Lerhis—Puškaitis Ansis

Latviešu teikas un pasakas

Ansis Lerhis—Puškaitis Latviešu teikas un pasakas

VII DAļA 2. SĒJUMS

Ceļavārdi

Grāmatai, kas Jūsu rokās, ceļš pie lasītāja bijis simt gadu garumā. Gan Krišjānis Barons, gan Ansis Lerhis-Puškaitis pusi no savas dzīves veltījuši latviešu garīgajam mantojumam: viens — tautasdziesmām, otrs — teikām un pasakām. Tikai Lerha-Puškaiša mūžs bijis tieši uz pusi īsāks nekā Baronam.

“Latviešu tautas pasaku” pirmajās trīs daļās (1891) galvenokārt ir paša Lerha-Puškaiša guvums (pavisam 2023 teiku un pasaku) Džūkstē un IV daļā (1893) varianti no citiem pagastiem. 1894. gadā, kad iznāk pirmā “Latvju Dainu” burtnīca, Lerhis-Puškaitis ar Henrija Visendorfa palīdzību jau izdod sava krājuma ar jaunu virsrakstu “Latviešu tautas teikas un pasakas” V daļu, ietverot galvenokārt Friča Brīvzemnieka un viņa līdzstrādnieku savākto (1230 teikas un pasakas). VI daļas (1896) divās grāmatās no jauna pievienotas Augusta Bīlenšteina un Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas (kas ir arī pēdējo trīs sējumu izdevēja) sakrātās pasakas.

Pēdējā — VII daļā, kura pabeigta 1899. gadā un rokrakstā aptver 2847 lappuses, iekļauti vēl neizmantoti vākumi un viss mazākos krājumos un presē publicētais, arī paša kārtotāja tulkojumi no krievu un vācu valodā izdotajām latviešu pasakām. Līdz pēdējai VII daļai jau izlolota LerhaPuškaiša savdabīgā pasaku un teiku klasifikācijas sistēma, kas ar palīgrādītājiem sasaista vienotā kopumā visu iepriekšējos sējumos publicēto. Pēdējā daļā materiāls iedalīts piecās virsnodaļās, no kurām “Pamatpasaciņas” aizņem VII daļas 1. sējumu (rokrakstā 1789 lappuses, drukā 1330 lappušu), kas ir biezākais latviešu folkloras izdevums. Tajā arī atrodams ievads, pārskati par lielkrātuvēm, vākšanas vēsturi, pasaku stāstītājiem, kā arī vietu un krājēju reģistrs (vēl 75 lappuses). VII daļas 1. sējuma korektūras Lerhis-Puškaitis jau lasījis, slimības gultā gulēdams, un īsi pirms nāves (1903) vēl dabūjis redzēt šo sējumu grāmatā iespiestu. Lerha-Puškaiša septiņas pasaku grāmatas jau sen ir bibliogrāfisks retums.

VII daļas 2. sējums tā arī palika rokrakstā. Tas rūpīgi iesiets tumši brūnā linaudeklā un papildināts ar divu lapu ielīmi, kurās izteikta Visendorfa apņemšanās to nodrukāt tūlīt pēc “Latvju Dainu” pēdējā sējuma izdošanas. Rodoties nepārvaramiem šķēršļiem — Pasaules karš un Visendorfa nāve — 1916. gadā rokraksts paliek revolucionārajā Petrogradā. 1ās

Zinātņu akadēmijas arhīvā saglabājies Latvijas valdības lūgums Padomju Krievijai atdot latviešiem tik nozīmīgo teiku un pasaku manuskriptu. Divdesmito gadu sākumā pazudušos materiālus ar preses palīdzību meklējis arī Pēteris Šmits, kurš vēlāk (1925 — 1937) gandrīz visu Lerha-Puškaiša krājumu iestrādā savā “Latviešu pasaku un teiku” 15 sējumu izdevumā. Senā fotogrāfijā redzams, ka jau ap 1922. gadu manuskripts atrodas pie Krišjāņa Barona. Barona ģimene saglabāja Dainu skapi, visu RLB ZK folkloras arhīvu un arī VII daļas 2. sējuma rokrakstu, dodot iespēju to izmantot Pēterim Šmitam.

Pēc padomju okupācijas 1940. gadā visi šie materiāli no Barona ģimenes bankas seifa nodoti Latviešu folkloras krātuvei, kur glabājas jau vairāk nekā 60 gadu. “Latviešu tautas teiku un pasaku” VII daļas 2. sējuma rokraksts ilgus gadus ir bijis viena no lielākajām Latviešu folkloras krātuves bagātībām un arī nenolīdzināta parāda liecinieks. "I'ikai 20. gadsimta nogalē, pateicoties apgāda “Atēna” ieinteresētībai un Kultūrkapitāla fonda materiālai palīdzībai, manuskripts tiek sagatavots publikācijai. 19. gadsimta beigās sakārtotā grāmata nāk klajā tikai 21. gadsimta sākumā.

Šī izdevuma tapšana bez sastādītāja uzraudzības bija ļoti atbildīgs un sarežģīts process. Manuskripta ļoti lielā apjoma dēļ bijām spiesti atteikties no plašajiem rādītājiem, no tiem pasaku variantiem, kas gandrīz neatšķiras vai arī nav pilnīgi, kā arī no pasaku atstāstījumiem. Saglabāta kārtojuma sistēma ar nodaļu un variantu indeksiem, kā arī avotu norādēm, kuru rakstība vienādota. No VII daļas I. sējuma ievietots “Ievads” un “īsais pasaku, teiku satura rādītājs”.

Pieturzīmes un vārdu izskaņu patskaņu garumi rakstīti pēc mūsdienu prasībām, saglabāts tā laika rakstības veids, izteiksmes formas, leksiskās, gramatiskās un izlokšņu īpatnības, ievērojot Lerha-Puškaiša nekonsekvento mīkstinātā r lietojumu. Pētniekiem savos meklējumos vairs nebūs jāšķirsta unikālais rokraksts Latviešu folkloras krātuvē, jo tagad tur pieejams pilnīgs teksta datora variants un izdrukas.

Ceļu pie lasītāja uzsācis mūsu pirmā lielākā pasaku un teiku krājuma pēdējais sējums Anša Lerha-Puškaiša kārtojumā, kurā saglabāti seni teicēju stāstījumi un neapdarināti folkloras pirmpublicējumi. Lai šis izdevums Jums sagādā patiesu prieku, lasīšanas baudu un zinātkāri, iepazīstot un pētot mūsu senākos pasaku publicējumus!

Mara Vīksna Rīgā, 2001. gada 13. maijā

Ievads

Gan nebūs nekad izdibināms, kad latviešu tauta savām teikām, pasakām pirmo reizi šūpuli kāruse un sirdī uzņēmuse, bet sirms vecums viņām ir, tas nenoliedzams. Līdz mūsu dienām teikas, pasakas uzglabājušās no mutes uz muti. Paaudzes nāca, paaudzes gāja, bet šo mantu neviens kapā līdz neņēma — bērni un bērnu bērni glabāja tālāk, zinādami, ka šinīs stāstos tēvu tēvi iezīmējuši savus uzskatus par cilvēka dzīvi šai saulē un par tālāku dzīvi viņā saulē — t. i., ka cilvēka gars nemirstams.

Šis dzīvais gars pēc cilvēka nāves aiziet uz apakšzemi, uz veļu valstību. Apakšzemē spīd tāpat saule kā te; aug koki. zied puķes, zaļo zāle, tek upe, viļņo jūra, laistās sudrabs, zells. dimants kaudžu kaudzēm, veselām pilīm.

Cilvēkam mirstot, dvēsele atstāj miesas — izlido no mutes, ieiet gara miesās un dodas lati tauriņa, putniņa veidā uz viņu sauli. Hei, arī dzīvam cilvēkam guļot, dvēsele spēj atstāt miesas gan putniņa, gan pelītes, gan raganas, gan vilkaču u. c. veidā; tomēr šāda, nemiruša, cilvēka dvēsele pēc laiciņa griežas miesās atpakaļ, un cilvēks tāds pats atkal kā bijis. Tādēļ notiek. ka dzīvi cilvēki — sevišķi raganas — šādā pārdabīgā veidā nereti vien apakšzemi apsērš, izdzīvojas, izdzīrojas tur ar veļiem un pārronas atkal uz šo pasauli atpakaļ sveiki, veseli. Mirušie atkal nav saistīti apakšzemē vien, tie (sevišķi dienvidos, pusnaktīs, veļu laikmetā) nāk kā redzami un neredzami gari virszemi apmeklēt, radus apsērst, apsargāt, labus padomus piedot.

Tiklīdz kāds cilvēks miris, tūdaļ apakšzemes gari padod viens otram ziņu, ka tam un tam bērēs jāiet, jācep bēru dienai plāceņi. Atnāk bēru diena — visi gari dodas no kapsētas ārā dziedādami un steidzas vedamam mironim pretim godam sagaidīt, kapsētā ievadīt, kur klāti dzīru galdi jaunatvesto jau gaidīt gaida. Ja veļu draudze virszemē parādās, tad kapsēta katrreiz spožās ugunīs laistās, tad dzird miroņus (arī baznīcā) dziedam un līgsmojam. Bet ilgi šādai virszemes izdzīvei gari arī nenododas — drīzi visi pazūd pa dziļu caurumu apakšzemes telpā. Bet jaunatvestajam mironim 11u jāstāv pie kapsētas par vārtu sargu jeb: arī jāstāv šīpus vel 11 upes tik ilgi, kamēr atkal citu glabās, — tad šis tiks vaļā — aizies pie citiem veļiem, celsies laiviņā veļu upei pāri, bet jaunatnācējam, ko nule paglabāja, jāpaliek vietā, kamēr atkal kāds mirs.

Lietuvēnu teikās nelaikā mirušas (nozūmētas) dvēseles netiek ātrāki nemaz veļu valstībā iekšā, iekams īstais (nospriestais) dzīvības laiks nav notecējis. Šādas nelaiķu dvēseles (jodi) tad blandās pa virszemi kā redzami gari apkārt. Beidzot nospriestajā mirstamā brīdī Pērkons dvēseli nosper — ievada pie citiem veļiem.

Viņā dzīvē veļi nēsā tās drēbes, kas bēru dienā mugurā bijušas. Ja piederīgie nebija apģērbuši aizgājušo labās drēbēs jeb kādu drēbes gabalu gluži piemirsuši, tad mirons sapņos žēlojas par to, pamācīdams, ka aizmirstais gabals kapa kopiņas smiltīs ierušināms. Vienreiz gadskārtā — veļu laikmetā — veļi apsērš savus šejienes radus ilgāku laiku, tiem svētību nesdami, padomus iečukstēdami sapnī. Radi tad sērsējus pacienā labiem ēdieniem, dzērieniem, nolikdami gan istabā, gan rijā, pirtī, gan arī kapsētā; jeb ziedo ēdienus pie akmeņiem, veciem kokiem, kalniem (elku kalni), arī avotiem, upēm, gariem, dieviņiem — Ūsiņam, Pērkonim, Laimai. Mēslu mātei, Gausu mātei, Augšlēcītei, rupucim, vardei, pelei, Ļekatu mātei, pūķim, rudzu luņģīšiem, Uguns meitai, Svētai meitai, raganai, kāsim, ugunskuram, Meža mātei. Jūras mātei, Ceru mātei. Uz veļu svētkiem mirušie kamola veidā klusām, lēnām atveļas šurp; dažreiz arī saimnieks aizbrauc pie kapsētas vārtiem un lūdz. lai veļi sasēstos ratos — pārvedīšot braukšus pie sevis mieloties.

Bet neba nu visi gari tādi labi — aicināmi, ir arī ļauni gari. I’ie cilvēki, kas te ļauni dzīvojuši, tie nomirst ļaunumā un nododas arī viņā dzīvē ļaunumam. 'lādi ļauni miroņi, nereti jau glabājot, lec no zārka ārā, kāro atriebties, tramda bēreniekus, skrien cilvēkiem asinis izzīst, baida savējus ik naktis, maldina, mulsina ceļiniekus, parādīdamies drīzi par melniem vīriem, drīzi par kādiem nekādiem kustoņiem vai ķēmiem.

No šiem pašiem labiem un nelabiem gariem — skatoties uz tam, kā viņi katrreiz parādās, — tad izcēlušās daždažādas lietuvēnu, raganu, pūķu, vilkaču, vadātāju, naudas, čūsku u. c. teikas ar nepārprotami vienādu pamata kodolu, kas izcēlies no veļu satiksmes ar cilvēkiem.

Vecās māmuliņas, tētiņi stāstīdami apgalvo, ka šos lietuvēnus, vadātājus, pūķus un kā viņus visus sauc taisni paši savām acīm pieredzējuši parādāmies, jeb stāstīdami tic, ka citi tā tos redzējuši. Šīs lietuvēnu, pūķu u. c. teikas tauta tad arī katrreiz atstāsta, cik vienkārši vien iespējams, bez jauku vārdu izpušķojumiem — taisni tā, kā teicas pieredzējuši esam.

Citādi ir ar varoņu teikām un stāstu (garajām) pasakām. Tas šimbrīžam tauta uzlūko tikai par stāstāmu vielu laika kavēklim, bet ticēt, ka tā patiesi noticis, netic. Šīm varoņu teikām un stāstu pasakām kodols pa lielākai daļai visām vienāds — apakšzemes veļi nolaupa virszemē meitu (3 meitas), aizvezdami uz apakšzemi; cilvēka varons dodas uz apakšzemi meitu glābt, līdzīgi veclaiku paražai, kur puiši līgavas mēdza laupīt, kur radinieki dzenas pakaļ. Daudzreiz glābējs nemaz līdz apakšzemei nenotiek, bet pārvar veļu tepat virszemē, izglābdams meitu.

Bet ne vien garajās (varoņu un stāstu) pasakās šī laupīšana parādās par svarīgāko kodolu, arī visās veļu nodaļās gandrīz tas pats — sevišķi jo spilgti tai veļu nodaļā, kur veļu pārraugs izsūta miroņus, lai tie savus dzīvos radus mirinātu — uz apakšzemi vestu. Tāļāk tas pats kodols arī saskan ar ļauno veļu nodaļām, kur asinssūcēji veļi dzīvos nogalina. Vēl saskan ar vadātāju nodaļu, kur vadātājs cilvēkus dzelmēs u. e. vilina. Ar vilkačiem tāpat. Tad saskan ar to raganu nodaļu, kur raganas nogalina cilvēkus. Tad vēl ar to raganu nodaļu, kur meitas — par raganām pārvērtušās — dodas uz stumbra jeb stropa uz apakšzemi ar veļiem dzīrot. Mājas puisis, stropā paslēpies, nonāk līdz uz apakšzemi un galu galā pārdzen meitas mājā, izjaukdams priekus, — jo veļi katrreiz dusmojas, ja dzīvs cilvēks nepārvērties slepeni viņu sadzīvi aplūko — tie tad dzenas pakaļ saplosīt aplūkotāju jeb arī itin piepeži viss redzējums pazudis acu priekšā. Un vai grimušām un atkal augšup (virszemē) paceltām pilīm nav gluži tas pats pamats, kas varonim (varoņu, stāstu pasakās) ar pārvestām līgavām (no apakšzemes)? Grimušu pili, apraktu naudu, apslēptus dārgumus u. c. velns katrreiz aizvācis uz apakšzemi, jeb vismaz veļam tie novēlēti. Šos dārgumus apsargāt vels uzdevis kādai jaunavai, kas ik pa simts gadiem nāk virszemē, lai kāds aizskartu, ka var pils, manta, nauda likt augšup no apakšzemes, — t. i. lūdz, lai cilvēka varons glābtu grimušo. Ja vēl vairāk — dažā varoņa teikā šīs pašas, uz augšzemi vedamās, līgavas tēlotas gluži sakarā ar augšup nesamiem dārgumiem — līgavas sarucina apakšzemē savas pilis olas lielumā un ņem līdz uz augšzemi. Tātad pamata domas teikām, pasakām un pasaciņām izaugušas no viena un tā paša celma: no virszemnieku satiksmes ar apakšzemniekiem. Kauču gan varoņu teikas un stāstu pasakas ietērptas jaukos jo jaukos tēlojumos, smalkos jo smalkos izpušķojumos, tā ka aiz pušķu daudzuma daža pasaka krautin apkrauta, tad tomēr īstā viela un miesa visam šim greznumam spīd cauri — arī te veļi iet, veļi nāk — gaita tā patc, kas vienkāršajām raganu, pūķu, lietuvēnu, vilkaču, vadātāju, naudas u. c. teikām. īsi: varoņu teiku un stāstu pasaku kauli vērtin savērti no šo īso pasaciņu kauliem, un viņas vienīgi tikai tad saprotamas, ja šīs īsās palīgā ņem. Tādēļ veļu, lietuvēnu, burvju, raganu, pūķu, vilkaču, naudas u. c. teikas, pasaciņas dēvējamas par pamata pasaciņām visai sarežģītai pasaku ēkai.

Tas pats, kas par stāstu pasakām, arī sakāms par zvēru, putnu pasaciņām.

Bet neba nu pasakās cilvēkam ar apakšzemes veļiem vien satiksme — arī uz debesīm acis tam griežas, kur piemājo Dievs. Pasakās šis Dievs tēlots par laipnu, taisnu — tādu, kas savā taisnībā negrozāms un tādēļ ar ziedojumiem — kā dieviņi, veļi — nepielabināms. Dažreiz Dievs zemes virsū rādās par nabaga vīru, lai viņu nepazītu; bet visur, kur vien viņš rādās, tas attēlots kā svētības nesējs. Šis debess Dievs valda ne vien pār lopiem, putoiem, augiem, bet sevišķi pār cilvēkiem un apakšzemes gariem. Nereti šie gari, vilkači, vilki dzirdamā balsā Dievu piesauc. Dievs tos tad ēdina ar savādu maizi, no debesīm zemē mezdams.

Tātad teikās, pasakās divējādi virzieni: pirmā virziena noteicēji ir veli, veļi, gari, dieviņi, kas apakšzemē mīt; otra virziena noteicējs ir Dievs (un arī Pērkons) debesīs, kam mājokli nesastapsi nekad apakšzemē un kura vārdu nekad pasakās nelietā daudzskaitlī.

Veļu darbus Dievs nereti ne pavisam neieredz; tādās reizēs viņš, kur vien veļu sastapdams, tūdaļ tramdīt, pārspēdams viņu gudrībā, izveicībā. Skat. arī tā saucamo turpinājumu no “Dieva un velna” teikām, kas atronams pūķu teikās. Te pūķis, par attapīgu puisi (cilvēka kārtā) pārvērsdamies, salīgst pie velna (saimnieka) kalpot, bet kalpodams iznīcina velnu (pie lopiem, mantas) galīgi un pašu beidzot iedzen ezerā. Tātad te pūķim gluži tā pate darbība ar velna saimnieku, kas tur “Dieva un velna” teikās Dievam ar velnu: abi uzvar velnu, ietriekdami to upē, ezerā, purvā, apakšzemē.

Lietuvēnu teikās arī Pērkons rīkojas ar veļiem kā pārvaldnieks. Tur Pērkons nosper miroņa (nozūmēta) dvēseli, lai izglābtu, ka nav vairs apkārt jāblandās pa virszemi — lai ievadītu to pie citiem veļiem apakšzemē. Šādās reizēs veļiem, jodiem, dvēselēm pakaļdzīdamies. Pērkons nereti parādās mākoņos par jājēju vīru. Ja salīdzina šo Pērkonu ar Dievu (Dieva un velna teikās), tad tur Dievs ar velnu tāpat rīkojas, kā te Pērkons: Dievs velnu tramda, iedzīvi tam virszemē izposta, to apakšzemē ietriec; Pērkons lietuvēnu tāpat.

Beidzot viss tas salīdzināms ar varoņu teikām un stāstu pasakām, kur cilvēka varons arī velnu tramda, nonāvē — t. i. no virszemes darbības pie miera aizraida tāpat kā Pērkons lietuvēnu, Dievs velnu. Starpība tikai tā, ka varons velnam dažreiz līdz apakšzemes dziļumiem pakaļ dzenas, ko Dievs ar Pērkonu gan nedara. Varoņu teikās dažreiz teikts, ka varons velnu vārošā katlā iegrūž. Šis katls salīdzināms ar to ezeru, purvu, kur velnu ietrenca Dievs; tad salīdzināms veļu teikās ar to bunduli, dozi, kurā puisis velnu iesposto; raganu pasakās ar tām lidošām raganām, ko puisis no bišu stropa ezerā iegrūž, lai slīcinātu; vietu teikās ar to dziedātāju gaili, kas upes aizsērsēju veļu aizbaida. No tam redzams, ka visām teiku, pasaku nodaļām daudz līdzības savā starpā.

Galu galā, visu īsumā saņemot, var sacīt:

Pasaku darbība saistīta ar trim valstīm — apakšzemi, virszemi, debesīm. Debesīs vienīgi sastopam Dievu, Pērkonu; apakšzemē vienīgi labus un ļaunus garus. Garus cilvēki rauga pielabināt ziedodami; turpretim Dievam tie neziedo. Gari labprāt aizvilina cilvēkus uz savu valsti, tos nereti mirinādami. Cilvēka varons — pusē no gara valsts (no laumas, zivs, ķēves jeb lāča), pusē no cilvēka rādījies — uzsāk cīņu ar apakšzemi, velnus pārvarēdams. Arī Dievs, Pērkons ar velniem cīnās — tos pārvar.

Pēc šādiem, nupat minētiem, teiku, pasaku novērojumiem šī VII daļa iedalīta ar aizrādījumiem katras apakšnodaļas beigumā, kurā lapas pusē, kurā rindā tas pats arī meklējams iepriekšējās sešās pasaku daļās. Otrādi gan iznāca — VII (beidzamā) daļa palika par patstāvīgo daļu, tās sešas par pielikumiem, bet nekas: agrāki iedalīt pamatīgi pasakas nebija iespējams, tāpēc ka par maz materiālu bija kopā.

Bez tam, VII daļas beigumā piesprausts pārskats (pēc lapu pusēm, rindām) par visiem tiem vārdiem, gar kuriem teiku, pasaku darbība norisinās.* Materiāli VII daļā uzņemti visu visādi — gan nule krātie (rakstos vēl neiespiestie), gan pa laikrakstiem, brošūrām, mazākiem pasaku krājumiem izkaisītie. Cik pēc cītīgiem tirzājumiem līdz šim 1900. gadam pasakas bija sadabūjamas, tik arī šinīs septiņās daļās ievietotas un pēc satura iedalītas.

Anss Lerhis-Puškaitis Džūkstes Lancenieku skolā, 20. martā 1900; bet pilnīgi darbs pabeigts tikai 5. janvārī 1902. g.

Otrā virsnodaļa. Varoņu teikas un stāstu (garās) pasakas

.

18. Varoņu teiku krājumi

.

Varons piedzimst lāča alā

IS, 2, I (Trikātā uzr../. Ziemelis, Balsī 1891. g. Nr. II; A. L. I’. ki:)*

Senāk Trikātes Pils ezers bijis Baltajā purvā. Reiz tur trīs sievišķas mazgājušas netīras drānas, par ko ezers sapiktojies, pacēlies gaisā un nometies pie Trikātes. Par ezeru arī bijis savs kungs — pats velnu vecākais. Tajā laikā, kad ezers pacēlies un nogājis Trikātē — Lubu-Ķīvzemnieku ciematā (tagad ciems izdeldēts) dzīvojusi kāda meita. Šī gājusi mežā ogot. bet, par nelaimi, to lācis sastapis — aiznesis uz savu migu un ēdinājis un izturējis kā sievu.

Lāča alā meitai piedzimis dēls, kas vēlāki sava stipruma labad par Lāčausi nosaukts. Meita reiz gājusi uz Ķīvzemniekiem apmeklēt savus vecos paziņas. Šie izprašinājuši visu, ko arī tā nava liegusies stāstīt. Kad lāča sieva gājusi uz savu dzīvokli — Ķīvzemnieks tai iedevis par ciema kukuli zirņus tarbā. Tarbai galā bijis slepens caurums atstāts, un, kur nu meita gājusi, tur zirņi izbiruši. Ķīvzemnieki tai gājuši pa pēdām lāci medīt, kas arī izdevies, un meita nu pārnākusi ar visu dēlu atkal dzīvot Ķīvzemniekos. Puisēns, septiņus gadus vecs būdams, bijis ļoti spēcīgs — tas varējis izraut koku mieta resnumā. Kad bijis četrpadsmit gadu vecs, tad izlūdzies atļauju no mātes iet uz muižu. Tur tas sava spēka dēļ tapis ļoti apbalvots no kungiem.

Ziemu tas nesis ūdeni no ezera. Spaiņi bijuši viņam par viegliem un tāpēc nesis ar toveriem. Kad trešo reizi gājis pēc ūdeņa — ezera kungs prasījis meslus; bet Lāčausis devis tam ar lieliem nesieniem par galvu. Lzers rūcis kādu dienu. No šā laika ezera kungs vairs nava paģērējis nodokļus. Pēcāki Lāčausis izrādījies kā milzis kautiņos — ienaidnieku bultas tam nemaz nav kaitējušas. Par to tad esot dabūjis sava kunga meitu par sievu.

18, 2, 2 (Jānis Krēsliņš lizi: savā “Teikas iz Malienas")*

Sen, sen laikos Daugavas malā valdīja varens un ļoti bagāts ķēniņš, kūja gudrība un slava pasaulē tālu. tāļu bij pazīstama, kālab ļaudis, gan augsti, gan zemi, nāca no visām malām pie viņa padomu lūgties. Miera un kara laikos ķēniņam viss izdevās, ko vien iesāka; pavalstnieki to godāja kā tēvu, tādēļ, ka bija taisns un savus apakšniekus mīlēja. Bet pārāk par visu pasaulē Daugavas ķēniņš mīlēja savu vienīgo meitiņu, kas bija tik skaista un tikla, kādas otras pasaulē neatradās. Vaidziņi tai bija sārti kā rīta blāzma; acis bija debess zilumā, un tās skatījās uz katru mīlīgi, kas tuvumā nāca; mati — kā zelta pavedieni — karājās vaļēji pār pleciem. Bet pie ārējā skaistuma un laipnības viņai bija cieta un nelokāma daba un auksta nepieietama sirds. No svešām zemēm nāca ķēniņu un virsaišu dēli, skaisti un spēcīgi, ar gudru valodu un veda līdz daudz greznumu un lielu bagātību. Bet ķēniņa meita šo skaistumu un bagātību neievēroja, sacīdama: “Mantas un bagātības mums pašiem diezgan, un skaistums pastāv tikai īsu laiku. Tādēļ būšu tam līgava, kuļš iespēs mana tēva bišu stropu, kas tur atrodas uz otra Daugavas krasta, pārnest pa ūdeni pāri un nolikt manā dārziņā — mana tēva pils priekšā — vienalga, lai šis būtu, kas būdams. Precinieki, to dzirdēdami, gauži noskuma, jo bišu strops bij milzīgi smags un bites stropā visai niknas, tā, ka ne tuvoties nedrīkstēja. Daži — skaisto ķēniņa meitu mīlēdami — gan arī mēģināja stropu pārnest, bet bites dzēla tik nežēlīgi, ka neviens neko nespēja izdarīt.

Tāļu, tālu vakaros, aizjūras, aiz trijdeviņām upēm un trijdeviņiem kalniem. dzīvoja ķēniņš, kam bij dēls, skaists kā briedis un stiprs kā lācis. -Šis, dzirdēdams, cik slikti citiem ķēniņu dēliem izgājis, šos izsmēja un solījās, ka — iekam kokiem lapas otrreiz plaukšot — viņš lepno ķēniņa meitu pārvedīšot par savu ļaudaviņu mājās, bet, ja tas neizdošoties, tad savu mūžu nenākšot atpakaļ.

Kā sacīja, tā darīja. Ar lielu godu un brangumu viņš nobrauca Daugavas malā, ķēniņa pils priekšā. Ķēniņš izbrīnējās par jaunā precinieka gudru valodu un drošsirdību un priecājās ļoti, kad dzirdēja, kādā nolūkā atbraucis. Tādēļ viņš meitai sacīja, ka citu nevienu kā tikai šo ņemšot par znotu, bet meita palika pie tam, ko bij apņēmusies. Gudrajam, skaistajam ķēniņa dēlam bij jānes strops tāpat kā visiem citiem, ja gribēja daiļo ķēniņa meitu dabūt par sievu. Ķēniņa dēlam šāds uzdevums gan nebija pa prātam; viņš noredzēja, ka cilvēka spēkam tas nemaz nav iespējams. Bet ķēniņa meita bij tik daiļa, tik karsti iemīlēta… Viņš ņēma stropu pa pleciem; bet vēl nebija pieci soļi pagājis, kad bites tam no visām pusēm uzbruka un to tik briesmīgi dzēla, ka tas, gandrīz bez samaņas palicis, stropu nometa zemē. Ķēniņa meita, to redzēdama, gārdi smējās un uz savu tēvu sacīja: “Nu, redzi, tēvs. ko līdz viņa smukums un bagātība, kad tam nav iespējas un pacietības uzsāktu darbu līdz galam pastrādāt, lādam, kas no mazas nieka bitītes bēg. patiesi nesniegšu savu roku.” Ķēniņa dēls, to dzirdēdams, ņēma šādu nicināšanu ļoti par ļaunu un nopietnās dusmās izsaucās: “Kā tu, cietsirdīgā, par manu neizdevību vēl vari smieties un mani nicināt, tad lai meža lācis tev top par mīļāko, ne es, jo zvēram, nudien, tu deri par līgavu, bet ne ķēniņa dēlam!”

Vecais ķēniņš gan noskuma, jo tas šo jaunekli mīlēja. Bet ko viņš varēja darīt. Arī meitai tagad palika viņa žēl — viņa to no sirds bij iemīlējusi. Nu gan gribēja visu par labu griezt; bet briesmīgie vārdi bij izrunāti un precinieks projām.

Pagāja atkal kāds laiciņš — ķēniņa meita dažu nakti pavadīja nemiegā, nožēlodama savu aplamību. Te kādā rītā, kur atkal visu nakti bez miega bij pavadījusi — viņa, pa logu paskatīdamās, ierauga, ka bišu strops stāv dārzā, taisni logiem pretim. Prasa vienam, prasa otram, bet neviens nezin, kā strops te ticis un kas to atnesis. Viņa gudro un gudro, kas tas varētu būt, kas stropu pār Daugavu pārnesis, un klusām jau cer. ka, varbūt, viņas iemīļotais ķēniņa dēls to būtu padarījis, bet skaidrībā nevarēja likt. Ar dažādām domām kaudamās, viņa kādu dienu sēdēja Daugavas malā, vaiņagu pīdama. Te piepeži tā no meža puses izdzirda troksni. Viņa atskatījās atpakaļ un no bailēm paģība, — liels, melns lācis nāca iz meža. Ātriem lēcieniem tas devās tai klāt un, viņu sagrābis, nozuda meža biezumos…

Kad skaistā ķēniņa meita no ģīboņa atmodās, tad redzēja, ka atrodas lielā alā, kurā likai maza blāzmiņa no nesasniedzama augstuma iespīdēja iekšā. Viņa atradās uz mīkstām sūnām guldīta, un pie alas durvīm gulēja melnais lācis, priecīgi rūkdams. Redzēdams, ka ķēniņa meita tagad atmodusies, viņš tai tuvojās un, visādi gorīdamies, mēģināja izrādīt, ka viņš tas bijis, kas bišu stropu pārnesis pār Daugavu un nolicis viņas dārzā. Meitene, to dzirdēdama, izbijās līdz nāvei — tagad tai vajadzēja pēc pašas nolēmuma palikt lācim par līgavu. Ar šausmām tā iedomājās, ka skaistā ķēniņa dēla vārdi tagad piepildījušies. Velti tā cerēja, ka kādu reizi izdosies spalvainajam brūtgānam izmukt. Lācis savu laupījumu apsargāja cieši. Trūkuma jau viņai nebij, — lācis to apgādāja bagāti ar pārtiku. Pēdīgi tā atmeta visu cerību vaļam tiki un padevās savam liktenim.

Iā pagāja pāra gadu. Tad — ak tavu prieku! — nabaga vientulei piedzima dēliņš — skaists, veselīgs puisēns sārtiem vaidziņiem, gaišiem, sprogainiem matiņiem, bet pārējā miesa bij stipri spalvaina kā lācim. Dēls auga ātri un drīzi bij lielāks par māti. Nu viņai, nabadzītei, vairs nebija garš laiks. Dēls bij saprātīgs zēns ar gaišu valodu. Māte tam tagad ik vakarus stāstīja par gaišo sauli un skaisto pasauli ārpus alas; stāstīja par upēm, jūrām, par lielām pilsētām un ķēniņu pilīm, par spēcīgiem kara vīriem, kas pastrādājuši lielus slavas darbus. Zēnam, to klausoties, acis vien sprikstēja priekā, un tikko bij pavaļas brīdis, tas lūgtin lūdza, lai māte tam atkal stāsta par slaveniem vīriem un viņu darbiem, par skaistās pasaules, kui u tas, alā augdams, savu laiku nebij redzējis. Kādu dienu, kad las atkal ilgi bij klausījies mātes stāstos, tas sacīja: “Māt, man vairs netīk še, alā, dzīvot — iesim pasaulē! Mana sirds ilgojas pēc saules gaismas, pēc plašas pasaules. Vai man nav spēka diezgan cīnīties ar milžiem un pūķiem, ar nikniem meža zvēriem, ar spēcīgu ķēniņu kara pulkiem? Gribu būt tāds pats, kādi tie slavenie vīri, par kuriem tu man stāstīji.”

“Bet, dēliņ, tu neaizmirsti, cik stingri tavs tēvs mūs apvaktē, gulēdams pastāvīgi pie alas durvīm, un, kad iziet, tad alas durvis aiztaisa ar lielu akmeni. ko no iekšpuses nekāds stiprinieks nespēj attaisīt. Viņš mūs savu laiku nelaidīs laukā.”

“Ko, māt! Vai tu domā, ka man spēka nav? — Pavēli tikai, un es tēvu no durvīm nosviedīšu kā nieku.” To sacīdams, tas sita ar dūri pret alas sienu, ka visa klints nodrebēja. «

“Bet, vai tu iesi ar savu tēvu kauties?” māte lūgdama sacīja. “Viņš par tevi gādā un tev dod uzturu.”

“Kālab viņš mūs tura tumšā alā un pats iet katru dienu saules gaismā? Nāci. māte, es taisīšu ceļu svabadu!” Un, nenogaidījis mātes atbildes, tas to pagrāba pie rokas un vilka sev līdz uz durvīm. Tagad lācis ar visu sparu slējās pretim. Bet Lāčadēls bij stiprāks un veiklāks par veco. Viņš to ar vienu roku nosvieda sāņus, pie otras rokas vezdams māti — un tad ar joni izlēca iz alas — klajumā. Bet tad lācis par jaunu uzbruka dēlam. Trīs reizes tas dēlu nospieda pie zemes. Bet dēls to tāpat katru reizi atsvieda no sevis projām. Māte drebēdama skatījās uz šo cīniņu. Te dēls saņēma visus spēkus un lāci svieda tik stipri, ka tas palika zemē guļam un rūkdams likās izlaižam garu.

Prieka pilns, ka reizi ticis pasaulē, dēls gribēja projām steigties, māti pie rokas līdz vilkdams. Bet lati tas uz reizi aiz muguras izdzirdēja cilvēka balsi viņam pakaļ saucam: “Paldies, dēls! Tu esi uzvarējis; bet tu arī esi mani atpestījis. Nu esmu no lāsta brīvs.”

Izbrīnījies Lāčadēls un māte atskatījās atpakaļ un redzēja, ka lāča tur vairs nebija, bet tai vietā spēcīgs, skaists vīrišķis, kas līksmām acīm un laimīgiem smaidiem šiem abiem steidzās pretim. Lāčadēls ar māti nezināja, ko lai no brīnumiem iesāk, kad brangais vīrs, tiem pienācis klāt, sacīja: “Paldies, dēls, ka tu mani atpestījis no briesmīgā lāsta, kas tik ilgi uz mani gulēja. Esmu tas lācis, ko tu nogalināji, esmu tavs tēvs. Savā laikā biju varens, bagāts valdinieks, bet mana sirds bij lepna, cieta, auksta un pret maniem pavalstniekiem nežēlīga. Man bij prāts viņus spaidīt un vārdzināt. Žēlastības un taisnības nepazinu. Es rīkoju dzīres un dzīvoju kārumos, kamēr mani pavalstnieki cieta badu. Te kādā dienā, kad atkal kā necilvēks uzvedos, ienāca pie manis sirms vīrs un sauca pērkona balsī, ka visas pils sienas nodrebēja: “Nu ir diezgan, nelieti! Tavs mērs ii pilns! Tu manu tautu, manus bērnus, esi pārvērtis par vērgiem un lieci tiem badu mirt. Tālab tev no šā brīža būs sajust, kā vajātam, nicinātam radījumam ir ap sirdi!”

To sacījis, vecais pazuda. Es turpretim ar bailēm nomanīju, ka ar mana miesa pārvēršas — tā apauga ar spalvu un pieņēma zvēra tēlu. Es pazaudēju valodu. Tikko es parādījos ārpus pils, tad mani sulaiņi un zemnieki kliegdami man bruka ar rungām virsū un sāka mani sist. Es būtu tur galu atradis, ja man laimīgi nebūtu izdevies aizmukt uz mežu. Te, mežā, mācījos pazīt un sajust, ko līdz tam nepazinu un nesajutu. Tikai ar bailēm drīkstēju tuvoties klajumam. Cilvēki, tikko mani pamanīja, mani sapēra asiņainu. Tā pagāja gads pēc gada. Man bij briesmīgi ap sirdi; jo — lai gan biju lāča veidā — sirds man bij cilvēka sirds, kas tagad nelaimē tapa mīksta un žēluma pilna par savu agrāko dzīvi. Karstas asaras man ritēja pār spalvainiem vaigiem, iedomājoties, ka man šādā stāvoklī jāpavada visu mūžu. Bet žēlastības vārti nebij priekš manis galīgi slēgti. Naktī man parādījās vecais sirmgalvis sapnī un teica: “Redzu, ka tu savus grēkus nožēlo. Tomēr tu savā valstī nevari atpakaļ likt. pirms tev nebūs dzimis dēls, kas stiprāks par tevi un tas levi nebūs pārvarējis.”

Mežmalā stāvēdams, noskatījos, kā ķēniņu dēli steidzās viens par otru uz pili. lai nestu bišu stropu pār Daugavu un iegūtu skaisto ķēniņa meitu. Redzēju arī šad un tad skaisto ķēniņa meitu un dzirdēju viņas vārdus: ka tikai tam piederēšot, kas stropu pārnestu pār Daugavu. Naktī, kad visi gulēja, es steidzos to izdarīt, ko ķēniņu dēli nebij iespējuši, — gāju un pārnesu bišu stropu pār Daugavu, nebēdādams par bišu dūrieniem. Tā, lūk, panācu, ka tu, ķēniņa skaistā meita, tapi mana līgava.”

Dēls un sevišķi māte ļoti priecājās par šo negaidītu laimi. Māte vairs nebij meža zvēra, bet ķēniņa sieva. Priecīgi viņi visi trīs devās uz ķēniņa meitas senāko pili. Ļaudis, redzēdami pazudušo ķēniņa meitu pārnākam ar vīru un brango dēlu, bij prieka pilni, uzņemdami tos ar lielu godu un dedzinādami kalnos prieka ugunis, lai visā valstī paziņotu priecīgo atgadījumu.

Vecais ķēniņš no bēdām par zudušo meitu jau bij palicis vecs un sirms. Ieraudzīdams meitu, meitas vīru un brango dēlu, tas raudāja prieka asaras. Līksmība visā valstī bija bez gala. Vecais ķēniņš izrīkoja lielas dzīres un uzaicināja no visām pasaules malām varenos un gudros uz lielajiem prieka svētkiem. Dzīres bija varenas. Jaunekļi runāja par slavenu vīru darbiem; vecie stāstīja pārgudrību un taisnību, par laimi un labiem tikumiem. Dziedātāji apdziedāja varoņu darbus un milzu vīru spēkus. Lāčadēls to visu klusībā noklausījās un viņa sirds siltin iesila pastrādāt slavas darbus, ko dziedātāji apdziedātu, un pārspēt milžus un pūķus, ko lai bērnu bērni pēc gadu simteņiem daudzinātu. Viņam iegribējās iegūt visas pasaules gudrības, iegribējās cīnīties taisnības labad, apkarot varmācību un aizstāvēt apspiestus.

Pagāja atkal kāds laiks. Tad Lāčadēls gāja pie sava tēva un sacīja: “Dodi man zobenu, šķēpu un labu zirgu! Es jāšu pasaulē, jo negribu vairs ilgāki bezdarbībā mājā tupēt.” Gan tēvs to pierunāja palikt pilī, gan māte raudāja rūgtas asaras, bet dēls palika pie tam, ko bij apņēmies. Kad izrunas nepalīdzēja, tad tēvs ņēma zelta zobenu un to pasniedza dēlam. Bet dēls to, rokā ņemdams un pavicinādams, salieca kā skalu. Nu tēvs deva sudraba zobenu — arī tas neturēja. Beidzot tēvs ņēma no vadža savu paša zobenu un teica: “Ņemi šo, man šķiet, tas tev būs pa rokai. Bet nēsā šo zobenu pa godam, jo tas ir mantojums no mūsu tēvu tēviem, — viņš septiņi gadi kaldināts, deviņu upju ūdeņos rūdīts, trīs deviņu gadu ilgumā uz kailas rokas asināts; daudz kaujās un karos tas lietots, un tēvu tēvi ar viņu arvienu pie uzvaras tikuši. Valkā viņu vesels un nešķiries no tā nedz dienu, nedz nakti, tad tu būsi drošs, ka tev nekādas briesmas neuzbruks negaidot, —jo, tikko tev nelaime vai briesmas draudēs, zobens allaž sāks nemierīgi žvakstēt.” Pateicies par labu padomu, Lāčadēls drošu un priecīgu prātu devās ceļā. Dažas dienas jājis, tas sastapa otru ceļinieku, kas — tāpat kā viņš, bij izgājis pasaulē cīniņus un briesmas meklēt. Lāčadēlu ieraudzījis, svešais sauca: “Ei, draugs, vai negribi ar mani cīnīties?”

“Kālab ne!” Lāčadēls atbildēja. ,

Svešais, savu pretinieku redzēdams tik jaunu, jau priecājās, ka to viegli pārvarēšot, kad Lāčadēls droši un bezbailīgi tam nostājās pretim. Iesākās cīniņš. Te svešais manīja, ka jauneklis par viņu daudz pārāks, un sniedza Lāčadēlam roku, sacīdams: “Redzu, ka arī tev siltums kaulos, tādēļ būsim draugi, kamēr mūsu ceļi ies kopā.” Lāčadēls bij tā ar mieru, un abi gāja tāļāk, runādami par saviem piedzīvojumiem, la viņi gāja kopā. līdz nonāca lielā mežā. Viņi gāja un gāja cauru augušu dienu, bet mežam nebija gala. Lāčadēls uzrāpās augstā kokā, lai redzētu, vai tuvumā nav mājas, vai cits miteklis, kur par nakti palikt. Apskatīdamies viņš tālumā ieraudzīja mazu uguntiņu spīdam. Viņi tādēļ abi nekavēdamies devās turp un nonāca pie mazas, mazas mājiņas. Bija jau labi tumšs, mājiņā dega skals, bet iemītnieka neviena neredzēja. Abi ceļotāji bij ļoti piekusuši un izsalkuši, tālab tie apņēmās paši uz savu galvu mājiņā iekšā iet. Viņi izmeklēja visus kaktus, vai kāda iemītnieka neatradīs, bet neuzgāja. Lāčadēls paņēma zobenu, šķēpu un izgāja ko samedīt, — viņa biedris aizgāja pēc malkas.

Kad Lāčadēls ar medījumu pārnāca, tad atrada savu biedri zemē guļam un vaidam. Viņš stāstīja, ka, malku pārnesis, nolicies gulēt; bet tikko aizmidzis, kad liels milzenis tam uzbrucis, pret kuru viņš nespējis atgaiņāties. Viņam ik) briesmīgā cīniņa visi kauli esot kā salauzti.

Otru dienu Lāčadēls palika mājā, un viņa biedris aizgāja medīt. Vienam esot, tam piepeži uznāca miegs, tā ka nemaz nevarēja atturēties. Viņš nolikās uz būdiņas klona gulēt. Bet tikko bij nogūlies — zobens sāka lieliski žvakstēt, tā ka nemaz nevarēja iemigt. Te Lāčadēls piepeži ieraudzīja savā priekšā lielu vīru ar līku degunu, gariem, melniem zobiem, kas nagus pēc viņa izstiepis, taisījās uzbrukt. Lāčadēls kā zibens atlēcās atpakaļ un, zobenu izrāvis, cirta briesmeklim krustaniski tik stipri, ka milzīgais briesmeklis iekrākdamies izmuka pa durvīm un mežā pazuda.

Pienāca pusdiena. Lāčadēls brīnījās, kā biedris no meža vēl nenāk, un gāja ārā apskatīties. Te zīle iesāka žēli, žēli dziedāt un ap kādu vecu apsi riņķī skriet. U11 apses zarā tupēja melns putns sarkanām acīm. Lāčadēlu pamanījis, tas palīda zem apses saknēm un nozuda. Gribēdams zināt, kur putns palicis, Lāčadēls apsi sakampa un ar visām saknēm izgāza. Viņš dobumā redzēja tumšu alas ieeju, kas iestiepās dziļi, dziļi zemes dibenā.

Pirmais, ko Lāčadēls sastapa, bij viņa ceļa biedris — stiprinieks, kas ļoti priecājās, Lāčadēlu ieraudzīdams. Abi tagad apsprieda, kas būtu darāms. Viņi nolēma alu izpētīt, lai arī diezin kādas briesmas tiem pretim stātos. Tumšajā alā dziļi nevarēja kājām iekāpt, jo ieeja palika gluži stāva. Viņi tālab saplēsa trīsdcviņu liepu lūkus un savija garu virvi. Lāčadēls apsēja vienu virves galu gar viduci un sacīja stipriniekam: “Laidi tagad mani alā iekšā! Kad virvi kustināšu, tad velci mani atkal ārā!” Lāčadēls nāca arvienu dziļāki un dziļāki, bet alas caurumam nebij gala. Beidzot tas taču nonāca lielā klajumā. Saules gan tur neredzēja, bet gaišs bija kā dienas laikā. Koki un zāle, un viss cits izskatījās tāpat kā virspasaulē. Klajumā valdīja liels klusums, ne mazākā vēsmiņa nepūta, ne apses lapiņa nepakustējās. Lāčadēls apskatījās visapkārt un ieraudzīja lielā tālumā uz pakalniņa lielu, vareni skaistu zelta pili.

Pie pils nonācis, atrada vārtu priekšā briesmīgus pūķus tupam. Lāčadēlu ieraudzījuši, tie sāka briesmīgi šņākt un zobus klabināt. Bet Lāčadēls nebijās nebūt. Ar zobenu rokā viņš droši gāja pūķiem virsū, kuri tagad bailīgi savilkās cits pie cita un ļāva Lāčadēlam mierīgi cauri iet. Pils durvīs Lāčadēlam nāca pretim skaista jauna meitiņa, kas, Lāčadēlu ieraudzījusi, lūgdamās sacīja: “No Dieva puses! Kurp jūs ejiet? Griežaties tūliņ atpakaļ! Drīzi pārnāks mana brūtgāna jaunākais brālis, tas jūs uz vietas aprīs.” Kamēr viņa vēl runāja, jau no tālienes dzirdēja savādi šņācam un klaudzinām. Meitiņa nodrebēja, un Lāčadēls paslēpās zem gultas. Ienāca milzīgs, spalvains velns un nejaukā balsī kliedza: “Te cilvēku smaka! Te kāds bijis!” Bet meitiņa atbildēja: “Kur tad te cilvēks iekļūs? Laikam krauklis būs kāda cilvēka miesas teitan tuvumā atnesis.” Velns ticēja meitiņas vārdiem un apgūlās. Kad Lāčadēls dzirdēja, ka velns sāk krākt kā sudmalas, tad tas viegli izlīda iz pagultes un, zobenu izvilcis, nocirta velnam galvu.

“Šo nu gan tu uzvārēji,” meitiņa runāja, “bet drīzi pārnāks otrs ar sešām galvām; tam tu vis nespēsi pretim turēties.”

Lāčadēls nelikās iebaidīties. Viņš mierīgi gaidīja otru velnu pārnākam. Pēc kāda laika tiešām arī dzirdēja troksni, līdzīgu vēja šņācienam — tā ka visa zeme līgojās. Lāčadēls nostājās pie durvīm un gaidīja. Tikko viena velna galva durvīs parādījās, Lāčadēls to nocirta. Četras velna galvas jau bij zemē, kad Lāčadēlam sāka rokas nogurt. To manīdams, velns ar visu sparu gāzās pa durvīm iekšā un uzbruka Lāčadēlam. Lāčadēls gan cīnījās pretim visiem spēkiem, bet diezin kā būtu gājis, ja meitiņa nebūtu uz velnu iesaukusies: “Lūk, kur brāļa galva stāv zemē! Brāli jau pirmīt nonāvēja.” Velns paskatījās turp. Lāčadēls izlietoja izdevīgo acumirkli un. visus spēkus saņēmis, nocirta velnam pēdējās divi galvas.

Lāčadēls par tādu uzvaru bij ļoti priecīgs. Bet meitiņa noskumusi teica: “Vēl nevaram vis priecāties. Drīzi pārnāks mans brūtgāns, un tam ir divpadsmit galvas. Viņš aiz dusmām mūs abus aprīs. Bet, pag, es zinu padomu. Tur kaktā ir divi podi vienādu lielumu, vienādu izskatu, pildīti ar brīnumu dzērienu. No viena poda jo dzer, jo top stiprāks, no otra dzerot — top nestiprāks.” Lāčadēls, to izdzirdējis, čakli podus pārmainīja.

Tikko ar mainīšanu bija galā, kad izcēlās neganta auka, kas visu zelta pili draudēja izārdīt. Lāčadēls vēl stāvēja uz tām pašām pēdām, kad jau velns bij klāt un, briesmīgi kliegdams, jautāja, kas šis tāds esot. Te meitiņa steidzās vidū un izskaidroja, ka tas viņas brālis un nācis viņas apmeklēt.

“Labi, tādi viesi man pa prātam. Bet iekam tu manā pilī palieci, mums spēki jāizmēģina!” velns teica, pieiedams pie viena podiņa, kur iedzēra krietnu malku, un Lāčadēlam pasniegdams otru, pie kam, nemaz nemanīja, ka Lāčadēls podiņus apmainījis.

Nu iesākās cīniņš. Trīsreiz velns Lāčadēlu pasvieda gar zemi ar tādu sparu, ka tai vietā palika bedre, un Lāčadēls atņemdamies tāpat trīsreiz pasvieda velnu gar zemi. Velns manīja, ka nav ar nieka vīru darīšanas, tālab sacīja: “Pag, iedzersim vēl katrs pa malciņam!” — un. podiņu licis pie mutes, izdzēra līdz dibenam tukšu. Lāčadēls tāpat iztukšoja savu podiņu un juta, ka spēki augtin auga. Iesāka atkal abi cīnīties. Velnu nu spēki atstāja. Lāčadēls to sagrāba un, uz augšu pacēlis, sila ar tādu sparu uz zemi, ka velns līdz krūtīm iegrima zemē. Lāčadēls izvilka zobenu un, lai gan velns lūdzās, lai žēlo — nocirta visas divpadsmit galvas.

Meitiņa tagad bij ļoli priecīga, ka pēdējais, pats stiprākais ienaidnieks pārspēts, un pateicās Lāčadēlam par glābienu, stāstīdama, ka esot bagāta ķēniņa meita. Arī Lāčadēls priecājās, ka tik skaistu zeltenīti atradis, un abi devās ceļā uz izeju, kur stiprinieks ar virvi Lāčadēlu gaidīja. Viņš aptina virvi meitiņai gar vidu un kustināja, lai velkot.

Stipriniekam izvilktā ķēniņa meita tā iepatikās, ka tas to no sirds iemīlēja. Viņš apņēmās Lāčadēlu atstāt apakšzemē, lai varētu meitiņu paturēt par savu un izpelnīties glābēja algu. Tādēļ viņš, nāvi piedraudēdams, lika meitenītei zvērēt, lai tā saka, ka šis pats viņas glābējs un neviens cits. Meita gan iesākumā liedzās; bet, redzēdama, ka stiprinieks tiešām savus draudus izpildīs — beigās zvērēja arī.

Lāčadēls gaidīja, ka svešais virvi atkal nolaidīs; bet nesagaidījis, saprata, ka svešais to briesmīgi piekrāpis — nolaupījis viņa zeltenīti un pašu pametis apakšzemē bez palīdzības. Viņš aiz dusmām grieza zobus un nezināja, ko iesākt, ko darīt. Gan viņš mēģināja pa alu uz augšu sprausties, bet alas sienas bij glumas kā ledus. Dažādi ilgu laiku izpūlējies, viņš piekusis un saīdzis griezās atpakaļ.

Viņš gribēja iet uz zelta pili, kur nokautie velni gulēja, kad gaisā ieraudzīja skrējām lielu ērgli. Tas skriedams kliedza: “Palīdzi, palīdzi!” Apskatījies Lāčadēls redzēja, ka ērglim dzinās liels bars vanagu un kraukļu pakaļ. Lai gan ērglis ātri skrēja, tad tomēr vanagi to panāca un lielā barā uzbruka ērglim. Ērglis turējās stipri. Bet pret lielo baru neko neiespēja. Lāčadēls, to redzēdams, izvilka zobenu un sāka vanagus kapāt. Vanagi atlaidās no ērgļa un uzbruka Lāčadēlam. Gan viņš cirta ar zobenu uz visām pusēm, ko vien jaudāja, un pulka vanagu sakapāti gulēja zemē, tad tomēr nāca arvienu jauni klāt. Lāčadēlam sāka spēki nogurt — roka slābani nokārās uz zemi. Vanagi, knābjus izplētuši, laidās ap Lāčadēlu un raudzīja tam izknābt acis. Jau Lāčadēls sagatavojās padoties savam liktenim, kad piepeži izdzirdēja virs galvas briesmīgu troksni. Ērglis uzbruka vanagiem ar tādu sparu, ka vanagi uz visām pusēm izšķīda. Viņš — brītiņu no vanagiem miera dabūjis — bij paguvis norīt brīnuma akmeni, ko nesa labās kājas nagos, — un tas ērglim piešķīra milzīgus spēkus.

Kad Lāčadēls pēc maza brītiņa atvēra acis, tad brīnodamies redzēja tikai ērgli mierīgi sēžam un cita neviena. “Pateicos, ka man devi laiku norīt brīnuma akmeni!” ērglis runāja. “Saki, ko lai tev par to laba daru, ko lai tev dāvinu?”

“Mantas negribu.” Lāčadēls atbildēja, “bet gādā, ka lai tieku no apakšzemes ārā saules gaismā.”

“Labi!” ērglis teica. “Kāpi man mugurā, es tevi turp aiznesīšu. Bet iepriekš apgādā divpadsmit maisus ar gaļu, jo ceļš ir garš, un paies ilgs laiks, līdz turp notiksim. Gādā, ka lai man pārtikas nepietrūkst; citādi būs viss pagalam.” “Kur lai es tik daudz gaļas dabūnu?” Lāčadēls atbildēja.

“Tur pāri pār septiņiem kalniem atrodas tumša upe,” ērglis stāstīja. "Šinī upē mirkst to cilvēku gari, kas pasaulē darījuši sliktus darbus. Pa šo upi tev jāpeld pāri. Peldi, bet neskaties atpakaļ, citādi neliksi pāri, bet nogrimsi melnajā dzelmē, kur lev būs jāpaliek līdz galēju galējiem laikiem. Viņpus upes dzīvo Ugunsvecis — tam ir divpadsmit sarkani vērši. Lūko šos vēršus no viņa dabūt. Es tevi teitan sagaidīšu.”

Lāčadēls devās ceļā un pēc septiņu dienu gājuma nonāca pie melnās upes, kas bij tik tumša un bīstama, ka ir Lāčadēlam palika slikta dūša. Upē kustēja un čumēja melnas cilvēku dvēseles, kas, žēli kunkstēdamas, pa ūdeni šurpu turpu peldēja. Saņēmis dūšu, Lāčadēls metās upē iekšā un peldēja uz otru malu. Tūliņ viņu apstāja melnās dvēseles un vaimanādamas lūdzās: “Ņemi mani līdz, ņemi mani līdz!” Bet Lāčadēls nedrīkstēja uz tām klausīties, ja gribēja pāri tikt, un peldēja dūšīgi uz priekšu. Melnās dvēseles tam ķērās klāt, un kāda no tām, pie kājas pieķērusies, sauca: “Ņemi taču mani līdz! Vai tad savu mātes brāli nepazīsti?” Bet Lāčadēls neskatījās atpakaļ un laimīgi izpeldēja malā.

Malā nokļuvis, viņš drīzi vien nonāca pie lielas, melnas klints alas. Iekšpusē dzirdēja krācam, šņācam, klabam un ūdeni mutuļojam, ka Lāčadēlam vai ausis aizkrita. Tomēr viņš — lai gan dūmi acīs koda — līda alā iekšā.

Sirms, mīlīgs vecis tur sēdēja un pastāvīgi meta malku klints spraugā, iz kuras nāca šņācieni, uguns mutuļi un dūmi. Lāčadēls, labdienu padevis, izstāstīja vecajam visu savu likteni un savu vajadzību. Vecais brītiņu pārdomāja un tad sacīja: “Vēršus gan tev došu, bet tev še tik ilgi uguns jākurina, līdz nākšu atpakaļ. Uguns nedrīkst izdzist, nedz arī mazāka palikt, tad vēršus nedabūsi un arī netiksi augšpasaulē.”

Lāčadēls visu apsolījās izpildīt, un vecais aizgāja. Viens palicis, viņš nemitēdamies meta malku klints spraugā, vēla tanī lielus bluķus, un uguns dega, ka nevarēja spraugai ne tuvoties. Malka jau gāja uz beigām, bet vecis vēl nenāca atpakaļ. Satrūcies viņš apskatījās visapkārt, jo patlaban bij iesviedis ugunī pēdējo pagali. Viņš vērās, vai kur neredzētu jaunu malkas padomu vai citu kādu palīdzību. Bet nekur nekā neredzēja. Uguns jau tapa gluži maza, un Lāčadēls nezināja nekāda padoma. Pēdējā brīdī tas iedomājās, kā vēl uz kādu mazu brīdi uguni uzturēt: viņš norāva drēbes no muguras un iesvieda tās ugunī. Uguns tūliņ gaiši uzliesmoja,Bet par mazu brītiņu bij atkal izdzisēja. Ko nu darīt? Viņš iesāka plēst spalvas, kas apsedza visu viņa miesu, lai gan sāpes viņam bij briesmīgas.

Pa tam arī Ugunsvecis ar vēršiem bij klāt. Redzēdams, cik rūpīgi I.āčadēls bij pūlējies uguni uzturēt, viņš sacīja: “Redzu, ka tev ir prāts un dūša. lē tev prasītie vērši. Bet sadedzināto drēbju vietā tev došu uzvalku, kāda zemes virsū nav nevienam ķēniņam.”

To sacījis, Ugunsvecis no klints spraugas izvilka apģērbu no dārgākā auduma, izrotātu ar dārgiem akmeņiem. “Tā kā tava miesa ir jēla,” vecais turpināja “tad laidi, lai es tev to izdziedinu. Ar šām zālēm iesvaidīta, tava miesa būs apdrošināta pret visu — nedz. zobens, nedz uguns, nedz niknu zvēru zobi to nespēs ievainot.”

To teicis, Ugunsvecis Lāčadēla miesu iesvaidīja savādām zālēm. Lāčadēls juta, ka tam tūliņ visas vātis sadzija un savāds spēks pildīja viņa dzīslas un kaulus.

Ugunsvecim par viņa labprātību pateicies, viņš dzina vēršus uz to pusi, no kuras bij šurp nācis. Bet ērglis jau tam tūliņ atskrēja pretim. Lāčadēls vēršus nokāva un gaļu sakrāva divpadsmit maisos. Tad ērglis sacīja: “Uzkrauji savus divpadsmit maisus ar gaļu man uz muguras un sēdies arī pats virsū. Bet ikkatru reizi, kad es atskatos atpakaļ, dodi man vienu gaļas gabalu; tikai ar apdomu, lai beigās nepietrūkst. Ja gaļas pietrūks, tad tālāk netiksim, bet mums būs jāpaliek šepat apakšpasaulē. Arī runāt tu pa visu ceļu nedrīksti neviena vārda.”

Lāčadēls darīja, kā pavēlēts — uzkrāva ērglim gaļas maisus un uzsēdās pats. Tūliņ arī ērglis sāka savus platos spārnus kustināt. Viņi pacēlās augstu jo augstu, un Lāčadēls, tikko ērglis atskatījās atpakaļ, meta gaļas gabalu mutē. Viņi skrēja pa gaisu ilgi, ilgi. Vienpadsmit maisi jau bija tukši, tikai pēdējais gaļas maiss vēl atlikās: Bet ceļam gals vēl nerādījās, lai gan Lāčadēls ilgodamies gaidīja. Viņš arī gan gribēja jautāt, vai drīzi nebūšot galā, bet — iedomādamies ērgļa piekodinājuma — cieta klusu. Zemes mala jau bij redzama. Bet arī pēdējo gaļas gabalu Lāčadēls patlaban iesvieda ērgļam rīklē.

Pa brītiņam ērglis atskatījās atkal. Bet Lāčadēlam vairs nebija ne kumosa gaļas, ko ērglim dot. Viņi jau iesāka slīdēt uz leju. Te Lāčadēls nokoda sev pirkstu un to iemeta ērglim mutē. Tūdaļ ērglis no jauna pacēlās augšup, un viņi īsā brīdī sasniedza virspasauli. Uz zemes tikušiem, ērglis atplēta muti un, nokosto pirkstu izvēmis, to atdeva Lāčadēlam, sacīdams: “Ņerni savu pirkstu un pielieci to savā vietā pie rokas, tad tas tūliņ pieaugs, un roka būs vesela. Es to, kad gaļas pietrūka, izdarīju tikai tādēļ, lai tevi pārbaudītu. Tu esi parādījis izturību, pacietību un dūšu. Tālab, ja tev reizi mana palīdzība vajadzīga, tad sauci tikai trīsreiz “Smagai, smagai!” un es būšu klāt.”

Lāčadēls darīja, kā ērglis bija sacījis, un, lūk, pirksts ātri vien pieauga savā vietā, ka ne rētas nepalika. Lāčadēls visādi ērglim izrādīja savu pateicību, un tad ērglis atkal ai/lidināja apakšpasaulē.

Lāčadēls drīzi atjēdzās, ka atrodas Daugavas tuvumā, un knaši vien staigāja uz dzimtenes pusi. Bet kā viņš izbijās, kad redzēja, ka tai vietā, kur viņa mātes tēva pils bij stāvējusi, tagad atradās cietoksnis ar bieziem mūriem visapkārt.

Kāds vīrs cietokšņa tuvumā ara tīrumā, noskumušu vaigu. Lāčadēls piegāja pie viņa un jautāja, kas pilī noticies un kālab tas noskumis. Arājs, tādu dārgām drēbēm ģērbtu kungu ieraudzījis, izbijās. Bet, redzēdams Lāčadēla laipnību, palika drošs un stāstīja, ka ķēniņa dēls no vakariem, kuru ķēniņa meita reiz apsmādējusi, atnācis ar lielu kara spēku, nokāvis veco ķēniņu un ķēniņa meitu sagūstījis. Ķēniņa meitai gan bijis dēls, dūšīgs jauneklis, bet tas jau ilgu laiku esot projām un neviens nezinot, kur tas palicis. Visgrūtākais liktenis esot viņiem, zemes arājiem, jo jaunais valdinieks viņus strādinot un kalpinot bez mēra.

Lāčadēls pateicās par vēstīm un devās taisni uz pili. Bet iepriekš tas notika, tas novilka savas greznās drēbes un uzģērba vienkāršu uzvalku. Vārtu sargi, redzēdami vīru vienkāršā uzvalkā uz pili nākam, aizkrustoja tam ar šķēpiem ceļu, negribēdami to ielaist. Lāčadēls šķēpus salauzīja kā salmus. “Muļķi, neskatat vīru no cepures! —esmu vecā ķēniņa meitas dēls!” viņš tiem uzsauca un devās pils pagalmā iekšā.

Troksni izdzirdīs, svešais ķēniņš skatījās pa logu. Vienkāršo svešnieku ieraudzīdams, tas tam bārgi uzbrēca: “Vazaņķi, kā tu drīksti ielauzties ķēniņa pilī?” Viņš pavēlēja saviem kara kalpiem, lai tic svešo met pagraba cietumā, kur neviens gaismas stariņš nespīd iekšā, un, ja tas turētos pretim, tad viņu nonāvēt. Nu tie Lāčadēlu gribēja grābt cieti; bet visiem ar ziliem deguniem bij jāatkāpjas. Tagad tie no ietālienes meta šķēpus uz Lāčadēlu, gribēdami to nonāvēt. Bet šķēpi kā skangali atlēca no viņa miesas atpakaļ. Kara vīri salasījās lielākā pulkā un uzbruka Lāčadēlam no jauna ar zobeniem. “Nelieša vērgi!" Lāčadēls pikti izsaucās un, zobenu izvilcis, cirta sev visapkārt riņķī ar tādu spēku, ka divpadsmit kani vīri nokauti gulēja gar zemi. Redzēdams svešnieka lielo spēku, ķēniņš pats iznāca laukā, lika kara vīriem projām iet un uzsāka ar Lāčadēlu visai mīlīgi sarunāties un izjautāt, kas viņš tāds esot un kurp viņš ietot.

“Esmu karotājs, kam nav nedz dzimtenes, nedz tēvijas, nedz kādu piederīgu. Es staigāju apkārt pa pasauli un piemītu tur, kur vajaga stipru vīru un drošu darbu.”

Ķēniņš bij ļoti priecīgs un uzaicināja pie viņa stāties par kalpu. Lāčadēls bij ar mieru viņam kalpot, gribēdams nogaidīt izdevīgu laiku, lai svešajam varmākam viņa nedarbus varētu atriebt. Bet no vārtu sargiem svešais ķēniņš drīzi vien izdabūja zināt, ka viņa jaunais kara vīrs ir vecā ķēniņa meitas dēls. Viņš tūliņ saprata Lāčadēla nolūkus un apņēmās to kaut kādi samaitāt.

Malienas kalnos, kādā bezdibinaina purva salā, piemita briesmīgi liels sumbrs, kas padarīja laukos lielu postu un katru medinieku vai citu, kas tam tuvojās, nobadīja. Ķēniņš jau dažkārt bij izsolījis lielu aļģu par sumbra nogalināšanu. Reiz tas pat izsūtīja pulku kara vīru; bet arī šie neviens neatgriezās — tie visi dabūja galu no sumbra ragiem jeb nogrima purvā. Ķēniņš domāja, ka arī Lāčadēlam tāpat iešot. Tādēļ tam pavēlēja iet uz purvu sumbru nokaut. Viņš domāja, ka Lāčadēls no tādas pavēles izbīsies; bet Lāčadēls atbildēja, ka tāds uzdevums viņam esot ļoti pa prātam un taisījās tūliņ ceļā.

Purva salā nokļuvis, viņš nostājās zem kāda koka un gaidīja. Nebij ilgi jāgaida — dzirdēja nezvēru nākam, ka kokiem zari vien brīkšķēja. Pamanījis cilvēku, sumbrs kā viesulis tam šāvās virsū, pieri noliecis, lai Lāčadēlu nobadītu. Bet Lāčadēls izmanīgi aizrāvās aiz koka, un sumbra rags iedūrās dziļi kokā. Pirms sumbrs ragu iz koka izdabūja — Lāčadēls izvilka zobenu un nikno meža vērsi nodūra. Ādu nodīrājis, viņš to uzģērba sev un devās uz pili.

Ļaudis, redzēdami Lāčadēlu sumbra ādā, to noturēja par sumbru pašu un skrēja pa kaklu pa galvu ķēniņam vēstīt, ka meža vērsis Lāčadēlu nobadījis un tagad nākot uz pili. Ķēniņš izbijies pavēlēja visiem kara vīriem ņemt ieročus un pili aizstāvēt līdz pēdējam, bet pats aiz bailēm paslēpās tukšā mucā. Ragaino pretinieku redzēdami un atgādādamies, kā senākiem kara vīriem, ar sumbru cīnoties, klājies, kara vīri pa lielākai daļai no bailēm drebēja un trīcēja, un ņēma kājas pa pleciem. To redzēdams, Lāčadēls nosvieda ādu, un tagad visi redzēja, ka viņu bailes veltas. Priecīgi tie visi griezās uz pili atpakaļ. Kara vīri skandināja zobenus, koklētāji pūta somu stabules, saukdami: “Lai dzīvo Lāčadēls ilgus ilgus gadus, kas mūsu zemi atpestījis no tik nikna postītāja!”

Ķēniņš, dzirdēdams, kādu godu ļaudis parāda Lāčadēlam, tapa jo nikns uz viņu un gudroja dienu un nakti uz jaunu viltību, kā lai viņu varētu samaitāt.

Lietavas mežos piemita briesmīgs lāču tēviņš, kas tālam apgabalam draudēja briesmas un postu. Kādu dienu ķēniņš uzaicināja Lāčadēlu doties uz Lietavu lāci nomaitāt, pie sevis domādams: “Sumbri gan tu uzvarēji, bet lācis ir pavisam cita lieta. Šoreiz tu nāvei neizbēgsi!”

Lāčadēls gāja uz Lietavu un apjautājās, kur lācis piemītot. Ļaudis, dzirdēdami Lāčadēla nolūku, iztrūkās un to lūgšus lūdza nedoties tīšu prātu redzamā nāvē. Vēl neviens medinieks, kas turp bij devies, nebij dzīvs pārnācis.

Lāčadēls no tādām valodām nelikās iebaidīties. Viņš aizgāja pie kalēja un lika nokalt dzelzs tapu, un, pataisījis no ozola koka lielu vāli, devās mežā, kur lācis dzīvoja. Drīzi vien tas sadzirda lāci rūcam, ka viss mežs trīcēja. Cilvēku tuvumā pamanījis, tas sacēlās stāvus un taisījās Lāčadēlu savām ķetnām nožņaugt. Lāčadēls manīgi aizvilkās aiz. resna koka. Lācis sakampa koku savām ķetnām, domādams ir Lāčadēlu līdz sakampt un pie koka nospiest. Bet Lāčadēls izmanījās lāča ķetnām un tanī acumirklī, kur lācis koku apkampa, iedzina dzelzs lapu caur abi lāča ķetnām kokā, tā ka lācis palika pie koka piekalts un nevarēja savu mūžu tikt vaļam. Tagad, kur lācis bij pilnīgi viņa vaļā, viņš taisīja lielas ragavas, jūdza lāci tur priekšā un brauca braukšus uz ķēniņa pili atpakaļ, pavadīts no ļaužu pulkiem, kas to slavēt slavēja un viņa galvu pušķoja ozolu zariem par lo, ka viņus un viņu zemi bij atpestījis no briesmu zvēra.

Rangam kalnos piemita trīs milži, kas ikkatru ceļinieku, kam tur gadījās cauri iet, nokāva un līdz pēdējam izlaupīja. Milži valkāja dzelzu bruņu uzvalkus, pret kurām pats asākais zobens sadrupa kā stikls. Milži, uz savu spēku un bruņām paļaudamies, palika visai pārdroši, pastrādāja varas darbus un lielīdamies uzaicināja visas pasaules stipriniekus nākt ar viņiem cīnīties. Bet līdz šim vēl neviens nebija gadījies, kas varētu milžiem pretī stāvēt.

Redzēdams, ka Lāčadēls sumbri un lāci pārspējis, ķēniņš domāja reiz atradis līdzekli, kā Lāčadēlu nobeigt. Tādēļ tas viņu sūtīja cīnīties ar trim milžiem. Lāčadēls nekavēdamies devās uz Kangaru kalniem. Bij jau vakars, kad tur nonāca, kālab tas mežā sakūra uguni un cepa vakariņām rāceņus. Tūdaļ tas dzirdēja mežā zarus brikšķam, kur tūliņ pēc maza brītiņa pienāca jaunākais milzis un bārgā balsī jautāja: “Kam ļaužu? Kurp iedams? Ko tik vēlu te viens mežā dari?”

“Esmu nabaga ceļinieks un eju uz dzimteni,” Lāčadēls atbildēja, “bet piekusis nespēju tālāk un taisu sev vakariņas — cepu rāceņus.”

Milzis, rāceņus nepazīdams, prasīja, lai viņam arī dodot, jo nezinot, kāda tiem garša. Lāčadēls lo apsolīja, un milzis apsēdās viņam pretim. Lāčadēls rāceni ar zobenu sagrieza un bāza ar zobena galu mutē. Milzis darīja tāpat. Bet tikko tas zobena galu iebāza mutē, tad Lāčadēls ar dūri sita pa zobena otru galu tik stipri, ka zobena gals milzim pa pakausi iznāca laukā, un las, nejauki bļaudams, nobeidzās. Lāčadēls paslēpa milža miesas krūmos un ēda savas vakariņas, it kā nekas nebūtu noticis.

Drīzi pienāca otrs milzis, kas viņam tāpat bārgi uzkliedza, kas tāds esot, ko te darot un lai taisoties, ka tiekot drīzi no šejienes projām. Lāčadēls pasmiedamies atbildēja, ka tā varot katrs runāt. Mežs esot liels diezgan, kam še nepatīkot — varot iet uz citu apgabalu. Tādu atbildi dabūjis, milzis, ļoti pikts tapis, gājis Lāčadēlam virsū. Iesāka abi cīnīties. Milzis. Lāčadēlu sakampis, to pacēla uz augšu un svieda gar zemi tik stipri, ka tas līdz ceļiem iegrima zemē. Nu svieda Lāčadēls milzi tik stipri, ka tas iegrima zemē līdz krūtīm. Zobenu izvilcis, viņš gribēja milzi nodurt. Bet milzis gauži lūdzās, lai šo atstājot pie dzīvības. Lāčadēls paklausīja; bet saslēdza milzim kājas un rokas dzelžu pinekļiem un tad gaidīja trešo milzi.

Nebi j arī ilgi jāgaida, kad šis kā pērkons rūkdams pienāca un jautāja, ko šis te gaidot.

“Tevis gaidu!” Lāčadēls atbildēja.

“Kas tev no manis vajadzīgs?”

“Gribu ar tevi cīnīties.”

“Ej, ej, dēliņ, kur tad tev prātiņš? Laikam to būsi putrā apēdis. Tu gribi ar mani cīnīties! No tevis jau nepietiek manam jaunākajam brālim, kur tad vēl man.”

Lāčadēls tagad tam parādīja nokauto brāli, kā arī otru, kas bija sasiets. Milzis par to tā iedusmojās, ka izrāva egli ar visām saknēm un to svieda Lāčadēlam virsū. Bet Lāčadēls pabēgās sāņus, un egle to neaizņēma, bet iedūrās ar galotni zemē. Pirms vēl milzis varēja egli no zemes izraut, Lāčadēls izvilka zobenu un to iedūra milzim bruņu starpā, tā k;i melnas asinis mutuļiem ārā plūda. Milzis, sāpes ciezdams, krita kā zvērs 1 ,āčadēlam virsū un, to sakampis, svieda tā, ka tas līdz krūtīm iegrima zemē. Ātri iz zemes izkārpījies, tas grieza milzi sev ap galvu tik ātri un ar tādu spēku, ka domāja, ka vētra krāktu un viesulis kauktu, — un tad to svieda zemē ar tādu spēku, ka milzis iegrima zemē tā, ka tikai bruņu cepure palika virs zemes, un milzis bija uz vietas beigts.

Nonāvētiem milžiem bruņas novilcis, tas dzīvajam atpina kājas vaļam un to dzina dzīšus uz ķēniņa pili. Ķēniņš tad nevarēja diezgan izbrīnīties un nosirdīties par to, ka Lāčadēls atkal pārnāca mājā sveiks un vesels.

Tāļu ziemeļos, svešā ķēniņa valstī, atradās veca smēde, kurā dzīvoja velns. Reti tur kāds cilvēks nonāca; bet ja kāds nejaušus tur iekļuva, tad jau dzīvs neiznāca, jo velns to saberza drupos, ka kauliņus nevarēja atrast. Ķēniņš, to zinādams, Lāčadēlam pavēlēja turp iet un atņemt laktu, kas smēdē atradās.

Lāčadēls aizjūdza Lietavas lāci milzīgajās ragavās un brauca uz melno smēdi. Velna nebija mājā, kad Lāčadēls piebrauca un lāci ielaida smēdē. Drīzi vien pārnāca velns un — lāci smēdes kaktā ieraudzījis — metās tam virsū, domādams to par cilvēku. Bet tikko velns tam piedūrās, kad lācis briesmīgi rūkdams, velnu sakampa un to spieda tik dikti, ka melnais, nevarēdams izciest, kliedza pēc palīdzības. Lāčadēls, to dzirdēdams, gāja smēdē. Velns gauži lūdzās, lai to žēlo — viņš būšot dot, ko vien no viņa prasīšot, tikai lai viņu atpestot no lāča nagiem. Lāčadēls prasīja, lai tam atdod laktu un palīdz aizvest uz ķēniņa pili; tāpat, lai velns apsolot, ka turpmāk būs I.āčadēlani paklausīgs, un abi brauca uz ķēniņa pili. Velnam bij jāsēd priekšā; Lāčadēls sēdēja pakaļgalā uz laktas.

Ķēniņš atkal nezināja, ko no dusmām darīt, kad redzēja, ka Lāčadēls sveiks pārbrauca un pārveda velna smēdes laktu un pašu velnu līdz.

Apakšpasaulē, pašā galējā stūrī, auga veca, melna egle, kur velns kaltēja to cilvēku dvēseles, kas pasaulē bij paši galu ņēmušies. Burvji un raganas ķēniņam stāstīja par šo egli, un ķēniņš sacīja: “Kad Lāčadēls visu citu iespēj, tad tas arī iespēs šo egli no apakšpasaules dziļumiem uznest augšpasaulē.”

“Kālab ne. to jau izdarīšu labprāt,” Lāčadēls atbildēja, kad ķēniņš tam šo pavēli deva, domādams, ka nu Lāčadēls būšot reiz pagalam.

Lāčadēls izstāstīja velnam ķēniņa pavēli. “To jau varam dabūt!” velns atbildēja un, Lāčadēlu mugurā uzsēdinājis, aizbrauca uz apakšpasauli.

Velns izplēsa egli visām saknēm, aizjūdza melnu zirgu eglei priekšā un — iedevis Lāčadēlam — sacīja: “Brauci vien, gan zirgs ceļu zinās. Sist zirgam vari visur, tikai pa galvu vien nesiti.”

Zirgs vilka melno egli atspēries, ka sviedri tecēja gar sāniem, jo saknes un zari aizķērās aiz ciņiem un celmiem. Brīžam zirgs atskatījās atpakaļ, un Lāčadēlam izlikās kā kad zirgs raudātu. Tā viņi aizvilka gandrīz līdz pašai ķēniņa pilij. Bet nu zirgs vairs ne par ko tālāk negāja, lai gan Lāčadēls to skubināja un sita ar pātagu, ko no velna bij dabūjis. Zirgs pie katra sitiena skatījās atpakaļ, tā kā Lāčadēls sadusmojies vilka zirgam ar pātagu pa galvu. Te zirgs piepeži pārvērtās un palika par sirmu veci. kas raudādams uzskatīja Lāčadēlu un jautāja: “Kālabad tu mani siti? Esmu tāpat ķēniņa dzimuma kā tu. Esmu šā ķēniņa tēva brālis, un man tagad jācieš tādas mokas. Agrāk es jūdzu savus pavalstniekus arkla priekšā jeb arī tos ratos iejūdzis — braucu un viņus kapāju ar pātagu, un tagad velns apakšpasaulē mani tura zirga vietā, tu manis nežēlo, bet braukdams siti ar pātagu.” Tikko vecis šo bija izrunājis, te arī velns bij klāt un —veci ar pātagu kapādams— to aizjāja uz apakšpasauli. Lāčadēls nogaidīja vakara un tad melno egli iestādīja ķēniņa pils loga priekšā. Ķēniņš, no rīta piecēlies, pie sevis smējās, domādams, ka Lāčadēla vairs virspasaulē neredzēšot. Bet, kad redzēja melno egli pils priekšā un dzirdēja, ka viņa tēva brāli apakšpasaulē velni braucot par zirgu, tad tā izmisās, ka gāja un melnajā eglē pakārās…

“Ko tie kraukļi kracināja?

Ko žagatas žadzināja?

Velns pakāra mūsu kungu Melnas egles galotnē.”

Kad ļaudis redzēja, ka viņu bārgais kakla kungs bij pagalam, tad tie nāca pie Lāčadēla un sacīja: “Lielais, varenais, tu atsvabināji mūsu zemi no nikniem zvēriem, tu mūs atpestīji no nekrietnā ķēniņa. Esi tagad tu mūsu ķēniņš! Palieci pie mums!”

Bet Lāčadēls ķēniņa godu nepieņēma, gribēdams apmeklēt no velniem atsvabināto meitu, kuru tam tas krāpnieks bij nolaupījis.

Lāčadēls izstaigāja daudz, daudz zemes un valstis. Visur viņš gādāja apspiestiem taisnību un nabadziņiem maizi. Beidzot viņš nonāca jūrā uz kādas salas. Salā dzīvoja mazi, mazi cilvēciņi, pundurīši, somi. Šie bija tik maziņi, ka septiņi cilvēki varēja rijas krāsnī labību kult. Salas ķēniņš bij liels burvis un slepenu zīmju pazinējs. Tādēļ Lāčadēls gāja pie viņa lūgt. lai pasacītu, kur tā meitiņa atrodas, kuru viņš no apakšpasaules bij izvedis. Ķēniņš paskatījās ūdens traukā un sacīja: “Es viņu redzu. Bet. pirms tev saku, kur tā atrodas, tev jāapsolās darīt, ko tev pavēlēšu.”

Lāčadēls tam to apsolīja, un ķēniņš sacīja: “Tāļu. tāļu ziemeļos, tur, kur zeme un debess saiet kopā, atrodas Ziemeļa ķēniņa pils. Ķēniņam ir trīs meitas, kuras ik rītiņus agri ceļas mazgāt baltus paladziņus^ar ko Ziemeļa tēvam gultu klāt. Vale, ar ko paladziņus velē, ir tīra dimanta. Vālēm tāds spēks, ka drēbes, kas ar viņām velētas, uztura valkātāju spirgtu, veselu mūžīgi mūžam. Kad darbu beidz, tad Ziemeļa meitas aizliek vāles aiz padebešiem, kas tur tik zemu, ka tos ar roku var aizsniegt. Velējot vāles izstaro tik gaišu blāzmu, ka nakts paliek tik gaiša kā diena. Un, kad pie mums gar ziemeļu debesīm redzama gaiša blāzma, kas šaudās gar debesīm šurpu turpu, tad mēs zinām, ka Ziemeļa meitas pie vcleknes velē paladziņus ar dimanta vālēm. Ja gribi redzēt, atrast savu līgaviņu, tad steidzies atnest vienu no Ziemeļa meitu vālēm — teikšu tad tev visu, ko vien vēlies.’’

Ne acumirkli neapdomādamies, Lāčadēls devās ceļā un pēc daudz grūtumiem sasniedza Ziemeļa ķēniņa valsti. Ziemeļa blāzma, ko dimanta vāles izstaroja, tam ik nakts rādīja ceļu uz turieni. Vāles apsargāja liels, liels milzis, tik liels, ka tam vienmēr salīkušam bij jāstaigā, lai pie debesīm nenodauzītu galvu. Bet stiprumā tas ar Lāčadēlu nevarēja mēroties, Lāčadēls to pārvarēja, apbrīnoja Ziemeļa meitu daiļumu un paladziņu baltumu un tad nekavēdamies devās ceļā atpakaļ pie somu ķēniņa. Nu somu ķēniņš sacīja: “Hj gar Daugavu, kuras malā tava tēva pils stāvēja, augšup, tad nonāksi tā ķēniņa valstī, kur tava meitiņa piemīt.”

Pateicies par padomu, Lāčadēls devās atpakaļ uz savu tēvu zemi. tad gar upi uz augšu, līdz nonāca kāda ķēniņa galvas pilsētā. Pilsēta bij izpušķota ļoti grezni. Ļaudis gāja priecīgi lielos baros gan šurp, gan turp. Lāčadēls vaicāja, kas tad šodien te esot, ka ļaudis tik priecīgi un pilsēta izpušķota.

“Ekur, laikam, esi svešinieks, ka nezini, ka šodien ķēniņa meitai kāzas. Viņas brūtgāns ir apbrīnojams varonis un pasaules lielākais stiprinieks viņš cīnījies ne vien virspasaulē ar pūķiem un milžiem, bet — mūsu ķēniņa meitu mīlēdams — bijis arī apakšpasaulē un tur meitiņu atsvabinājis no velna varas, kurp kāda ļauna ragana to bija aizbūrusi. Tikai viena lieta mums visiem paliek nesaprotama, ka ķēniņa meita, pie visas šās lielās laimes nemaz nav priecīga, bet arvienu sērīga un noskumusi, dažureiz pat izraudātām acīm.”

Lāčadēls, dzirdējis, ka viņa līgaviņu pašulaik grib apprecināt ar svešo blēdi, steidzās uz ķēniņa pili. Bet tā kā bij vispārīga svētku diena, kur visiem daudz darba, tad viņa ienākšanu neviens neievēroja. Paslepenā stūrī nostājies, viņš redzēja savu zeltenīti sēžam blakus blēdīgajam stipriniekam. Viņš to u/ pirmo acu uzmetienu ieraudzīja visu grezno viesu pulkā. Daiļā ķēniņa meita paklusu dziedāja:

“Sasaluši pūra ciņi,

Sasalusi Daugaviņa;

Sasalušu sirdi gāju Neīstajam roku dot!”

Bet stiprinieks dzēra vīnu glāzi uz glāzes un lielīdamies stāstīja par saviem vareniem darbiem. Beidzot viņš, no vīna iekarsis, sacīja: “Es vēlētos zināt, vai pasaulē arī kāds atrodas, kas ar mani iedrošinātos cīnīties.” “Gribu ar tevi cīnīties!" Lāčadēls, uz priekšu nākdams, sacīja un nostājās visu viesu priekšā.

“Ārā, diedelnieks!” stiprinieks — Lāčadēlu vienkāršā apģērbā nepazīdams — kliedza. Bet ķēniņa meita to pazina pie pirmā vārda un, priecīgi iesaukdamās, krita Lāčadēlam gar kaklu, sacīdama: “Jā, tu esi mans īstenais glābējs un atpestītājs!”

"Meli. tīri meli! Tāds noplīsis tēviņš tavs glābējs?” stiprinieks — no dusmām vai traks palicis — kliedza.

Te Lāčadēls nometa skrandaino mēteli un parādījās spožā, dārgā ķēniņa uzvalkā, ko tas apakšpasaulē no Ugunsveča bija dabūjis, un uzsauca stipriniekam: "Nelieti, vai tu tagad mani pazīsti?” Stiprinieks krita ceļos un lūdza no Lāčadēla žēlastības, bet Lāčadēls sacīja: “Eji projām no manām acīm! Kauns man būtu savu zobenu tavās neliešu asinīs mērcēt. Eji un nerādies vairs manās acīs!”

Stiprinieks arī vairs nekavējās, bet laidās čakli no pils projām, no ļaužu apsmiekliem pavadīts. Tagad visi saprata ķēniņa meitas skumju iemeslu. Ļaužu prieks bija divikārtīgs, jo 11u bij īstais ķēniņa meitas glābējs mājās. Ķēniņa meita bij tik laimīga un līgsma, ka tā iespēja visu pasauli līdz ielīgsmot. Kāzas dzēra divi nedēļas, un priekiem nebij gala. Bet prieki veco ķēniņu tā satricināja, ka tas, kāzām beidzoties, nomira. U11 tai pašā dienā ļaudis tad iecēla Lāčadēlu par savu ķēniņu. Un visi ļaudis viņu cienīja un mīlēja kā savu tēvu. Bet tanī vietā, kur viņa tēvs bija bišu stropa koku pār Daugavu nesis — Lāčadēls uzcēla jaunu pili un to nosauca par Koknesi.

Svešais stiprinieks, no pils ar kaunu padzīts, aizgāja svešumā. Bet sirdī apņēmās Lāčadēlam atriebties, un šās domas tas neatstāja nedz dienu, nedz nakti. Viņš pamudināja visus apkārtējos ķēniņus uz karu pret Lāčadēlu, stāstīdams par jaunās pils — Kokneses — skaistumu un bagātību, ko iemantot esot tīri nieka lieta. Svešie ķēniņi viltniekam ticēja un tam deva lielu kara spēku līdz.

Stiprinieks brauca pa Daugavu uz augšu, visas pilis uzvārēdams un iemītniekus apkaudams. Lāčadēls. to dzirdēdams, sagatavoja lielu kara spēku, lai tādām negantībām darītu galu. Bet pretinieki bij Daugavas piekrastē starp klintīm nocietinājušies, tā kā Lāčadēls tiem nevarēja pilnīgi piekļūt un pārvārēt. Tādēļ viņš apņēmās Daugavu aiztaisīt un svešajiem laist ūdeni virsū, un tos apslīcināt. Viņš noplēsa lielus klints gabalus un tos meta Daugavā. Pretinieki dienu par dienu redzēja, ka ūdens cēlās augstāk un ka vairs necik netrūka, kad viņu nometne taptu applūdināta ar ūdeni. Tālab viņi, kad Lāčadēls no jauna meta klints bluķus Daugavā, viņu apšaudīja bultām un šķēpiem bez mitēšanās. Bet Ugunsveča brīnuma zāļu labad nedz šķēpi, nedz bultas Lāčadēlam nevarēja kaitēt.

Tagad ienaidnieki sasauca visus burvjus un raganas, un slepenu zīmju pazinējus, lai tie uzzīlētu, kā Lāčadēls būtu nonāvējams. Burvji zīlēja, ka Lāčadēlu likai tanī vietā varot ievainot, kur zobena josta atrodoties, jo tur Ugunsveča zāles nevarējušas pietikt. Tagad viņi gaidīja izdevīgu brīdi, lai varētu viņu nomaitāt.

Kādu dienu Lāčadēls, no darba piekusis, sēdēja Daugavas vidū uz klints un apskatīja gandrīz gatavo darbu. Tikai pāra klints gabalu vēl bija Daugavā jāieveļ. tad Daugavas ežabij gatava un ūdens gāzās ienaidnieku nometnei pāri. Saulīte spīdēja silti. Lāčadēls, neko ļauna nedomādams, bij zobenu nojozis un nolicies gulēt. Te svešais stiprinieks viņam slepen pielīda un iegrūda šķēpu mugurā, taisni jostas vietā. Uz. nāvi ievainots, Lāčadēls sakampa zobenu un savam slepkavam pāršķēla galvu. Manīdams, ka tam nāve tuvojas, viņš noraisīja zobenu un spodro cepuri un tos iemeta Daugavas dzelmē, sacīdams: “Tikai tas lai iemanto manu cepuri un zobenu, kas šo manu iesāktu darbu pabeidz un pretiniekus uz visiem laikiem no Daugavas piekrastes aizdzen!”

To sacījis, tas nogāzās no klints gabala un nogrima Daugavas putošos ūdeņos. Lāčadēla kara vīri, redzēdami savu dūšīgo vadoni mirstam, izmisās pavisam, un svešnieki viņus pārvarēja un izklīdināja.

Lāčadēla sieva gaidīja, gaidīja vīru pārnākam. Ik rītiņus, ik vakarus tā tecēja Daugavas malā un lūkojās tālumu tālumos, bet dienas, nedēļas aiztecēja, un Lāčadēls pie savas ļaudaviņas neatgriezās. Pils priekšā zīle dziedāja žēli. Veci ļaudis runāja:

“Zīle dzied, zīle dzied.

Nebūs labi bāliņiem!”

Drīzi vienā, drīzi otrā sētā pārtecēja kumeliņš bez jājēja. Jājēji, bāleliņi, gulēja svešā malā.

Beidzot pārnāca vēsts par Lāčadēla nāvi un viņa ļaužu kafa nelaimi. Lāčadēla sieva sēdēja dienu dienām uz klints krasta, kur apakšā dzelmē dusēja Lāčadēls. Pagāja gadi, un viņa sēdēja turpat, apsargādama lielā varoņa dusas vietu un ziedodama viņa garam. Ar bijību ļaudis noskatījās no tālienes uz skaistās ķēniņa meitas, nedrīkstēdami viņas tuvumā nonākt.

Ķēniņa meita vēl šo baltu dienu apsargā viņa kapu pie varenās krāces Daugavā. Laivinieki, plostinieki tuvojās šai vietai ar bailēm un ar bijību noskatās uz Lāčadēla kapu. Vakaros, kad saule nogājusi un bāla migla Daugavu apklāj, izēnodama dažādus tēlus un garus — tad arī Lāčadēla sieva parādās Daugavas malā. Tad vectēvs dēlēnam rāda bīstamo krāci un saka: “Lūk, dēliņ, skaistā Lāčadēla sieva sargā sava vīra kapu. Nebrauci krāces tuvumā, netraucē varoņa dusas, citādi viņa tevi ieraus dziļajā dzelmē.”

(Lielvārdes un Jumpravas muižas apg. uzr. Pumpurs, 18, 2,.? skat. ievedumu no “Lāčplēsis, tautas epus no Pumpura ”)

Lāčplēsis jeb Lāčausis radies no lācenes, lāča mātes, kuru kāds meža iemītnieks sev pieradinājis kā sievu. Augot tas ātri attīstījies par lielu, staltu jaunekli. No savas mātes tas tikai mantojis lāča ausis un lielu stiprumu, kādēļ to nosaukuši par Lāčausi.

Pirmajos jaunekļa gados tas iztīrījis tēva mājas apkārtni no plēsīgiem zvēriem, lāčiem, vilkiem un meža cūkām, kurus tas, prasti aiz žokļiem saķerdams, pārplēsis, kādēļ arī dabūjis to nosaukumu — Lāčplēsis. Vēlāki, kad vairs mājā neatradis gadījumu spēku izlietot, tas ceļojis apkārt pa Baltiju, darba meklēdams; bet viss, ko tas darījis, noticis ar pārlieku stiprumu, salauzīdams visas darba lietas.

Tā reizi tas bijis par pāricēlāju pie Daugavas. Kad ļaudis uz celtuves salasījušies, viņš sācis airēt, bet tūliņ pie pirmiem vilcieniem airēs salūzušas, un celtuve būtu ierauta straumē un sadragāta, ja Lāčplēsis nebūtu airu vietā izlietājis plaukstis, — viņš ar plaukstīm sācis tik spēcīgi airēt, ka celtuvi atgriezis no straumes un pārvilcis laimīgi otrpus Daugavas.

Pēc tam tas saderējies pie kāda kuniga par puisi, kurš tam uzdevis visādus grūtus darbus izdarīt, kā: ar lāčiem art, velna dzirnavās kviešus malt, nogrimušo pili uzcelt, milzi aizdzīt utt., arvienu apsolīdams savu skaistuli meitu par sievu. Lāčplēsis visu izdara un atsvabina zemi no visādiem mošķiem un briesmoņiem. Beigās kunigs vairs nevar aizliegties, un Lāčplēsis dabūn viņa skaistuli meitu par sievu un dzīvo kādu laiku laimīgi.

Aiz septiņām jūrām dzīvoja kāda briesmīga ragana; tai dēls ar trim galvām. Viņš katru rītu gāja pie mātes un vaicāja: “Māte, vai es esmu stiprākais visā zemē?” Arvienu viņa atbildēja ar “jā”, bet pēdīgi sacīja: “Būtu gan stiprākais visā zemē, ja aiz septiņām jūrām nedzīvotu Lāčplēsis, kurš vēl stiprāks par tevi.” Nu dēls mātei miera nelika, gan lūdza, gan draudēja, lai tā ar savu velna skolu izdabūjot, kā Lāčplēsi varētu pārspēt. Ragana nu skrēja pie visiem velniem, bet neviens nezināja padoma, kamēr tad pats Līkcepurc pamācīja, ka Lāčplēša spēks pastāvot viņa lāča ausīs; ja tās nocirstu, tad viņš būtu kā cits cilvēks.

Raganas dēls, to zināt dabūjis, devās uz Baltiju. Viņš skrēja, ka vētra sacēlās un visas straumes Daugavā šņāca briesmīgi. Lāčplēsis, to dzirdējis, devās briesmoņam pretim — tie sastapās pie Daugavas. Lāčplēsis cirta pirmais ar savu smago zobenu un nocirta raganas dēlam vienu galvu. Šis cirta atpakaļ un nocirta Lāčplēsim labo ausi, — tūliņ labā roka zaudēja stiprumu un nevarēja turēt smago zobenu. Tādēļ viņš saķēra zobenu kreisajā rokā un nocirta raganas dēlam otro galvu. Tas cirta atkal un nocirta Lāčplēsim kreiso ausi, un tūliņ kreisā roka zaudēja stiprumu, jmagais zobens nokrita zemē. Bet arī raganas dēls bij pazaudējis divas galvas un caur to palicis divas trešās daļas nespēcīgāks. Nu Lāčplēsis metās tam virsū, tie sakampās ar rokām un sāka lauzties. Viņi lauzās līdz pal vakaram, bet, krēslai metoties, tiem slīdēja kājas, un abi iegāzās no krasta atvara dzelmē.

18, 2, 6 (Secē J. Ozols uzr., Brīvzemnieka “CfiopintKb”*)

Reiz dzīvoja mācītājs, un tam nebija neviena bērna. Viņa sieva katru dienu mēdza iet tuvējā mežā pastaigāties. Te uz vienu reizi tai mežā piedzima dēls. un tā to nosauca par Niedrīti. Un kā nu Niedrīte tur bija piedzimis, atnāk lācis un grib māti ar dēlu plosīt. Bet jaunpiedzimušais pagrāba lāci aiz ausīm un izrāva viņu no ādas laukā, bet ādu pasvieda uz. kārklu krūma, lai pažūst.

Kad zēns paauga, viņš lika nokalt dzelzs zizli pieci birkavi smagumā. Tad paņēma zizli, atvadījās no vecākiem un aizgāja klajā pasaulē. Vispirms nogāja līdz kārklu krūmam, kur lāču āda no viņa dzimstamā laika žāvējās. No šejienes gāja tālāk un tālāk, kamēr tādu cilvēku sastapa, kas, no meža iznākdams, tūliņ lielam ozolam klāt un izrauj ar visām saknēm laukā. Niedrīte saka Kokurāvejam: “Nāci līdz!" Kokurāvējs iet arī. Gāja, gāja abi — ieraudzīja sējēju uz lauka. Tam bija tāda sētuve kaklā, kur, mazākais, simt pūru labības ietilpa. Niedrīte teica sējējam: “Nāci līdz!” Sējējs gāja. Gāja, gāja visi trīs — te piepeži ierauga, — turpat iepretim vesels kalns nolīgojās. Pieiet tuvāki, redz — viens cilvēks grūsta to kalnu. Niedrīte Kalnugrūdējam sacīja: “Nāci līdzi!” Viņš gāja.

Pret vakaru viņi visi četri nonāca lielā dzelzs muižā. Iegāja iekšā — atrada ēdamā istabā apklātus galdus un uz galdiem visdārgākos ēdienus; bet cilvēka nebija neviena paša. Nu šie paēd vakariņas un liekas gulēt, bet Kokurāvēju atstāja par sargu, lās sargā, sargā — te pusnaktī atkuļas mazs vecītis ar garu, garu bārzdu un vaicās: “Ko tu te dari?”

“Kas tev par daļu!” atsaka Kokurāvējs. Bet vecītis sagrāba viņu, iznesa no muižas un iesvieda purvā. Otrā rītā tie trīs pieceļas, nosēžas atkal aiz galdiem, bet ceturtā biedra nekā. Gāja meklēt viņu. Meklēja, meklēja, beidzot atrada tik tik dzīvu vēl. Otrā naktī Sējējs bij par sargu un trešā Kalnugrūdējs, bet tiem klājās tāpat.

Ceturtā naktī sargāja pats Niedrīte. Pusnaktī vecītis ar garo bārzdu atkal atkūlās, iesaukdams: “Vēl tu neesi aizvilcies?” — un gribēja jau pie rokām ķerties. Bet Niedrīte sagrāba vecīti aiz bārzdas un sāka to mietēt ar savu pieci birkavi smago zizli. Beidzot viņš pārplēsa lielu, lielu ozolu, kas stāvēja pie vārtiem, iespīlēja vecīša bārzdu spraigā un novadžoja ar vadzi. Tagad Niedrīte ņēmās viņu vēl vairāk sloksnēt. Pērtais vecītis tamēr raustījās, raustījās, kamēr izrāva visu ozolu no saknēm un pazuda.

Rītā piecelsies visi trīs biedri — atron. ka Niedrīte dzīvs un neaizskarts. Nu viņi pa pēdām gāja vecīti rokā meklēt un nonāca pie viena cauruma. Tur viņi sagādāja valgu un nolaida Niedrīti lejup, apsolīdamies tūliņ viņu vilkt no alas ārā, tiklīdz valgu pakustināšot. Ielaidies alā līdz dibenam — ieraudzīja citu pasauli un nogāja līdz skaistai, skaistai pilij, kas bij celta no sudraba un dārgakmeņiem.

Iegāja pilī — atrada trīs daiļas meitas. Tas sacīja: “Mūci ātri, nelaimīgais, no šejienes projām! Pārnāks kalpi — nositīs tevi.” Bet Niedrīte atbildēja: “Ne es mukt māku, nedz arī vēlos — palikšu tepat.” Kamēr tur pakavējās — pārnāca kalpi un tūliņ gribēja ar viņu izdarīties. Bet vecītis — kas turpat kaktā, pie ozola piesējies, gulēja — teica kalpiem: “Neaiztiekat to — jūs ar viņu netiksiet galā — es viņu pazīstu. Labāki pacienājat to!”

Labi — sāks Niedrīti cienāt. Bet papriekšu tie aizveda viņu uz pirti un rādīja vannu, kur nomazgāties. Un kā nu šis iekāpa vannā, tā palika gluži nespēcīgs; tikai mokām vēl izkāpa no vannas un aizvilkās līdz otrai vannai, kas pie otras sienas stāvēja. Tiklīdz šīs vannas ūdeni aizskāra, tūliņ dabūja agrākos spēkus atpakaļ. Nu sāka mazgāties tanī vannā un tad ieguva daudz vairāk spēka, nekā senāk tam bija. Tagad viņš vannas pārcilāja vienu otras vietā.

Atnāca kalpi jeb velleni (tie bija vecītim par kalpiem un vecītis bija pats velns), tie ļoti izbrīnījās, ka Niedrīte vēl dzīvs. Nu šie tūliņ visi metās vannā un palika nespēkoti. Tikai daži no tiem vēl izlīda no vannas; tomēr Niedrīte viņus satvēra aiz kājām un svieda vannā atpakaļ, kur tad nobeidzās.

Pēc tam viņš aizgāja uz pili. paņēma tās trīs daiļās zeltenes un devās pie cauruma. Tur iesēja tās zeltenes pa kārtai vien valgā, un biedri uzvilka tās augšā. Bet tad Niedrītēm iešāvās prātā: “Arig mani pašu tie vilks jeb nevilks augšā? Viņi taču trijatā taisni ir.” Tad viņš iesēja akmini un atkal valgu pakustināja. Biedri līdz pusei uzvilka gan, tad izlaida valgu no rokām, un akmins sparīgi nokrita atpakaļ. Tagad Niedrīte zināja, ka biedri neuzticami palikuši, un tādēļ gāja pa alu projām arvienu tālāk un tālāk, kamēr nonāca jūras malā, kur liels mežs auga. Šai mežā bija pulka briežu, stirnu, lāču un citu kustoņu.

Iegāja mežā — atrada tik briesmīgi lielu koku, ka apakš viņa pat dienas gaisma pazuda — it kā debess būtu apmākusies. Viņš paskatījās uz augšu, ieraudzīja kokā lielu, lielu ligzdu, un tās ligzdas paēnai viņš bij pagājis apakšā. Nu uzlīda kokā, atrada lielajā ligzdā aplam lielus putnus.

Putni teica: “Ja mūsu veceni pārnāks, tie tevi tūliņ noknābs.” Niedrīte palūdza putniem, lai viņu paslēpjot. Trešā dienā putni pateica saviem veceņiem, ka pie viņiem esot ciemiņš, kuru tikai tad rādīšot, ja šie apsoloties tam nekā ļauna nedarīt. Putnu veceni apsolījās. Atveda Niedrīti — tas sāka putnu tēviņam runāt, lai aiznesot šo virszemē. Tēviņš apsolījās gan, ja tikai Niedrīte apsoloties triju dienu laikā pilnu ligzdu ar pārtiku pienest. Niedrīte tad ņēmās ķert briežus, lāčus un sastiepa ligzdā vairāk par simts briežiem, lāčiem un citiem kustoņiem. Lielais putns saņēma ligzdu ar visu pārtiku pa muguru un sacīja: “Ik es galvu pagriezīšu atpakaļ, ik iemeti man krietnu gabalu gaļas rīklē, citādi man ligzda iešļuks jūrā — tur, kur mēs pāri laidīsimies.”

Un nu laidās, laidās — jau krasta mala vairs nebija tālu — te aptrūka gaļas. Ko nu darīt? Ņēma izgrieza Niedrīte pats sev no ciskas tādu kumosu un iemeta putnam rīklē. Aizskrēja līdz krastam, putns apvaicāja*.: “Kur tu beidzamo gaļas kumosu ņēmi?”

“No savas ciskas.”

“Bij man to zināt, ka tev tik garda gaļa. tad es, nudien, tevi būtu aprijis; bet tagad man vairs nava vajadzības tevi nomākt.” Un putns izspļāva norīto ciskas gabalu, iespieda vecā vietā — gabals atkal pieauga klāt.

Nu Niedrīte iegāja tanī mežā, kur putns viņu bija palaidis un ieraudzīja — turpat stāv kārklu krūms un uz kārklu krūma balē tā lāču āda, kuru bij izkarinājis īsi pēc tam, kad piedzima. Pēc šīs ādas viņš atjēdzās, kas tas par apgabalu, kur ceļš meklējams un steigšus steidzās uz dzelzs pili. Aiziet pilī — redz: viņa biedri dzīvo zaļi. Tad viņš sapēra viltīgos biedrus krietni un aizdzina projām. Pēc tam apprecēja jaunāko zelteni, bet abas vecākās pieņēma par kalponēm. Ilgi un laimīgi viņš sadzīvoja šai dzelzs pilī.

Kalējs nokaļ varoni no dzelzs

18, 3, I (Carienē J. Saržants uzr., A. L. I1 . kr.)

Te teikts, ka viens kalējs vecuma galā ilgojies pēc dēla. Beidzot nokalis no dzelzs sev dēlu un iemetis smēdē kaktā. Rītā iegājis smēdē — atradis dēlu priekšā. Ko nu? — liek dēlam kalt ar dižāmaru. Bet dēls, kā liek pa lakti — lakts zemē iekšā. Nu nokalis divi podi smagu vāli un gājis pasaulē.

Gājis — saticis vīru, kas vienā rāvienā resnu priedi izrauj ar visām saknēm. Vaicājis, kā viņu saucot. “Kokurāvējs esmu!” tas atteicis, “bet kā tad tev vārds?” “Es esmu Dzelzuvīrs,” kalēja dēls atbildējis, “un tev jānāk man līdz!” Labi. Gājuši — satikuši tādu, kas ar krūtīm kalnus gāzis lejā — tas bijis Kalnugāzējs. To lai paņēmuši līdz un tad iegājuši vienā muižā.

Tur divi no viņiem aiziet medīt, trešais tamēr nokauj vērsi un vāra ēdienu. Kamēr vāra — ienāk sprīdi garš vīriņš ar olekti garu bārzdiņu; siena kaudze tam uz galvas, katrā padusē liela ūdens vāte, un sāks kopt muižas vēršus. Apkopj — nāk iekšā pie vārītāja, uzsāk ķildu. Nu cīnās abi. Bet mazais Kalnugāzēju ievelk lielā pagrabā, aiztaisa cieti un uz lūka uzveļ lielu akmeni. Tad — apēdis visu vērsi — atkal pazūd.

Lielām mokām pārnācēji izdabūja Kalnagāzēju no pagraba. Otrā dienā Kokurāvējam gluži tāpat iziet. Bet trešā dienā Dzelzuvīrs mazajam garbārdim iespīlē bārdu klucī — tas raujas, raujas un pazūd ar visu kluci alā.

Nu laiž alā Kalnugāzēju, valgā iesietu, garbārzdim pakaļ, bet Kalnugāzējs aiz bailēm pusceļā kustina valgu, lai velk atpakaļ. Izvelk: kas tur esot bijis? Šis saka: “Tur nāk karsta versme pretim!” Ar Kokurāvēju tāpat notiek — tam arī — karsta versme. Nu sējās Dzelzuvīrs valgā, un (as, par versmi nebēdādams — nolaižas dibinā.

Dibinā Dzelzuvīrs atron trīs meitas. Tās pamāca, ka velna guļamā istabā katrpus gultas pagalvja esot trauks: pa labi roki, tai traukā — stipruma dzēriens, pa kreisi nestipruma, lai tos pārmainot, un 11/ loga csol bumbas, lai mēģinot, vai ar tām varot rotāties. Mēģinājis — nejaudājis bumbas cilāt. Nu dzēris stipruma dzērienu, kamēr spējis.

Pēc tam viņš cīnās ar velnu un velnu nonāvē; 11u uzvelk meitas augšup — Dzelzuvīrs paliek alā. Viņš staigā šurpu turpu — ierauga mazo gafbārdi pie kluča un saka tam, lai nesot viņu no šīs pekles ārā. Tas nenes. Kā nenes — šis kauj. Tad mazais iznesa.

Tagad Dzelzuvīrs atrod savus biedrus vienā pilī ar glābtām meitām. Bet, ieraudzījuši Dzelzuvīru nākam — lie lec pa logu ārā un nositas. Nu Dzelzuvīrs dzīvo pilī laimīgi.

Te nezinām, kā varons piedzimis

C Valkā skolotājs Ābele uzr. priekš I)&gt;: A. Bielensteina, skat. Mugazin 17.

Ifi 4, / Baiul, II St. "Lettische DialectStudien ” von Prof. Dr.A. Bezzenbeiger) *

Vienam ķēniņam bijuši trīs velni, kamēr jau no tēvu tēvu laikiem ieslēgti mūra pagrabos, priekš kuriem dzelzs durvis ar stiprām atslēgām bijušas priekšā. Ķēniņš nevienam nav sacījis, kas tur iekšā ir.

Viņa trīs meitas gauži gribējušas zināt, kas tanīs pagrabos ir. Vienreiz ķēniņš nav mājā. Viņas dabūjušas tās atslēgas rokā, iet un atslēdz katra savas durvis vaļā. Iā velni tūlīt no pagraba ārā, katris savu meitu cieti un pa caurumu ellē iekšā.

Ķēniņš nāk mājā, dabū zināt, kas noticis, liek tūlīt vienu virsnieku ar veselu rotu zaldātu, lai vaktē pie cauruma. Tas izvaktējies divpadsmit mēnešus. bet no meitām un no velniem ne smakas nejūt. Otris un trešais virsnieks arī izvaktējušies katris divpadsmit mēnešus, bet nekā nedabū.

Tad viens vecs dzērāja vīrs — vārdā Plēša — iet pie ķēniņa un saka, ka viņš gribot lūkāt, vai nedabūs meitas rokā. Ķēniņš par to ļoli priecājies un licis ātrumā visu pagādāt, kas pie tam ir vajadzīgs, lai veco Plēšu varētu ellē laist. Ķēniņš nu devis trīs visuzticamos virsniekus un divpadsmit zaldātus. Tie nolaiduši Plēšu vienā vannī ar ga^u vindu pa drīzuļiem ellē. Plēša to vien piesacījis: ja viņš pa trim dienām vindu nekustinājot, tad viņš būšot nost būt.

Plēša tūlīt atrada pirmo meitu, kura sidraba kamburī dzīvoja, un viņai skaists kronis bij galvā. Plēša deva labu dienu. Šī atbildēja: “Labdien, vecais Plēša! Kas tevi te nesa? Mans vīrs ir stiprs — tevi nokaus!” Plēša atbildējis: “Na, na, es jau nācu tev pakaļ!”

Tur istabā uz loga bijušas divi glāzītes ar zālēm. Vienā tādas zāles: ja iedzer, tad paliek gauži stipris, un otrā atkal tādas: ja iedzer, tad paliek gluži uļens. Ta meita nu devusi Plēšam izdzert tās stiprās zfdes un to vietā ielējusi tās uļenās zāles. Nu aizgājis Plēša gultā gulēt.

Uz pusdienu nāk velns mājā. Viņam bijušas trīs galvas un dzelzs nagi. Viņš sācis ostīties un sacīt: “Te ir tīri kā kristītu cilvēku smaka.” Sieva atbildējusi: “Man te viens radinieks no tēva atnācis.” Velns prasījis: “Kur viņš ir?” Sieva teikusi: “Tur gultā guļ!” Velns gājis aptaustītu. Ar saviem dzelzs nagiem taustīdams, iespiedis velns Plēšam degunu pavisam galvā iekšā un nu nosēdies pie galda — sācis ēst un arī dzert no tām uļenām zālēm, domādams, ka tās stiprās esot. Plēša gultā noglāstījis vien savu degunu, tad lēcis augšā, ķēris velna zobenu un ar to nocirtis velnam visas trīs galvas kā leitcnes nost.

To dienu un nākošu nakti viņš palicis pie tās pirmās meitas; otrā dienā gājis pie otras meitas, kura zelta istabā dzīvojusi, un to sveicinājis, lā atbildējusi tāpat kā pirmā: “Labdien, vecais Plēša! Kas tevi te nesa? Mans vīrs ir stipris— tevi nokaus!” Plēša atbildējis: “Na, na, es jau nācu tev pakaļ!” Tā otrā meita ar zālēm tāpat darījusi, kā pirmā.

Uz pusdienu nācis velns mājā, tam bijušas sešas galvas un arī dzelzs nagi. Arī sācis ostīties un sacīt: “Te ir kristītu cilvēku smaka!” Sieva atteikusi: “Man te viens radinieks no tēva atnācis un tagad gultā guļ!” Velns gājis taustītu un iespiedis divas ribas. Nu sēdies pie galda, sācis ēst un dzert no tām uļenām zālēm. Plēša noglāstījis vien savas ribas, lēcis augšā un nocirtis velnam visas sešas galvas.

Trešo dienu Plēša gājis pie trešās meitas. Ta dzīvojusi dimanta kamburī un to viņš arī sveicinājis. Tā atkal atteikusi tāpat kā tās divas: “Labdien, vecais Plēša! Kas tevi te nesa? Mans vīrs stipris — tevi nokaus!” Plēša atbildējis: “Es jau nācu tev pakaļ!” Trešai meitai bijis Kristīna vārdā. Ta iedevusi Plēšam tās stiprās zāles un (o vietā ielējusi tās nestiprās zāles.

Uz pusdienu nāk velns mājā ar deviņi galvām un dzelzs nagiem. Tas velns arī atkal saka: “Te ir kristītu cilvēku smaka.” Kristīna atbild: “Man te viens radinieks no tēva atnācis un tur gultā guļ.” Šis nav gājis Plēšu taustītu — viņš sēdies vien pie galda un sācis ēst. Ja šis arī ietu Plēšu taustītu, tad viņu pagalam nospiestu. Nu Plēša uzlēcis no gultas, saķēris velna zobenu un nocirtis astoņas galvas, bet devīto nav spējis; ar to velns sācis pretim ņemties. Plēša uzsaucis: “Kristīna, sviedi velnam pirkstis acīs!” Kristīna iesviedusi velnam pirkstis acīs, un Plēša varējis nocirst devīto galvu arī.

Plēša nu gājis pie vindas un kustinājis, lai šie augšā zin, ka viņš vēl ir dzīvs. Meitām nav bijis labs prāts no elles iziet: viņām žēl bijis atstāt savus kambuļ us. Plēša teicis: “Tā ir maza lieta. Tos es varu līdz ņemt.” Plēša sacījis: “Par kamburiem bijuši, par vistas pautiem lai paliek!” un ielicis visus trīs pautus kalītē.

Meitas gribējušas, lai Plēšu papriekšu uzvelk, bet Plēša teicis: “Nē, es jūs papriekšu uzvadīšu un smuki vannā iesēdināšu.” Meitas sāka žēloties: viena, ka skaisto kroni, otra, ka brangās kurpes, un trešā, ka smukās klcitcs būšot saburnīt augšā velkot. Plēša teicis: “Par kroni bijis, par puķīti lai paliek!” un uzspraudis uz cepuri, “par kurpēm bijušas, par siksnām lai paliek!” un iespraudis kalē, “par kleiti bijis, par lupatu lai paliek!” un arī ielicis kalē.

Nu ielicis visas trīs meitas smuki vannā un devis zīmi, lai velk. Virsnieki uzvilkuši meitas un nav vairs gribējuši Plēšu vilkt. Bet meitas teikušas: “Viņam ir dārgas lietas klāt; mēs bez tām nevaram būt.”

Nu uzvilkuši Plēšu gandrīz līdz cauruma galam; bet kad virsnieki pamanīja, ka Plēšam nekādu lietu nav klāt, tad ielaida atkal ellē iekšā, ka drīzuļi vien norūca, un sacīja, ka viņi esot meitas izglābuši, bet nezinot, kur vecais Plēša esot palicis.

Nabaga Plēša nu staigāja gluži bēdīgs un badā nonīcis pa elli. kamēr uz vien reiz uzgāja velna ābeļu dārzu, un pie vienas ābeles bijis viens radziņš piesiets. Plēša sāka pūst radziņā. Tad atskrējis viens velna kalps un prasījis: “Cienīgs ķēniņ, kas tev trūkst?” Plēša atbildējis: “Dodat man žigli ēst!" Tūliņ visādi ēdieni un dzērieni salikti uz galda. Plēša nu ēdis un dzēris, ko vien spējis, tad gājis pie radziņa un pūtis atkal. Tad velna kalps atskrējis un prasījis: “Cienīgs ķēniņ, kas tev trūkst?” Plēša teica: “Gādājiet man zirgu, ko uz Vidzemi sērstu jāt!” Plēšam iedeva lielu vārnu, ar ko viņš izjāja no elles ārā.

Nu dabūja dzirdēt, ka virsnieki paši par glābējiem uzdevušies un katris būšot vienu meitu precēt. Pirmā meita neiet, kamēr viņai tādu kroni dod, kā velns ellē devis, otra neiet, kamēr viņai tādas kurpes dod, kā velns ellē devis, un trešā arī neiet, kamēr viņai tādu kleiti pagādā, kā ellē bijusi.

Nu izsludināja pa visu ķēniņa valstību, ka tas, kas minētās lietas var taisīt, dabūs lielu maksu. Plēša dod ziņu, ka viņš tādu kroni gan varot taisīt, ja viņam sieku sidraba naudas maksās un vienu zaldātu par sargu dos, ka viņš nepiedzer un neapguļas, — tad lietas līdz rītam būs gatavas. Plēšam apsola. Bet viņš piedzeras pats, piedzirda zaldātu, un guļ abi divi līdz rītam.

Rītā agri virsnieka sulainis ar sieku naudas klāt, lai dod kroni. Plēša, citiem neredzot, noņem puķīti no cepures un saka: “Par puķīti bijis, par kroni lai paliek!” Plēšam kronis gatavs.

Otra meita neiet, kamēr viņai tādas kurpes gādā, kā viņai velns ellē devis. 'Iās Plēša pataisa tāpat kā vaiņagu par divi sieki sidraba naudas. U11 tiešai meitai Plēša kleiti pataisa par trīs sieki sidraba naudas.

Nu visām trim vienā svētdienā kāzas taisa un ar lepnām karītēm uz baznīcu ved. Vecais Plēša iet uz ceļa priekšā, ņem savus trīs pantus no kales ārā, sviež zemē un saka: “Par pautiem bijuši, par istabām lai paliek!”

Tūlīt stāv ceļa malā viena sidraba, otra zelta, trešā dimanta istaba, tik skaistas, kā pasaulē vēl nekad nav redzētas. Ķēniņa meitas, tur garām braukdamas, ierauga savas istabas, — tūlīt no ratiem ārā, istabās iekšā un par lielu brīnumu atrod tur veco Plēšu priekšā. Nu tiek zināms, ka Plēša ir tas izglābējs un nc tie virsnieki. Virsniekus visus trīs pakāra. To vecāko meitu ieņēma Plēša, un tās divas tāpat neprecējušās savu mūžu nodzīvoja. Kad vecais ķēniņš nomira, tad Plēšu uzcēla par ķēniņu. «

(Bārtas izloksnē skolotājs Bergmatiis uzr., skat. Magazin 18. Band “Ьber die Spruche

18, 4, 2 der preuЯischen Letten” von Prof. Dr. A. Bezzenberger)

Diži vecos, miljonu laikos bija vienam nabagam tēvam (rīs lieli un stipri dēli. Tas viens varē septiņus cepļus ogļu nest. Otrs kalnus nostumt un lejās iegāzt. Trešais septiņus birkavus it viegli nest. Tēvs ar ties visis trīs kopā vienis pratis norunāja un nospriede, ka tiemis tādamis varenamis pie viņa nekā nesu darīt, lai tālab ejoši platā pasaulē katrs savu darbu un stēdes vietu meklēt.

Septiņu birkavu neseiš lika kalējam tādu nūju nokalt, kas septiņus birkavus svēre, un nu visi trīs gāja platā pasaulē. Viņamis citu vārdu nebija, kā aba šie: Ogļu neseiš. Kalnu stūmeiš un Septiņu birkavu nūjas neseiš adar Uluvirpuniķis.

Pa zemju zemēm tāļu jo tāļu viņi staigāja; bet nekur tik drīzi sev darbu un stēdes vietu nevarē uziet. Tik jau vienu reižu tie lielā, lielā mežā lielu pili uzgāja un ar tās piles kungu tur pa kalpis būt salīga. Viņu lone bija pa gadu katram Irīs šķupeles zelta naudas. Bet viņamis vaidzēja dzievāt ar savu maizi. Tātad vienam vaidzēja katru dienu palikt mājās ēdienu pataisīt.

Pirmo dienu palika Ogļu neseiš mājās un vārīja kuknī gaļu. Pret vakaru viņa kuknī ienāce mač. mač vīrelis ar tik garu bārzdu, ko ejot gandrīz ar kājām varē piemīt, un prasīja, lai tam vēlis sasasildīties — jo tas bij tā nosalis, ka trīcēja un drebēja, ka zobi vien klabēja. Kad jau bij daudzmaģ atsilis, tad prasīja Ogļu nesejam, lai tam dodus kādu gabalu gaļas, jo esu dikti izsalcis. Ogļu neseiš tam vienu gabalu deve; bet šis to gabalu, bišķīt applūkājis, iesviede pelnos un prasīja, lai tam vēl dodus. Bet Ogļu neseiš vair nedeve un sarāja to, ka tas tā pirmā gabala nesaēdis, bet to tik applūkājis un iesviedis pelnos. Bet maģaiš, savu bārzdu apstinies gar vēderu, jēme un apgāze visu to gaļas katlu ugunī. Nu Ogļu neseiš sapīka un sāka maģo pert. Šis radās arī stiprs un turējās pretim. Bet tik jau Ogļu neseiš viņu uzvinnēja, izsviede pa durim laukā, ka tas murmēdams vien nogāja projām.

Kad nu vakarā tie dui pārnāce un Ogļu neseiš tiemis to atgadījumu pateice, tad tie par to dikti vien skūtījās. Otru dienu Kalnu stūmeiš palika mājās, un tam it tāpat gāja ar to maģo bārzdaineli, kā Ogļu nesejam.

Trešo dienu palika Uluvirpuniķis mājās. Šim arī, kā abiem pirmējiem, pret vakaru tas ienāce un it tāpat sāka darīties kā vakar un āzvakar bij runājis un darījis. Bet Uluvirpuniķis priekš tam jau bij septiņu birkavu ozola kluci un labu ķīli apsgādājies — tas sagrābe tik bārzdaineļa bārzdu, aptina to gar savu roku un sāka nu tik ar savu dzelzini to pert. Kad jau it mīkstu bija sasitis, maģaiš viņa dikti lūdzēs, lai vair nesitus, vinč tam vārus turpmāk sugadu rasties. Bet Uluvirpuniķis pajēme cirvi, iecirta tai lielā ozola klucī un ar ķīli piedzina klucī maģinā bārzdu, lai stāvus pie tā kluča kā suns pie ķēdes.

I'ie dui, vakarā pārnākuši, to tādu atrada, labi izzobava, tad paēde un likās gulēt. Bet. no rīta piecēlušies, tie tā bārzdaineļa vair neatrada; tas knēts (knēvelis) pa nakti ar visu lielo kluci bij nosavilcies projām. Bet nu arī viņamis no tā bij miers.

Kad ziema pienāce, tad kungs tiemis deve citādus darbus. Ogļu nesējam vaidzēja ogles dedzināt un Kalnu stūmējam tā malku palīdzēt nocirst un pienest.

Uluvirpuniķi pielika par lopu kopēju. Tam kungam bij viena liela, balta ķēve; tā ēde vezumu siena vienā reizā un dzēre baļļu ūdiņa. 1ās stalli un steliņģi vaidzēja Uluvirpuniķim tik skaidru turēt kā danču zāli. Bet kā lai tādas bessanķes stalli uztur skaidru, kas tik daudz ēde un dzēre? Vinč to reižu reizām ar savu lielo dzelža nūju arī gan pēre; bet tas viss neko nelīdzēja — bessanķe pļūtīja un mīza tik daudz, ka bail bij redzēt un neiespējams atpucēt. Reižu reizām. to pērdams, piekodināja, lai sargoties tā vēl ķērnāties, un, ja viņa nestāšoties, tad vinč viņu mācīšot uz savādu vīzi pļūtīt un mīzt. To teicis, vinč gāja uz mežu, pārnese egli ar visām saknēm. Un kad stalli atkal pillu atrada, tad sapīcis grūde to egli ar visu ķeri tai taī pakaļā. Nu tā stājās tā ķērnāties; bet tūliņ sasirga un nei ēde, nei dzēre vair.

Kungs to tūliņ zināja —jo vinč bij pats vels, un tā ķēve bij viņa māte. Vels nu, stallī atnācis, lādēja, rājās un plosījās kā jau pats vels, un būtu Uluvirpuniķi saplosījis lupu lupās, ja tam nebūtu bišķīt no Uluvirpuniķa lielās dzelzines bail bijis. Bet ķēve. nevarēdama ne vienādi, ne otrādi, jau trešā dienā nosprāga, ka kājas vien nostirināja. Un to dienu bija tāds negaiss, vējš, krusa, sniegs ar lietu plosījās, ka no tās dienas sakāms vārds ir cēlies, kad ir tagad reizām nepatīkams gaiss gadās: “Nu ir gan pati vella māte sprāgusi!”

Kungs nu Uluvirpuniķi un ir viņa brāļus atdzina un pēc visu vellu uz elli noraidīja. Un, kad tie viņam to noderētu loni prasīja, tad vinč tiemis atteice: “Tur jau savu maksu dabūsit, eit tik, bandstanķi, projām!”

Neko darīt —jāiet vien jau tik bija. Kad jau kādu labu gabalu bija gaiši, tad ierauga ievilktu služu, kur tas maģaiš bārzdainelis bij gājis, to ozola kluci līdza vilciņš. Nu viņi tiga pa tām pēdām vien gāja un riktīgi, pret vakaru ierauga maģino, ar klucī iedzīto bārzdu, pie viena liela akmiņa stāvim.

Tos trīs miljonus jau notāļu redzēdams nākam klāt, maģinaiš jau no baiļu sāka drebēt. Uluvirpuniķis piegājis tam vēl labi pikti uzsauc: "Ko tu, knēts, te stāvi! Izmaksā tūliņ mūs’ loni, kungs mūs pie tevis sūtīja!” Un, tā teikdams, jau savu lielo dzelzini uz sišanu vēcināja.

Maģinaiš dikti lūdzēs, lai nesitus; lai palīdzoši viņam to akmini no tās naudas pasaules duru atvelt, tad vinč tiemis viņu loni izmaksāšus. Kalnu stūmeiš to tūliņ viens pats padarīja. Bet bārzdainclis, kā jau vels uz niķis — kā tik Kalnu stūmeiš to akmini bij atstūmis, šis bij tūliņ tai caurumā steigšus iekšā un ar visu to kluci nolaides dubenā. «

Ko nu lai šiemis bija iesākt? Gaidīja un gaidīja, vai maģinaiš šiemis, kā solījās, loni neatnesīšus un neizmaksāšus; bet vai gaidīja, vai negaidīja: maģinaiš bij pazudis kā žīds pa Miķeļis, ka ne čibu, ne grabu no tā nezināja. Saspriede visi trīs, ka vienam no viņu jālaižas liga arī tai caurumā iekšā, tam maģajam bārzdainelim pakaļ. Bet kurš lai to darus? Uluvirpuniķis apsjēmēs to darīt.

Tie apsgādājās lādi, kur var iesasēsties un lo vaidzīgo naudu iebērt; un arī dikti garu slriķi ar tādu norunu, kad vinč lo striķi sakustināšus, tad lai tūliņ steigšus viņu velkoši augšām. Tā nu arī darīja. Uluvirpuniķis iesasēdās tai lādē un savu septiņ birkavini nūju pajēmēs līdza; un tā brāļi viņu ar lo striķi pamaģitēm nolaide dubenā. Vinč nu galā atsradās lielu lielā klajumā.

Vinč ierauga atkal to služu, kur bārzdainelis ar savu kluci bij gājis. Nu liga pa tām pēdām vinč gāja un gāja, kamēr ierauga vienu brašu pili: bet azkūpušu, kā azkurtu pirti. Pie tās piles piegājis, vinč pirmo ierauga lo maģo bārzdaineli ar visu kluci stāvim. Savu vēzdu pēc sitiena pacēlis un piegājis, tas uzsauce tam: “Ko lu, knēts, te dari? Kālab tu mūs’ loni mumis negribi izmaksāt?”

Gan šis raudzīja šā un tā asabildināties, bet Uluvirpuniķis nebūt tam neklausījās, līdz tas tam to naudu no savu sulaiņu lika atnest un tai lādē iebert. Bet vienas šķupeles tiem pietrūka; un kaleis tie to saraudzīja, Uluvirpuniķis jau to striķi sakustināja, un viņa brāļi, kas lielu lielā gaidīšanā to bija gaidīši, tūliņ to naudu uzvilka augšām.

Nebij ne cik ilgu, kad ir tā trūkstošā šķupele, ar kopu kopām pieberta, tapa atnesla. Nu vinč gaidīja un gaidīja uz lo. ka nu brāļi to lādi arī viņam iesasēsties nolaidīs. Bet, kad jau ilgu velli bij gaidījis — viņam jau prātā šāvēs, ka brāli būšoši blēdīgi palikuši un to gan nekad no tās posta vietas augšam nevilkšoši. Viņč gā’ tiga pie ta bārzdaineļa un tam teice, lai par to gādajus, ka vinč augšam tiekus; un, ja vinč ar labu to negribēšus darīt, tad vinč lo un visus viņa zeļļus kā utes sašķaidīšus un ir viņu pili drupu drupās sasitišus.

Maģinaiš skūtījās, skūtījās, bet neko darīt, bij jāapsola to uz pasauli izsūtīt. Tūliņ bij liels, liels — ēkas dižumu liels — ērglis klāt. Tas paģērēja, lai priekš viņa septiņas mucas gaļas pagādājus, jo esu to pār bezgala platu jūru jāpārnes. Un, kad vinč galvu atgāzīšus, tad lai tam tūliņ gabalu mutē iemētus; un, ja to nedarītu adar gaļas tam pietrūktu, tad to tūliņ jūrā iesviedīšus.

Sagādāja it drīz tās septiņas mucas gaļas un krāve tās tam ērglim uz muguru virsū. Pajēme savu šķupeli zelta naudas un savu septiņu birkavu nūju, sēdās nu uz ērgļa muguru. Ērglis cēlās spārnos un lēce pār to jūru veselu gadu. Nebij ilgu. ka jau galvu atgāze, un Uluvirpuniķis tam gabalu gaļas mutē iemete. Iā tas gāja cauru gadu. Uz vienu reizi rādījās, ka jau zeme būtu redzima; bet gaļas jau arī vair it necik nebija. Vīram palika jau bail, kad tiga gaļas nepietrūktu. Uz vienu reižu jau ir beidzamo gabalu tam mutē iemete. Ko nu darīt, ja ērglis vēl galvu atgāž, — zeme jau vēl nebija? Un riktīgi! Ērglis vēl galvu atgāze. Nu vīrs steigšus vien grieze tik gabalu no savu ikru un iemete to putnam mutē. Ta tad nu uz zemi iznāce.

Kad tas nu no ērgļa muguras uz zemi iznācis sāka staigāt, tad viņam tas izgriezums dikti sāpēja, un tas staigādams kliboja. Ērglis tam prasīja, kālab vinč klibajus. Tad šis gan, bišķīt bailīgs, tam pateice, ka gaļas aptrūcis, un tālab no savu ikru gabalu izgriezis un tam mutē iemetis. Ērglis atteice: “Man jau pasarādījās, ka tas beidzamaiš kumoss citāda gaļa vajagus būt, jo tas man dikti gārds bija.” Ērglis to gabalu atrija un Uluvirpuniķim to pielika un piepļikšināja tai izgrieztā vietā, tad tam nebūtu vair nesāpēja, un vinč bij vesels.

Ērglis nu nolēce projām. Un ne senu esu nomiris un ķēniņģine meklējoti lielu stiprinieku un naudinicku dabuit precēt. Uluvirpuniķim tūliņ icšāvēs prātā iet pie ķēniņģincs, tai par brūtgānu solīties.

Vinč azmaksāja vienam zveijam, lai tas tam pūrmani apgādājus. Zvejš to arī drīz vien izdarīja. Nu vinč savas mucas pūrmaņa ratos sakrāve, sēdēs pats iekšā savu lielo dzelzini līdza jēmies un lika braukt 11/ ķēniņģincs pilsātu. Priekš ķēniņģines logu lika apstāties un gāja pilē iekšā pie pašas ķēniņģines tai rādīties un savu neapzināmo naudu zināmu darīt.

Denkastes padevis (pazemīgi pasveicināt), teicēs tagad pat svešas zemes ķēniņģim novedis septiņas mucas zelta naudas patapināt. Ķēniņģinei naudas notīgi bij vaidzīgs, tālab tā viņu tūliņ uzbildināja, lai tas paliekus pie viņas par ķēniņģi, ko šis jau gaidīt gaidīja un tūliņ bij gatavs palikt.

Nu. kā varin domāt, tam gāja īsti labi. Vinč apsklaušnājās, kā viņa brāļamis ejas un kur tie tagad esu. Tie bija nosapirkušies zemi, uzsataisīši piles un dzieva kā pušķēniņgi. Bet vinč tos par viņu blēdību gribēja pārmācīt — lika tos nodot zaldanos (zaldātos) un tādās vietās iedalīt, kur labi grūta dienaste bija.

Ilgu vinč tiemis nedevēs pazīties; tikai pa kādis desmit gadis vinč tos lika priekšā vesties un tiemis pateicēs, ka vinč viņu brālis esu, ko tie elles tuksnesī pametuši un nevilkuši viņa vair augšām, kā tiemis gan taču vajadzējis darīt. Vinč tos labi par to pārrāja un izsunīja un tad atlaide no zaldanu dienestes akai uz mājām. Zināms, ka tiemis nu kauns kā balks bij uz mājām līdza jāvelk.

. 18. 4, 4 (Vec-Piebalgā Jēģers uzr., Brīvzemnieka "CčopHHK'b”)

Sen vecos laikos pie saviem vecākiem dzīvoja viens dēls — vārdā Īliņš. Viņš bija veselīgs un stiprs. Bet reiz viņš uzlīda rijas krāsns augšā un palika no tā brīža tik nespēcīgs un gaudens, ka nevarēja ne no vietas pakustēties un sagulēja krāsns augšā vairāk gadu.

Reiz jaukā vasaras dienā, kad visi mājinieki bij aizgājuši pie siena un iliņš viens pats sēdēja krāsns augšā, ienāca vecs nabags, sacīdams: “Dievs palīdz, iliņ! Atmeti, no Dieva puses, kaut ko nabadziņam!”

“Es tev. nabadziņ. labprāt dotu, kas tikai vien man ir, bet nespēju no krāsns augšas nokāpt; eji tādēļ pats kambarī — tur atradīsi gan raušus, gan gaļu, gan pienu, gan miestiņu — dzēri un ēdi, cik sirds vēlas!” Nabags iegāja kambarī un labi noēdās; pēc tam ienāca atpakaļ rijā un sacīja īliņam: “Patencinu, dēliņ, par tavu labo sirdi, ka paēdināji mani izsalkušu, ar ko Dievs bij svētījis. Tencinu, tencinu tev! Bet saki. dēliņ, kamdēļ nekāpi no krāsns augšas zemē?”

“Ai, vectēv, sengadiem te jau sēžu — nejaudu nokāpt un neviens pats nespēj man palīdzēt.”

“Nu mēģini jelc, varbūt nokāpsi arī.”

“Ja tu lieci — mēģināšu arī!”

Pamēģināja vienreiz — jau pacēlās uz ceļiem, pamēģināja otrreiz — jau izcēlās kājup, kā mēģināja trešreiz, tā no krāsns zemē un staigāja… Izgāja laukā, nabags sacīja: “Klausies, mans dēliņ, ko tev pateikšu. Uzcelsim te pagalmā lielu akmiņu stabu!” “Priekš kam gan mums tāds akmiņu stabs?” Iliņš vaicāja. Bet vecais atteica: “Celi tikai, gan vēlāk nojēgsi, kamdēļ tas!”

Tad abi ņēmās un ātri jo ātri uzcēla stabu. Nu nabags sacīja īliņam: “Saņēmi stabu un apgriezi to riņķī!” Iliņš kampa stabu, saņēma spēkus un apgrieza visu pasauli riņķī. “Nē, manu dēliņ, tas ir par daudz!” vecais ieteicās. “Tikai tādu spēku vien tev došu. ka pasaulē neviens tevi nepārspētu —vairāk ne.”

“Patencinu tev, vectēv, par tik lielu labdarību!” sacīja īliņš. “Neģi te kas tencināms, mans dēliņ! — tas par to. ka nabagus neatstumji. Lai gan par nabagu izlikos, tomēr neesmu nabags — Dievs mani sūtīja tev palīdzēt.” To sacījis, vecais tūdaļ pazuda.

Nu īliņš gāja pasauli apskatīties. Un kam atkal gan netiksies ieelpot tīru gaisu, ja tik ilgu laiku mājā nosēdējis. “Bet, pag,” īliņš iedomājās, “tukšām rokām pa pasauli staigāt būtu kauns. Paldies Dievam, ka varu atkal staigāt un strādāt; tādēļ aiznesīšu siena pļāvējiem azaidu.” Domāts — darīts. Viņš saņēma vienā rokā alus mucu, otrā gaļu un pienu, apakš rokas atkal maizi, raušus un aizgāja pie siena pļāvējiem. Strādnieki, ieraudzījuši īliņu ar azaidu, tecēja viņam pretim un gavilēdami priecājās, ka īliņš nu staigā un vēl tik smagu nesamo panes. “Saki jele. īliņ, kā tu izveseļojies?” viens par otru apvaicājās. Un tad īliņš arī izstāstīja galu no gala, kā noticis; pēc tam sacīja: “Jūs tagad ēdat, bet es iešu apskatīties pa pasauli.”

Viņš iet, iet nepiekusis — aiziet pie viena liela tēviņa. Šis milzis rāva priedes ar visām saknēm no zemes laukā. Zvērošām acīm milzis paskatījās uz viņu un sacīja: “Ko tu te meklē, kas tava vajadzība un kā iedrošinies lielcilvēkiem tuvoties?”

“Es esmu īliņš — nācu pasauli aplūkot un tīru gaisu ieelpot.”

“Nu labi, ka esi atnācis. Bet vai zini ko? Sviedīsim šo manu dzelzs zizli gaisā; kurš no mums augstāki uzsviedīs, tas būs saimnieks, otrs būs atkal viņa kalps. Pats metīšu pirmais.”

“Labi, metīsim!” sacīja īliņš, “man vienalga, kas pirmais met.”

Milzis svieda savu zizli gaisā — pēc pusstundas tas nokrita atpakaļ zemē un bija tikai saliecies; bet kad īliņš savēcinājis drāza augšā — zizlis tikai pēc veselas stundas nokrita atpakaļ un pārlūza pa vidu pušu, bet abi gali iemējās zemē. Milzis nu sūkājās pēc zižļa: “Kur lai ņemu kalēju, kas lai sakaļ man zizli? Te jau tuvumā neviena paša kalēja!”

“Kam mums kalēja vajaga!” īliņš ieteicās. “Dodi tikai podi pieci dzelzs, ar ko sametināt. Tev jāzin arī, ka pēc mūsu līguma tu tagad esi mans kalps un tavs zizlis pieder man. Tagad arī es pats to sakalšu.” Milzis pasniedza pieci podi dzelzs; bet īliņš desmit birkavu smago zizli uzlika ar pieci podi dzelzs uz savu celi un sakala abus galus (metckļa vietā) tāpat aukstus ar dūri kopā — bez āmara. Pēc tam teica milzim: “Tu esi mans kalps — iesim tālāk!” Abi aizgāja.

Gāja, gāja — nonāca pie cita milža, kas ar krūtīm kalnus gāza. Šis gan briesmīgi skatījās uz īliņu; bet īliņš par to neko — tikai uzsauca: “Klausies! Mans kalps tu tikpat esi — iesim!”

“Kā tā?! Es lai būtu tādam diedelniekam par kalpu? Pieraugi, ka neiecji manos nagos!”

“Lēnāki, lēnāki! Neuzpūties vis! Ar mani tiepties nesāci! Še mans dzelzs zizlis, meti viņu gaisā, —ja tev uzies augstāki, tad zini — tu būsi par saimnieku, es būšu tev par kalpu; bet ja man uzskries augstāki, tad es būšu saimnieks, tu atkal kalps.”

Milzis paķēra dzelzs zizli un drāza gaisā. Pagāja pusotras stundas un tad tikai dzelzs zizlis nokrita zemē un saliecās. Pēc tam meta īliņš — tam palika veselas divi stundas gaisā un. kad nokrita zemē — pārlūza pa vidu pušu. Nu atkal pielika pieci podi dzelzs, nolika uz celi un tāpat aukstu sametināja ar dūri vien. “Nu tu esi mans kalps — iesim tālāk!”

Gāja, gāja visi trīs — beidzot nonāca jūras malā. Aiziet jūras malā — redz: tur guļ briesmīgs milzis. Viņš viscaur bij ūdenī, tikai galva vien uz sausuma, bet bārzda bij sešdesmit asis garumā. Briesmas bija redzēt tādu milzi; bet īliņš, atminēdamies veča vārdus, apņēmās taču viņu modināt. Viņš piegāja milzim klāt, satvēra aiz bārzdas un sauca: “Ē, milzi, ko tu guli! Celies jele!”

Milzis atmožas — redz: tāds krupis viņu modinājis. Viņš izberzēja acis uu tad ierūcās kā lauva līdzīgi pērkonam: “Kā tu, knisli, iedrošinājies pie manas bārzdas ķerties un par manu miegu smieties? Es tevi, nelieti, mācīšu! Saberzīšu tavus kaulus miltos un vējā izkaisīšu!”

“Lēnāki, lēnāki, stiprinieks!” īliņš ieteicās. “Papriekšu mēģini šo manu dzelzs zizli gaisā sviest, tad redzēsim, arig tu stiprāks par mani.”

Milzis meta — un zizlis nokrita atpakaļ pēc divām stumdām; bet īliņš drāza gaisā, tad nonāca tikai pēc trim stundām zemē un divos gabalos. Bet šoreiz viņš — lai atkal sametinātu — paņēma desmit podu dzelzs, nolika abus galus uz celi un sakala tāpat aukstu ar dūri. Nu īliņam bija trīs kalpi — ko lai tagad iesāk? — ies atkal tālāk un tālāk.

Gāja, gāja — nonāca tādā vecā pilī. Te bija daudz vēršu pilī un neviena paša cilvēka. Tad īliņš lika savam kalpam azaidu paraudzīt. “Tu,” viņš teica, “kas tās priedes tur raustīja, palieci mājā, nokauji vienu vērsi un izvāri mums azaidu, kamēr mēs būsim pa lauku.”

Milzis — Priežurāvējs — palika, nokāva vērsi, izvārīja to, sarīkoja, apklāja galdu un gaidīja… Bet te izlien no zemes tāds vecis ar garu, sirmu bārzdu, saper Priežurāveju un apēd visu azaidu.

Pārnāk saimnieks ar kalpiem, vaicā: “Kas ir, vai azaids gatavs?” Nekā! Lai saimnieks nevainojot, ka nevarējis pavēli izpildīt — esot briesmīgi galva sāpējusi, nejaudājis ne augšu pacelt — vēl tagad bakstot.

Otrā dienā palika Kalnugāzējs mājā. Tam īliņš pieteica: “Ka tu azaidu būtu izvārījis!” Un padarīja arī šis visu kā pienākas; bet tikko bij padarījis, atkal izlīda no zemes vecais ar sirmo bārzdu, sapēra Kalnugāzēju un apēda azaidu.

Trešā dienā palika Jūrmalas gulētājs mājā azaidu sarīkot. Tas sēdus vien darbojās — sēdus nogāza vērsi, sēdus gāja pēc ūdens, itin visu sēdus vien padarīja, nemaz kājās nepaceldamies. Bet tiklīdz viss bija gatavs — izlien tas pats vecis ar sirmo bārzdu, sapēra Jūrmalas gulētāju, apēda azaidu un aizgāja. Pārnāk saimnieks — domā: “Nu reiz taču būs pusdiena!” Ieies — vaicās: “Kur ir pusdiena?”

“Nekā, labo saimniek, arī man briesmīgi galva sāpēja — ir palocīties aiz. sāpēm nejaudāju.”

“Ta tad brīnumi! Visiem trim viena un tā pate klizma. Nekā, lai tur ir kas, bet tā neir!” īliņš prātoja un ceturtā dienā palika pats mājā. Viņš nokāva vērsi, izvārīja to un apklāja galdu. Bet līdzko viss — kā piederas — bija padarīts — te vecis klāt. Ienāk — grib saimnieku kult.

“Ak tā!” īliņš uzsauca, “tu, vecais ķēms, gan, laikam, esi tas kauslis, kas manus kalpus sakāvis un azaidu aprijis! Pagaidi, putniņ, tu mani pieminēsi!” Un viņš paņēma veci, padunckāja tam sānus, iznesa laukā, pacēla pili pie viena pakšķa uz augšu, ieslodzīja tam pakšķa apakšā bārzdu un tad gaidīja savus kalpus pārnākam, lai parādītu veco kausli arī tiem.

Pārnāca kalpi, atrada azaidu sarīkotu. Nu paēda visi, un tad saimnieks piecēlās, veda tos pagalmā rādīt, ko izdarījis. Iziet — redz, ka apakš viena pils pakšķa stāv bārzda iespīlēta, bet veča nekā — viņš iespīlēto bārzdu bij norāvis. Un nu tikai kalpi izstāstīja, kā viņiem par mājpieraugiem bij gājis. Pēc tam viņi paņēma nokauto vēršu ādas un gāja tālāk.

Gāja, gāja — nonāca pie vienas alas. Tai alai bija dzelzs durvis priekšā. “Atverat, vīri, durvis,” sacīja īliņš, “gribu redzēt, kas tur iekšā." Kalpi mocījās, mocījās, bet atvērt nevarēja. īliņš redz — nekas jau nebūs—jāņemas pašam gar durvīm, un atvēra tās uz rāviena. Bet atkal nelaime: nekādā ziņā iekšā tikt — nav redeļu. Beidzot atminēsies — vēršu ādas taču esot paņemtas līdz.

“Ņemat, vīri, vēršu ādas,” tā īliņš ieteicās, “sagriežat tās siksnās un sašujat no tām labi garu siksni, ka varu alā nolaisties.” Kalpi ņēmās strādāt, kā saimnieks bij pavēlējis, — Kalnugāzējs ar Jūrmalas milzi grieza ādas siksnās, Priežurāvējs atkal šūstīja kopā, tāpēc ka tas bija pēc amata kurpnieks. Viens paņēmiens — gaia siksna gatava. Tiklīdz siksna gatava — saimnieks nolaidās ar viņu alā, pieteikdams kalpiem: “Nolaidīšos dibinā apskatīties, kas tur ir. Apskatījies, nākšu pie siksnas atpakaļ, un, tiklīdz siksnu kustināšu — velkat mani augšup.”

īliņš nolaidās alā, sāk staigāt, apskatīties. Te nomana, ka viņš apakšzemes valstī. Nu ies, ies — nonāk pie vienas mājas. Ieiet mājā — atron ļoti skaistu meitu. Tā paskatās uz svešnieku, un viņai žēl metas par viņu. “Ai, nožēlojamais cilvēks, kā tu teitan atkūlies? Šodien tev gals! Man ļoti žēl tavas dzīvības! Mans tēvs aplam stipris, tiklīdz pārnāks — tevi nositīs. Bet klausi manam padomam, mīļo svešzemniek, — pārcilā tās divas mucas, kas tur pagalmā stāv — nolieci labās puses mucu pa kreisi un kreisās — pa labi. Labās puses mucā ir stipruma ūdens, kreisās — nestipruma. Mans tēvs katrreiz dzer no tās mucas pa labi roki. Tikko tēvs pieies pie mucas pa labi roki dzert, tad eji tu atkal nodzerties no mucas pa kreisi roki. Var būt, tā savu dzīvību izglābsi.”

Tiklīdz ī liņš bij attapis mucas pārmainīt — te pārnāca vecais — tas pats, kas viņa kalpus bij pēris un kuram viņš bārzdu bij iespīlējis. Kā pārnāk, tā tūliņ vecis mucai pa labi roki klāt un dzer; bet īliņš pa kreisi arī dzers. Sadzērās abi — tūliņ iesāka kauties. Bet īliņš bija stiprāks par viņu un nosita to uz cirtiena. Pēc tam paņēma visas dārgās lietas, arī veča skaisto meitu un gāja uz alas izeju.

Aizgāja, iesēja dārgās lietas siksnā, un nu uzvilka augšā. Tad iesēja veča meitu — to arī uzvilka. Bet pašu saimnieku pameta alā. Gan īliņš izgaidījās siksnu — nevarēja sagaidīt. Neko darīt — gāja atpakaļ pēc palīdzības apskatīties.

Izmeklējās — sadabūja vienu baltu zosi un parunāja tai: “Vai nevari, mīļā zoss. man palīdzēt izkļūt no šīs alas?” “Labprāt!” zoss atteica, “sēdies man mugurā!”

īliņš uzsēdās zosij mugurā. 7.oss pacēlās spārnos un iznesa īliņu no alas. Bet īliņš ierauga — ne vairs dārgo lielu, ne veča meitas — kalpi paņēmuši visu līdz un aizmukuši. Neko darīt — steidzās, ko mācēdams, tiem pakaļ. Tikmēr steidzās panāca tos. Nu īliņš visus trīs kalpus nosita un ar visiem dārgumiem, ar skaisto meitu nometās tai veča pilī, kur vēršus bij kāvuši. Tur viņš vēl šodien dzīvo, ja neir miris.

18, 4, 7 (RiklerēJ. Saulils ar Teodoru Kārkluvalkiļuzr., A. L. P. kr.)

Reiz dzīvoja trīs medinieki — brāļi lie bija — Jānis, Jēkabs, Andrejs. Jānis bija tas pārākais. Vienu dienu Jānis ar Jēkabu aiziet medīt — Andreju atstāja mājā azaidu vārīt. Kad azaids bija gatavs, atnāca vecītis naga lielumā ar bārdu olekti garumā, — lai dodot ēst. Iedeva. Bet tā paēdiena tiesa šim nepietika — viens divi aprija, nagus laizīdams: lai dodot vēl! Andrejs nedeva. Vecītis tad sagrāba nedevēju, iznesa ārā, pabāza apakš pakša un, kamēr nu nabadziņš no sprosta izķeparājās, vecītis jau bij apēdis visu gaļu, visu maizi. Ar Jēkabu tāpat notiek.

Bet Jānis bij gudrāks — tas sacīja vecim: “Dotu gan tev ēst, bet tad tev jāpakāpjas uz. šo augsto rezgali — nevaru tik zemu pieliekties, cik tu esi mazs.” Vecītis pakāpās. Nu Jānis ātrumā paķēra lielo āmaru un ar dzelzs vadzi pievadžoja olektes bārzdu rezgaļa spraigā. Kā sadzelts vecītis aizspruka ar visu rezgali un pie liela, liela akmeņa nozuda alā. Tagad brāļi paraudzīja daudz ādu, no ādām iztaisīja garu siksnu, un tad Jānis ar smagu dzelzs zizli un sieku dzelzs smelkņu ielaidās alā.

Tur apakšā atrada mājiņu un mājiņā skaistu meitu sēžam un adām. Viņš vaicāja meitai: “Vai neredzēji vecīti, kas pats naga lielumā, bet bārda olekts garumā?” Meita atbildēja: “Tas ir mans tēvs! — viņš tagad ir Rīgā.”

Viņš gāja tāļāk — atrada otru mājiņu ar vēl skaistāku meitu (tur tāpat runā). Tad gāja tāļāk — uzgāja trešu mājiņu un vēl jo skaistāku meitu sēžam un adām. Iā atbildēja, ka tēvs tūliņ būšot mājā.

Jānis nu ietupējās pie durvīm kaktā, un, kā nu nāca vecītis iekšā, tā visu sieku dzelzs smelkņu iebēra vecim acīs — tas palika akls, — un nu Jānis nocērt tam galvu. Nu viņš paņēma visas trīs meitas un aizgāja no alas. To skaistāko meitu pats paturēja, tās divas atdeva saviem brāļiem par sievām.

18, 4, 9 (Okteniekos pie Talsiem i. Novads uzr., A. L. P. kr.)

Vienam ķēniņam trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Un ķēniņam ik naktis izzaga vienu zirgu. Viņš sūtīja gudros dēlus zirgus sargāt; bet tikpat — kā nozaga, tā nozaga. Trešo nakti gāja Muļķis sargāt. Labi, — viņš apsēžas kaktā un gaida.

Gaida, gaida — sāks tikai šim mēness skaidrums (gaišums) spīdēt acīs un tūliņ tik salds miegs, tik salds miegs, ka nemaz atkauties. Cits nekas neatliekas — jāceļas augšā un bijis jāapsēžas citā vietā. Līdz tad labi arī apsēdies, te taisās staļļa durvis vaļā un liels, liels, balts lācis čāpo iekšā, paņem vislabāko zirgu, aizved projām un pazūd liela akmiņa apakšā.

Rītā Muļķis to pasaka tēvam un liek akmeni aizvelt. Aizveļ akmeni — atron dziļu alu. Nu Muļķis kaldina simtpiecdesmit asu gajas važas, divpadsmit podu smagu vāli, iesienas šinīs važās un laižas pa caurumu dibinā, pieteikdams, —ja važas kustināšot, tad lai tēva darbinieki velkot viņu augšup. Ielaidās dibinā, vēl divas asis pietrūka važām no garuma. Neko darīt — lēca to trūkuma tiesu tāpat zemē.

Nu, un tā nu viņš iet, iet — atron trīs krusta ceļus. Sadomā: staigās pa to, kas tiešām aiziet. Labi. Iet atkal puscēlienu — atrod sudraba pili un pilī simt istabu. Izstaigājas pa istabām — atron beidzamā jaunu meitu. 17i tūliņ: “Muļķi, Muļķi, ko tu te meklē?” “Sava tēva zirgus meklēju!” šis atbild. “Viss labi, viss labi! Bet ar balto lāci tu neiesāci. Es gan neko tuvāki nevaru no viņa tev izstāstīt — eji pie manas jaunākās māsas, tā tev izstāstīs.”

“Cik tālu tad tas ir no šejienes?”

“Būs verstu desmit. Bet, iekams aizeji, še tev šis sudraba ābols no manis!” Muļķis paņēma sudraba ābolu un aizgāja pie jaunākās māsas zelta pilī. Tai pilij bija divisimt istabu. Izstaigāja istabas — atrada beidzamajā jaunāko māsu. Tā saka: “Muļķi, Muļķi, ko tu te meklē?” — “Sava tēva zirgus meklēju.” — “Viss labi, viss labi! Bet ar balto lāci tu neiesāci. Es gan neko tuvāki nevaru no viņa tev izstāstīt — eji pie manas visjaunākās māsas, tā tev izstāstīs.”

“Cik tālu tas ir no šejienes?”

“Būs jūdžu piecdesmit. Bet, iekams aizeji, še tev šis zelta ābols no manis!” Muļķis paņēma zelta ābolu un aizgāja pie visjaunākās māsas dimanta pilī. Tai pilij bija trīssimt istabu, un tūliņ pa pirmās istabas durvīm iznāca visjaunākā pretim, sacīdama: “Muļķi, Muļķi, ko tu te meklē?”

“Sava tēva zirgus meklēju!”

“Viss labi, viss labi; bet ar balto lāci neiesāci, — viņš ir sešdesmit asis garumā, piecdesmit asis augstumā; viņa vilna ir tik bieza un liela, ka tu tur vari paslēpties. Bet ja tu domā ar viņu tomēr cīnīties, tad gaidi to apguļamies. Gulošam lieni pa balto galvu uz augšu vien, uz augšu vien līdz labai ausij. Ausī tas noglabājis pagraba atslēgu. Paņēmi atslēgu, lieni zemē, noeji uz pagrabu, atslēdzi durvis — tur būs divas kublas: pa labi roki — lai kublā — ir stipruma dzēriens, pa kreisi — nestipruma. Pārmaini tās kublas un nodzeries no stipruma dzēriena trīs reizes, ne vairāk, ne mazāk: ja dzersi mazāk — neradīsies spēki tev, cik cīņā vajadzīgs; ja dzersi vairāk — zudīs tie paši spēki, kas tev jau bija. Visu to padarījis — atlieci atslēgu atpakaļ ausī. Nu, un tagad posies pie darba; bet, iekams aizeji, še tev šis dimanta ābols no manis!”

lās ziņas savācis, Muļķis negozējās vairs — uzmanīgi vēroja balto lāci pārnākam, gaidīja to apguļamies. Pārnāca, apgūlās — kas tas par lāci! — kalns, kas kalns! ar sniegu apsnidzis kalns! drīzāk, nudien, pēc tāda tas izskatījās, ne pēc redzēta zvēra. Kad bija apgūlies, aizmidzis. Muļķis uzkāpa pa balto lāča galvu līdz ausij, izņēma atslēgu, atslēdza pagrabu, nodzērās trīs malkus, pārmainīja kublas, atlika atslēgu ausī atpakaļ un tad savēcināja savu divpadsmit podu smago vāli, lai gāztu jau vienreiz lācim pa pieri.

Savēcinādams pats tagad manīja, ka no dzēruma spēki gadījušies milzumis klātu, — smagā vāle likās kā paija — tik viegla.

Jā, un tā nu gāza lācim pa pieri; bet lācis, par tādu zvēlienu vien drusku, drusku tikai pakustējās, iesaukdamies: "Tiš, dunduri, ko tu man kodi!” Muļķis redzēja: paure tam par cietu! Palīda tālabad zemāk un sāka velēt pa sāniem milža lāci. Velēja, velēja —jau iesita vienu ribu. Kā iesita ribu — lācis briesmīgi piktumā ierūcas un uzlec stāvus.

Uzlec stāvus, pagriež galvu atpakaļ — ierauga Muļķi ar vāli. Tā mans lācis pilnā rīklē: “Čurmuli, ko iesāci ar mani — nu labi tev neklāsies!” Muļķis atsaka droši: “Lai klājas, kā klājas — kaut tikai dabūtu nodzerties!” Līdz šis iebildis to vārdu: nodzerties! tūliņ lācim, vadzi, siekalas vien tek pēc stipruma dzēriena tur pagrabā. Nu sader pamieru un ies abi tempt.

Ieiet pagrabā — lācis kā nesātis pie tās kublas klāt, kur pirmīt stipruma dzēriens bijis, bet tagad nestipruma. Lācis dzer, dzer — trīs briesmīgus kluncienus vienu pakaļ otra; bet Muļķis tikai izliekas dzeram — viņš padzēries savus trīs malkus, ko vairāk ies dzert. Un kā tad arī baltais nodzēries — tūliņ acīm redzot palicis vājāks, mazākais pa pusei, var teikt — vājāks.

Sākuši nu kauties, — Muļķim viens paņēmiens: kā deva ar vāli pa priekškājām — kāju dilbi krustiņi pušu, lācis saklupa un to nogalināja viegli.

Nu, ko un vairs bēdāt — nu tūliņ paņem visas trīs meitas un ved pie cauruma. lai velk augšā. Uzvelk meitas, nu būtu jāsēžas Muļķim važās, bet viņam itin piepeži iešaujas prātā: “Kas var zināt, tādi pārgalvnieka vilcēji, varbūt mani pavelk pa pusei un tad laiž atpakaļ, lai krizdams nositos? — siešu tādēļ akmeni važās, tad pieredzēšu, kas viņiem prātā.” Iesēja akmeni — un patiesi! — akmenis, pa pusei uzvilkts, griezdamies vēlās atpakaļ. Ak tavi cilvēki! pārvāru izsalkuši pēc Muļķa dzīvības! — bet nu — par laimi — neizdevās.

Jā, nu tā nu Muļķis, apakšā pamests, prātoja: “Ko nu darīt? augšup tikt vairs nevar, jārauga tepat apskatīties.” Viņš iet atpakaļ pa tām pašām pēdām līdz krusta ceļiem. Noiet tur, sadomā: griezīsies pa kreisi roki, pa to ceļu. Bet nu — nav cēlienu gājis — gadās mežs, meža vidū klajums, klajumā milzu ozols, milzu ozolā ligzds, ligzdā ērglēni. Domā: kur 11u tālāki ies — drīzi aptumsīs — pārgulēs tā paša ozola kuplos zaros.

Labi. Guļ, guļ — varēja tā ap pusnakti būt — dzird šņācam. Paskatījies labi — redz: liela čūska rāpjas ozolā un galvu vien kārsta pēc ērglēniem. Iā viņš paķers savu divpadsmit podu smago vāli un kā knābs čūskai pa purnu — gatava bija. U11 to viņai arī patiesi vajadzēja, ko šī tur meklē, tāda putnu rijēja!

Gaismā pārskries 11u ērgliene — tā tūliņ taujāt taujā bērniem: “Kas te par svešu smaku? Kas to milzu čūsku patērējis?” Bērni atbild: “Te ozola zaros guļ Muļķis — tas to čūsku ar vāli vien patērēja.” — “Lai tad viņš izguļas, lai!” Neilgi pēc ērglienes pārskrien ērglis pats: “Kas te par svešu smaku? Kas to čūsku kāvis?” — “Ozola zaros guļ Muļķis — tas ar savu vāli čūsku kāva!” To dzirdēdams, ērglis priekā aicināja Muļķi: “Nāci šurp, Muļķi! Kādu labumu vēlies no manis par to, ka izglābi manus bērnus no čūskas?”

“Cita labuma nevēlos — iznesi mani no šejienes virszemē, ja esi tik spēkots, varbūt.”

“Esmu gan, to labprāt darīšu; es tevi nesīšu pār tāļo jūru uz tavu zemi!”

“Labi, labi!” Muļķis atteica, “bet ļauji man tevi pārbaudīt drusku, tad redzēšu, vai cietīsi jeb necietīsi mani pār jūru nest.” To teicis, tas zvēla reiz ar divpadsmit podu smago vāli ērglim tiešām pa ribām, ka nokraukšķēja vien; bet vāle atlēca no ērgļa miesām ar tādu sparu, ka jādomā — akmenim sitis, ne putnam.

Ērglis, kā likās, maz juta sitienu, tomēr iepīkt iepīka gan, atšņākdams: “Ar mani tu neiesāci — neesmu baltais lācis — deri labāk mieru!” Saderēja mierus. Nu ērglis sacīja: “Ja tu man apgādā divpadsmit vātis vīna un divpadsmit labi barotus vēršus, tad spēšu tevi aiznest pār tāļo jūru.” Neko darīt — bij jāiet vīns un vērši saraudzīt.

Gāja, aizgāja jūras malā pie zvejnieka. Zvejnieks sacīja: “Līgsti pie manis par puisi; ja kalposi krietni, izkalposi gan vīnu, gan vēršus.” Labi — salīga.

Un vienu dienu Muļķim bij jābrauc ar zvejnieka reņģēm uz pilsētu. Aizbrauc pilsētā — visi ļaudis sauc: “Nelāgi, nelāgi!” “Kas par nelāgumu?” Muļķis vaicā. Tie atbild: “Kā nebūs nelāgi — rītu ķēniņa vecāko meitu atdos velnam!” Muļķis nosaka: “To tikai ne — meitu velnam atdot!” — un aiziet naktī velnu gaidīt.

Tur bijis viens tilts; apakš tā Muļķis palien, velnu gaidīdams. Gaida, gaida — te ap pusnakti nāks velns ar trijām galvām, un suņi tam skrien pa priekšu. Atskrien suņi pie tilta — apstājas, neiet pāri; bet velns tūdaliņ pilnā kaklā: “Muļķi, lieni ārā no patilta! Ja ne — labi neklāsies.” Muļķis iznāk no tilta apakšas un kā deva ar vāli vienreiz suņiem — suņi beigti; kā deva otreiz velnam — velns arī beigts. Ta nu ķēniņa meita glābta, un Muļķis smaidīdams iet uz mājām.

Citā dienā Muļķis atkal brauc uz to pašu pilsētu un dzird — visi ļaudis sauc: “Nelāgi, nelāgi!” — “Kas par nelāgumu?” — “Jā, rītu vidējo ķēniņa meitu atdos velnam!” — “To tikai ne!” Muļķis atbild un nosit pie tilta arī otru velnu ar sešām galvām.

Ne cik ilgi pēc tam Muļķis atkal brauca ar reņģēm uz to pašu pilsētu un dzird — visi ļaudis sauc: “Nelāgi, nelāgi — pavisam nelāgi!” — “Kas par nelāgumu?” — “Jā, rītu mums jāatdod ķēniņa jaunākā meita velnam!” — “To tikai ne — meitu velnam atdot!” — un aiziet naktī velnu gaidīt.

Ap pusnakti nāks velns ar divpadsmit galvām, un uguns skrien tam pa priekšu. Uguns atnāk pie tilta — neiet pāri, un velns sauc pilnā kaklā: “Muļķi, lieni ārā no patilta! —ja ne — labi neklāsies!” Muļķis iznāk gan no patilta, bet velnam nekā klāt tikt: uguns priekšā. Neko darīt — norāva Muļķis sev visas drēbes, pārklāja uguni un bradāja, mīņāja ar kājām tik ilgi, kamēr nodzēsa to. Apdzēsa uguni, nu pacēla vāli un gāza velnam tā, lai visas divpadsmit galvas uz reizi izput. Nogalinājis velnu, viņš smaidīdams iet pilsētā atpakaļ un saka ķēniņam: “Nu tavas meitas visas glābtas!”

Ķēniņš — to tikai var saprast — priecīgs bez gala un solā« Muļķim dot, ko tikai vēlas, pat ar visu pilsētu un jaunāko meitu par sievu; bet Muļķis cita nekā negrib, kā tikai divpadsmit vātis vīna. divpadsmit barotus vēršus.

Labi, — dabūja vēršus, dabūja vīnu un iet pie ērgļa apgādāts. Ērglis liek uzkraut gaļu sev mugurā pa kreisi, vīnu pa labi; Muļķim liek nosēsties vidū un tad piesaka tā: “Ja es galvu pagriezīšu uz kreiso pusi, tad iemeti man gaļas gabalu knāblī; ja uz labo pusi. tad sniedzi man vīnu nodzerties!” Labi.

Un nu ērglis pacēlās gaisā un skrēja, un skrēja pār jūru vien, pār jūiu vien dienām un naktīm. Tikmēr skrien — aptrūkst gaļa, aptrūkst vīns; šis griež galvu uz vienu pusi — nav ko dot, griež uz otru pusi — nav ko dot. un paliek arvienu nespēcīgāks, kamēr turpat jau slīgst gandrīz jūrā. Muļķis redz — labi neies — griež sev pašam kājai ikrus ārā un met ērglim mutē. Tas, aprijis kumosu, tūliņ paceļas augstāku gaisā, un nu var malu kaut cik jau blenzt.

Tagad Muļķim itin priecīgi metas ap sirdi: “Nu izmocīsies malā!” Bet nekā: kādu versti no malas ērglis krīt jūrā iekšā. Par laimi tai vietā nebij dziļš ūdens vairs — abi izbrida malā sveiki veseli. Izbrien malā — ērglis vaicā: “Kāpēc tu klibo?” r Iā un tā: “Kājai nav ikru vairs — izgriezu tev par ēsmu.” To padzirdējis, ērglis appūš kājai pušumu, jēlums sadzīst, viss atkal labi. Nu Muļķis sarauga ērglim atkal vēršus jūrmalas mežā, paēdina to krietni, un tad abi šķiras, — ērglis skrien atpakaļ uz apakšzemi. Muļķis steidz pie sava tēva.

Pāriet pie tēva — neviens to vairs nepazīst, tāpēc ka pa apakšzemi kuldamies, ar divpadsmitgalvju velnu cīnīdamies, savas drēbes bij sadedzinājis, uguni slāpēdams. Ko viņš 11u darīs? — sadomā: “Kad un nepazīst, nepazīst mani neviens vairs — apmetīšos tēva mežmalā, vientuļā būdiņā par kurpnieku un dzīvošu klusumā, kamēr iešausies cits kāds labāks darbs prātā.”

Un tā nu šis dzīvo, dzīvo; te vienu dienu jaunākā māsa no izglābtām meitām apakšzemē raud un ilgojas pēc savām dimanta kurpēm, ko apakšzemē valkājuse (izglābtās meitas, visas trīs, bij pārvestas Muļķa tēva pilī).

Ķēniņš vaicā saviem divi gudriem dēliem: “Vai tad pasaulē neviens nemāk tādas dimanta kurpes pagatavot?” Gudrie atbild: “Diezin, kas to lai māk!” Bet tur bija prātīgs sulainis — tas saka: “Es gan zinu vienu gudru, prātīgu kurpnieku tepat mūsu mežmalā, kas zin, vai tas nemācēs?”

Jaunākā meita, to padzirdējušo, šauj tūliņ projām uz mežmalu pie ieteiktā kurpnieka. Aiziet — sāks runāt — tas jau Muļķis, viņas glābējs. Šie pazīstas un tā tūliņ viens otram gar kaklu. Abi tur sasveicinās — uz reizi Muļķis ieteiksies: “ Tu gribēji savas dimanta kurpes? — Te viņas ir; es viņas tā glabāju, tā glabāju, no apakšzemes līdz šai būdiņai tās sanēsāju klāt vien, lai kur iedams, lai ko darīdams.” Un nu Muļķis ar jaunāko meitu pāriet pie tēva, un tēvs sarīko abiem kāzas. Kāzu rītā Muļķis visus izved dārzā pastaigāties. Kā šie nu staigā — Muļķis piepeži izvelk sudraba ābolu (ko apakšzemē dabūjis) no kabatas un met pa kreiso roku: no sudraba ābola gadās skaista sudraba pils; tad izņem zelta ābolu — met pa labo roku — gadās zelta pils; izņem dimanta ābolu — met pašā dārza vidū — gadās dimanta pils.

Nu vecākais brālis apņem tai pašā dienā vecāko māsu no izglābtām meitām un dzīvo sudraba pilī; otrs brālis apņem vidējo māsu un dzīvo zelta pilī; bet Muļķis ar savu līgavu (jaunāko māsu) dzīvo dārza vidū — dimanta pilī.

IS, 4, 12 (Krūtē F. Fišers uzr., A. L. I’ kr.)

Vienam mežsargam trīs dēli: Mārtiņš, Juris, Ansis. Vienu rītu tēvs, iedams mežu aplūkot, paņem Mārtiņu līdz. Tad — atpakaļ nākot — Mārtiņš noskatās uz lielu priedi. Tēvs vaicā, ko skatoties. “Te iznāktu labi dēļi!” Mārtiņš atsaka. “A. dēls Mārtiņ, tu būsi dienās labs amatnieks!” Otrā dienā ar Juri tāpat.

Trešā dienā tēvs paņem Ansi līdz mežā. Tas noskatās uz lielu ozolu. Tevs vaicā: “Ko skaties?” “No tā ozola man būtu branga nūja!” Ansis atteic. “Kur tu, mans dēls, tādu nūju liksi, to jau nevarēsi pacelt?” Tad Ansis sagrāba ozolu, izrāva to ar visām saknēm, lika pār pleciem un nesa mājās.

Icvs, to redzēdams, nobijās un tā tūliņ projām pie paša ķēniņa, — lai sūtot kara vīrus viņa dēlu Ansi ievaldīt — tas raustot jau ozolus vīra resnumā ar saknēm laukā, taisot briesmīgu nūju, gāzīšot laikam pasauli apkārt. Ķēniņš aizsūta piecpadsmit kara vīrus, lai tie Ansi savalda; bet Ansis vienam kara vīram saķēra aiz kājām un apsita ar šā miesām viņa četrpadsmit biedrus, ka nebija ko apskatīties.

Tevs gāja otrreiz pie ķēniņa, — lai sūtot lielāku kara spēku, tos Ansis esot apsitis ar dzīva cilvēka miesām, bez neviena ieroča. Tad ķēniņš aizsūtīja sešdesmit kaia vīrus. Bet Ansis ar savu ozolu apsita tos vēl vieglāki nekā tos pirmos.

Tad ķēniņš noģida: tādi vīri retumis dabūjami, — vai Ansis negribot viņam palīgā nākt, esot jākaiojot ar tādu un tādu ienaidnieku, un tur viņam vajagot spēkota vīra.

Labi — Ansis mierā. Viņš liek nokalt tādu vāli no trīs birkaviem dzelzs un tādu zobenu no diviem birkaviem tērauda, aiziet karā un apkauj viens pats ienaidnieka kara spēku.

Nu pārnāk mājās — ķēniņš dod Ansim savu meitu par sievu. Bet Ansis atbild, ka tagad vēl nevarot precēties un paņēma tikai ķēniņa meitas gredzenu par zīmi.

Pēc tam Ansis aizgāja ar saviem ieročiem pasaulē un ieraudzīja vienu, kas ar rokas dūri dzenēja eglei zarus. Viņš paņēma to līdz. Gabaliņu pagājuši, redzēja atkal citu, kas ar dūri ozolam zarus dzenēja. Paņēma to arī līdz.

Gāja, gāja visi trīs — nonāca vella mājā, kur tikai saimniece ar savām divi meitām bija mājās; saimnieks ar divi puišiem bija izgājis. Kad vakars atnāca, Ansis gāja apakš tilta gulēt un gaidīt vellu ar abiem puišiem pārnākam. Gaidīja — redz: viens puisis jāja mājās misiņa zirgā. Jādams tas teica: “Kad arī pats Ansis būtu man priekšā, tad arī vajaga cauri iet!” Ansis saka: “Še es esmu!” Nu tie sāka cīkstīties, un Ansis vellu pārplēsa.

Otrā vakarā notika tāpat ar otru puisi. Trešo vakaru Ansis gaidīja pašu saimnieku. Bet, iekams tilta apakšā aizgāja, viņš iegrieza mazā pirkstā, ietecināja asinis traukā, nolika uz galda un piesacīja saviem divi biedriem, lai neaizmiegot un lai visu to laiku, kamēr tilta apakšā vellu saimnieku gaidīšot, — šie asiņu trauciņu kustinot, tad asinis kūsāšot un viņam spēks arī kustēšot — tas cīniņā nenoguršot. Bet — kas tev to deva! — tie aizmiga.

Nu sāka ar vellu cīnīties —jau sadzina to līdz ceļiem zemē, te spēki gurst. Neko darīt — norunāja abi atpūsties. Tai pastarpā Ansis norāva apavas un laida pret pils jumtu tik spēcīgi, ka tie atmodās un tūliņ asiņu trauciņu atkal sāka kustināt. Ansim radās jauni spēki — viņš pārplēsa vellu. paņēma tā zirgu un gribēja jāt projām; te atminējās: “Jārauga izzināt, ko saimniece ar abām meitām labi runā.”

Tad Ansis palika par mušu, ielīda saimnieces istabā un dzirdēja, ka viena meita teica: “Es palikšu par aku un, kad tie jās, tad es tos aprīšu!” Otra meita: “Es atkal palikšu par avotu un, kad tie jās, tad es tos aprīšu!” Māte teica: “Es palikšu par čūsku un, kad tie jās, tad es tos aprīšu!”

Ansis, to dzirdējis, izgāja laukā, nopirka trīs birkavi sāls un tad ar saviem abiem biedriem aizjāja no tejienes, nokauto vellu zirgos lepni jo lepni sēdēdami. Nojājuši pie akas, Ansis paņēma vienu birkavi sāls un to aizbēra. Tāpat tas darīja ar avotu. Vēlāk nāca čūska virsū — Ansis iepēra trešo birkavu sāls tai rīklē. Nu negantniece sāka briesmīgi ūdeni lakt un tamēr laka, kamēr pārsprāga.

Tagad viņš atlaida biedrus un jāja pie ķēniņa atpakaļ, lai svinētu norunātās kāzas ar viņa meitu. Bet, atpakaļ jājot, uznāca nogurums vīram — gribējās pagulēt drusku. Kamēr meklēja guļamo vietu — paskatās: nikna čūska krīt klāt un saka, ka siena kaudze degot, — tur esot viņas bērni iekšā — lai tos glābjot.

Ansis nojāja un izglāba čūskas bērnus. Bet viens zirgu gans, visu to noskatīdamies, smalki bij izdibinājis, kas Ansis par vīru tādu ir un kurp tas jādams. Tiklīdz 11u Ansis apgūlās — zirgu gans nokāva viņu, uzlēca viņa zirgā un projām pie ķēniņa, lai dabūtu ķēniņam meitu izvilt par sievu. Bet čūska — iedama barību meklēt — uziet nokauto Ansi (kas viņas bērnus glābis) un tūliņ atdzīvina to, vēl izteikdama, kas viņu kāvis un uz kurieni zirgu gans aizjājis.

Ansis tad pārģērbjas par nabagu, noiet uz ķēniņa pili un gaida, kamēr ķēniņa meitu kaut kur ieraudzīs. Bet ķēniņa meitai — tās briesmas! — ar to viltnieku zirgu ganu taisni taī dienā kāzas. Ansis stāv pie durvīm, kā jau nabags. Te brūte ņems šķīvi no galda un nesīs ar nabagam tiesiņu atmest. Kā šī atnes ēdienu — Ansis ātri norauj toreizējo ķēniņa meitas gredzenu no pirksta un uzmet uz šķīvja. Nu brūte atjēdzas, nu saka ķēniņam, nu notiesā zirgu ganu un atdod meitu Ansim.

18, 4, 13 (DolčJ. Simenovs uzr., Brīvzemnieka “CGopmicb”)

Reiz dzīvoja tēvs; tam bija trīs dēli — divi gudri, bet trešais muļķis. Gudrie brāļi ganīja tēva lopus, bet muļķis gulēja krāsns augšā. Bet velns bij uzņēmies ganāmam pulkam uzbrukt un ik dienas kādu lopu aiznest. Tad rīkojās muļķis lopus ganīt un laupītāju pārspēt; bet gudrie izsmēja viņu: “Ja mēs, gudrie, jau nejaudājām lopus noganīt no velna, kur tad tu, muļķi, to jaudāsi! Mēs taču katru dienu ganām lopus un, droši vien, ar šo darbu esam apraduši; bet tu, krāsns augšā gulēdams, gan nebūsi iemanījies par mums labāki!”

Bet gan muļķis zin, kas darāms — viņš aiziet pie kalēja, nokaļ dzelzs vadzi, veseri un otrā dienā ies tēva lopus ganīt. Izgana lopus vienā pļavā, otrā, trešā — viss labi. Bet pret vakaru viņš aizdzina savus lopus uz velna purva malu, labi zinādams, ka te ir ko uzmanīties.

Jā, un tā nu gana, te piepeži izkāpj no turienes sprīdi liels vīrs ar olektes garu bārzdu un tūliņ kamps vienu vērsi. Bet muļķis nepalaižas vis — uzsauc: “Nu raugi tikai!” un vairāk neko. Ta viņi tur ķildojas, tiepjas, kamēr garā bārzda sapinas cērpā. Muļķis 11u mudīgi vadzi bārzdai virsū un ar veseri klauks! pievadžo. Bārzda notrūka un pats velns par kaklu, par galvu aizspruka uz elli atpakaļ. Muļķis pārdzen savus lopus mājā un pastāsta brāļiem visu, ko piedzīvojis.

Sarunājās brāļi iet velnu uzmeklēt. Pasauca suņus un aizgāja. Suņi aizveda viņus pa velna pēdām līdz tumšai, dziļai alai. Nu brāļi saraudzīja valgus, sasēja tos vienu otram galā un sarunāja, ka vienam no viņiem jādodas lejup. Tad muļķis sacīja: “Jums, gudrajiem, klātos lejup laisties!” Bet gudrie aizbildinājās. Neko darīt — bij muļķim jālaižas alā, bet viņš piesacīja: “Ja trīs reizes valgu paraustu, tad velkat mani no alas ārā!”

Labi. Brāļi nolaida muļķi ar visu vadzi un veseri dziļajā alā. Papriekšu viņš izlaidās cauri lielai tumsībai, tad gaismai, pēc tam atkal tumsībai un atkal gaismai, un tā, kamēr trim pasaulēm izlika cauri. Beidzot nokļuva apakšzemē un nostājās uz cietas zemes. Te viņš nu atstāja valgu un aizgāja pašu velnu uzmeklēt.

Gāja, gāja pa apakšzemi — uzgāja vara mājiņu. Iegāja mājiņā — ierauga: skaista meita sēž istabā. Viņš apvaicājas: “Kur te dzīvo velns?” Meita pikta atbild: “Tu manam tēvam jau bārzdu norāvi un 11u vēl nāksi viņu rokā meklēt!”

Muļķis sāka laipni runāt ar meitu; tad šī palika jautrāka un izstāstīja viņam. ka esot vecākā māsa, bet tur sudraba mājiņā mītot vidējā māsa, un vēl tālāki — zelta mājiņā — esot jaunākā māsa; aiz zelta mājiņas tad būšot salmu mājiņa — rija, un tur tad mītot pats vecais velns.

Ietīstīja, aizpogāja muļķis vara mājiņu, iebāza kabatā tu. paņēma līdz skaisto velnu meitu un aizgāja tālāk. Gāja, gāja, beidzot nogāja līdz sudraba mājiņai. Iegāja mājiņā, atrada tur skaistu meitu un vaicāja tai, kur dzīvojot velns.

Vidējā velnu meita iesākumā pikti, vēlāku laipnāki atteica tā: “Tur tālāki ir zelta mājiņa un aiz zelta mājiņas salmu mājiņa — rija, tur dzīvo mans tēvs.” Arī šo mājiņu muļķis iebāza kabatā, paņēma skaisto velnu meitu līdz un aizgāja tāļāki.

Beidzot nonāca pie zelta mājiņas. Iegāja mājiņā — atrada jaunāko māsu, skaistu zelteni, un vaicāja tai: “Kur dzīvo pats velns te?” Zeltene atbildēja iesākumā papikti, pēcāki laipnāki: “Mans tēvs tur tāļāki dzīvo salmu mājiņā — rijā.” Muļķis arī zelta mājiņu kabatā iebāza, paņēma ir jaunāko velnu meitu līdz, aizgāja pie valga atpakaļ, iesēja valgā divas pirmās mājiņas ar abām zeltenēm, paraustīja valgu, un valgs ar iesietām mantām pacēlās augšup.

Pēc tam gudrie brāļi nolaida otrreiz valgu atpakaļ, un muļķis iesēja zelta mājiņu ar trešo zelteni. Arī pats viņš labprāt būtu iekabinājies valgā, bet izrādījās, ka tad par smagu — pašam bij jāpaliek apakšā. Nu viņš gaidīja, gaidīja, lai brāļi trešreiz valgu nolaistu; bet gudrie bij iekārojuši zelta mājiņu, jaunāko zelteni it īpaši vēl, un, lai muļķim tādas mantas atrautu, tie nolaida abus galus valga apakšzemē.

Ko lai nu muļķis dara? Tomēr nezin cik ilgi arī viņš nebēdājās — gāja labāk veco velnu rokā meklēt. Gāja, gāja uz vienu pusi, otru, beidzot atrada veco salmu mājiņā.

Iegāja rijā un salīga pie velna par ganu. Otrā dienā velns vedīs viņu ierādīt robežas, kamēr brīv ganīt lopus. Aizveda līdz tādai iedzeltenai meža pļaviņai un nosacīja: “Te tu lopus neielaidi, — te dzīvo sešgalvju velns.’" Tad aizveda atkal pie tādas rūsainas pļaviņas un nosacīja: “Te tu lopus nelaidi, — te dzīvo deviņgalvju velns.” Beidzot velns aizveda muļķi pie sarkanas pļaviņas un pieteica: “Te tu lopus iekšā nelaidi, — te dzīvo divpadsmitgalvju velns.”

Bet muļķis tūliņ pirmo dienu dzina lopus taisni dzeltenajā pļaviņā. Tiklīdz iegāja ar lopiem dzeltenajā pļaviņā, te sešgalvju velns klāt. Bet kā muļķis grāba savu vadzi ar veseri — uz rāvienu atskaldīja velnam četras galvas jau, pēc tam atlikušās divas. Sabāza galvas maisā un stiepa uz mājām.

Pārdzen lopus, uzsvieda maisu uz rijas augšu — saimnieks vaicās: “Ko tu te mētā pa rijas augšu?” “Es ganībās nopinu vīzes — tās uzmetu.” atsaka muļķis.

Otrā dienā muļķis laida lopus rūsainā pļaviņā — deviņgalvju velns klāt. Bet muļķis grāba savu vadzi ar veseri un tā trieca, ka velnam sešas galvas uz reizi atsprāga. Vēl atskaldījis ir atlikušās galvas, tās visas sabāza maisā un stiepa uz mājām. Pārstiepa mājā — uzmeta rijas augšā — rija tik tik nosagruva no tā lielā smaguma. Velna saimnieks rājās, ka gans — ne par šo, ne par to — visu viņa māju saārdīšot; bet muļķis atvainojās: “Vīzes, ko šoreiz rijas augšā metu, bij slapjas— tāpēc tas smagums.”

Trešo dienu muļķis laida lopus sarkanā pļaviņā — iznāca divpadsmitgalvju velns. Tad muļķis atkal paķēra savus divi ieročus un kā trieca velnam pa galvām — astoņas uz reizi aizsprāga. Vēl atskaldīja ir atlikušās četras, sabāza maisā un stiepa uz mājām.

Mājā viņš kā drāza maisu uz rijas augšu, tā jumts drupu drupās un saimniekam uz galvas. Un nu tikai velnu saimnieks apskatījās un ieraudzīja, kas tās par galvām ir rijas augšā. Nabags iekaucās: “Tu esi nositis manus brāļus!” Muļķis parādīja savus ieročus — vadzi un veseri —, ar kuriem viņam pašam bārzdu bij norāvis un sacīja: “Cieti klusu likai un labāki aiznesi mani uz virszemi; bet ja to nedarīsi — galu dabūsi!” Neko darīt — velnam bija jāapsolās viņu aiznest uz virszemi. Tad velns iztecināja deviņi tecinājumi alus, izcepa septiņi cepļi maizes, nokāva divpadsmit vēršu, un, visu to sakrāvis sev virsū, uzsēdināja beidzot ir muļķi pašu lai virsū un tad pacēlās gaisā.

Skrēja, skrēja pār dzijām jūrām, pār plašiem mežiem, kamēr pārskrēja pār trim valstīm un beidzot sasniedza virszemi. Skriedams velns šad un tad iemeta rīklē pa vērša ceturksnim, pa maizes kukulim, pa alus mucai, un tā pats sevi ēdinājās, kamēr vien krājums turējās. Beidzot viss krājums nobeidzās. un velns gandrīz, gandrīz vairs nejaudāja paskriet —jau taisījās jūrā slīgt; te muļķis biedināja viņu ar savu vadzi, veseri un iebiedēja tā velnu, ka šis — saņēmis beidzamos spēkus — iznesa gan viņu virszemē, bet tad arī puspiebeidzies nolaidās uz apakšzemi — pekli.

Nu muļķis gāja meklēt savus gudros brāļus un beidzot pārradās tēva mājās. Te brāļi pašu laiku dzēra kāzas ar velnu zeltenēm un nelikās šo ne zinām. Bet. kāzās atnācis, viņš noprasīja zeltenēm: "Vai gan tāpēc jūs no pekles izvedu, lai jūs mani vairs ne pazīt nepazītu?” Tad viņi visi sāka muļķi nolūgties; bet viņš tikai jaunākai zeltenei piedeva un apprecēja to. Un, ja viņu velns nava rāvis, tad viņš ir šodien vēl dzīvo. Bet vai tā būtu prātība bijuse, ja velns to rautu, kas pats lik daudz velnu parāvis.

IK 4, 14 (Kalētos, Kurzemē, J. Ezers uzr., JLB RN IV R. kr.)*

Sen senos laikos pārvaldīja Zemgali slavens ķēniņš, kuram bija tik viens vienīgs bērns — meita, vecāku luleklc. Reiz krāšņā pavasara dienā viņa ar savām pavadonēm iziet pilsdārzā pastaigāties. Nejauši dzidrā debess malā paceļas tumšs mākulītis un neredzētā ātrumā tuvojas dārzam. Auka loka un lauž kokus, no kuriem ziedi birst it kā sniegs ziemas negaisā. Ķēniņa meitu aiznes mākulis prom kā uz putna spārniem. Pēc tam paliek viss rāms — saulīte atkal spīd. Tikai koki pils dārzā — it kā līdzi sērodami ķēniņam, visai pilsgalma saimei par zudušo skaistuli — ir nometuši svētku uzvalku un dažs labs no viņiem lauztu sirdi guļ zemē.

“Savu ķēniņa vārdu un savu meitu domu tam vīram, kas princesi uzmeklē un atved,” ķēniņš saka un liek to izsludināt pa visu valsti. Labs laiks paiet, bet kā nerodas, tā nerodas neviens, kas ķēniņa godu karotu. Beidzot viņa uzticīgākais sulainis, savācis pulciņu pavadoņu, dodas princesi uzmeklēt. Pēc dažu dienu gājuma tie uziet jūrmalā neapdzīvotu mājiņu ar saimniecības rīkiem un vecu galdu istabas vidū. Te nu meklētāji apmetas, cerēdami tuvējā dižmežā atrast princesi.

Tikko sulainis ar biedriem iziet pirmo dienu medībās, te pieklauvē pie durvīm. Pavārs, kas mājās atstāts, atdara durvis. “Pārcēli mani pār slieksni!” dažus sprīžus garš vīrelis ar pieci pēdu garu bārzdu kliedz tam pretī. Pavārs — par tādu ērmu brīnīdamies — pārceļ. “Gabalu maizes, gabalu gaļas!” maziņais prasa istabā.

Viesis, it kā netīši tos zemē nometis, lūdzas: “Pakaci, labiņo, esmu par vecu. nevaru liekties.” Pavārs paklausa un sniedzas pēc maizes; bet te vīrelis, slaukš, dod ar milnu pa galvas kausu — un māju jaunais saimnieks guļ bez samaņas. Vīrelis pabāž pavāru apakš pakša un nozūd.

Skan taures, šķind pieši — biedri no medībām mājās. Un rau! kāds šiem brīnums — atrod savu pavāru zem pakša stenam. Viņu atsvabina. Bet viņš nesaka ne vārdiņa, kā šādā stāvoklī ticis.

Otrā dienā paliek cits mājās — tam tāpat klājas. Tā katrs pēc kārtas izcieš savu daļu. Pienāk sulaiņa reize. Biedri nozūd mežā — taures noskan.

Pie durvīm kas pieklauvē — sulainis viņas atver. “Pārcēli mani pār slieksni!” mazais vīrelis kliedz. “Necelšu — rāpies pats, ja ne — iekšā netiksi!” sulainis atcērt. “Gabalu maizes un gabalu gaļas!” vīrelis — istabā iesvempies — lūdzas. Sulainis padod. Bet vecais tos it kā netīšu nomet zemē un lūdzas: “Pakaci, labiņo, esmu par vecu, nespēju locīties!” “Kā varēji nosviest, tā zini uzņemt! — un ja ne, tad ar rungu tevi mācīšu!” sulainis atteic un ķeras pie milnas. Vecis liecas pēc gaļas un maizes. Sliuks! slauks! dod sulainis ar milnu pa krusta kaulu. Vīrelis kājelcs vien stirina.

“Šo ķēmu parādīšu biedriem,” sulainis domā un meklē virves, ar ko varētu vīreli piesiet pie gultas stakles. “Kad tu izčibētu! neviena virves galiņa. Pag, ieķīlēšu tam bārzdu gaļas bluķī.” Domāts — darīts.

Taures skan, pieši šķind — biedri mājās. Kur vīrelis? Garā, baltā bārzda viņu atlaiduse un viena pate svīlojas bluķī. Sulainis to sasitina un iebāž savā somā. Nākošā rītā, gaismai austot, sulainis ceļ savus biedrus un saka: “Dosimies tālāk! Te sava ķēniņa meitas neatradīsim.”

Viņi iet uz priekšu neapstādamies pa kalniem, pa gravām, pa mežiem, klajumiem — dienām, naktīm. Princeses kā nav, tā nav. Sulainis, neparadis bez darba stāvēt, nopin viču ķoci, kur ielikt savas pudas. Beidzot viņi nonāk meža klajumā, kur vidū liels apaļš caurums.

Sulainis — kā jau pa laikam nemierīgs gars — grib zināt, kas tur iekšā. Savu pīto ķoci piestiprinājis pie resnas virves, laiž ar viņu vienu biedri caurumā. Bet ielaistais sauc, vaimanā, lai velk ārā. Tā iet ar visiem biedriem.

Tagad sulainis pats kāp ķocī un nolaižas pa caurumu lejā. Ieraudzījis koka durvis ar dzelzs apkalumiem, viņš iet iekšā.

Princese sēž pie loga un ada cimdus. “Sulaini, kā tu te iekļuvi?” princese prasa, prieka asaras raudādama. “Nācu, tevi meklēdams; tagad atradu un gribu tevi izpestīt,” sulainis saka, priecādamies par savu atradumu. “Nē, mīļo,” princese bēdīgi saka, “tu nevari mūsu lielajam tēviņam atturēties — viņam sešas galvas; runādams viņš uguni spļauj. Tu priekš viņa esi nieks — viņš tevi saplosīs gabalu gabalos.” “Rasi ar dievu palīgu es viņu pārspēšu un sakaušu gabalu gabalos,” sulainis atsaka.

Durvis stirkšķ. Lielais tēviņš iekšā un gāžas sulainim virsū. Milnas klaudz, asinis plūst — lielais tēviņš guļ nedzīvs gar zemi. Sulainis viņam izgriež mēles un ieliek tās savā somā.

“Tagad nāk viens ar divpadsmit galvām; diezin, vai to tu pārspēsi?” princese bailīgi saka. “Rasi ar dievu palīgu izdosies,” sulainis atteic.

Divpadsmitgalvis parādās. Sulainim tirpuļi vien noskrien gar kauliem. Tomēr, dūšu saņēmis, gāžas sulainis viņam virsū. Cīniņš šaušalains. Milnas lūzt, asinis plūst, cīnītājies žņaudzas. Sulainis paklūp — smaga stenēšana dzirdama. Dūcis nozib, un divpadsmitgalvis noveļas kā bluķis gar zemi.

“Tagad esam glābti,” princese priecīgi izsaucas. Sulainis izgriež divpadsmitgalvim mēles; tad, iesēdinājis princesi kurvī, viņš dod zīmi, lai velk augšā. Ķoci nolaiž pa otrai reizei lejā. Sulainis, mēģinādams savus biedr us, ieveļ kurvī lielu akmeni. Tikko kurvis pa pusei pavilkts, te nāk dārdēdams ar akmeni atpakaļ. Sulainis, redzēdams, ka biedri tam gribējuši dzīvību laupīt, noģībst.

Atžilbis viņš atrodas tumšā cietumā. Iet izeju meklēt, bet velti. Ilgi taustīdams, atron slepenas durvis — atver: ierauga savu veco pazīstamo — dažus sprīžus garo vīreli — bet bez bārzdas. “Veci!" sulainis kliedz, “ko guli te kā bāba; žigli rādi man izeju; ja ne — baudīsi, redz, šito!” — pie tam asu dunci rādīdams. Vīrelis, bīdamies skaudrā dūča, izlaiž sulaini ārā. Sulainis, gribēdams biedriem atriebties, zvērēdams dodas uz Zemgales pili. Sulaiņa pavadoši gribēja katrs uzmesties par princeses glābēju, iegūt ķēniņa godu un princesi par sievu. Tādēļ viņi norunāja kādā vietā pa nakti palikt, un katrs domāja pie sevis naktī — kamēr citi gulēja — uzcelties, citus apkaut.

Klusa, tumša nakts. Melns, liels stāvs no gulētāju vidus paceļas pusstāvu un klausās — visi krāc kā nāves miegā; tad taustīdams viņš liecas uz vienu, otru vietu — dzirdami it kā puskauti teļi krācam, tad čabinamies, spārdāmies — pēc maza laiciņa ir viss apklusis.

Gaisma aust. Princesi modina. Viņas priekšā atrodas visapkārt asiņu peļķes, kurās guļ nedzīvi viņas sargi. Viņai nāk prātā lielais tēviņš, kas laikam šo velnišķu darbu pastrādājis. Viņa krīt ģībonī. “Zvēri man, mīļā,” slepkava lūdzas tikko atžilbušo princesi, “ka sacīsi savam tēvam, ka es tavs glābējs; bet ja nezvērēsi,” viņš kliedz, dūci cilādams, “tad šis tevi aizvedīs miroņu valstī.” Princese zvērēja, un abi devās uz ķēniņa pili.

Zemgales pils greznojas karogiem — skan taures un priecīgi gavilē malu malās. Ķēniņš ar viesiem svin krāšņi rotātā pils zālē princeses kāzas ar slepkavu. ,

Kāds sulainis pieteic ķēniņam vecu nabagu. “Ne viņš, bet es, augsto ķēniņ, esmu tavas meitas glābējs,” nabags sauc, nomezdams svētku zālē astoņpadsmit mēles un mazā vīreļa bārzdu. Princese krīt viņam gar kaklu, un kāzinieki brīnīdamies skatās cits citam acīs.

Slepkavu vējš svaida gar kārtavu stabu.

Sulainis — princeses glābējs — dabūja princesi par sievu un valdīja pēc ķēniņa miršanas ilgi jo ilgi pār Zemgali.

18,4. 15 (IX /-. eln. p. 1891;pēc E. Veckenstedta “Zeitschrift fur Volkskunde”)*

Netālu no Medzes (Grobiņas apr.) ir kalns, kurn apkārtnes iedzīvotāji sauc par Lielo kalnu. Kalna virsū, pašā vidū, ir dziļa plaisa. Kamēr tagad ap kalnu visapkārt ir auglīgi lauki un druvas, tamēr agrāk tur bijis tikai purvājs, tā ka ļaudis pa šaurajām lauku un mežu slejām, kas pacēlušās virs purvāja, tikai grūti vien turpinājuši savu dzīvību, pārtikdami no koku saknēm un meža zvēriem.

'Ic pie viņiem nejauši — kā no debesīm nokritis — ieradies kāds vīrs. Tas purvāja ūdeni padzinis jūrā. Caur to viss apgabals palicis par auglīgu zemi. Par to turienes apgabala iedzīvotāji lūguši šo vīru, lai tas apņemtos būt par viņu virsaiti. Viņš uz to bij gatavs. Viņš uzcēla uz Lielā kalna sev pili un valdīja kā latvju virsaitis.

No šā virsaiša latvji mācījušies zemi kopt un mājas celt. Caur viņu latvieši nākuši pie augstām gudrībām. Tiklīdz virsaitis redzējis, ka latvieši jau paši varējuši labi dzīvot, viņš ar savu pili nogrimis kalna dibenā pa lielo plaisu, kas vēl šimbrīžam kalnā redzama.

Stāstu (garās) pasakas

Stāstu pasakas saistās virkņu virknēm viena ar otru. Sās virknes nav saveramas no itin tuvu stāvošām variantēm vien — attālākās radinieces lai sameklējamas, ja grib pilnīgu pārredzi iegūt. Tomēr viens kodols visām stāstu pasakām un varoņu teikām kopīgs — tas, kur viņsaules (apakšzemes) velns no šīs saules (virszemes) meitu aizved uz apakšzemi un cilvēka varons aizvestai paka/ iel —to glābj, por līgavu apņem.

1. virkne. 19. Zalkša līgava

19, I, l (Pēc “Inland”* 1852. g gājuma brīvi atstāstīts)

Reiz trīs daiļas meitas, ezerā peldēdamas, jokojās savā starpā. Viena ieteicās: “Es tev, māsiņa, līdeku par vīru novēlētu — tu brangi peldi!” Šī atteica: “Es atkal tev kaupiņu (zaļo vardi) labprāt vēlētu — tu gluži līdzīgi viņam pa ūdeni laidies.” Bet uz jaunāko meitu — Madaļu — abas reizē sacīja tā: “Tev, Madaļa, novēlam zalkti par vīru, jo tev lielmaņa meitas izskats, un, lūk, arī zalktis ir tāds lielmanis — viņš pārvalda šo ūdeni.”

Par tādu valodu Madaļa ļoti izbijās: varēja notikties, ka zalktis to nodzird — ko tad? Izpeldējās meitas, apnika peldēt, izkāpa malā, ķēra pēc krekliem, pēc siltām vilnainēm. Uzvilka kreklu Madaļa mugurā, taisīsies brunčus ņemt — ierauga zalkti virs brunčiem guļam.

Gan lūdza zalkti: “Atstāji jele apģērbu manu, par to tevi godāšu, mīlēšu; — lai kur sastapšu — laipni sveicināšu, māju tuvumā ar saldu pienu vēl pacienāšu.” Bet zalktis atteica: “Solies par līgavu man, tad brunčus atstāšu tūdaliņ.”

Madaļa tīri nu vaimanāt vaimanāja; bet otras meitas pierunāja: “Ko zalktis zin no līgavas, vari jau solīties. Ja viņš tiešām par precinieku ieradīsies — sakapāsim gabalu gabalos to — cūcenēm par barību aizmetīsim priekšā.” Madaļa apsolījās. Kad bija solījusies — zalktis uzplijās otrreiz: lai nu maucot mātes veltīto vara gredzenu no pirksta un atdodot viņam, došot

zelta gredzenu pretim. Madaļa nomauca gredzenu, atdeva zalktim — zalktis pazuda ūdenī.

Trešās dienas rītā pēc tam ciemata ļaudis dzirdēja stabulniekus, bundziniekus no ezera ārā nākam, redzēja lielu jātnieku baru pušķotiem zirgiem šurp jājam, un visam trācim priekšgalā jāja pats zalktis vienā zeltā, dārgakmeņu gredzenu mēles galā nesdams. Iejāja Madaļas vecāku sētā — noteica tā: “Nākam kā precinieki, ja meitu neliegsiet; ja meitu liegsiet, tad nākam kā postītāji.”

Madaļas vecāki tīri vai saplaka izbailēs; bet viena vecmāmuļa iedrošināja vecākus šitā: “Ko tur gudrot, ko tur spriest — zalktis arī no līgavas ko jēdz — balto zosi iegrūžat par līgavu tam.” Labi — iedeva zosi — precinieki aizjāja.

Gar mežu jājot, zīle tad pauda čivinādama: “Zalktis — vīriņš — zostiņu ved!” Bet precinieki to neklausījās — pazuda ezerā. Tomēr trīs dienas vēlāk ciemā otrreiz dzirdēja bungojam, stabulējam, zirgus zviedzam — zalktis atkal jāja bildinātai līgavai pakaļ.

Iejāja sētā, sacīja tā: “Nākam kā precinieki, ja meitu neliegsiet; ja meitu liegsiet, tad nākam kā postītāji.” Atkal izbijās Madaļas vecāki; bet vecmāmuļa drošināja: “Ko tur gudrot, ko tur spriest — zalktis arī no līgavas ko jēdz — balto kaziņu iegrūžat tam.” Iedeva kazu — precinieki aizjāja.

Gar mežu jājot, zīlīte pauda: “Zalktis — vīriņš — kaziņu ved!” Bet precinieki to neklausījās — pazuda ezerā. Tomēr trīs dienas vēlāk ciemā trešreiz dzirdēja bungojam, stabulējam, zirgus zviedzam — zalktis atkal jāja bildinātai līgavai pakaļ. Iejāja sētā — runāja drosmīgi: “Ko baidāties atdot man līgavu — tikai virszemē nēsāju zalkša izskatu; savā valstībā cilvēks kas cilvēks es esmu. Ja nedosiet ar labu — nelaime sacelsies kājās — čūskas pa tūkstošam aprīs ganāmos pulkus jums visus; pūķi pajumtus, dzīvokļus nodedzinās vēl.”

Neatlika nekā ko iesākt, ne darīt — atsauca Madaļu, ziedoja, nabadziņu, zalktim. Noskumuse tā sēdās sedlos zalktim blakus, un viss trācis tad aizšāvās kā vēja putenis projām. Gar mežu jājot zīlīte pauzdama pauda jo skaļi: “Zalktim — vīriņam — līgavu ved, līgavu ved!”

Pagāja viens laikmets, atnāca otrs, Madaļas vecāki velti izvaicājās ezera malā: lai meita jele atbildot viņiem, kā klājoties tai, vai dzīva vēl esot. Bet atbildes nebija ne šādas, ne tādas. Tikai to gan vecāki manīja, ka iedzīve acīm redzot tiem plauka un zēla — ganāms pulks vairojās, bitītes padevās, sējumi rasmējās, medībā, zvejā arīdzan laimējās.

Pagāja gads. Madaļas māte patlaban vienu vakaru atkal sēdēja ezera malā un sērojās, ilgojās pēc meitas. Te — itin piepeži — kaupiņš bāzīs no ūdeņa apakšas purna galu ārā — ieteiksies: “Zalkša līgava, tava meita, Madaļa. sveicināt liek tevi… dēliņš tai piedzimis… par Nieku to iesauca.” Nu vecā taī dienā bij laimīga bezgala: stāstīja vīram, stāstīja kaimiņiem, ko zaļais kaupiņš tai vēstījis.

Pagāja otrs gads. Madaļas māte vienu vakaru atkal sēdēja ezera malā — ilgojās pēc meitas. Te vēzis sarkanais ar ziņu klāt: “Zalkša līgava, tava meita, Madaļa, sveicināt liek tevi… meita tai piedzima… par Nieci to iesauca.” Vecā atkal bij priecīga, bet priekā tikai to vēlējās vēl — kaut meitu pašu dabūtu redzēt reiz. Ko māte vēlējās, to vēzis tūdaliņ ziņoja meitai.

Zalkša līgava nu plītiņ uzplijās zalktim ik dienas: lai laižot apsērst māmuļu mīļo. Gan zalktis pieri sarāva krunkās, gan negribēja ne pagalam arī ne; bet beidzot, kad līgava nemeta mieru nemaz — atļāva arī augšup doties, noteikdams: pēc trim dienām jānākot atpakaļ.

Madaļa paņēma Nieku, paņēma Nieci — pārnāca sērst vecāku sētā. Pārnāca sērst — visi ļaudis brīnījās, cik skaisti bērniņi Madaļai; tikai to vien nebij raduši redzēt, ka bērniņiem rociņas pēc roņu ķepiņām un mēlītes mutē tik slaikas kā bultītes. Tie sprieda: “Zalktis ar saviem bērniem beidzot vai visas cilvēku ciltis saķēnios — viņš labāki nolietājams, lai blēņām reiz gals.”

Nu taujāja radi Madaļai pašai, gan arī bērniem: kad nākšot, kā nākšot zalktis ezera malā sagaidīt viņus. Taujāja, taujāja — izdabūja arī, un trešajā dienā šāvēji paslēpās ezera niedrēs.

Iznāca zalktis savējiem pretim, te šāvēji tēmēja — nošāva zalkti… Madaļa paslēpās ezerā viļņos un nekad vairs nav redzēta; bet Nieks ar Nieci pārvērtās par nikniem ūdens gariem.

19, 1, 2 (Alsviķos, Malienā, Krēsliņu Jānis uzr. savā “Teikas iz Malienas”)

Tāļu jūrā, tur kur virs ūdeņa paceļas četri melni klints ragi — tur jūras dibenā neizmērojamā dziļumā atradās jūras karaļa pils. Pils bij skaista, kādas augšpasaulē nevarēja atrast. Sienas bij no dzintara, logi no skaidra dimanta un jumts no gliemežu mājiņām, kurās atradās visdārgākās un visskaistākās pērles.

Ļaudis no tēvu tēvu stāstiem, teikām sen, sen zināja par krāšņo pili un dārgām mantām jūras dibenā. Bet vēl nevienam mirstīgam cilvēkam nebija izdevies miesīgām acīm pili redzēt. Gan daudz droši jūrnieki, no dārgām mantām vilināti, turp brauca, bet dzīvs neviens neatgriezās.

Uz melnajām klintīm mājoja četri vareni vēji. kas ūdens karaļa pils vārtus apsargāja, ūdeni ap klintīm bez mitēšanās mutulī grieza, katru pārdrošo, kas klintīm tuvojās, pie klintīm sadragāja un dziļajā dzelmē nogremdēja. Tādēļ jūrnieki briesmīgo dzelmi pie klintīm nosauca par “Velna rīkli” un nekad tuvumā nebrauca.

Jūras karalis bija jau no vecuma sirms, garu baltu putu bārzdu, zaļā, dārgiem akmeņiem, skaistām puķēm izgreznotā apģērbā tērpies. Jūras karalis reti pili atstāja, jo vēji, kas pils vārtus apsargāja, viņam arvienu pavēstīja kas augšpasaulē notika.

Karaļam bija dēls, skaists jauneklis, kuru viņš ļoti mīlēja — tādēļ visu darīja, ko vien viņš vēlējās. Ūdens meitas neskaitāmos baros ap viņu dziedāja visuskaistākās dziesmas; vēji viņam stāstīja visujaunākās teikas par augšpasauli.

Bet pēdīgi viņam ūdens meitu dziesmas apnika — viņš iesāka ilgoties pēc augšpasaules jaukumiem, par kuriem vēji nebeidza stāstīt, Tādēļ viņš kādu dienu tēvam lūdza, lai atļaujot iet apskatīt pasauli un viņas brīnumus. Bet tēvs, galvu kratīdams, atbildēja: “Nē, dēls, palieci labāk mierīgi šepat pie manis. Tāpat kā pasaules iedzīvotāji nevar mūsu valstī dzīvot, tāpat arī mēs nevaram dzīvot virspasaulē. Jau mūsu tēvu tēvi zināja: ja mēs kādu reizi sausai zemei tuvotos, tad mums būtu jāmirst.” Bet, kad dēls lūdza nemitēdamies, tad beidzot vecais atļāva. Tomēr tikai tad, kad dēls apsolījās kāju uz sausu zemi nespert.

Rītā agri jau visi vēji bija kājās un mudri rīkojās, sagatavodami visu, ka var karaļa dēls ceļot… Karaļa dēls sēdēja dārgos gliemeža ratos, kuriem bija aizjūgti seši putu kumeliņi sniega baltumā.. Rīta vējš skrēja pa priekšu, apkaisīdams ceļu baltām ūdens puķēm. Braucot viņš satika jūrā nabaga zvejnieku, kurš nosvīdis izmeta tīklus. Bet zivis kā neķērās, tā neķērās. Noskumis viņš apsēdās uz laivas malas un iesāka gauži raudāt. Karaļa dēls, noskumušo zvejnieku redzēdams, prasīja, kamdēļ raudot. Zvejnieks atbildēja: “Kā neraudāšu, sieva, bērni mājā, kas prasa ēst. Še visu dienu nopūlējos, bet kā neķeras, tā neķeras.”

“Tur tev varu palīdzēt. Bet apsoli man to atdot, ko es pirmo jūrmalā redzēšu.” Zvejnieks apsolījās, un karaļa dēls brauca tāļāk.

Jūrmalā sēdēja skaista, jauna meitiņa, kas pina vaiņagu un ilgodamās skatījās tālu jūrā. Karaļa dēls, to redzēdams, paslēpās jūrā, lai meitiņu varētu slepeni aplūkot. Pa tam vējš nemanot pieskrēja meitiņai un, lai vaiņagu norāvis, iemeta ūdenī. Meitiņa liecās pēc vaiņaga — te to vējš saķēra un aiznesa pie karaļa dēla. Drīzi arī vecais zvejnieks, bagātu lomu izvilcis, priecīgs brauca mājā. Bet kā viņš izbijās, kad meitiņas tur vairs neatrada. Gan meklēja, gan sauca: “Kur meitiņa palikusi?”… Tikai vainadziņš peldēja jūrmalā pa ūdeni.

Karaļa dēls zvejnieka meitiņu aizveda jūras pilī un paturēja par sievu. Viņai piedzima divi dēli, skaisti puisēni. Bet zvejnieka meitai, lai gan tai visādi klājās labi, sirds arvienu ilgojās pēc dzimtenes, pēc skaistās augšpasaules, pēc vecākiem, brāļiem.

Kad jau vairāk gadi bija pagājuši un dēli uzauguši par slaikiem zēniem, tad viņa reiz vīram sacīja, lai šo laižot apmeklēt vecākus. To dzirdēdams, viņš gan negribēja ļaut, bet beidzot viņai iedeva maizes klaipu un pāri kurpju, sacīdams: “Kad tu šo maizes klaipu būsi apēdusi un kurpes novalkājusi, tad varēsi iet vecākus apmeklēt!”

Priecīgi viņa paņēma maizi, kurpes, domādama, ka nu drīzi tikšot pie vecākiem. Bet cik bēdīga viņa palika, kad redzēja, ka maize, ko apēda, atkal pieauga un kurpes, lai gan viņa katru dienu tās stipri mina, deldēja — nekad nenoplīsa. Bēdīgi viņa sēdēja uz klints vārtu priekšā un lūkojās tālumā. Ne viņai vairs patika lepnā dzintara pils, ne ūdens meitu jaukā dziedāšana. Viņai tagad tā izklausījās kā nāves dziesma. Kamēr viņa bēdājās, skrēja gaigala pa gaisu un dziedāja:

“Sadedzini maizi,

Sagriezi kurpi!”

Viņa darīja, kā gaigala dziedāja: sadedzināja maizi un pelnus — lai gan bija rūgti — apēda un sagrieza kurpes. Nu bija maize pagalam un kurpes saplēstas. Viņa gāja pie vīra un sacīja: “Tagad izpildi, ko sacīji. Redzi, es maizi apēdu, kurpes noplēsu!” Kad karaļa dēls to dzirdēja, tad viņš gauži brīnījās par viņas gudrību un sacīja: “Labi, ej, bet apsolies atpakaļ nākt; es tevi jūrmalā gaidīšu. Tikai sauci trīs reiz:

“Piena plūdi.

Vai asins plūdi?”

Ja būšu dzīvs, lati piepeži pēc šiem vārdiem ūdens virsus pārvērtīsies balts kā piens. Bet, ja asins sarkanums pa ūdeni viļņos, tad zini, ka esmu pagalam.”

Priecīgi viņa paņēma abus dēlus un daudz dārgas mantas, ar ko vecākus apdāvināt, un devās ceļā uz dzimteni. Būdiņa jau sen bija sakritusi, tās vietā pacēlās lepna māja. 'lēvs no bēdām bija palicis sirms vecītis, un brāļi par slaikiem jaunekļiem uzauguši — tie visi māsu apsveicināja. Prieks bija bez gala. Vecais raudāja prieka asaras, un brāļi zvērēja nekad vairs māsas projām nelaist. Tā viņi dzīvoja kādu laiku laimīgi.

Te māsa sāka sataisīties projām braukt. Gan brāļi lūdza, lai tādas domas atmetot, bet viņa palika, ko bija apņēmusies, ka iešot pie vīra. Viņi gudroja. gudroja, kā varētu padomu atrast, lai māsu atrunātu projām braukt.

Kaimiņos dzīvoja vareni gudra burve. Viņi pie tās aizgāja ar lielām dāvanām un lūdza padomu. Gan burve iesākumā negribēja teikt, bet, kad redzēja dārgās pērles, ko brāļi viņai piedāvāja, tad viņa zīlēja, sacīdama: “Tikai tad, kad karaļa dēls — viņas vīrs — būs pagalam, jūsu māsa paliks te, jo tad vairs viņa turp nevarēs aiztikt.”

To dzirdēdami, brāļi apņēmās māsas vīru nogalināt. Burve ari zīlēja, ka bez māsas tikai viņas bērni zinot tos vārdus, ar ko karali atsaukt. Brāļi nu kurināja karstu pirti un, māsai nezinot, abus puisēnus aizveda pirtī, sadeva tādu siltumu, ka mati svila, un pēra puikas, prasīdami:

“Ko tēvs mātei sacīja?

Ko tēvs mātei sacīja?”

Lielākais gan izcieta karstumu — ne vārda neatbildēja, bet mazākais, sāpes nevarēdams ciest, izteica:

“Ja dzīvs, tad piena plūdi,

Ja miris, tad asins plūdi.”

Nu viņi paņēma šķēpus un — jūrmalā nostājušies — sauca:

“Ja dzīvs, tad piena plūdi.

Ja miris, tad asins plūdi!”

Ūdens virsū novizuļoja piena viļņi, un drīzi arī parādījās karaļa galva. Tanī brīdī abi brāļi svieda šķēpus, un karaļa dēls, nāvīgi ievainots, nokrita viļņos. Arī māsa ar bērniem atnāca jūrmalā un sauca: «

“Ja dzīvs, tad piena plūdi,

Ja miris, tad asins plūdi!”

Tūdaļ tumšs sarkanums pārvilkās pa ūdeni. To redzot, viņai no bailēm prāti zuda, un viņa noģībusi nokrita zemē. Kad atmodās, tad sarkanuma nebija. Ūdens atkal viļņoja skaidri, mierīgi. Bet, kad viņa pagrieza acis uz to pusi. kur viņas bērni palika, un tos vairs neredzēja, tad viņa gauži raudāja. Bet brāļi pienākuši mierināja stāstīdami, ka tas bijis tikai ļauns sapnis, ko viņa, par jūras karali domājot, piedzīvojusi.

Neredzēdama bērnus, kuri tai brīdī, kad tēva asinis redzēja, bija palikuši par ūdeni, viņa pamazām apmierinājās un no tiesas domāja, ka tikai sapņojusi — gāja uz māju brāļiem līdzi un dzīvoja mierīgi.

Jūras karalis gaidīja, gaidīja, kad dēls nāks atpakaļ. Nevarēdams sagaidīt — izsūtīja visus vējus dēlu meklēt. Vēji izskrēja visas malas, visas jūras, visus kalnus, lejas un tad atgriezās atpakaļ. Karalis prasīja vējiem, ko redzējuši. Vēji stāstīja, ka no paša karaļa dēla neko nezinot pateikt, bet viņa līdzpaņemtās rotas esot redzējuši cilvēku rokās. Citādi nevarot būt, ka viņš ļauniem cilvēkiem kritis rokā.

To dzirdēdams, vecais karalis žēli izsaucās: “Ai, manu mīļo dēliņ! Kāpēc tu atstāji savu tēvu tēvu pili? Vai tev kā trūka? Vai skaistas ūdens meitas jaukām dziesmiņām tavu sirdi neiepriecināja? Vai trūka košu dārgu pērļu, dimanta rotu, vai baltu balto kumeliņu?” Te piepeži viņā uzliesmoja dusmu, bārdzības ugunis, un viņa balss noskanēja tik vareni, ka visas pils sienas notrīcēja: “Vai jums, cilvēku bērniem, kas dzīvojiet zemes virsū! Es jūs vajāšu, samaitāšu, kur vien pietikdams!” To sacījis, viņš sadragāja skaisto pili un izkaisīja dzintara gabalus, dārgas pērles, dimantus pa jūras dibenu.

No tā laika jūras pils karalis kopā ar vējiem pārstaigā jūras, zemes, pēc dēla meklēdams. Vētrai briesmīgi krācot, jūras viļņiem krācot, jūras braucēji nereti redz, ka ūdens karalis piepeži paceļas iz ūdens zili melns no dusmām. Un vai tam nelaimīgam kuģiniekam, kas viņam tuvumā iegadās. To viņš ar visu kuģi sadragā un nogremdē jūras dibenā.

Kad vētra šņāc un viļņi krāc, tad zvejnieki, būdiņās sēdēdami, bērnus biedina: “Klau, kur jūras vecis šņāc!” — un stāsta sirmo teiku par jūras karaļa dēla nāvi. Bet pēc vētras jūra allažiņ izskalo sadragātās dzintara pils drupu gabaliņus, ko zvejnieki sakrāj un pārdod par dārgu naudu. Tomēr tie, kuri nav mierā ar to, ko jūra izmet, bet grib arī pērles iegūt, kas guļ dziļi jūras dibinā, tie arvicnu krīt jūras vecam par upuri.

19, 1,4 (Galartiešu Mīlakšos Juris Upilis uzr., Brīvzemnieka kr.)*

Vienai mātei bijušas trīs meitas — daiļas augumā, izskatā. Bet māte bijuse liela burve. Reiz meitas sakaitinājušas māti. Māte nolādējusi visas trīs, par ko katrai jāpaliek, un kāds liktens katrai jānes, — vienu par ievu, otru par liepu, trešo par cinatu; ievu lai klūgās griežot, liepai lai ādu plēšot, cinatai lai matus plūcot.

Izdarīja māte to gan, bet drīzi arī atzina, ka bez bērniem nelāga dzīve; pate teica: ko nu šī bez neviena bērna darīšot? — nu šai kā dzegūzei vienai pašai jākūkojot. To teikusi, tā tūdaļ arī palikusi par dzegūzi, uzlaidusies kokā un saukusi: “Kūko, kūko, kūko!” Vēl šodien dzegūzes nagi gluži pēc cilvēka pirkstiem, vēl šodien dzegūze kāsē pēc cilvēka, ja rīkle aiziet kūkojot.

19,  1, 5 (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka "COopmiKi,")

Vecos laikos vienai mātei bijuse skaista, skaista meita. Reiz māte ņēmusies meitu nolietāt un kauliņus — iesējusi drāniņā — pakarinājusi liepas žuburā, sacīdama: “Kūko nu, mana meitiņa, kamēr šī zeme būs, kamēr šī saulīte spīdēs!” No šiem kauliņiem radusies dzegūze, kas pēc mātes vārdiem, vēl šodien kūko.

(No leišiem uzrakstīta Suvalkti guberņā Vilkavišku (Vilkaviškio) apgabalā. Skat. Baltijas Vēstnesī 215. num. 1901. g ''Etnogrāfisks

19,   1,6 apcerējums par leišiem pēc krievu un vācu avotiem no Edg. B.

Bija reiz senos laikos vīrs un sieva. Tiem bija divpadsmit dēli un trīs meitas. Reiz. viena meita Egle piespiesta apsolījās kādam zalktim to apprecēt. Vecākie neļāva, bet zalkši atnāca un aizveda viņu gandrīz ar varu. Nonākusi ar zalkšiem jūrmalā, Egle tur atrada skaistu puisi, kurš teica, ka esot tas zalktis, kam Egle apsolījusies.

Visi pārbrauca uz kādu salu, un tur jūras apakšā zalkšu vīram bija liela, krāšņa pils, kur nu trīs nedēļas dzēra kāzas. Egle bija mierā ar savu likteni, dzīvoja brīvi un neatkarīgi pie zalkša vīra un aizmirsa tēva mājas

Pagāja deviņi gadi. Eglei bija jau trīs dēli: Ozols, Osis un Bērzs, un viena vienīga meita Apse. Reiz vecākais dēls ievaicājās pēc mātes vecākiem. Piepeži Eglei atmodās ilgošanās pēc savējiem. Viņa tos gribēja apciemot. Vīrs neļāva un lika tai šķēršļus ceļā. Beigās tomēr atlaida, lai tā ar bērniem ietu ciemā, bet tikai uz trīs dienām. “Kad tu pārnāksi,” tas sacīja. Egli atlaizdams, “tad eji viena pati ar bērniem un jūrmalā sauci tā pēc manis (šos vārdus dzied): “Žilvinas, mīļais Žilvinas, ja tu vēl dzīvo, piena puta; ja tu miris, asins puta!” Un, ja tu redzēsi atpeldam jūrā piena putu, tad zini, ka es vēl esmu dzīvs; bet, ja tu redzēsi asins putu, tad es esmu pagalam. Un jūs, bērni, sargājaties stāstīt, kā mani sauc!”

Par Egles atnākšanu tēva mājās visi ļoti priecājās un to saņēma ļoti mīļi, tā ka it nemanot deviņas dienas jau bija pagājušas. Pa to laiku Egles radi aprunājās, kā Egli pavisam varētu paturēt pie sevis. Tie norunāja, ka būtu jāizzin no Egles bērniem, kā viņu tēvu sauc, un tad tas jūrmalā būtu jāsauc vārdā un, kad tas parādītos, tad jānosit. ,

Egles dēli nelikās pierunāties — ne draudi, ne pērieni tos nevarēja piespiest pateikt tēva vārdu. Citādi Apse; kad tā ieraudzīja rīkstes krusttēvu rokās, tad tā visu izstāstīja.

Tad visi divpadsmit brāļi paņēma savas izkaptis un gāja uz jūrmalu atsaukt Žilvinu. Tiklīdz tas bija atpeldējis, tie tam visi uzbruka un to sasita. Pārnākuši tie Eglei nekā no tam neteica.

Pēc deviņām dienām viņa laipnā prātā atvadījās, aizgāja uz jūrmalu un sauca tā: “Žilvinas, mīļo Žilvinas, ja vēl dzīvo, piena puta, ja miris — asins puta!” Nodrebēja, uztraucās jūra līdz. pašam dibinām, un Egle ieraudzīja — redzi, atpeld, atšūpojas kopā ar viļņiem asins puta, un viņa izdzirdēja no jūras dziļumiem sava vīra balsi, ka viņas brāļi viņu esot izkaptīm sakapājuši, un ka Apse tiem esot pasacījuse viņa vārdu. Egles sirds sastinga un viņa sacīja (to dzied):

“Kaut tu pārvērstos par drebulīti,

Kaut tu drebētu dienu, naksniņu,

Kaut tev izmazgātu lietus mutīti,

Kaut izsukātu vējš galviņu!

Stāvat, dēliņi, kā stipri koki!

Es, jūsu māmiņa, dzīvošu kā eglīte.”

Kā viņa bija pasacījuse, tā arī notika. Vēl tagad kā stiprākie koki pazīstami ozols, osis un bērzs, un apse (leitiski drebule) arī vēl šodien dreb no mazākās vēja vēsmiņas, tādēļ ka tā bija drebējuse savu krusttēvu priekšā un nodevusi savu īsto tēvu un māti.

Zalktis līgavu uz jūru aizved — līgavas māte sadedzina zalkša ādu, par to līgavai uzbrūk bēdas

19,   2, 1 (Gramzdā stāst. Ragu Andrejs, JLH RN V R. kr.)

Kādai mātei bija trīs meitas, no kurām jaunākā tā visskaistākā — īsta puķīte. Reiz aiziet visas mazgāties uz jūru. Iznākušas no ūdens, viņas redz lielu, garu zalkti ar kroni galvā — guļ šis saritinājies uz jaunākās māsas drēbēm. Grib aizbaidīt — velti! viņš ne galvas nepaceļ. Lūdzas — ne kustēties nepakustas. Mēģina daždažādiem apsolījumiem viņu aizvilināt, bet zalktim tie neliekas būt pa prātam. Beidzot viņš paceļ galvu un saka uz jaunāko: “Ja solies man būt par līgavu, tad došu drēbes.”

“Būšu!” jaunākā atbild, nepadomādama, ko izrunā.

“Bet par uzticības zīmi dodi man savu gredzenu.” — “Ņemi!" meitene nomet gredzenu, priecādamās par atdabūtām drēbēm. Gredzenu uzmaucis mēles galā, zalktis lepni iecilpo jūrā. Meitenes jokodamās iet mājās.

Trešā dienā jāj precinieki: pa priekšu stabulnieki, bundzenieki, tad zalktis, beidzot viņa pavadoņi. Visi nostājas meitu mātes durvju priekšā un prasa jaunāko meitu. Šī aiz bailēm nezin, kur ielīst. Vecenes dod padomu, lai pārģērbjoties, nostājoties rindā ar citām jaunavām un zalktim liekot trīs reizes minēt. Ja neuzminēšot, tad nedabūšot. Zalktis katru reizi uzmin. Dabūjis jauno līgavu, viņš ar pavadoņiem aizripo. Vecākie vai visas asaras izraudot, bet — kas vests, tas vests. Māte gan sapņo, ka viņas jaunais znots nav vis zalktis, bet jauns, stalts vīrietis, tomēr viņa nevar un nevar apmierināties.

Pagāja dažs gads. Meita atbrauc sērsties. Prieks neizsakāms — visvairāk, ka dabūjuši zināt — viņai pie zalkša labāki klājas nekā tēva mājās… Meitai mājās braucot, māte brauc līdz. Ai, kāda pils! Kādi greznumi! Viņai acis apžib. Pilī māte ievēro visu smalki. Noskatās arī, kur zalktis noliek savu ādu, kad no tās izlīdis, gribēdams pārcilvēku tikt.

Reiz, zalktim guļot, māte iemet ādu kurošā krāsnī. Zalktis, ādas neatradis, domā, ka viņa sieva būs pastrādājuse kādu nedarbu. To pasaucis, viņš iedod tai katrā rokā pa dzelzs nūjai un uzliek viņai tik smagas bruņas, ka tā gandrīz nespēj panest. Tad pļiuks, pļiuks! gar katru ausi pa pliķim un viņu padzen. Rau, skaistā sieva ir pārvērtusies par vecu, līku veceni. Tā viņa ilgi blandījās apkārt, kamēr nonāca pie lielas stikla pils, kurai priekšā bij augsts akmiņu kalns. Pārrāpusies pār kalnu, tā iekļuva pilī. Viņa neviena te nepazina, un arī neviens viņas nepazina kā vien zalkša māte.

Šī, zinādama, ka zalktis viņu nepatiesi nosodījis, — apžēlojās par viņu un pieņēma to par zosu ganu. Rītā agri, zosis ganos dzenot, iedod vecs vīriņš tai vārpstu un saka: “Turi šo vārpstu, tad tev labi klāsies. Ganos izdzinuse, piesiti katrai zosij ar to, tad zoss tiks par akmini un tev nepazudīs. Vakarā, kad laiks mājā dzīt, piesit atkal ar vārpstu katram akminim. un akmins pārvērtīsies par zosi.”

Kā mācīja, tā darīja. Izganīja zosis pirmo dienu — zalkša māte nevarēja nopriecāties vien. Otrā dienā viņa vēl vairāk priecājās un sacīja: “Došu tev savu dēlu par vīru, bet par to vēl tev jāvērpj trešu dienu pakulas. Gribu redzēt, vai tu proti arī darbu.”

Gane vērpj, ka spurdz vien. Stikla pils jaunajai mantiniecei pārāk iepatikās zelta vārpsta. “Māt, nopērci vārpstu no mūsu kalpones!” viņa lūdzas veceni. “Sieviņ, diezgan vērpts!” zalkša māte saka. “Tu māki darbu. Atdodi man vārpstu, un par to ņemi manu dēlu par vīru.”

Dēls guļ, krāc un sten, ka istaba trīc. “Celies, manu vīriņ, jau diezgan gulēts.” viņu modina gane. Dēls atver acis un ierauga savu sievu. Pļiuks, plauks! gar abām ausīm, un tā pārvēršas par vēl skaistāku nekā agrāki bija. Zalktis, tagad pārvērsts uz visu mūžu par cilvēku, nosvin otrreiz kāzas un dzīvo laimīgi jo laimīgi.

19,2,2 (Kalētos stāst. I’iziķu Matīss. JLli RK V R. kr.)

Reiz ķēniņa trīs meitas aiziet uz jūru mazgāties. Nomazgājušās iet ģērbties un ierauga uz jaunākās māsas drēbēm lielu zalkti. ,

“Garais, ej projām, atdodi manas drēbes!”

“Ja būsi mana līgava, tad atdošu.”

“Teic, ka būsi,” vecākās māsas skubina, “neba viņš tevi pazīs.”

“Būšu!” viņa saka.

Zalktis aiziet. Nākamnakt klaudzina pie pils durvīm. Ķēniņš iet skatīties — liels zalktis saka: “Laidi mani pie līgavas; ja nelaidīsi, tad tava pils būs pelnos.” Ķēniņš, sasaucis daudz meitu, saka zalktim: “Eji, skaties, kura tava līgava.” “Te viņas nav!” zalktis atbild acis uzmetis. Cits nekas neatliek kā dot meitu. Zalktis apprecas. Ķēniņš jaunajam pārim uztaisa savā pils dārzā istabu. Reiz zalktis sievai saka: “Ja nevienam nesacīsi, tad tev ko pateikšu. Esmu nolādēts ķēniņš. Ja izlienu no ādas, tad palieku par cilvēku.” Sieva nevarēja ciest mātei neteikuse. Kādu dienu staigā zalktis ar sievu pa dārzu. Ķēniņiene aiz bēdām sadedzina viņa ādu.

“Man deg mugura!” zalktis iesaucas. “Par to, ka esi izpļāpājuse, pieminēsi mani.” Viņš nozūd. Sieva ir apklāta ar zvīņām kā ar bruņām. Viņai atliek tikai sunītis un kaķītis. Kādu reizi šie saka sievai: “Neteici nevienam, ka mākam runāt. Ņemi šo zelta vistu ar četrpadsmit cāļiem, šās divdesmit septiņas sveces un šo dimanta putnu (kokli). Iesim uz viņu kalnu. Tur tava vīra pils un valsts.” Noiet. “Eji iekšā,” viņi saka “un prasi dienestu.” “Kādu?”

“Kaut kādu.”

Viņai liek zosis ganīt. Vecene, ķēniņa māte, ierīko, ka katru dienu pazūd pa zosei. Bet gane gudrāka — ganos izdzinuse, piesien katrai zosei akmintiņu pie kājas. Vakarā viņa atraisa un pārdzen mājās. Zosis visas, ganei dod ēst. kas suņiem atlicis, un ierāda guļu aizkrāsnē. Gane aizdedzina divdesmit septiņas zelta sveces. Veča. gaišumu ieraudzījuse, nāk skatīties. Viņa prasa: “Cik gribi par svecēm?” Gane atbild: “Cita nekā, kā pie tava dēla pārgulēt.” “Jā, dabūsi to,” veča atteic un ielaiž gani pie dēla.

Gultai, kurā ķēniņš guļ, ir tā savādība, ka tas, kas viņā iegulstas, apziņu zaudē. Gane pieiet pie ķēniņa un lūdz viņam: “Mīļo vīriņ, noņēmi man zvīņas — man visa miesa trūd apakš tām.” Bet ķēniņš paliek guļot kā gulējis. Viņa ņem nūju un sāk ķēniņam taisīt gar ribām — bet, kā nekā, tā nekā — ķēniņš nemaz nekustas.

Pēc nāk rīts — viņai jādzen ganos. Vakarā pārdzinuse, gane ielien krāsnes priekšā un palaiž istabā zelta vistu areāliem. Veča tos redzēdama, prasa: “Cik gribi par tiem?” — “Cita nekā, kā pie tava dēla pārgulēt.” “Labi, to dabūsi,” veča atbild un ielaiž gani pie ķēniņa.

Gane pieiet pie ķēniņa un lūdz: “Mīļo vīriņ, noņem man bruņas — vairs nevaru ciest.” Bet ķēniņš kā nedzird, tā nedzird, lai gan viņa to modina līdz rītam.

Dienas darbu beiguse, viņa vakarā ieliek logā dimanta putnu. Vecene, šā dziesmu dzirdēdama, prasa: “Cik gribi par to?” — “Cita nekā, kā pie tava dēla pārgulēt. “Jā, dabūsi to!” Veča atbild un ielaiž gani pie ķēniņa.

Ķēniņa vedējs, abas naktis sarunu dzirdējis, ir par dienu gultas pārmainījis. Tiklīdz tagad gane pieiet un lūdz: “Mīļo vīriņ, noņēmi man zvīņas,” tūliņ ķēniņš paceļas, viņu sirsnīgi noskūpsta, sacīdams, ka ir nolādējums atspēkots. Viņi dzīvo laimīgi jo laimīgi.

Lācis līgavu aiznes uz mežu — līgavas māte liek sadedzināt lāča ādu — par to līgavai uzbrūk bēdas

19, 3, 1 (Ķettziņu muižā Dr. A. Biclensteins uzr., Jānis Gusts stāst.)

Vienam ķēniņam trīs meitas — visas viņam bija mīļas. Tad viņš sataisījās braukt uz pilsētu un prasīja meitām, ko katra vēloties — būšot nopirkt pilsētā. Viena saka: zīdes svārkus, otra: sākti; trešā, jaunākā: tādu putniņu, kas pats koklē, tādu ratiņu, kas pats vērpjas, tādas tītavas, kas pašas tinas.

Labi. Aizbrauc uz pilsētu, nopērk tām divām svārkus, sākti, bet nevar dabūt to, ko jaunākā vēlējusies. Bēdīgs, nabadziņš, griežas uz mājām. Brauc caur mežu —jau labi tumšs — redz, ka meža vidū spīd viena svecīte. Viņš saka kučieram: “Aizeji, paskaties, kas tur ir!” Aiziet — redz: putniņš koklē pats no sevis, ratiņš vērpjas pats no sevis, tītavas tinas pašas no sevis. Nu skrien uz kungu, pasaka tam. Kungam paliekas labāki ap dūšu —viņš saka: lai iet paņemt tos visus trīs.

Kučieris paņem — atnāk pie kunga lācis: “Es tās lietas nedošu, ja neapsoli man to dot, kas tev pirmais mājā pretim skries.” Ķēniņš domā: kas viņam pirmais skries pretim? — varbūt jakts suns. Viņš apsola arī, ka došot, un paņem putniņu, ratiņu, tītavas, — brauc priecīgs uz mājām. Vēl kādu versti no pils sūta savu kučieri, lai piekodina visiem, ka neviens pretim nenāktu.

Labi. Pārbrauc ķēniņš, iet savā kambarī, ģērbjas zemē — tā uz reizi skrien viņa jaunākā meita, apķeras gar kaklu. Viņa vēl nezin itin neko no tām bēdām, bet tēvam sirds grauztin grauž, ka nu lācis nāks drīzi pēc jaunākās meitas — vedīs projām.

Otras dienas vakarā lācis klāt: lai dod jaunāko ķēniņa meitu; ja ne, tad pils nogrims uz vietas. Domā ķēniņš: “Dos vienu kalponi, lai nes projām.”

Lācis paņem kalponi pa muguru — aiznes. Meita nemaz nezin, vai viņa pa gaisu iet, vai kājām, vai jāšus. Ienes mežā, paša meža vidū — lācis noliek nesamo zemē — liek viņai ieskāt savu ādu. Ieskā — lācis ievaicājas: ja viņas tēvam tas mežs piederētu, ko viņš darītu? Meita atbild: “Cirstu kokus, ietaisītu laukus!” Tad lācis atsaka: “Tu neesi īstā!”un tūdaļ ņem pa muguru — nes atpakaļ. Aiznes pie pils — sauc, lai dodot, ko ķēniņš apsolījis.

Ķēniņš iedod otru kalponi. Ncm lācis to atkal pa muguru, nes projām.

Atkal meža vidū ticis, liek zemē un saka, lai ieskā muguru. Šī ieskā arī šim. Tā viņš prasa: “Ja tavam tēvam tas mežs piederētu, ko viņš darītu?” — “Ko darītu — cirstu kokus, ietaisītu laukus!” Lācis atsaka: “Ty arī neesi īstā!” un nes atpakaļ. Aiznes, prasa ķēniņam, lai dod, ko solījis, ja ne, tad nelabi būs.

Neko iesākt — dos ķēniņš jaunāko meitu. Paņem lācis pa muguru — nes projām. Aiznes meža vidū, noliek zemē, liek, lai ieskā galvu. Viņa ieskā arī. Ta viņš prasa: “Ja tavam tēvam tas mežs piederētu, ko viņš darītu?” Viņa atbild: “Liktu kokus cirst zemē, celtu no viņiem pilsētu, bet nocirsto vietu pārvērstu par laukiem.”

Lācis saka: “Ta ir īstā!” un aiznes meitu uz vienu alu. Redz šī itin gaiši, ka tanī vietā pilsēta nogrimuse. Atnāk vakars — visādi ēdieni gadās uz galda — sēž lācis klāt ēst, sauc ķēniņa meitu arī, lai nāk ēst. Šī ēd no visādām kārtām — paēd labi, lācis lai. Kā nu paēduši — ies lācis gulēt.

Ies gulēt, norauj lāča ādu — paliek par skaistu jaunkungu. Šai nu prieks. Bet tur bija divas gultas — taī vienā gultā apguļas jaunskungs, šai paliek tā otra. Rītā, kā celsies jaunskungs augšā — velk atkal lāča ādu mugurā. Šī prasa: kāpēc tā? — Tas viņam tā esot nolikts. Jā, un kā nu uzvilcis ādu — āda pieaug klāt miesām — vakarā tikai atlec nost.

Tā nu dzīvojuši labu laiku kopā — abi divi saderīgi. Bet pēc labi ilga laika lācis ieteiksies ķēniņa meitai: “Vai negribi uz kāzām iet? Tavai māsai kāzas esot.” Viņa sasit rokas: “Labprāt!”

Labi, — rītā lācis paņem viņu pa muguru — aiznes uz kāzām, bet piesaka, ka nevienam cilvēkam neteiktu, ka viņš cilvēks esot. Ieiet kāzu namā abi divi — kur šī griežas, tur lācis pakaļ; šī sēž aiz galda ēst — lācis šai pie kājām apakš galda. Nobeidzas kāzas — ņem savu ķēniņa meitu atkal pa muguru — nes projām.

Padzīvo kādu gadu — prasa: “Vai negribi uz krustībām iet?” — “Labprāt!” Nu ja labprāt — nes uz māsas krustībām; bet to piesaka, ka nevienam neteiktu, ka viņš cilvēks esot. Ieiet krustībnieku pulkā — šī runā ar vienu, otru — lācim laiks garāks, apgulsies pabeņķī. Apguļas pabeņķī — piemieg. Kamēr šis aizsnaudies, ķēniņa meitas māte izprasa meitai smalki jo smalki par lāci pašu, par lāča dzīvi, un šī aizmirsdama izsaka, ka tas nekāds lācis neesot — esot skaists jaunskungs, — vakaros lāča ādu velkot nost.

Tā mana māte neko vairāk — liek sulainim vienā kambarī krāsni sakurināt, otram sulainim pagultē paslēpties. Labi — sakurina krāsni, tas paslēpjas — vakars arī klāt — lācim ar jaunāko ķēniņa meitu jānāk gulēt. Kā ies gulēt — velk atkal lāča kažoku zemē — pasviež pagultē. Guļ, guļ — sāk krākt, te sulainis no pagultes ārā, paķer lāča ādu — krāsnī iekšā, sadedzina.

Rītā agri stāv tēvs, māte, māsas, krustībnieki aiz durvīm — kas tur iznāks. Šis ceļas augšā — ķer pēc ādas — nav vairs. Kā nav vairs, šis ķēniņa jaunākai meitai uzsviež dzelzs kurpes kājās un saka: “Ātrāki tu tās kurpes nenoņemsi, kamēr es tev pats noņemšu.” To sacījis, skaistais ķēniņa dēls piepeži pazuda kā miglā.

Ko nu? — neko vairāk — paņem jaunākā ķēniņa meita putniņu, ratiņu, tītavas un iet savu zudušo ķēniņa dēlu meklēt. Pēc gada laika viņa ierauga lielā mežā, kalna galā greznu pili. Ieies aprunāties — padzird: taī pilī esot par ķēniņu tas, kam senāk lāča āda bijuse valkājama un kam tā āda tur un tur esot sadedzināta. Ta šī tūliņ nesaka ne vārda vairāk — līgst pie ķēniņienes par istabas meitu.

Dzīvo tur kādu nedēļu — dabūn ķēniņiene zināt, ka istabas meitai tāds putns, tāds ratiņš, tādas tītavas. Ķēniņiene uzplijas, lai viņai dod to putnu. Istabas meita atbild: “Dotu gan, bet laižat mani vienu nakti ar ķēniņu izrunāties." Jā, jā, lai runājot vesela! Bet ko ķēniņiene — tā slepus pret vakaru iedod ķēniņam miega zāles. Ieiet istabas meita runāt — ķēniņš guļ kā pamiris. — Gan šī izsaucas, izmodinās: “Ķēniņ, ķēniņ, apžēlojies par mani — noņēmi man tās dzelzs kurpes!” bet ķēniņš ne vārda neatbild.

Otrā dienā ķēniņiene uzplijas istabas meitai, lai dodot lo ratiņu. “Dotu gan, bet laižat mani vienu nakti ar ķēniņu izrunāties.” Jā, jā, lai runājot vesela. Bet ķēniņiene atkal miega zāles iedevuse ķēniņam. Šī gan izsaucas, izmodinās: “Ķēniņ, ķēniņ, apžēlojies par mani, noņēmi man tās dzelzs kurpes!” — ķēniņš ne vārda nedzird.

Bet, par laimi, viens sulainis noklausās visu to saucienu pie atslēgas cauruma un no rīta pasaka to ķēniņam: tā un tā. Ķēniņš tad izmāca sulaini: “Kad ķēniņiene man šovakar miega zāles ienes, tad tu ātri, ātri izpūti uguni. Viņa par lo piktosies zināms — cirtīs tev pliķi gar ausi, bet pacieti to. Kamēr citu uguni sameklēs, es miega zāles aizliešu aiz zābaka”.

Trešā dienā ķēniņiene uzplijas istabas meitai, lai dodot tās tītavas. “Dotu gan. bet laižat mani vienu nakti ar ķēniņu izrunāties.” Lai runājot vesela. Nu nesīs ķēniņiene trešreiz miega zāles ķēniņam; bet līdzko trauciņu ķēniņam pasnieguse, sulainis izpūš uguni — ķēniņš aizlej miega zāles aiz zābaka. Gan šī sapliķē sulaini, bet tas, cilvēks, nepīkst ne vārda — meklē tikai cilu uguni.

Aiziet ķēniņiene pie miera — istabas meita poš iekšā pie ķēniņa izrunāties. Ieiet — tūliņ pirmais vārds: “Ķēniņ, ķēniņ, apžēlojies par mani — noņēmi man tās dzelzs kurpes!” Nu ķēniņš atmožas kā no sapņa, kas šī tāda, un tūdaļ noņem dzelzs kurpes. Bet ar to vēl nekas — viņš vēl pateica arī to, ka šī pils kalna galā senāk bijuse zemes apakšā un ka taī brīdī, kad viņa lāča āda sadeguse — tā pacēlusies kalna galā, zemes virsū.

Pēc tam ķēniņš iegāja pie miega zāļu nesējas, vaicādams: “Pazaudēju savu atslēgu, liku citu nokalt, bet tā tik labi neslēdza kā vecā. Tagad atradu veco — kura nu būtu labāki paturama: vai tā jaunā, vai tā vecā?” Šī uz pēdām atbild: “Vecā, vecā —jauno sviedi projām!”

“Labi, — tad tev jāiet projām, lūk, kur atnāca mana pirmā sieva — mana vecā atslēga; arī putniņš, ratiņš, tītavas paliek te pie manis — tās viņas pūrā bija.”

19, 3, 2 (Ūziņos Emīlija Jurkovska uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz ceļoja kāds augsts kungs pa pasauli. Tumsai uznākot, viņš iegāja pie zemnieka nakts māju lūgties. Zemnieks gan negribēja tādy augstu kungu uzņemt, aizbildinādamies, ka mājas prastas esot, bet galā tomēr uzņēma un pacienāja ar to, kas bij.

Šim zemniekam bij divas meitas; jaunākajā kungs iemīlējās un prasīja tēvam viņu par sievu. Saimnieks negribēja no tam nekā dzirdēt — tāds augsts kungs jau neprecēšot saimnieka meitu — galā tomēr norunāja, ka pēc trim gadiem varēšot meitu ņemt.

Šķirdamies kungs dāvināja meitai kā uzticības zīmi lakatu. Uz lakata bij uzzīmēti visas pasaules ceļi. Dāvināja arī zelta ķēdi, trīsreiz gar vidu apvijamu, sacīdams: “Ja es paliktu neuzticīgs — ar citu salaulātos — tad šī ķēde satrūks trijos gabalos.”

Pagāja trīs gadi — kungs nenāca; pagāja četri gadi — ne kungs nāca, ne ķēde trūka. Nu sarunājās abas māsas iet kungu meklēt. Viņas apģērbās medinieka drēbēs — nonāca beidzot kunga pilī. Tur bija liela steigšanās: kungs rīkoja savas kāzas. Abas māsas pieteicās par strādniekiem, un pieņēma arī — jaunāko par kučieri, vecāko par pavāru. Kučieris bija veiklis savā amatā.

Kādu reizi kungs sacīja uz pavāru: “Man izliekas, ka mūsu jaunais kučieris būtu sieviete. Gribu pārbaudīt, kas viņš īsti ir: no rīta izbēri zirņus no klēts līdz stallim —ja viņš kritīs un bļaus, tad tā ir sieviete.” Pavārs darīja, kā kungs sacījis. Kučieris, no rīta ieraudzījis zirņus izbārstītus, iesaucās: “Ak jūs pagāni, ka zirņus izkaisījuši! Apsūdzēšu kungam.” Kungs stāvēja ar pavāru pie loga un skatījās. Šo redzēdams, dzirdēdams, kungs sacīja: "Tomēr tas ir vīrietis!”

Pienāca kāzu diena — kučierim bij jāved jaunais pāris. Aizbrauca uz baznīcu —jauno pāri salaulāja, bet ķēde netrūka. Atpakaļ braucot, pirmā verstē no baznīcas pārtrūka ķēdei pirmā kārta ar tādu troksni, ka rati notrīcēja. Kungs prasīja: “Kučier, kas tas par troksni? Vai rati salūst?” Kučieris atbildēja: “Nē, kungs, mīlestības saite trūkst.” Otrā verstē trūka otra kārta ar vēl lielāku troksni. Kungs sabaidījās vēl vairāk un prasīja kučierim, kas las par troksni. Kučieris atbildēja: “Mīlestības saite trūkst.” Cienmāte iesaucās: “Was ist?” Kungs atbildēja: “Nekas, nekas!” Tiklīdz trešo versti nobrauca, pārtrūka trešā kārta ar tādu troksni, ka rati notrīcēja un sēdētāji iekšā salēcās. Kungs palika domīgs, bet neteica ne vārda.

Mājās pārbraukuši, visi viesi bija jautri, ēda un dzēra; kungs vien nepriecājās un staigāja noskumis gar galdiem. Pa tam bija kučieris izgājis dārzā, paklājis dāvināto lakatu zālē un apgūlies. Kungs prasīja pavāram pēc kučiera; šis atbildēja, ka kučieris dārzā. Kungs izgāja dārzā, atrada arī kučieri un nu pazina viņu no sava dāvinātā lakata. Viņš vairs nešaubījās, ka gulētājs — sieviete, viņa pirmā brūte. Nu viņš ar viņu apsveicinājās, lika viņai apģērbties lepnās drēbēs un ieveda to pie viesiem, kur viņu neviens nepazina.

Kad visi viesi bij gar galdu sasēdušies, tad kungs uzsāka runāt: "Man šķirstam nozuda atslēga, kala tādēļ jaunu atslēgu; vēlāk atradās pirmā atslēga. Kuru atslēgu nu būs, pēc jūsu domām, lielāt?” Visi atbildēja vienā mutē: "Veco būs lielāt, bet jauno pakārt pie naglas.” Kungs runāja tāļāk: “Priekš vairāk gadiem man bij brūte, bet ceļodams to biju aizmirsis un apprecēju citu. Bet tagad atradu savu pirmo brūti. Tad nu, pēc jūsu sprieduma, man sieva jāatstāj un jāprec pirmā brūte.” Kas bija nospriests, to vairs nevarēja grozīt. Tūliņ pēc kāzām viņš atšķīrās no savas sievas un sarīkoja ar pirmo brūti vēl greznākas kāzas.

(Dzirciemā Ernsts Birznieks itzr.,

19, 4. 1 stāsi. Ansis Kanbergs un Bille Freiberga, JLB UN IIIR. kr.)

Ķēniņam bija ļoti slimīga princese. Neviens ārsts to nevarēja dziedēt. Kādā vasaras vakarā viņa ar visu slimību izkuļas ārā. Gabaliņu pagājuse, viņa satiek vecu vīriņu. Vecais vīriņš dod labvakaru un prasa, kas viņai kaitot. Princese izstāsta tā un tā: “Esmu ļoti slima, bet neviens ārsts man nevar līdzēt."

“Kad jūs mani klausītu, tad jūs gan paliktu vesela, bet mani jau neklausīsiet.”

“Klausīšu, klausīšu visu, teicat tik!”

Vecais vīriņš iesāk: “Jums katru nakti pulksten divpadsmitos vienai patei jāiziet sētā pie akas un jāizdzer glāze auksta ūdens!” Princese patencināja vecajam vīriņam un steidzās atpakaļ uz mājām. Pulksten divpadsmitos naktī viņa viena pate iziet sētā pie akas dzert ūdeni, bet nevar uzvilkt ūdens spanni. Viņa izmocās visādi, bet kā nevar, tā nevar. IJ11 cilvēka neviena nav brīv saukt palīgā!

Princese sāk raudāt. Te pietek mazs balts sunītis un prasa, par ko viņa raudot. Princese raudādama stāsta, ka nevarot izvilkt ūdeni no akas. Sunītis teic: “Ja jūs man apsolāties būt par sievu, tad es jums izvilkšu katru nakti ūdeni, kamēr jūs paliksiet vesela.”

Princese nezin, ko darīt. Viņa domā: “Tie jau tik nieki vien būs — šunelis mani gribēs par sievu! Solīšos, lai viņš velk, ja var.” Princese apsola. Baltais sunītis tūliņ izvelk ūdeni un pazūd. Tā tas nu notiek katru nakti, kamēr princese paliek vesela. Nu viņai vairs ūdeņa nevajaga — nu arī sunītis aizmirsts.

Sāk jau nākt sveši prinči pie princeses uz precībām. Viņai ienāk prātā baltais sunītis. Viņa stāsta par to tēvam. Tēvs teic: “Kad jau tu esi solījusies, tad jāgaida, kamēr viņš nāks pēc tevis precēt, tad redzēsi, kas tur ir.” Tā nu princese sagaida veselus trīs gadus, bet sunītis vēl nerodas. Citi precinieki ar katru dienu spiežas virsū, kamēr arī princese beigu beigās vienam apsolās.

. Kāzu priekšvakarā visi kāzinieki jau sabraukuši — sāks patlaban dancot. Jaunais brūtgāns uzņem brūti uz pirmo danci. Te kāzinieki ieklausās, ka aiz durvīm kāds dzied:

“Laid mani iekšā, man’ sirsniņ’,

Laid mani iekšā, cīruliņ’!

Vai atmini tos vārdiņus, ,

Ko pie akas runājām?”

Princese liek attaisīt durvis, baltais sunītis ieskrej iekšā. Neviens viņu daudz neievēro. Princese taisās iet ar savu brūtgānu, princi, dancot. Mazais baltais sunītis atkal priekšā un dzied:

“Ņem mani dancot, man’sirsniņ’,

Ņem mani dancot, cīruliņ’!

Vai atmini tos vārdiņus,

Ko pie akas runājām?”

Sunītis dzied un pinas dancotājiem pa kājām, tā ka nemaz nevar dancot. Princese pavisam nokaunējusies, ka tāds šunelis viņai tā var dziedāt: ko pie akas runājām? Viņa nemaz vairs nedanco, ies ēst vakariņas. Princese ar princi nosēžas blakam galda galā un grib patlaban sākt ēst. Baltais sunītis atkal dzied:

“Dod man ēst, man’sirsniņ’,

Dod man ēst, cīruliņ'!

Vai atmini tos vārdiņus,

Ko pie akas runājām?”

Princese liek nolikt šunelim uz īpaša galda pēperkokus, kreņģeļus un citus gardumus. Šunelis ēd, ko var — kas atliek, to sabāž aiz ādas. Pēc vakariņām visiem jāiet gulēt. Princese ar princi ieiet brūtes kambarī un aizšauj durvis. Baltais sunītis aiz durvīm dzied:

“Laid man’ iekšā, man’ sirsniņ’,

Laid man’ iekšā, cīruliņ’!

Vai atmini tos vārdiņus,

Ko pie akas runājām?”

Princese ielaiž balto sunīti savā kambarī un iet ar princi gulēt. Sunītis dzied atkal:

“Ņem mani blakām, man’sirsniņ’,

Ņem mani blakām, cīruliņ’!

Vai atmini tos vārdiņus,

Ko pie akas runājām?

Princese pieņem arī sunīti gultā. Nu guļ visi trīs. Naktī princim metas nelaba dūša, viņš, par daudz sadzēries, sāk vemt, tā ka visa gulta smird. Princese atgriežas uz sunīša pusi, te pavisam cils kas: aiz ādas sabāztie pēperkoki, kreņģeļi, cvībaki izplata tik jauku smaržu, ka princese paliek līdz pat rītam tā guļot. Pret gaismu princis pamožas un un mana, ka būs pavisam šķībi nodzīvojis, jo princese viņam atgriezuse muguru. Aiz kauna viņš tūliņ pa durvīm ārā un prom, tā ka ne atpakaļ vairs nepaskatās.

Otrā rītā, jauno pāri augšā ceļot, atrod tik princesi un balto sunīti gultā. Kāzinieki nezin, kas nu būs, kas nebūs: brūtgāns aizmucis, un brūte guļ ar baltu sunīti kopā. Bet princese izskaidro visiem, ka šis baltais sunītis esot viņas brūtgāns un ar to arī šodien laulāšoties.

Visi iet uz baznīcu — ķēniņš ar ķēniņieni pa priekšu, tad princese ar balto sunīti un tad visi citi kāzinieki. Līdz princese ar sunīti pienāk pie altāra, sunītis pazūd. Visi izbīstas un brīnās. Bet tai pašā acumirklī brauc un jāj pa baznīcas placi, ka rīb un dimd vien.

Pie baznīcas durvīm nāk tāds princis iekšā, ka tīri jābrīnās — vienās zelta tresēs vien ģērbies. Viņam no pakaļas draso spožos mundieros viņa kara spēks.

Princis nāk, nostājas princesei blakām un saka: “Es esmu tavs baltais sunītis. Caur to tu mani izglābi no maniem lāstiem, ka solījies man būt par sievu. Tagad nu būšu atkal cilvēku starpā un arī pats cilvēks.”

No baznīcas iznākuši, kāzinieki ieraudzīja ļoti skaistu, diženu pili vienos logos, vienos skursteņos — viss no tīra zelta, sudraba, ka mirdzēt mirdzēja. Tur jaunais princis aizgāja ar savu salaulāto sieviņu dzīvot un valdīt.

Kāzas dzēruši varenas. Bijuši rauši, visvisādi rauši: sviesta rauši, piena rauši, visvisādi rauši. Bijis alus, visvisāds alus: medus alus, apiņu alus, visvisāds alus. Bijušas maizes, visvisādas maizes: miežu maizes, rupjkviešu maizes — visvisādas maizes. Bijis mūziķis, visvisāds ausīm patīkams: pūsti ragi, sistas bungas, trīcināti sietiņi. Dancojuši, ēduši, dancojuši, ēduši, kamēr kāzas nodancojuši.

19,     5, 1 (Druvienā K. Tarziers uzr., Brīvzemnieka “CGopmucb”)

Vienai ķēniņa meitai aplam skaista zelta bumba, ko pate Laimas māte tai dāvinājuse. Reiz ķēniņa meita pagalmā rotā ar bumbu — bumba iekrīt akā. Tīri nomirt vai gribēja aiz žēlabām ķēniņa meita, ka tādu dāvanu uz visiem laikiem pazaudējuse. Šī aiziet pie akas — raud.

Te viena varde ieteiksies akā: “Neraudi vis. ķēniņa meita, es bumbu tev izvilkšu no akas, ja solies to izpildīt, ko nule pat vēlēšos.” — “Ko laba tu vēlies tad?” — “Lūk, ko vēlos: gribu zem vienas apsegas ar tevi gulēt, no viena šķīvja ēst, no viena kausa dzert, vienā istabā dzīvot.” Ķēniņa meita bija mierā — varde tūdaļ izmeta bumbu no akas.

Ķēniņa meita paķēra bumbu, projām uz mājām, nelikdamās par vardi ne zinot vairs. Bet varde tai ļik. ļik, ļik! pakaļ. Iesteidzās istabā savā ķēniņa meita, aizslēdza durvis, bet varde sagaida ķēniņu, izstāsta visu.

Ieiet ķēniņš pie meitas — saka: “Ķēniņa meitai pieklājas vārdu turēt — izpildi, ko solījusies!” Nu ielaida vardi istabā. Ēda vakariņas — ķēniņa meita liek atnest divi šķīvjus: vienu sev, otru vardei, bet varde neparko. Ko darīsi? — bija jāēd no viena. Sirds aptecēja ķēniņa meitai — bija jāatstāj no galda. Pienāca nakts — vajadzēja kopā gulēt. Gan ķēniņa meita negribēja laist vardi gultā, bet pats ķēniņš piespieda pieņemt. Šī ietinās apsegā — varde žēlojās, ka auksti esot. Šī sākumā likās to nedzirdam; bet, kad varde neļāva ai/migt, tad cirta vardi gar sienu, ka nočīkstējās vien. (Bet varde bijuse ķēniņa dēls — apburts). Tiklīdz nu varde atsprāga no sienas, te gadījās no viņas skaists ķēniņa dēls. ,

Tagad viņš ķēniņa meitai patika gan… Drīzi pēc tam atbrauca ķēniņa dēla vecāki — tie maz maz dzīvi bij nobēdājušies — pat kučieris bij sastīpots dzelzs stīpām, lai nobēdājies nepārlūztu. Prieks bija lielisks, ka savu dēlu atkal atdabūjuši. Ķēniņa dēls nu apņēma ķēniņa meitu un sarīkoja plašas kāzas.

/9, 6, 2 (Skrundā Vidneris ar Pločkalnu uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKk”)

Reiz pilsētā dzīvoja kurpnieks — slaiks, garš, aplam skaists cilvēks, bet tāds sliņķis, ka ne viens pats meistars (saimnieks) viņu par zelli nevēlējās ņemt. Ta viņš bez darba novazājies, pats nezinādams, ko iesākt, ko ne — neviens neņem.

Reiz viņš iziet no pilsēta — staigā pa klajumu un ģunē visus saimniekus bez gala, ka nedod neviens darba viņam. Te piepeži nāks viens kungs pretim — vaicās: “Ko te tā lādies?” Kurpnieks kungam izsūdz visas savas kaites: “Ta un tā — nekur nevaru darba dabūt.” Kungs prasa: “Vai negribi līgt pie manis par uguns kūrēju?” Kurpnieks pilnā mierā. Kungs piesolīja veselu maisu naudas, ja šis līgtu uz septiņiem gadiem. Kurpnieks bija mierā un tūliņ gāja kungam līdz pie darba.

Pagāja ne visai tāļu — kungs noved šo pa kāpenēm zemes apakšā — parāda lielu katlu, sacīdams: “Te nu tavs amats: kurini uguni šim katlam apakšā — malku pados cits klāt; bet jākurina vienā gabalā: ja uguns izdzisīs, tad tev nāve, un, ja pažūrēsi katlā iekšā, tad arīdzan nāve.” Kurpnieks vaicā: “Bet ko lai es ēdu, kur lai guļu?” Kungs atteic: “To nezinu — zinu tikai to, ka tev septiņi gadi uguns jākurina un ja to nedarīsi — gals tev būs.” Kurpnieks nodomā: “Nelāgi ir: dari šā, dari tā — arvienu nāve; neredz arī teitan neviena cilvēka, neviena lopa, it nevienas dzīvības.” Kurina, kurina kurpnieks uguni — bēdājas pārlieku.

Reiz viņš bija iesnaudies un uguns atdegusies gandrīz. Te kungs klāt, sunīdams kurpnieku, ka neizpildot līguma. Kurpnieks iekurina atkal uguni par jaunu — uztura kārtībā. Tad kungs atlaida gan šoreiz nāves sodu, nokodinādams: “Uzvedies tikai uz priekšu labāki!” Kurpnieks solījās laboties un strādāt cītīgi; bet tas viņam arvienu no prāta neizgāja: “Kas tikai taī katlā varētu būt, kur man uguns apakšā jākur? Pagaidi — jāpaskatās.” Pacēla vāku — ierauga: katlā sēž tas saimnieks, kas viņam darba nedeva. Tūliņ kurpnieks aizcirta vāku, sacīdams: “Sēdi, sēdi, blēdi, pavāries — kam tu man darba nedevi!” Ienāca kungs — sacīja: “Kad nu nebūtu tavs laiks notecējis — septiņi gadi — tad tev smagi klātos; bet tagad tev piedodu — salīgu jau citu tavā vietā. Lai gan nelāgi esi izkalpojis, tomēr seko man — atdošu pelnīto naudu.”

Kungs aizveda kurpnieku līdz un atdeva peļņu: maisu naudas. Bet kurpnieks runāja kungam pretim, palikdams pie tam, ka nauda izmaksājama taī vietā, kur salīguši. Nemaz kungam netikās naudas stiept, tādēļ sacīja: “Došu tev naudas maisa vietā labāk maku; tiklīdz šo maku nometīsi zemē, pacelsi — būs reižu no reizas naudas pilns.” Kurpnieks pārdomā: “Būs gan tāds maks labāks par naudas maisu; tikpat maisu iznēsāt nejaudu — maks turpretim vieglu vieglais un tanī, varbūt, vēl vairāk mantas iekšā nekā maisā.” Paņēma kurpnieks maku — aizgāja.

Aizgāja no kunga (jeb velna) — iznāca laukā zem klajas debess. Iet, iet, — bet kuru vien satiek, visi bēgtin bēg no viņa, jo šim nemaz vairs nava cilvēka izskats — izskatās pēc paša velna: septiņi gadi ne mazgājies, ne ēdis, ne matus griezis — apaudzis ar tik briesmīgu ādu, kāda nevienam cilvēkam.

Iegāja pilsētā — tur ļaužu pulka, tie, lai gan taisni nebēg no kurpnieka, taču taujā vismaz, kur un kā par tādu palicis. Izstāstīja kurpnieks galu no gala, rādīdams maku, ko velns par algu tam devis.

Taī pašā pilsētā bija arī ķēniņš — brīnum nabags tikai. Ķēniņš padzird: pilsētā ienācis viens cilvēks ar brīnuma maku: nometi zemē — pilns ar naudu. Ķēniņš pavēl kurpniekam atnākt: jā, taisnība gan, kā izrunāts. Nu ķēniņš gudro: “Tādam vientiesim tik krietnu maku dot; būtu man tāds — visus parādus aizmaksātu. Nē, labāk atdošu tam cilvēkam savu meitu par sievu, ir valdību, lai viņš tad samaksā manus parādus, gan tad es, gan arī viņš dzīvos pa godam.”

Labi. Šim ķēniņam bija trīs meitas. Vecākā negāja pie kurpnieka, vidējā arī ne, bet jaunākā sacīja: “Es gan iešu; labāki pie viņa iet nekā mums visiem pa pasauli klaidīties: viņš samaksās visus parādus — izglābs mūs no nelaimes.” Tad ķēniņš ataicināja bārddzini, lai meitas brūtgānam matus apgrieztu; bet nekā bārddzinis neizdarīja — mati brūtgānam bija tik cieti kā dzelzs sari. Ataicināja kalēju — lika nagus apgriezt; bel nagi bija cietāki par katru tēraudu. Neko darīt, bija jāpaliek brūtgānam tādam, kāds bijis. Tomēr jaunākā ķēniņa meita ir tad apņēma briesmīgo kurpnieku.

Pēc tam vecais ķēniņš lika kronēt kurpnieku par ķēniņu, un nu viņi visi dzīvoja kopā. Bet jaunā sieva negāja vīram blakus gulēt — gulēja citā istabā.

Te reiz naktī jaunais ķēniņš dzird: viņu sauc pie loga. Aizies pie loga vaicāt, ko vajagot. Ierauga: liels ērglis tas aicinātājs bijis. Viņš prasa ērglim: “Kas vajadzīgs?” Ērglis atbild: “Mani kungs sūtīja tev pakaļ: sēdies man mugurā!” Jaunais ķēniņš uzsēdās ērglim mugurā — ērglis aiznesa uz to lauku, kur velns toreiz viņu līga. Še viņu sagaidīja pats velns un vēl divi kungi. Ērglis nolaidās zemē, bet bijušais kungs lika tiem otriem diviem ķēniņu gabalos sacirst. Abi velna palīgi sacirta ķēniņu gabalos, bet vecis (kungs) novilka tam ādu un tad salika alkal visus gabalus kopā. Tūliņ gabali saauga, un viņš 11u gluži vesels bija palicis par skaistu cilvēku. Vecais kungs vēl sacīja: “Šo ādu tu vari lietāt bruņu vietā.” Ērglis paņēma atkal viņu, pārnesa atpakaļ — ielaida pa logu istabā.

Rītā nāks sulainis ķēniņu modināt — atron jaunu, skaistu cilvēku. Sulainis tek stāstīt vecajam ķēniņam — sievas tēvam. Atnāk vecais, nepazīst vairs — prasa, kas viņš tāds. Jaunais ķēniņš rāda savu veco ājlu — nu tikai vis pazīs šo atkal, un sieva priecīga bez gala. Kad abas vecākās māsas jauno ķēniņu tik skaistu redzēja, tās aiz skaudības pakārās, ka nebija gājušas pie viņa. Tā nu velnam nāca nagos divi cilvēki taī vietā, kur vienu (kurpnieku) bija atstājis dzīvu.

2.  virkne. 20. Medinieks izglābj princesi

20,      1, I (Tirzā K. Tarziers uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKb”)*

Reiz bija viens mežsargs — tam bija divi dēli. Tie izaudzināja katrs sev divi lācēnus un norunāja iet pasaulē gudrībā pieņemties. Papriekšu aizgāja vecākais dēls. Aiziedams viņš iedūra nazi vecā celmā un pieteica brālim: ‘Ja norunātā dienā nepārnāku, tad izrauj i nazi no celma, aplūko, vai nav norūsējis. Ja asmina galiņš aprūsējis, tad kāda klizma pašā ce|a sākumā man uzbrukuse; ja viducī, tad pusceļā; ja pie paša spala, tad taisni pašu laiku klizmā atradīšos.” To teicis, viņš aizgāja.

Gāja, gāja dienu, nakti — nonāca vienu vakaru tādā pilsētā, kur visi noskumuši. Šaī pilsētā bij ezers — no tā ezera visiem bij jādabū ūdens. Bet, ja kādu gadu ezeram neziedoja meitu, tad ne pilītes arī nedeva ūdens. Šoreiz bij pienākuse kārta pašam ķēniņam — tam bij jāziedo sava paša meita. Mežsarga dēls, to padzirdējis, lika teikt ķēniņam: “Nebēdājies, ķēniņ, gan meitu izglābšu.” Ķēniņš palika priecīgs — solījās viņu par savu pēcnācēju iecelt, savu meitu par sievu atdot, ja izglābšot vien.

Otrā rītā tā ap pulksten deviņiem vajadzēja ķēniņa meitu vest projām, un visiem ļaudīm bij jāiet skatīties. Pats nelabais tad atkūlās ziedojamo saņemt, ar atplēstu rīkli to gaidīt gaidīdams. Bet brašais jauneklis vilcinājās līdz pulksten desmitiem. Nelabais gan vaicā: “Ko tik ilgi te mani uzkavē? Kur ķēniņa meita?” Jauneklis atbild: “Ače, te ir!” Nu nelabais tieksies meitu kampt, bet jauneklis kā uzkliegs saviem lāčiem: “Pi!”, tā lāči nelabajam virsū, smalkos gabalos saplosīdami.

Pēc tam jauneklis sacīja: “Tagad nevienas dvēselītes vairs nevajadzēs ezeram ziedot, tāpēc ka šis nelabais — kuru sīkos miltos saberzu — bij pats beidzamais. Ūdens ezerā netrūks, kamēr vien šī pasaule pastāvēs.” Ķēniņš nu atdeva jauneklim ir meitu par sievu, ir pašu valsti.

Pēc kāda laika jaunais ķēniņš gāja medīt un ņēma līdz arī savus lāčus. Medīja, medīja — aplenca lielu, lielu stirnu. Dzenāja ilgi jo ilgi stirnu — nevarēja rokā dabūt. Pakaļ dzīdamies, viņš bij iekūlies vēl lielā, dziļā purvā.

Aptumsa. Ko nu vairs darīsi — palika turpat pa nakti, salasīja sausumus, iekurināja uguni, piesēja abus lāčus un apsēdās uguns malā.

Te, kur gadījusies, kur ne, atlīdīs viena vecene, lūgs arī apsildīties. Šis atvēl. Vecene tērzē, tērzē ar viņu — sāks uzteikt lāčus un paglaudīt tos. Pēc tam viņu pašu lai ātri, ātri paglaudīja, sacīdama: “Palieci par akmeni!” Tūliņ viņi visi pārvērtās par akmeņiem — nevarēja vairs mājā pārtikt.

Jaunākais mežsarga dēls gaidīja, gaidīja savu brāli, beidzot norunātā dienā aizies pie celma, izraus nazi — ierauga — nazis norūsējis līdz pašam spalam. Nu viņš steidz projām pa to pašu ceļu, kur brālis aizgājis — varbūt, ka vēl brālis glābjams.

Gāja, gāja — nogāja uz to pašu pilsētu, kur brālis ķēniņa meitu glāba no nāves. Pilsētā viņu saņēma gavilēdami: jo viņa brālis — pilsētas ķēniņš — bij todien aizgājis medīt savas dzimtenes apģērbā, un, tā ka vēl brāļi abi bij uz mata vienādi, tad pilsētnieki šo brāli domāja pašu ķēniņu esam.

Jaunā ķēniņiene viņu saņēma laipni jo laipni, apvaicādamās gan par šo, gan par to. Viņa sacīja: “Jau dažu labu nedēļu bēdājos pēc tevis — kur esi palicis, kā tev klājas.” Jaunākais mežsarga dēls neatteica ne vārda: viņš nevarēja gudris tikt, par ko viņu īsti te ieskatā. Viņu aicināja pie ķēniņa galda vakariņās, bet arī tur viņš neatbildēja ne vārda. Ja vaicāja, kāpēc tādās dziļās domās esot iekritis, tad likai atteica: “Tāpat, pats ar sevi.”

Pēc vakariņām jaunā ķēniņiene veda viņu gulēt. Šis iet arī un visu dara, ko tikai liek. Bet, kad bij nolikušies gulēt, tad viņš iedūra savu zobiņu griestos taisni gultas vidū. Šī vaicās: “Kāpēc tā dari?” Viņš atbild: “Tā mana daļa.”

Otrā rītā pēc brokasta viņš aizgāja medīt. Medīja, medīja — aplenca lielu stirnu. Papriekšu dzinās stirnai tāpat kājām pakaļ, pēc jāšus jādams uz saviem lāčiem; bel nevarēja un nevarēja rokā dabūt — klajumā arvienu bija par atstatu, mežā atkal aiz kokiem. Tamēr dzinās — iemaldījās lielā, dziļā purvā.

Aptumsa. Ko nu vairs — bij jāpaliek turpat pa nakti. U11 tā bija tā pate vieta, kur todien viņa brālis bij apmeties pa nakti. Turpat arī gulēja trīs lieli akmeņi un dega maza uguntiņa. Viņš iekūra labi lielu uguni, nosēdās ugunij blakus un sildījās.

Te piegadīsies atkal tā pate vecene, lūgdama, lai ļaujot sasildīties. Jau gribēja atvēlēt, te izlīda tāds mazs puiķelis no ciņa un iečukstēja tam ausī: “Neielaidies ar Tivu, tad gals tuvu!” Tagad viņš saprata, ka vecene ir pārģērbies ķēms, un rīdīja lāčus virsū. Tiklīdz lāči gribēja uzbrukt, te ķēms sāks lūgties, sacīdams, ka esot paša nelabā tēvs.

Mežsarga dēls apsolīja viņu palaist, ja pasacīšot, kas tie par akmeņiem tur. Vecene nu izstāstīja, kas par akmeņiem, kā tie atdzīvināmi, iedeva arī viņam dzīvības ūdeni, un tad akmeņi palika par viņa brāli ar divi lāčiem. Bet tiklīdz vecais brālis veceni pie uguns ieraudzīja — tūliņ laida savus lāčus virsū — lāči saplosīja to.

Abi brāļi tagad griezās atpakaļ, viens otram izstāstīdami, ko pieredzējuši. Kad vecākais brālis padzirdēja, ka sieva šo noturējuse par viņu, tad aiz dusmām nonāvēja savu brāli. Bet, kad pārnāca pilsētā un dabūja no sievas zināt, ka brālis savu zobiņu pār gultu griestos iecirtis, tad palika žēl, ka brāli nevainīgu nokāvis. Viņš aplaistīja nokauto ar to pašu dzīvība* ūdeni — brālis atkal atdzīvojās. Pēc tam viņi abi pārbrauca mājā, atveda ir savus vecākus, jaunākais brālis vēl apprecēja ķēniņienes māsu, un tad abi brāļi valdīja pārmaiņus — savu laiku viens, savu otrs. un dzīvoja labi jo labi.

20,  I, 2 (DolēJ. Simenovs uzr., Brivzemnieka “C6opHHKb")

Vienreiz dzīvoja ķēniņš un tam bij meita. Šai meitai viņš lika uzcelt pili vienām pašām durvīm, un durvju atslēgu pats nēsāja klāt. Tādā pilī nu viņš turēja savu meitu vienīgi tikai ar viņas kalponi kopā, jo ķēniņš nevēlējās, ka varbūt kāds vienkāršs cilvēks viņa meitu ielūkotu. Bet gan ķēniņa meita jau pie laika bij apcēluse šo tēva iedomību un pils cēlāju pierunājuse ietaisīt dārza pusē slepenas durvis. Tas to padarīja. Ķēniņa meita tādēļ varēja ar savu kalponi izstaigāties, izpriecāties pa dārzu, cik iegāja.

Reiz viņām iegribējās āboli. Katra norāva vienu āboli, parotāja — apēda. No šiem āboliem viņas palika tādu ļaužu, un katrai piedzima dēls. Ķēniņa meita savu dēlu iesauca par Pēteri, kalpone — par Jāni. Dēli auga nevis dienām, bet stundām un, drīzumā izauguši lieli, aizgāja medīt. Ķēniņš katram iedeva līdz divi zirgus un sulaini.

Medīja pirmo dienu — ieraudzīja vilka māti diviem vilcēniem un gribēja šaut. Bet vilcene lūdzās: “Pameti mūs dzīvus!” Viņi nešāva arī, bet pārveda dzīvus mājā. Otrā dienā aizies atkal medīt — ierauga — lāča māte nāk diviem lācēniem. Gribēja šaut — lācene lūdzās: “Pameti mūs dzīvus!” Pameta arī — pārveda mājā. Ies trešā dienā medīt — ierauga — nāk lauvas māte diviem lauvēniem. Gribēja šaut — lauvene lūdzās: “Pameti mūs dzīvus!” Pameta arī — pārveda dzīvus mājā.

Nu viņi paņēma katris vienu vilcēnu, lācēnu, lauvēnu un aizgāja pasaulē. Iedami nonāca tādā vietā, kur ceļi šķīrās. Starp abiem bij bērzs. Pēters tad izņēma savu spalvu nazīti, pārgrieza bērzam mizu, aizbāza nazīti aiz mizas un sacīja: “Kurš no mums pirmais pārronas, tam jāaplūko šis nazītis — ja viņš spožs, tad nepārnācējam klājas labi, ja norūsējis, tad nelabi.” Viņi izšķīrās: Pēters aizjāja pa labi, Jānis pa kreisi.

Jāja, jāja Pēters pa labi, aizjāja vienā pilsētā, tur viss pilsēts bij apvilkts ar melnu samtu. Viņš nometās viesnīcā, vaicādams: “Ko tas nozīmē?” Saimnieks atbild: “Mūsu valstī ir briesmīga čūska, vienīgi cilvēkiem pieēdināma. Ar ganu iesākdami, esam pēc kārtas nonākuši tagad pie paša ķēniņa. Ja šai čūskai ar labu nedotu, tad tā mūs visus aprītu. Rītu viņai jāatdod par ēsmu pate jaunākā ķēniņa meita.”

Rītā Pēters piecēlās itin agri, paņēma savus zvērus un jāja projām uz to vietu. Aizjāja — redz — ķēniņa meitu atved karītē četriem melniem zirgiem, izlaiž ārā un brauc atpakaļ. Bet 11u čūska divpadsmit galvām klāt un,

Pēteri ieraudzījuse, uzkliedz: “Ko tu gribēji?” Pēters atbild: “Ko tad tu atkal gribi?” un sāks šo slānīt, bet zvēri viņam palīdzēja vēl. Nocirta visas galvas, salasīja — salika apakš liela akmeņa. Ķēniņa meita viņam patencināja un apsprādzēja katram zvēram zelta sprādzi gar kaklu.

Pēters aizjāja tāļāk mežā medīdams. Jāj, jāj — aizjāja uz to pašu pilsētu atpakaļ — ierauga — viss pilsēts izpušķots. Viņš nometas taī pašā viesnīcā, vaicādams saimniekam: “Ko tas nozīmē?” — “Mūsu ķēniņa meitu izglāba no čūskas viens svešinieks; par to ķēniņš tam atdeva meitu par sievu — šodien viņus laulās.”

Tad Pēters jāja ar saviem zvēriem taisni uz pili. Ķēniņa meita viņu pazina un teica tēvam: “Lūk, tas ir mans brūtgāns! Tas mani izglāba no čūskas.” Bet brūtgāns (neīstais) ne domāt nedomāja atkāpties, — nodievodamies — viņš esot meitu glābis. Tad Pēters viņu aizveda uz. to vietu, kur čūsku bij kāvis, un lika tam to akmeni pacelt. Bet šis ne pakustināt arī nejaudāja. Pēters turpretim uz reizi pacēla akmeni, parādīdams visas divpadsmit galvas.

Nu ķēniņš pavēlēja brūtgānu nošaut un meitu atdeva Pēterim — lika salaulāt.

Pagāja viena diena, otra — jās Pēteris atkal pamedīt ar zvēriem. Jāj, ierauga zaķi — grib šaut. Te, kur gadījusies, kur ne, piestājas tāda vecene, lūgdama, lai nešaujot zaķi. Viņa iedeva tam diegu, sacīdama: “Ņemi, aptini diegu trīs reizes gar galvu, tad zaķis skries tev pakaļ.” Pēters darīja tā, bet tūliņ pārvērtās ar visiem zvēriem par akmeņiem.

Jānis pa to laiku bij apjājis tāļas zemes, bet nekā laba nebij atradis. Viņš griezās atpakaļ, atjāja pie bērza — redz: nazītis gluži norūsējis. Viņš domā: “Nu Pēterim nelabi —jāšu meklēt.” Jāja, jāja pa labi roki — iejāja pilsētā, apvaicājās, vai neesot Pēteri redzējuši. Tie turpretim domāja, ka viņš jau ir pats Pēters, un ieveda to pilī pie ķēniņienes.

Ķēniņiene priecājās, jo viņš izskatījās tik pēc ģīmja, tik pēc auguma vienāds ar Pēteri; arī zirgs un zvēri bij tādi paši kā Pēterim. Ķēniņiene nemitējās lūgt, lai viņš arī gulēt ietu ar viņu kopā. Bet Jānis nodomāja: “Te vajaga savai lietai būt.” Viņš gāja gan viņai līdz gulēt, bet zobiņu lika starpā starp sevi un ķēniņieni un tā sagulēja visu nakti.

Rītā priekš gaismas Jānis piecēlās un aizjāja Pēteri meklēt. Iejāja mežā — ierauga zaķi skrienam — sāks tēmēt jau; te piepeži piestājas viena vecene, sacīdama: “Nešauji! — še diegs, apņēmi trīs reiz gar galvu — zaķis skries pakaļ tev.” Viņš paņēma diegu, nometa zemē un nocirta vecenei galvu. Pajāja tāļāk — ierauga: Pēters ar saviem zvēriem stāv par akmeni pārvērsts. Bet viņš noprata tūdaļ, kas te darāms — atņēma diegu viņam no galvas — visi atkal atdzīvinājās.

Jānis nu izstāstīja, kā te atkūlies, kā nakti pie ķēniņienes pārgulējis. Tad Pēters saskaitās par Jāni un nocirta tam galvu. Pārjāja mājā — ķēniņiene nometās šim ceļos priekšā, lūgdama, lai piedodot, ka vakar svešnieku spieduse ar viņu gulēt; bet izstāstīja arī, ka svešais savu zobiņu starpā licis. Tagad Pēterim palika žēl, ka tik muļķīgi apgājies ar Jāni, bet nekā darīt.

Aizjāja mežā — ierauga pelīti ar nocirstu galvu guļam; bej otra pele pielika tai galvu klāt, galva beidzot pieauga, un pelīte atdzīvojās. Nu Pēterim iešāvās prātā Jānis. Viņš nojāja uz to vietu, pielika arī galvu klāt — galva pieauga — Jānis palika dzīvs. Par to Pēters vareni priecājās. Abi pārjāja mājā un dzīvoja labi jo labi. Beidzot pats ķēniņš nomira. Pēters dabūja visu valsti un palika par ķēniņu.

20,  1, 3 (Lieģos Jānis Dicmanis uzr. savā "Pasaku vācelītē")*

Reiz. dzīvoja divi brāļi: vecākais bija bagāts sudraba kalējs, jaunākais nabaga mežsargs. Kādu dienu mežsargs nošāva tādu putnu, kam uz spārniem bij zelta vārdi uzrakstīti. Viņš lasīja vārdus, bet nevarēja izlasīt. Tad viņš nonesa putnu pie sava brāļa, sudraba kalēja, un lūdza, lai izlasa zelta vārdus.

Sudraba kalējs, tos vārdus izlasījis, teica uz mežsargu: “Mīļo brāli, parādi man to putnu! Es tev došu simts rubļus par viņu!” Uz spārniem bij rakstīts: “Kas šo putnu apēd, tam ik rīta uz pagalvja atronas zelta ola — no mutes izkritušo.” Bet mežsargam sudraba kalējs to neteica. Mežsargs bij ar simts rubļiem mierā un sudraba kalējs nopirka putnu.

Sudraba kalējs lika tūliņ sievai izvārīt putnu. Sieva uzlika putnu grāpī uz uguns un tad izgāja uz stalli lopus apkopt. Pa to laiku, kamēr kalējiene pie lopiem, gadījās, ka mežsarga trīs dēli. no medīšanas mājā nākdami, ienāca sasildīties kalēja ķēķī. Ļoti izsalkuši būdami, viņi izrāva putnu no grāpja, izņēma tam sirdi, sagrieza trīs daļās, un katrs apēda vienu gabaliņu. Pēc tam, labi pasildījušies, tie aizgāja uz mājām. Sudraba kalējiene, no staļļa atnākuse, izņēma putna gaļu no grāpja — ienesa istabā.

Ienāca sudraba kalējs, apēda putnu un likās tūliņ gulēt, gribēdams par zelta raksta patiesību pārliecināties. No rīta piecēlies, viņš tūliņ raudzīja pagalvī pēc olas, bet nekā neatrada. Vēlāk viņš dabūja zināt, ka viņa brāļa dēli apēduši putna sirdi — izpostījuši viņa laimi. Viņš tūliņ aizgāja pie mežsarga un dusmās sacīja: “Vadzi, brāl, ko es tev teikšu, — ja tu savus dēlus nenogalināsi, tad es viņus nonāvēšu. Tavi dēli ir man padarījuši lielu skādi, man nozagdami zelta olas.”

Mežsargs no zelta olām nekā nezināja. No rīta, kad dēli uzcēlās, mežsargs redzēja, ka katram uz pagalvja bija zelta ola. Nu viņš tūliņ noprata, kamdēļ brālis bij par viņa dēliem dusmojies. Neko darīt — labi zin, ka brālis viņa dēlus dzīvus nepametīs, tamdēļ tūliņ taī pašā dienā iedeva katram dēlam bisi, sacīdams: “Mani dēli. iesim šodien uz. mežu medīt!” Viņam bija žēl nomaitāt savus dēlus, tāpēc, ievedis dziļi mežā, sacīja: “Pagaidat mazu brītiņu šepat, es iešu palūkot, vai nebūs kur kāds zvērs vai putniņš manāms — būšu drīzi atpakaļ!” Vecais mežsargs, šos vārdus runādams, tikai mokām savaldījās, lai tie nemanītu viņa bēdīgu vaigu.

Viņi gaidīja vairāk stundas, bet. nevarēdami sagaidīt tēvu, pēdēji noprata. ka tēvs arī vairs atpakaļ nenāks. Viņi norunāja negriezties vairs atpakaļ uz mājām un gāja pa mežu tāļāk uz priekšu. Gabaliņu gājuši, satika vilku un gribēja to šaut, bet vilks ļoti lūdzās un apsolīja katram vienu no saviem bērniem. Dabūjuši katrs pa vilcēnam, viņi gāja pa mežu tāļāk — satika tīģeri. Gribēja šaut, bet tīģeris lūdzās un apsolīja katram vienu no saviem bērniem. Ta viņi satikās ar visādiem meža zvēriem un no ikkatra dabūja pa bērnam. Vispēdīgi viņi satika zaķi un gribēja šaut, bet zaķis gauži lūdzās, lai nešaujot — viņš došot katram vienu no saviem bērniem. Katrs arī dabūja mazu zaķēnu.

Nu viņi gāja atkal arvienu tāļāk uz priekšu, kamēr beidzot iznāca no meža uz klajumu. Meža malā bija resns koka stumburs; tanī stumburā viņi iedūra katrs savu nazi un norunāja tā: “Ja vienam vai otram, vai trešam no viņiem gadās te garām iet un tas redz, ka no nažiem kāds norūsējis, tad tam tūliņ jāiet uzmeklēt naža īpašnieks, jo tad skaidri saprotams, ka tam vāji klājas.”

Pēc tam viņi izšķīrās, un katrs aizgāja uz savu pusi. Jaunākais brālis, kuru vecākie brāļi vairāk par muļķi turēja, uzgāja krogu. Pie kroga durvīm bija sēru karogs pielikts, muļķis, krogā iegājis, prasīja krodzeniekam: “Kāpēc jūs visi esat tā noskumuši, un ko nozīmē sēru karogs ārā pie durvīm?” Krodzenieks atteica: “Kā nebūsim noskumuši, ka mūsu zemē ir tāds nožēlojams likums, ka ik mēneša viena meita jādod velnam — nu šodien ir reiza pienākuse, kur mana mīļa meitiņa jāved projām niknam velnam atdot.”

“Kur tad tas negodīgais velns iedzīvo, kas jūsu mīļas meitiņas tā laupa?”

“Tur viņā kalnā! Pašā kalna virsotnē ir liels, kuplis ozols; gar ozolu iet ceļš, un aiz ceļa, kalnam divas asis atstatu, ir liela ala — tanī alā mājo velni. Ja tu gribi velnu redzēt, tad noeji uz kalnu, apsēdies pie ozola — tad redzēsi. kas tur notiksies!” Tad krodzenieks vēl tāļāk teica: “Tur no lejas puses uzbrauks ormanis, kas uzvedīs manu meitiņu velnam atdot. Bet mīļais draugs! Saņemies spēkos ar visiem saviem zvēriem, jo citādi tev var prasti klāties. “

Nu mežsarga dēls tūliņ no krodzenieka atvadījās un nogāja uz minēto kalnu. Tur viņš arī atrada lielo ozolu un alas caurumu, tā kā jau krodzenieks viņam bij sacījis. Uz reizi iznāca velns ar divpadsmit galvām pa alas caurumu un apvēma visu to kalnu ar uguni un dūmiem. Mežsarga dēls 11u noprata, ka ormanis drīz brauks, — viņš tūliņ ar visiem saviem zvēriem piesteidzās pie alas cauruma.

Pēc kāda laiciņa viņš izdzirda zvana skaņu, un pēc maz minūtēm uzbrauca no lejas pa kalna ceļu kāds pavecīgs vīrs ar lieliem ratiem. (Šis vīrs bijis jau priekš tam nolikts.) Lielajos ratos sēdēja krodzenieka meita gaužām bēdīgi un raudāja. Te iznāca no alas velns ar divpadsmit galvām un tuvojās ratiem. Mežsarga dēls manīja, ka nu velns tūliņ raus krodzenieka meitu ārā. Ātri vien viņš uzsauca saviem zvēriem, lai steigšus norauj velnam viņa divpadsmit galvas. Zvēri nu tūliņ bija visi velnam virsū un noplēsa viņam galvas.

Tad mežsarga dēls piegāja krodzenieka meitai klāt un ijin laipni, mīlīgi sacīja: “Mīļā meitiņ, nebēdājies, neraudi vairs! Redz, tavs slepkavs — velns — ir pagalam, jo mani zvēri saplēsa viņu.” Krodzenieka meita no liela prieka krita muļķim gar kaklu, raudādama prieka asaras — nomutēja to. Tad viņa sacīja uz. muļķi: “Tu esi izglābis mani no nikna velna rīkles, par ko tev būs tapt manam vīram!” To sacīdama, viņa pārkoda savu gredzenu pušu un iedeva vienu pusi muļķim.

Vakars bij pienācis viņiem turpat vēl uz kalna esot, un viņi nolikās gulēt. Muļķis nolika lauvu par sargu un pieteica, lai neaizmiegas. Pēc tam lauva sacīja uz tīģeri, lai viņš paliek par sargu. Un tā viņi cits uz citu sacīja, līdz pēdīgi visi iemiga; tikai zaķis vēl palika kājās. Zaķis tūliņ sakūra uguni un sildījās. Bet tavu nelaimi! —zaķim sildoties nosvila vilna; arī āda stipri sadega, un ari viņš iemiga.

Kad nu vecais ormanis redzēja, ka visi aizmiguši, viņš nokāva muļķīti, paņēma krodzenieka meitu un aizsteidzās no kalna projām. Kad zvēri no rīta piecēlās un ieraudzīja muļķi, savu kungu, nokautu zemē guļam, tad tie sāka visi bļaut un gauži vaimanāt. Bet zaķis sacīja: “Kuš, ko nu bļaujat kā bez jēgas! Manai mātei ir tādas zāles, ar kurām var atkal atdzīvināt.” To teicis, viņš tūliņ steidzās pie mātes un atnesa zāles. “Bet kurš lai 11u pielipina galvu?” zvēri viens otram vaicāja. “Es protu labi pielipināt!” lācis jautri iesaucās. Tad paņēmis muļķa galvu, to uzlīmēja uz rumpja. “Ē, brālīt, vai dzi, kad tu izputētu! Tu jau neesi pareizi uzlīmējis — mute uz pakausi!” lapsa iesaucās, piezobodama lāci. Lapsa tūliņ piegāja, norāva galvu un sūtīja zaķi vēl citām zālēm pakaļ. Zaķis atnesa zāles, lapsa pareizi uzlīmēja galvu, un muļķis tapa atkal dzīvs. Tad visi atkal gāja tāļāk.

Viņi gāja pa mežu mežiem un pēdīgi nonāca taī vietā, kur muļķis ar saviem brāļiem šķiroties bij savus nažus stumburā iedūruši. Muļķa nazis bija itin spožs, it kā vakar iedurts, bet brāļu naži abi divi bij pavisam norūsējuši. Muļķis rādīja saviem zvēriem un sacīja:”Redziet, kā manu brāļu naži pavisam sarūsējuši! Es zinu, viņiem tagad iet pavisam plāni — viņi ir dabūjuši galu!” Visi nu norunāja iet viņus uzmeklēt. Viņi atkal gāja pa mežu mežiem un beidzot nonāca lielā birzē, kur daudz pelēku akmeņu atradās. Šī bija birze, kur muļķa divi brāļi bij dabūjuši galu. Tagad drusciņ atstāsim muļķi ar viņa zvēriem un pastāstīsim, kā muļķa divi brāļi bij šinī birzē nonākuši.

Tad, kad viņi bij meža malā nažus minētā stumburā sadūruši un katrs uz savu pusi izšķīrušies, vecākais brālis bij gājis ar saviem zvēriem pa mežu mežiem šaudams putnus. Tā, arvienu tāļāk iedams, bij nonācis šinī birzē. Tad birzē nometies apakš liela koka, uzkūris uguni un sildījies, la paša koka kuplajos zaros, kur viņš ar saviem zvēriem apakšā pie uguns sildījies, tupējušo kāda vecene, veca ragana. Šī, kokā tupēdama, vienmēr trīcēja, drebēja un, skāņi kunkstēdama, arvienu ievaidējās: “Ai, ka man auksti!” Viņš paskatījies uz augšu un, redzēdams veceni kokā, sacījis: “Vecene, ja tev ir auksti, tad nāci zemē pie uguns un sasildies!” Vecā ragana itin laipni atteica: “Labais, jaunais cilvēks! Ja tu man atļauji savus zvērus un tevi pašu ar mazu kociņu apkūlāt, tad es iešu, jo citādi es nedrīkstu.”

Mežsarga vecākais dēls (vecākais brālis) viņai arī atvēlējis apkūlāt. Ragana tos apkūļājuse, un visi tūliņ palikuši par pelēkiem akmeņiem. Vidējam brālim un viņa zvēriem tāpat gājis kā vecākajam brālim.

Muļķim (jaunākajam brālim) arī gadījās ar saviem zvēriem nomesties zem tā paša koka. Viņš uzkūra uguni un ar saviem zvēriem sildījās. Te tā pate vecā ragana sāka stenēt un vaidēt, ka par daudz auksti esot. Muļķis uzsauca: “Ko tu tur ņurdi, vecā ragana? Kad tev ir auksts, tad nāci zemē, sasildies pie uguns.”

“Mīļais, labais cilvēks, man tā ir bail! Atļauji man mazu lietiņu apkūļāt tavus zvērus un tevi pašu ar kādu mazu, mazu kociņu, lad es drīkstēšu iet zemē pie uguns.”

“Es ātrāki neļaušos apkūļāt, līdz tu man nepateiksi, kas šie par akmeņiem.”

“Nevaru to teikt.”

“Ne par ko tev neļaušu, ja man nepateiksi.”

Vispēdīgi vecene arī pateica, ka visi šie pelēkie akmeņi esot cilvēki un zvēri. Muļķis nu tūliņ domāja, ka le arī vajaga būt viņa diviem brāļiem ar visiem viņu zvēriem. Viņš labi nu saprata raganas blēdību un itin dusmīgs viņai uzbļāva: “Tu, nekaunīgā ragana, bezdievīgā velna māte! Tu ātrāki no šejienes projām netiksi, līdz tu šos akmeņus nebūsi dzīvus pataisījuse!” Vecene, nevarēdama nekādā ziņā izvairīties, uz reizi piecēlās gaisā, tā ka visa birze nokūpēja vien, un arī tūliņ visi zvēri, cilvēki tapa dzīvi. Tur nu bija cilvēku, zvēru pie simtiem tūkstošiem, jo itin visus cilvēkus, zvērus, kas tikai šaī birzē nonākuši, vecā ragana bij par pelēkiem akmeņiem apbūruse. Gudrie brāļi 11u sniedza muļķim roku un no visas sirds pateicās, ka viņš tos izglābis. Nu bij visi trīs brāļi un arī viņu zvēri ļoti priecīgi.

Pēc tam visi citi cilvēki, zvēri izklīda uz visām pusēm. Nu muļķis atgādājās krodzenieka meitas, ka to bij nesen izglābis no velna nagiem. Muļķis uzrunāja savus divus brāļus noiet ar visiem zvēriem uz minēto krogu. Krogā nonākuši, viņi atrada visu krogu jauki izpušķotu un krodzenieka meitu brūtes drēbēs ģērbtu.

Rati jau bij pie durvīm piebraukti un gaidīja brūti, brūtgānu iznākam, lai tos aizvestu uz baznīcu laulāt. (Bet kas tad bija tas brūtgāns, kas krodzenieka meitu precēja? Tas bija vecais ormanis, kas velna kalnā nokāva muļķi un nozaga muļķim krodzenieka meitu. Vecais bij krodzenieka meitu cieti nozvērinājis, ar nāvi biedinādams, lai viņa saka savam tēvam, ka viņš lo no velna nagiem izglābis. Krodzenieks, to ticēdams, no liela prieka deva viņam savu meitu par sievu.)

Muļķis, to dabūjis zināt, atstāja savus brāļus, zvērus aiz kroga durvīm un pats steidzās kroga istabā; lauvu viņš ņēma sev līdz. Iegājis viņš atrada istabu pilnu ar kāzeniekiem. Viņš nostājās plāna vidū un ta&lt;J izvilka no kabatas savu mutes autiņu, izcēla to uz augšu un, rokā turēdams, uz kāzu viesiem pagriezies, sacīja: “Uzminat, kas man te ir lakatā!” Neviens nevarēja uzminēt. Pēdīgi brūte iesaucās: “Tur ir mana gredzena otra puse!” Kāzenieki, to dzirdēdami, palika visi kā mēmi, jo neviens nevarēja iedomāties, ko šāda mīkla nozīmē. Viens otrs no kāzeniekiem gan paklusām sāka mētāt šādus tādus vārdus, sacīdams: “Vai tikai šis cilvēks nebūs krodzenieka meitu izglābis?” Citi piemetināja: “Tas nevar būt!”

Tad muļķis sacīja uz lauvu: “Ej, atnesi tās divpadsmit velna galvas!” Kad lauva atnesa divpadsmit velna galvas un muļķis tās visiem rādīja, tad visi viņu tūliņ atzina par krodzenieka meitas izglābēju un otrā dienā muļķi salaulāja ar krodzenieka meitu. Vecajam ormanim muļķis lika iekali riņķi degunā un paturēja to sev suņa vietā. Viņam citu neko nedeva ēst kā sarkanas ogles un pavēlēja: “Ja viņš tās neēd, tad siti viņu nost!” Vēlāk krodzenieks atdeva savam znotam un meitai krogu, un nu muļķis palika par turīgu vīru — dzīvoja ar sieviņu laimīgi.

(Jelgavā Nameitu Juris uzr.,

20,  2, I stāsi. Žanis Sprūde Diž-Droges Pileniekos, JLB RN R. kr.)

Zaldāti dzēra krogā. Labi sadzērušies tie gāja mājās, bet viens no viņiem pakrita ceļmalā un palika tur guļot. No rīta pamodies, viņš drīzi apķērās, ka nu vairs nebūs labi un barga strāpe viņu gaida. Saplakušu dūšu viņš velkas uz mājām. Ceļā satiek viņš zemnieku, kas ved govi uz pilsētu pārdot.

Zaldātam šaujas prātā: kā būtu, ja viņš govi pirktu un to saviem virsniekiem pārvestu? Vai strāpe nenāktu vieglāka? Šās domas vēl pilni neizdomājis, viņš prasa zemniekam: “Cik gribi par govi?” Zemnieks atteic: “Piecpadsmit rubļu!” “Labi,” zaldāts saka un samaksā piecpadsmit rubļus, tad paņem govi un iet savu ceļu. Viņš satiek vīru. kurš ar divi suņiem tam nāk pretim. “Ā! Kas tie par suņiem?” Viņš tos apbrīno un domā, ka viņa palkavnieks par tiem priecātos. Prasa vīram: “Cik gribi par suņiem?” Vīrs atbild: “Mītu uz tavu govi savus suņus — tie ļoti gudri!” Labi. Izmainījuši, un vīrs, suņa vārdus “Turi” un “Velci” pateicis, viņi šķiras — viens iet uz vienu, otrs uz otru pusi.

Ejot zaldāts aizmirst savu pulku un nonāk kādā pilsētā, kuras iedzīvotāji ir ļoti noskumuši. Viņš prasa, kādēļ tie tā noskumuši? Viņam atteic: “Kā nu nebūs noskumt, mūsu ķēniņam jādod velnam katru gadu viena no savām meitām, jo, ja to nedarītu, tad velns ķēniņu ar visu pili ierautu ellē.” Zaldāts noiet pie ķēniņa un solās princesi no velna nagiem izglābt; tad viņš dodas jau iepriekš uz zināmo vietu, uz kurieni princese jānoved. Ne ilgi — princesi iestumj iekšā aizsietām acīm. Velns arī negaida — ienākdams iesaucas: “Ā, man viens vecs krupis vēl uz magaričām!” Zaldāts sauc tam pretim: “Tu būsi manas magaričas, ne es tavas!”— un rīda savus suņus — Turi, Velci — uz velnu. Tie arī tūlīt klāt velnam un sāk viņu ģērēt. Velns, nevarēdams karstuma izciest, laida ļekas vaļam, un zaldāts pavadīja princesi uz pili. Bet, pilī vēl neiegājis, viņš redz, ka velns uz pils vārtiem uzrakstījis: “Ja ķēniņš savas meitas nedos, tad pili ieraušu ellē.” Zaldāts uz vietas atvadās no princeses, teikdams: “To gabaliņu varēsiet vieni paši noiet; bet nesakāt ne vārda, ka jūs izglābu,” un iet velnu meklēt.

Pa ceļu iedams, zaldāts nonāk pie vecas būdiņas, no kuras vecene iznāk un, viņu par dēliņu uzrunādama, uzaicina ienākt apsildīties. Tikko zaldāts kāju pār slieksni pārcēlis, te būdiņa paliek par cietu mūra māju ar biezām sienām, trim dzelzes durvīm, un velns arī klāt, kas saka: “Nu es tevi ēdīšu!” Zaldāts atsaka: “Vai tu tādu melnu ēdīsi? Dodi labāk ūdeni, lai es to uzsildu un nomazgājos.” Labi. Kāds putniņš pieskrien pie loga un saka: "Kurini un dzēsi, vilcini, cik vari.” Zaldāts kurina un dzēš. Pa tam izlauž suņi, kas ārā palikuši, durvis, ienāk pie viņa, bet velns arī klāt un saka: “Vai nu būsi reizi gatavs man par cepeti?” Zaldāts atteic: “Jau sen uz tevi gaidu, bet lūdzu vēl: dodi man adatu un savu dimanta tabakas dozi.” Nu zaldāts uzsauc: “Turi, Velci!” Abi netaupa velna, bet plēš viņu, ko nagi nes. Velns gandrīz tik pusdzīvs beigās apsolās nekad vairs neprasīt upuru no ķēniņa.

Bet princesei, nabadzītei, bija pa šo laiku daudz jāizcieš. Atvadījusies no zaldāta, viņa satiek ķēniņa ūdeņa sargu, kas saka: “F,s iešu tev līdzi, un tu saki ķēniņam, ka es tas, kas tevi izglābis.” Princese gan negrib no tam ne dzirdēt, bet ūdens sargs teic, ka viņa dzīva pilī neieies un viņš to noslīcinās, ja nezvēr ķēniņam teikt, ka viņš viņas glābējs. Princesei bij tas jāapzvēr.

Ķēniņš, ieraudzīdams savu meitu vēl dzīvu, veselu, ļoti priecājās — dod to viņas glābējam par sievu un izrīko viņiem lieliskas kāzas. Pašā kāzu dienā pārnāk zaldāts, dzird un redz. kas noticis, — iet kāzu namā un tur brūtgānam krauj pa ausi, ka tas augšpēdu atveļas un vairs neceļas. Tad atsaucas uz princesi kā liecinieci, ka viņš viņas glābējs, ko princese arī priecīgi apstiprina un — velna dimanta tabakas dozi izvilcis — uzrāda, ka viņš velnu pārvarējis, un tas atsacījies no visiem upuriem. Ķēniņš un viesi ir visi priecīgi un apspriež kāzas turpināt. Kad ķēniņš mira — zaldāts palika viņa vielā par ķēniņu.

(Dzirciemā Emsts Birznieks itzr.,

20,    2, 2 Fricis Paberzis slāsi., JLB RNIIIR kr.)

Mežsargam bija viens vienīgs dēls. Kādu dienu šis paņem flinli, uzkāpj zirgam mugurā un izjāj pa mežu. Pa zaķa pēdām dzīdamies, viņš apmaldās un iestieg tādā purvā, ka nevar vairs tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ — zirgs, iegrimis līdz vēderam, vairs nevar ne pakustēt. Mežsarga dēls nomauc zirgam apaušus un laipo pats, kā varēdams, uz priekšu. Bet jo tāļāku viņš iet, jo purvs izskatās lielāks un ir staignāks, viņš jau sāk zaudēt cerības, ka maz vairs varēs izlikt ārā. •

Te viņam pār galvu nožvīkst spārni, viņš paskatās un redz, ka trīs balti balodīši lidinās. “Ak, kad es arī tā varētu lidināties,” viņš domā, “tad gan man acīm redzot nebūtu jānobeidzas purvā.” Tikko viņš beidzis tā domāt, kad ir jau arī palicis par balodi, tādu pašu baltu, kā tie trīs, un laižas tiem pakaļ. Visi trīs balodīši izlaižas uz kādu pakalniņu un tur pašā pakalna galā pazūd. Mūsu balodītis laižas pakaļ, ierauga tur caurumu zemē un laižas iekšā.

Viņš redz, ka visi trīs balodīši nolaižas jaukā dārzā zemē un paliek par trim skaistām jaunavām. Mūsu balodītis laižas klāt un paliek atkal par mežsarga dēlu. Trīs skaistās sievietes teic: “Kur tu, jaunekli, te gadījies? Kad mūsu valdnieks pārnāks, viņš tevi saplosīs. Taisies, ka lieci projām!”

Mežsarga dēls iet arī projām, izstaigā visas malas, bet nekur nevar likt ārā. Viņš redz, augšam ir gan caurums, tur varētu tikt ārā, bet citādi ne, kā ar spārniem. “Ak, kaut jele man būtu spārni kā balodim,” viņš nopūšas, “tad es gan taptu ārā!” Atkal viņš mana, ka paliek par balodi, un laižas un laižas, kamēr iztiek ārā. Te viņš nolaižas zemē un paliek atkal par cilvēku. Viņš staigā visgarām gar kalnu, bet visur mūžīgs purvs un mūžīgs purvs.

Viņam nāk pretī vecs, sirms vīriņš un prasa, ko viņš te tā staigājot. Mežsarga dēls izstāsta viņam visas savas bēdas, kā apmaldījies purvā, zirgs tur iestidzis un palicis, bet pats kā balodis izlaidies te. Vecītis prasa: “Vai apauši palika zirgam galvā?”

“Nē, apauši man rokā.”

“'lād pažvadzini apaušus, gan zirgs būs klāt,” vecais vīriņš pamāca. Mežsarga dēls pažvadzina, un zirgs atskrej zviegdams. Vecais vīriņš paiet viņam kādu gabaliņu līdzi, ceļu rādīdams. Mežsarga dēls nu sāk atkal pazīt apkārtni — tas jau viņa paša sargājamais mežs. Viņš pateicas vecajam vīriņam un jāj pa ceļu uz mājam.

Gabaliņu pajājis, viņš dzird, ka mežā kāds kunkst un vaida. Viņš atstāj zirgu uz ceļa un iet skatīties, kas tur īsteni ir. Viņš iet arvienu vien pa balsei, kamēr ierauga sev priekšā degam uguni — lielai, lielai čūskai aizdegusies aste; čūska pate sāpēs kunkst un vaid. Mežsarga dēls nezin ko darīt, vai mukt, vai dzēst. Čūska viņu ierauga un lūdz, lai viņš padabūjot ūdens spanni, kurš turpat kokā pakārts, un uzlejot viņai uz degošo asti. Mežsarga dēls lej, un uguns nodziest. Čūska pateicīgi saka: “Piesmēli atkal spanni un pakarini uz. tā paša zara; kad tad tu kādu reizi būsi pagalam, tad ūdens paliks par asinīm, un es steigšos tevi atdzīvināt.”

Viņš iet atpakaļ pie sava zirga, bet to vairs neatrod. Gan viņš izmeklējas, gan izciginās, bet zirgs kā pazudis, tā pazudis. It noskumis mežsarga dēls iet kājām uz māju pusi.

Ceļā viņš satiek braucam karīti ar astoņiem zirgiem. Karītē sēž pats ķēniņš un skatās pa logu ārā. Mežsarga dēlu ieraudzījis, ķēniņš viņu sauc klāt un aicina, lai tam braucot līdz par sulaini. Šis arī ilgi nemaz neapdomājas. “Ko es bez zirga vairs mājās maz rādīšos — braukšu labāki līdz,” viņš domā un kāpj kučierim blakām uz buku.

Ķēniņam ir mājās ļoti skaista princese. Šai tā patīk jaunais sulainis, ka viņa to iemīl. Bet tēvam par to nedrīkst ne bildēt — viņš nu ļaus savai meitai iet pie nieka sulaiņa. 'Jā nu viņi abi mīlas labu laiku, tomēr nekur tālāk netikdami.

Kādu reizi ķēniņš aizbraucis pie otra ķēniņa medībās. Sulainis viņam ir līdzi. Pie galda dzerdami, ķēniņi sāk viens otram uzdot mīklas minēt. Viens saka šādu mīklu, otrs tādu, bet sāk ar laiku jau arī tās mantas aptrūkt. “Kad man būtu mana sapņu grāmata līdzi, tad gan es jums uzdotu mīklas, kur jūs visi varētu minēt līdz pat gaismai, bet tomēr jūs neatminētu,” mūsu ķēniņš saka, “man viņa palika mājās uz loga. Es tam patiesi dotu savu meitu par sievu, kas man viņu tagad atnestu.”

Mežsarga dēls, to izdzirdis, tūliņ pa durvīm ārā un posīs pakaļ. Viņš iet vienā iešanā, kamēr sāks skriet. Bet cik ilgi cilvēks skriesi, piekūst jau arī. “Ak, kad es tagad atkal varētu palaisties kā balodis, tad tikai būtu labi!” T ikko viņš tā izteicis, kad arī jau spārnos. Nu nepaiet ilgi, kad viņš jau pilī klāt.

Princese patlaban it sēri sēd pie loga un domā; pielaižas balodītis un sāk ārpusē knābāt. Viņa atver logu, un špurks! putniņš ir iekšā, un palicis par cilvēku — viņas mīļāko. Ai, kādi nu prieki. Bet sulainis drīzi atjaušas: “Dodi šurp tēva sapņu grāmatu! Ja to viņam laikā aiznesīšu, tad dabūšu tevi par līgaviņu.” Princese steigšus dabū sapņu grāmatu, iedod vēl savam mīļākam pusi no pārplēsta nēzdoga un pārmij gredzenus. Sulainim nu iegribas atkal palikt par balodi — paliek un aizlaižas atpakaļ pie ķēniņa.

Otra ķēniņa pavārs arī dzirdējis, ka tā runāts un arī manījis, ka svešais sulainis pazudis. “Tur bez kručkiem nav,” viņš domā un gaida, un skatās, kur sulainis ieradīsies. Pēc brīža viņš patiesi redz, ka atlaižas balts balodis, paliek par cilvēku un nāk iekšā. Pavārs iet pretim un prasa, kur viņš bijis. Sulainis it nevainīgs parāda sapņu grāmatu un teic. ka to nesīs ķēniņam. Pavārs neteic nekā, tik veļ sulainim pa galvu. Šis uz reizi pagalam. Pavārs pavelk viņu patrepē un nes sapņu grāmatu pats iekšā ķēniņam.

Ķēniņš gan brīnās, kur viņš tik ātrā laikā dabūjis viņa sapņu grāmatu, bet savu, tik daudz kungu priekšā izteikto, vārdu viņš nevar ņemt atpakaļ. Savu meitu viņš sola, tik drīz, kā pārbraukšot mājās, dot pavāram. E’ar sulaini viņš domā. ka tas aizskrējis pa pasauli.

Princese, dabūjuse zināt, ka tēvs viņu došot pavāram par sievu, pavisam beklzas no bēdām. Viņa gan grib ieteikt tēvam, ka sulainis bijis pēc sapņu grāmatas un to aiznesis, un ka viņa tam arī iedevuse pusi no sava nēzdoga un pārmijuši gredzenus. Bet ķēniņš no tam negrib ne dzirdēt. “Meklē, kur tāds pasaules vazaņķa jau tagad acis neuzmet. Ļoti pārskatījos, ka maz tādu klaidoni pieņēmu par sulaini.”

Princese, nabadzīte, lūdzas, ja ne vairāk, tad tak vienu.gadiņu lai tēvs paciešoties ar kāzām un laulāšanu. Viņa domāja, ka mazākais par to laiku viņš tak pārradīsies. Bet paiet viena diena, paiet otra — sulainis kā nenāk, tā nenāk. Paiet viss gads, un vēl viņš nav ieradies. Pavārs ar ķēniņu nāk atkal princesei ar kāzām virsū. Šī, nabadzīte, lūdzas, lai jel vēl paciešas kādas sešas nedēļiņas, kamēr viņa arī sagatavojas ar visu, kas uz kāzām vajadzīgs. Bet paiet arī šis laiciņš, un sulainis vēl kā nav, tā nav. Ir jau pats kāzu rīts, un brūte pošas patlaban ar pavāru uz baznīcu, bet vēl sulaiņa nav.

Čūska ložņā pa mežu un ir jau gandrīz aizmirsuse, ka reizi lai deguse aste. Kādu reizi viņai gadās būt laī pašā vietā, kur mežsarga dēls viņu izglāba un pakāra ūdensspanni kokā; viņa paskatās uz koku un spanni un ierauga, ka tas visgarām notecējis, no to rējis (noķepis) tumši brūnām asinīm. Čūska pavisam sabīstas — ilgs laiks jau pagājis, kamēr viņas glābējs kritis nelaimē! Žigli viņa paķer spanni uz deguna un skrej projām uz ķēniņa pili, kur sulainis guļ apakš trepēm pagalam. Viņa uzlej asinsspanni sulainim virsū un šis. kā no dziļa miega uzmodināts, staipās un brīnīdamies skatās visapkārt. “Tagad steidzies, cik vari!” čūska viņam uzsauc un izstāsta visu, kas ar viņu noticis. “Tavu brūti patlaban ģērbj kāzu uzvalkā, lai to ar citu salaulātu.”

Tikko sulainis to izdzird, viņš tūliņ atmin visu skaidri un iedomājas: "Ak, kad es atkal varētu aizlaisties kā balodis…” Tūliņ viņš arī laižas un nonāk pašā taī acumirklī ķēniņa pilī, kad brūtgāns, pavārs, iet vest princesi no kambara ārā, lai brauktu uz baznīcu.

Princese dzird, ka kaut kas pieknikstinās pie loga. Viņa paskatās un paģībst — tas jau viņas pašas baltais balodītis, viņas mīļākais. Icskrej brūtes tēvs, ķēniņš; princese atžilbst, ielaiž balodīti, un šis tūliņ paliek pārcilvēku, sulaini. Šis rāda gredzenu un pusi no saplēstās drāniņas un izstāsta, kā tas viss viņa un pavāra starpā noticies. Pavārs arī redz, ka liegties vairs nelīdzēs un sāk lūgties. Bet ķēniņš nepiedod vis — pavārs tiek sodīts. Princese ar sulaini svinēja taī pašā dienā kāzas.

20,   2, 3 (Kalētos J. Ezers uzr., Baidu Jānis Ozolos slāsi., JLB RN V R. kr.)

Kādam tēvam bija trīs dēli — divi krietni, trešais tāds Dievdotais. Dievdotais pavadīja savu laiku pa mežu ganīdams un tur ar meža radījumiem apdraudzēdamies, ar viņiem cik dažu labu reizi savu maizes kuli dalīdams. Brāļi viņu muļķoja, kur vien satikdami.

Tevs, bīdamies, ka brāļi kādreiz Dievdoto nenovāc, saka uz viņu: “Ņemi, dēls, savas trīs avitiņas un eji pats uz savu roku strādāt — man tevis vairs nevajaga.”

Dievdotais, avitiņas dzīdams, satiekas ar kādu sirmgalvi, kurš ved saitē trīs suņus. “Mainīsim!” vecis uzrunā. Dievdotajam suņi aplam patīk. “Lai iet!” viņš atbild. Viņi pārmaina un iet katrs savu ceļu. Gabaliņu pagājis, Dievdotais atminas, ka vecis nav pateicis suņu vārdus. “Veco tēt!” viņš sauc tam pakaļ, “aizmirsu prasīt, kā suņus sauc.” Vecis atbild: “Ja tev, dēls, iet grūti, tad saki: stiprs kā mūris, ātrs kā domas, ciets kā tērauds, un tev būs līdzēts.”

Saulei norietot, Dievdotais ar saviem trim suņiem apmaldās mežā. Iet, iet līdz vēlai naktei, bet kā nevar, tā nevar pajumta uziet. Beidzot viņš redz tālumā uguntiņu spīdam. Iet turp, — saburbējuse būda — iekšā veca vecene:

“Vai, dēls, kā tu še atkūlies? Man ir divpadsmit dēlu — tie ir visi slepkavas; kad viņi pārnāks — viņi tevi nokaus.”

“Rādi tik guļas vietu! lekam tie būs domājuši mani nokaut, būs paši jau izputējuši.”

Dievdotais apgulstas pie krāsns. Tikko viņš iemidzis, pārbrauc seši dēli. ka nožvadz vien. “Kas tas tāds?” viņi prasa ienākdami. Vecene atteic: “Nomaldījies ceļinieks.” Viens, izrāvis kumpi (līks zobins), Dievdotajam klāt. Šis atmostas. “Lūdzami,” viņš saka, “ļaujat man vēl trīs vārdus izrunāt priekš nāves.” — “Runā!” — “Stiprs kā mūris, ātrs kā domas, ciets kā tērauds!” Suņi no pagultas ārā, saplēš slepkavas. Pēc brīža pārbrauc otri seši. Dievdotais ar saviem suņiem viņiem pretī — miesas gabali vien nošķīst.

Rītu atprasa Dievdotais no vecenes atslēgas. “Tev nenotiks nekas,” viņš saka, “tu mani uzņēmi — es ņemšu kādas drānas, daļu no zelta, sudraba un zirgu.” Vecene gan vilcinās dot, bet nekas nelīdz. Apģērbies labākās drānās, piebēris kabatas ar zeltu, sudrabu, paņēmis biklāko zirgu, viņš aizjāj kā ķēniņš pa mežu.

Bet tavu nelaimi! nevar un nevar atrast ceļu, kas izvestu no meža. Viņam atkal jāmaldās. Naktī viņš ierauga tāļumā spīguļojam pulka uguņu. Aizjāj, kur ugunis — atron krāšņu pili. Še saņem to laipni stalts kungs, kuiš ierāda zirgam stalli, pašam guļas vietu un suņus ieslēdz dzelzs būdā. No rīta svešais kungs vadā Dievdoto pa visām malām, rādīdams savu bagātību, stāstīdams, ka viņam esot septiņdesmit vīru, kas visi izsūtīti pie darba. Drīz tie būšot mājās.

Beidzot ieiet abi ģērbkambarī. Laipnais kungs uzvedina drēbes mainīt. Dievdotais mierā. Tiklīdz šis izģērbies, kungs ārā un krāpts! durvis cieti. Dievdotais, slazdos būdams, redz savu dzīvību pīķa galā. Pēc kāda laika atver viņa cietuma durvis. “Nāci ārā!” laipnais kungs sauc. Dievdotais redz — abpus durvīm ir nostājušies garās rindās kunga kalpi milnām rokās, rindu galā dziļa bedre, bedres vidū kārtavu stabs. Turp jāiet Dievdotajam. Dievdotais lūdzas: “lekam mani nomaitājat, atļaujat man izrunāt trīs vārdus.” “Manis dēļ runā desmit, bet pakārts jau tiksi!” laipnais kungs atbild.

“Stiprs kā mūris, ātrs kā domas, ciets kā tērauds!” sauc Dievdotais, un suņi klāt, saplēš slepkavas, ka lupatas vien nokust. Dievdotais, redzējis kādi briesmu darbi še strādāti, aizjāj, sagrābies daudz naudas.

Jāj vienā jāšanā, kamēr nokļūst jūrmalā. Tur uziet savādu būdu ar vienu gultu, vienu galdu, uz kura deg svece. Dievdotais apmetas te pārgulēt. Gultā atlicies, dzird braucēju pie durvīm pieturam, lenāķ daiļa sieviete. Abi skatās un brīnās. Dievdotajam sirds vien pukst. Pēdīgi viņš uzsāk valodu: “Kur tu, dailenīt, tik vēlu?”

“Esmu šās zemes ķēniņa meita. Velni spaida par daudz mana tēva valsti. Lai varētu no tiem glābties, atveda mani viņiem par upuri.”

“Nebīsties, mīļā, ar tiem iztiksim," tā Dievdotais saka. Abi guļ. Pienāk pusnakts. Velns ar sešām galvām iekšā. “Stiprs kā mūris, ātrs kā domas, ciets kā tērauds!” Dievdotais sauc. Velnam kauli vien nograb.

“Vēl neesam glābti," princese saka, “drīz nāks velns ar divpadsmit galvām mūs raudzīt un savu brāli mājās vest.”

Nebij ilgi arī —jau nāca otrais: jūra šņāca un krāca, viļņi verstīm augstu cēlās gaisā, bet Dievdotais gulēdams sauca:

“Stiprs kā mūris, ātrs kā domas, ciets kā tērauds!” un velns bija beigts.

Rītā atbrauc raudzīt ķēniņa meitas vedējs. Abi iziet ārā, bet suņi paliek istabā guļot. Redzēdams princesi dzīvu un zinādams Dievdoto viņas glābēju, vedējs tam ar rungu pauks! pa pieri un šis izstiepjas. Vedējs saka uz princesi: “Ja neteiksi tēvam, ka es tevi izglābis, tad arī tevi nositīšu." Princese saka: “Taupi tik manu dzīvību, darīšu visu!”

Suņi atmodušies redz. kas noticis. “Mūsu kungs beigts,” saka stiprais kā mūris ātrajam kā domas, “skrēji pa trim ķēniņu valstīm — atnesi avota ūdeni un zāles!” “Labi!” šis atteic. Drīzi jo drīzi ir atnests avota ūdens, atnestas zāles. Avota ūdeni iepilina mutē un ar zālēm ierīvē vātis.

Dievdotais ceļas kājās. Visi tagad iet pa pēdām uz ķēniņa pili. Te jau taisās princesei kāzas turēt. Bet viņa, ieraudzījuse Dievdoto, nevar vairs valdīties un atklāj visu tēvam. Vedējs dabūn to sodu, ko agrāk devis Dievdotajam, Dievdotais dabū ķēniņa meitu. Pēc sievas tēva nāves paliek Dievdotais par ķēniņu un valda līdz ar savu sievu krietni jo krietni.

(Dzirciemā Ernsts Birznieks uzr.,

20,  2, 4 Fricis Paberzis slāsi., JLB RNIII li. kr.)

Mazs puisēns reiz ganījis cūkas un maucis no vītoliem stabules. Nevis šādas tādas stabulītes, bet tādas stabules, kad tās papūš, tad visi tūliņ danco. Citi ieteic puikam, lai viņš ejot apkārt pie ķēniņiem pūzdams, tad viņš dabūšot daudz, daudz naudas.

Puika iet. Viņš nonāk pie ķēniņa un sāk pūst. Ķēniņam tā patīk viņa pūšana, ka viņš apsola puikam it visu, ko tik viņš lūgšot, ja pat pusvalsti. Puika nezin, ko lūgt. Viņš lūdz ķēniņam, lai tam ļauj divi dienas apskatīties un apdomāt, ko lai viņš lūdz. Ķēniņš ir ar mieru — ļauj, lai viņš iet visur un skatās, kur un ko grib.

Puika iet pa dārzu un redz tur pliku sievieti, pieķēdētu pie koka. Puika grib jau sākt mukt, bet sieviete lūdz, lai viņu atsvabinot. Puika aiziet pie ķēniņa un lūdz, lai tas viņam dodot dārzā pieķēdēto sievieti. “Es tev desmit reizes labāki dotu pusvalsti nekā to sievieti, bet, tā kā es tev reiz sacījis, ka došu, ko vien prasīsi, tad ņem arī.” Ķēniņš lika atķēdēt sievieti un atdeva to puikam.

Tas ar sievieti aiziet uz kuģi un brauc pāri jūrai projām. Sieviete sāk puikam par sevi stāstīt: “Mans tēvs aiz jūras ir par ķēniņu. Mani no viņa nozaga un atveda pie šī ķēniņa; tas mani gribēja precēt, bet es pie viņa negāju, tāpēc viņš mani lika pieķēdēt dārzā pie koka. Par manu izglābšanu mans tēvs izsolīja pusvalsti un mani pašu.” Princese pārplēš mutes autiņu un iedod vienu pusi savam glābējam, otru patura pati.

Kuģa kapteinis, noklausījies princeses stāstu, arī sāk iekārot pusvalsti un precēt princesi. Viņš nodomā viņas īsto glābēju — stabulnieku — nomaitāt un tad pats uzdoties par princeses glābēju. Kā domājis, tā darīja. Viņš aiziet pie stabulnieka, tura viņam pistoli uz krūtīm un prasa, kādu nāvi labāki vēloties: vai kad nošauj jeb uz airēm palaiž jūrā. Stabulnieks redz — nāve tik tā kā tā — labāki jau mirt plašajā jūrā nekā šaurajā kuģītī — viņš ir labāki ar mieru, kad to ielaiž jūrā.

Kapteinis to tūliņ izdara. Tad viņš apzvērina princesi, ka tai jāuzdod viņu par savu glābēju. la nu viņi nobrauca ķēniņa pilī. Ķēniņš priecīgs, ka viņa meita atkal pārradusies. Viņš nezin, kā diezgan pateikties viņas glābējam un pārvedējam. Ķēniņš liek taisīt jaunu pili priekš jaunā pāra, un pēc gada būs kāzas.

Stabulnieku laivā aizdzina vējš tāļi, tāļi jūrā. Sacēlās vētra un apgāza viņa laivu. Viņš uzrāpās uz laivas dibina, un nu viņu dzen atkal uz priekšu, uz priekšu, kamēr izdzina pavisam malā — pie bieza meža. Stabulnieks iet gar jūrmalu arvienu tāļāk uz priekšu un pienāk pie upes. Pār upi pārkritis nolūzis koks — viņš lien tam pāri. Jau līdz pusei palīdis — ierauga upes otrā pusē lāci, kurš, rīkli atplētis, uz viņu gaida. Nu viņš grib līst atpakaļ, bet tur atkal ierauga vilku.

Stabulnieks paliek vidū un sāk lūgt Dievu, nožēlodams, ka nav labāki jiņā noslīcis. No lāča puses nāk vecs vīriņš, iegrūž lāci upē, tā kā tas no viļņiem top aiznests uz jūru, un sauc, lai viņš iet pāri. N11 vecais vīriņš izprasa stabulniekam, no kurienes viņš nākot, kurp ejot un kas viņš esot. Stabulnieks izteic visu smalki: ka ganījis papriekš cūkas, maucis stabules, un, kad tās stabulējis — visi dancojuši. Tad citi viņam ierunājuši, lai viņš ejot pie ķēniņa pastabulēt. Aizgājis — dabūjis par stabulēšanu ķēniņa princesi, bet kapteinis to atņēmis — viņu vēl jūrā ielaidis — vairāk nezinot.

Vecais vīriņš saka: “Nu tad es tev teikšu vairāk: kapteinis pārveda princesi pie ķēniņa un teicās par viņas glābēju. Tagad ķēniņš liek priekš jaunā pāra taisīt pili, un pēc gada laika viņi svinēs kāzas. Še tev podiņš un pindzele — eji un piedodies par mālderi. Tikko tu pindzeli iemērksi podiņā un sviedīsi pret sienu, tad viss, ko vien domāsi, būs uz sienas redzams. Eji vien gaf jūrmalu uz priekšu, kamēr tu nonāksi pie jaunās pils, tur tad tu piedodies par mālderi. Še tev vēl viens vērdiņš, to iebāzi kabatā, tas tev tad tur paliks uz visiem laikiem — varēsi vilkt pa vērdiņam ārā, cik vien gribēsi, bet kā viens paliks, tā paliks kulē.”

Stabulnieks pateicas vecajam vīriņam un sāk iet gaļ jūrmalu uz priekšu. Viņš gan iet, gan iet sukri, bet nemaz vēl nevar sasniegt pilsētu. Vēl tik ir viens mēnesis līdz princeses kāzām, kad viņš nonāk pilsētā.

Jaunā pils jau gatava — vēl tikai vajaga izmālēt. Mālderi gan pieteikušies vairāki, bet ķēniņš meklē īstu mākslenieku un tādu, kas varētu tūkstoš vērdiņus ielikt drošībai.

Te ieradies stabulnieks. Ķēniņš tūliņ salīgst — viņam tūkstoš vērdiņi drošības naudas. Salīgst — iet atpakaļ uz vīnūzi un sāk uzdzīvot. Dzer dienu, dzer nakti un tik maksā ar vērdiņiem. Par salīgto darbu viņš neliekas ne zinot. Gan ķēniņš sūta ziņu uz ziņas, lai nāk mālēt, bet šis tik: “Kas ķēniņam par daļu, gan es pastrādāšu, vai viņam nav tūkstoš vērdiņi par drošību?” Ir jau beidzamā nedēļa priekš kāzām — viņš vēl neiet.

Atnāk beidzamā sestdiena — nu ies gan. Ieiet pirmā kambarī, apslapina pindzeli podiņā — gadās lauks, dīķmala, vītoli, cūkas rakņā lauku, cūku puika iekāpis vītolā, mauc svilpjus un pūš: cūkas, sivēni, citi gani, visi, visi danco, griežas kā put vien. Otrā kambarī gadās, ka ķēniņš par stabulēšanu apsola princesi. Trešā kambarī gadās, ka princese pārplēš mutes autiņu — vienu pusi iedod viņam — savam glābējam, otru pate patura, un kā kapteins viņu jūrā iemet. Ceturtā kambarī gadās, ka viņš no viļņiem izglābjas, kā vecais vīriņš podiņu iedod. Piektajā kambarī gadās, ka kapteinis pārved princesi un teicas par viņas glābēju, bet nevar uzrādīt pusi no ķēniņa meitas lakatiņa.

Tad ķēniņš liek atvest kapteini un prasa, vai viņam esot no viņa meitas kabatas lakatiņa puse. Kapteinim nava — sāk lūgties, liet ķēniņš nav pielūdzams: “Kāds sods manas meitas glābējam bija jācieš nevainīgam, tāds tev tagad jādabū vainīgam!” Ķēniņš lika tūliņ ielikt kapteini laivā un palaist bez airiem jūrā. Vētra acumirklī apsvieda laivu, un kapteinis noslīka.

Otrā dienā svin kāzas īstais meitas glābējs.

3.  virkne. 21. Dimanta jātnieks

(Kalētos J. Ezers uzr., Treijeru

21,  I, I Žanis Gramzdā stāsi., JLB RN V R. kr.)

Kādam ķēniņam bija dēls un trīs meitas. Dēlu viņš mīļoja vairāk par visiem bērniem. Ķēniņš bija viņam dēstījis ābeli, uz kuras auga zelta āboli. Katru nakti nozuda pa ābolim. Princis pavēlēja cilpas ietaisīt ābelē.

Tavu brīnumu! — vīrs ar misiņa bārzdu bija no rīta cilpās. Ķēniņš, gribēdams to rādīt saviem draugiem, liek viņu cietumā ielikt. Kamēr šis cietumā, tamēr rotaļojas princis ar āboli blakus istabā. Bet tavu nelaimi! — ābolis, kā tas gadījās, kā ne, ierit pa caurumu pie Misiņbārzda. Princis lūdzas: “Mīļo Misiņbārzd, atdodi man āboli!”

"Ja izlaidīsi no cietuma, “ teic Misiņbārzds, “tad dabūsi, ātrāki nē.”

“To nevaru; cietuma atslēga manai mātei kabatā.”

“Eji pie mātes,” Misiņbārzds māca, “liec galvu ieskāties un izņēmi pa to brīdi atslēgu no kabatas. Mani izlaidis, atlieci atslēgu tāpat atpakaļ.” Princis izlaiž Misiņbārzdu. Šis saka: “Ka tev kā vajaga, tad sauci mani, un es būšu klāt.” Princis iet atkal pie mātes: "Ieskā man vēl galvu!” Kamēr māte ieskā galvu, stumj princis lēnām atslēgu kabatā, bet māte to pamana. “Ko tu darīji ar atslēgu?” viņa uzprasa. Dēls izstāsta visu. Sanāk viesi ķēniņam. Viņš ved Misiņbārzdu rādīt, bet cietums tukšs. Ķēniņiene pastāsta, kas noticis. “Ārā no manas valsts!” ķēniņš tam bārgi uzsauc, “tikai vienu vienīgu zaldātu ņēmi līdz un atstāji šo pašu stundu manu valsti.”

Abi aiziet bēdīgi. Viņi nomaldās tuksnesī. “Skaties tik,” zaldāts saka, “man tevis labad būs vēl badā jānomirst; uzturs jau iet pie beigām, ūdens ne lāsītes. Slāpst, ka vai mēle pie žaunām piekalst.” Princis atcērt: "Ko nu gvergzdi tik daudz. Rau, kur aka! Iesim turp.” Viņi nonāk pie akas, bet nevar sasniegt ūdeni. Zaldātam padoms drīzi rokā. “Nolaidi mani pie kājām akā,” viņš saka, “nolaidīšu tevi, kad padzeršos.”

“Labi!”

Zaldāts padzēries, nolaiž princi akā. “Padzēru jau,” šis sauc, “velc mani ārā!” “Es ar tevi esmu apnicis līdz beidzamajam,” zaldāts atbild, “gribu no tevis atsvabināties. Ja atdosi man savas drēbes un ķēniņa dotās grāmatas, tad atstāšu tevi dzīvu; ja ne, tad vari akā palikt.”

"Velci tikai ārā,” princis lūdzās, “atdošu visu.” Ta notiek, viņi izšķiras. Zaldāts noiet pie kāda ķēniņa, uzrāda savas grāmatas, un ķēniņš viņu pieņem par dēlu. Negodīgas dzīvošanas labad drīzi viņu aizdzen. Viņš iestājas pie pūķiem dienestā. “Ja tu mums katram atvedi labi skaistu meitu,” pūķi saka, “tad dosim tev katrs divi pūri naudas.” Zaldāts pārdomā, kā pie meitām tikt.

Princis, pa tam atnācis nepazīts sava tēva pilī, ir salīdzis par zirgu puisi. Reiz viņš satiekas pie pils mūriem ar Misiņbārzdu un tam izstāsta savu ligu.

“Gan mēs atriebsimies zaldātam!” Misiņbārzds saka. “Vai nenāksi šovakar pie mums dzīrēs?” “Labprāt!” zirgu puisis atbild. “Bet lieci vērā,” Misiņbārzds turpina, “ēst un dzert ir brīv — runāt nē. Tagad steidzies, ka drīzi aiztiekam.”

Dienas darbus beidzis, princis iet tam līdz. Jūrmalā sēžas abi laivā un brauc. Malā tikuši viņi nonāk lepnā pilī. Tur daudz viesu. Visi ēd un dzer, bet nerunā ne vārda. Pēc kāda laika visi šķiras. Zirgu puisis paņem no turienes līdz sidraba zirgu. Otrā vakarā tie brauc atkal uz dzīrēm. “Ēdi, dzēri, cik gribi,” Misiņbārzds piekodina, “bet nerunā tikai.” Mājās braucot, paņem puisis līdzi zelta zirgu. Trešā vakarā viņš pārved dimanta zirgu. Neilgi pēc tam aizjāj pie ķēniņa pazīstamais zaldāts. “Mans kungs mani sūta,” zaldāts saka, “lai aizvedu viņam jūsu vecāko meitu.”

“Manu vecāko meitu? Kas tad tāds ir tavs kungs, ka viņš man tā var prasīt?”

“Nebūs labi, ķēniņ!” zaldāts biedina, “mans kungs ir varens pūķis, viņš apspļaus jūsu zemi ar uguni un visu nodedzinās.”

“Došu jau savu meitu!” Zaldāts aizjāj. Ķēniņš izsludina: "Pusi no manas valsts dabūs tas, kas novedīs manu meitu pie pūķa un viņu atkal atvedīs dzīvu atpakaļ.” Zirgu puisis apbruņojies sēžas sidraba zirgā un jāj pie ķēniņa. Šis, viņu turēdams par kādu svešu princi, ļauj tam vest meitu. Meita sēžas viņam aiz muguras un abi aizaulekšo.

“Dod man to meitu!” sauc pūķis jūrmalā, uguni spļaudams, ka sakarst zirgu puiša bruņas. Bet šis tam virsū ar zobiņu — švirkš! un pūķis izstiepjas. Puisis izgriež tam mēli un paņem to līdzi. Ķēniņam liels prieks par atdabūto meitu, bet varonis nozūd.

Otrā dienā zaldāts prasa otras meitas. Nepazīstamais klāt un aizved princesi. Pūķis ar trim galvām viņu sagaida jūrmalā un spļauj ugunis, ka bruņas top sarkanas. Puisis kā kaķis viņam kaklā — un visas trīs galvas zemē. Mēles izgriezis, viņš laiž mājās.

Trešā dienā zaldāts klāt un prasa jaunākās meitas. Ķēniņš apsola. Varonis atkal atjāj, bet šoreiz ar dimanta zirgu. “Lejat tagad ūdeni visos dzelzs katlos,” viņš pavēl; tad saka — pagriezies uz princesi: “Nāci, ieķeries manam zirgam astē.” Viņa ieķeras, un tas aizjāj. Jūrmalā stāv pūķis sešām galvām. Puisis nolec no zirga. Pūķis nu krākdams, šņākdams viņam virsū; bet puisis iegrūž laimīgi savu šķēpu pūķim kuņģī, kas grīļojas, mēles šaudīdams. Princis uzlec viņam kaklā, nocērt tam visas galvas un — izrāvis mēles — jāj uz mājām.

Ķēniņš sauc: “Varoni, ņemi manu jaunāko meitu — lielākas algas man nav vairs priekš tevis!” “Nē, ķēniņ, to nevaru,” zirgu puisis teic. “Esmu viņas brālis, tavs padzītais dēls.” Dēls guļ tēvam pie krūtīm, un šis slacina viņa galvu prieka asarām. Ķēniņš, dabūjis zināt zaldāta blēdību, izsūta kara vīrus, lai saķertu blēdi. Tas izdodas. Kamēr Misiņbārzds svin kāzas ar ķēniņa vecāko meitu, zaldātam jāgrauž pūķu mēles cietumā. Pēc kāzām viņu apžēlo.

21,    1, 2 (Gramzdā Ķelmeni Žanis slāsi., Ezers uzr., Jl.fi RN V R. kr.)

Tāļu, tālu valdīja ķēniņš. Tā dēls bij liels medinieks. Reiz viņš devās medīt, pavadīts no citiem. Nonāca lielā mežā, kurā zvēru papilnam. Princis savā medības karstumā noklīda no citiem mediniekiem, ieraudzīja sumbru, ķēra pēc stopas un izšāva bultu uz viņu. Uz reizi pazuda sumbrs, un viņa vietā stāvēja milzīgs burvis, kas, roku izstiepis, viņu nolādēja, ka princim būs pārvērsties par zirgu tik ilgi, kamēr kāds gadās, kas zirga dēļ savu vienīgo dēlu ziedo…

Pavadoņi meklē, meklē princi — galā uziet viņa zirgu — saplosītu no zvēriem. Nu redz. kādu galu princis ņēmis, un pārnes šo sēru vēsti ķēniņam. Ķēniņš nezina rimties no sirdēstiem, bet ar laiku viņa skumjas atlaižas, un valda atkal par savu zemi tēvišķi.

Tāļu, tāļu bij kādam tēvam trīs dēli, no kuriem viņš ienīdēja jaunāko — to izdzina no mājām. Puisis iet, iet, nezinādams kurp. Mežā viņš apņem naktsmāju zem kokiem. Pienāk mazs vīriņš sirmu, garu bārzdu — saka: “Rau, tur pie tā koka stāv zirgs; kāp tam mugurā un jāj, kurp viņš tevi nes; ceļā tev gadīsies krāšņs dārzs, bet, no Dieva puses, neēdi no dārza augļiem.”

Puisis sēžas zirgam mugurā un jāj. Kā vīriņš stāstījis — viņš piejāj pie jauka dārza. Pa dārzu jājot, puisim gribas ļoti ēst, bet viņš atturas aizskart augļus. Viņš atver muti — viena oga iekrīt mutē — viņš apēd to. Beidzot viņš nojāj kādā ķēniņa valstī un salīgst pie pavāra par puisi.

Reiz ķēniņam sabrauc viesi. Puisis vāra ēdienus. Viņš iziet pie zirga. Zirgs māca: “Še tev šī sudraba karote, apmaisi ar to ēdienus!” Puisis tā dara. Ēdieni ir tik labi izdevušies, ka viesi par labu vārīšanu samet pavāram daudz naudas. Pavārs dod arī puisim, bet šis neņem ne graša.

Ķēniņam bija trīs meitas — visas velnam dodamas. Kādā dienā ķēniņš sarīkojas un ved velnam vecāko meitu. “Atprasies šodien pavāram,” zirgs teic puisim. Labi. Zirgs pārvēršas par lepnu kara zirgu, pavāra puisis par princi un jāj pakaļ ķēniņam. “Ceļat ķēniņa meitu manā zirgā, es viņu izglābšu,” puisis sauc. Padarīts.

Velns nāk, rūc, ka zeme dimd. Jau cērtas šķēpiem. Princese turas pie nepazīstamā prinča, un, kamēr viņš kaujas, viņa iepin tam savu gredzenu matos. Velns pārvarēts aizbēg. Ķēniņš grib nepazīstamo varoni paturēt pie sevis, bet šis aizjāj.

Otrā dienā ved velnam otru meitu. Puisis atkal jāj un uzceļ viņu savā zirgā. Viņš cīnās ar velnu, bet ķēniņa meita pin viņam matos savu gredzenu. Velns sakauts — varonis nepazīts aizjāj.

Trešajā dienā ķēniņš nostāda trīssimt baznīckungu un trīstūkstoš kara vīru. Ķēniņš domā: ja baznīckungi viņu nepielūgs, tad kara vīri viņu nokaus. Nepazīstamais atkal klāt. Ceļ princesi zirgā, un puisis kaujas ar velnu. Pa to laiku princese iesien puisim matos savu gredzenu. Velnu sakauj.

Baznīckungi slīgst ceļos un lūdzas, bet puisis laiž tik projām. Kara vīri cērt ar zobiņiem, bet netrāpa. Pēdīgi vecs zaldāts ievaino nepazīstamo vaigā.

Mājās rāda puisis zirgam vāti. Zirgs aplaiza, vāts sazīst, un rēta vien atliekas.

Kādā jaukā dienā puisis guļ saulgozī ķēniņa dārzā. Ķēniņš un princeses skatās pa pils logu un redz pavāra puiša matos kaut ko spīdam. Viena princese iet skatīties un ierauga savu gredzenu.

Ķēniņš liek puisi iesaukt: “Kālab tev apsieta galva?” Puisis atbild: “Man sāp galva.” “Noraisi lakatu!" ķēniņš pavēl. Noraisa. Puisim vaigā rēta un matos visi trīs gredzeni.

“Vari precēt, kuru meitu gribi,” ķēniņš priecīgi atvēl. Puisis apprec jaunāko. Pēc gada piedzimst jaunajam pārim dēls un aug, ka prieks redzēt.

Kādu nakti varonis redz sapnī savu zirgu zemē iestigušu līdz žoklēm. Ķēniņa znots iet pie zirga. “Celies, celies, celies augšām!” viņš uzmudina zirgu. Zirgs saka: “Nevaru un ātrāk necelšos, iekams nebūsi nokāvis savu dēlu uz manas muguras.” Puisis liek savu dēlu uz zirga muguras. “Nekauji!” zirgs uzsauc. “Man diezgan. Redzu tavu sirdi. Bet parādi vēl tik daudz labsirdības un nocērti man kaklu.” Puisis necērt. “Sargies, neies tev labi, ja manis neklausīsi,” zirgs saka. Puisis domā, domā; beidzot paņem zobiņu. Galva nokrīt. un rumpja vietā stāv smuidrs princis, šās zemes ķēniņa dēls. Puisis un princis abi dzīvo vislielākā saticībā, draudzībā, ka ne brāļi tā nevar dzīvot.

21.  I, 4 (Liel-Auci J. Vacersuzr., Dr. A. Bielensteina kr.)*

Vienam ķēniņam bij liels dārzs visvisādiem augļu kokiem. Bet piepeži sāka koki cits pēc cita kalst. Tad ķēniņa dēls sapņoja, ka dārzs ar lielarklu aparams, gan tad kokus glābšot. 'Ievs iedeva dēlam pieci vīri un lielarklu — divpadsmitjūgu — lai ar

Ara, izara vienu koku, otru, kā nāks pie beidzamā — izveļas no sakņu apakšas starp lemešiem sprīdi garš vīriņš ar olekti garu bārzdiņu. Ķēniņš Misiņbārzdiņu iesprostoja dzelzs sprostā un aizbrauca citus ķēniņus paaicināt mazo sprīdīti aplūkot — apbrīnot. Bet, kamēr ķēniņš ceļā — ķēniņa dēls svaidās tāpat pa lauku ar zelta ābolu. Svaidās — ābols ieripo mazā vīriņa sprostā, un tas ābolu neatdod: lai izlaižot no sprosta, tad jā. Dēls izlaiž — vīriņš pazūd, tikai to vien ieteikdamies: “Ja tev nelabi klājas, piemini mani.”

Pārbrauc ķēniņš, neatrod Misiņbārzdu vairs — dusmīgs bez gala. Un dusmās viņš aizdzina dēlu pasaulē; tikai vienu kara vīru gan iedeva biedros līdz un labu tiesu mantas ceļa pārtikai. Dēls ar kara vīru gāja pa tuksnesi veselu nedēļu. Beidzot uzgāja vienu avotu. Avotā ūdens bij dziļi. Ķēniņa dēls sacīja kara vīram: “Nemi mani aiz kājām, es laidīšos ar galvu lejup nodzerties.” Labi. Bet karavīrs tīšām iemērca dēlu labi padziļi avota ūdenī, biedinādams, ka ņemšot viņu vai gluži noslīcināt, ja neatdošot visu mantu un nepalikšot viņam par sulaini. Šis apsola arī, nabadziņš, visu.

Nu abi iet tāļāk — nonāk vienā pilī un paliek turpat. liet kara vīrs iestāsta pils ķēniņam, ka viņa līdznācējs (viņa sulainis) varot vecus zirgus par jauniem pataisīt. Ķēniņš tad lika lielā smilšu kalnā pulka vecu zirgu sadzīt un dēlam (kara vīra sulainim) tie bij jāpataisa par jauniem, trekniem sudraba spalvā.

Dēls noiet smilšu kalnā, sāk raudāt: “Ai, Misiņbārzdiņa, kādu grūtumu tu man uzliki!” Te Misiņbārzdiņa klāt: kas kaišot. Tā un tā! Misiņbārzda atbild: “Tas nekas — nāci tikai man līdz!” Aiziet uz Misiņbārzdas māju — nu dēls apmana, ka mazais vīriņš — Misiņbārzda — ir pats vels. Trīs dienas dēls ēda, dzēra pie veļa — ceturtā dienā vels saka: “Še, dēls, sudraba pātaga, kad tu ar to zirgiem uzsitīsi, tad tic radīsies trekni, sudraba spalvā.” Labi, aizgāja atpakaļ uz smilšu kalnu, uzsita ar pātagu — visi zirgi palika trekni, sudraba spalvā.

Ķēniņš ļoti priecājās par tik lepniem zirgiem, bet kara vīrs iemuldēja melodams: dēls esot lielījies sudraba zirgus ir pat zelta spalvā pārvērst, ja viņam to liktu. Ķēniņš sadzina zirgus smilšu kalnā un liek dēlam zelta spalvā pārtaisīt. Dēls notek pie Misiņbārzdas, izstāsta lietu — Misiņbārzda iedod zelta pātagu. Pēra ar zelta pātagu zirgus — visi zirgi tērpās zelta spalvā.

Ķēniņš priecīgs bez gala, bet kara vīrs iemuld: dēls varot no nobālējušiem kauliem dzīvus lopus radīt. Tūdaļ ķēniņš lika smilšu kalnā lielu čupu kaulu sadzīt: lai 11u gādājot no tiem dzīvus lopus! Dēls aiztek pie Misiņbārzdas: tā un tā. Misiņbārzda iedeva viņam dimanta pātagu un dimanta zobiņu, sacīdams: “Ar pātagu radīsi lopus, ar zobiņu tūkstots galvu vienā cirtienā nocirtīsi.” Dēls aizgāja pie kaulu čupas un pēra, un pēra kaulus ar dimanta pātagu no vietas. Čupa sāka kustēties, radās dzīvība: lopi, cilvēki, ka čum un kust.

liet pašā tai brīdī, kad dzīvības radās, dēls bij uzkāpis nezinādams taisni uz cūkas kauliem. Līdz 11u cūkas kauli atdzīvojās, dēls gadījās cūkai jātniskis mugurā un jāja — seglos atspēries — tiešām uz ķēniņa pili. Aizjāja tur, ķēniņš lika jaunradītiem lopiem jaunas kūtis uzcirst un dēlu iecēla par lopkopēju.

liet tam pašam ķēniņam bij trīs meitas veļam atdodamas. Šīs meitas izglābj no veļa jaunais lopkopējs, bet kara vīrs, kas meitas bij veļam vedis atdot. nozvērina meitas, lai sakot, ka viņš tas glābējs.

Bet. ar trešo veļu cīnoties — dēlam (lopkopējam) nācās grūti cīnīties: vels viņa dimanta kumeļu iespēra zemē un viņu pašu arī līdz jostai sadzina zemē, ieskrambādams dēlam vēl īkšķi brangi padikti. Tad dēls piesauc savu Misiņbārzdu.

Atskrien Misiņbārzda pukodamies: “Es tev iedevu zobiņu, ar to ir kara spēkus varēji pārspēt vienā cirtienā, un tu mani vēl aicini — tagad man savam paša tēva brālim galva jānorauj!” Misiņbārzda palīdz veļu pārvarēt, meitu izglābt.

Dēls pāriet (kad bij kalnā atpūties) pie ķēniņa, bet ķēniņš kara vīram jau meitu (jaunāko) apsolījis. Te jaunākā parāda ķēniņam (tēvam) dēla ieskrambāto īkšķi, izstāsta taisnību — kafa vīru notiesā, dēlu ar jaunāko meitu saprecina.

«

21,     1, 6 (Druvienā K. Tarziers uzr., Brīvzemnieka “CGopHHKh")*

Bija brašs zēns — ļoti stiprs un gudrs. Tas ielūkoja ķēniņa meitu. Viņš aiziet uz pili precībās — ķēniņam nepatīk šis: esot nabags, nemācīts. Bet ķēniņam ietikās pajokot zēnu, tādēļ sacīja: “Ja visas manas pavēles divpadsmit mēnešu laikā izpildīsi, tad meitu došu tev, ja ne — nedošu.” — “Labi — bet vai pavēles būs tādas, ka cilvēks iespēs maz izpildīt?” — “Kā tad!”

Nu ķēniņš brašajam zēnam deva pirmo pavēli: “Eji manā dārzā, nogalini vienradzi, kas tur iekūlies!” Zēns paņēma lielu vāli, noasināja resno galu — iegāja ķēniņa dārzā. Ieiet — nostājas aiz apses. Vienradzis pamana šo — dosies virsū, bet ieklupa ar ragu apsē. Zēns atspruka no apses nost, izdūra acis nezvēram un nu mietēja ar vāli, kamēr nosita.

Tagad ķēniņš deva zēnam otru pavēli: “Izbrauci kuģi četriem cilvēkiem tikai no Daugavas jūfā bez muitas!” Bet tobrīd Daugavā bijuši milzumis muitas kuģu. Zēns iekāpis kuģī — četriem cilvēkiem vien — raudzījis no muitas kuģiem izmanīties. Bet, lai manījies kā manīdamies, vienam muitas kuģim tikpat icklupis nagos. Muitinieki ievaicāsies: “Kas tur ir?” Bet šis noteicis ne vārda neatbildēt. Muitiniekiem gribējās taču redzēt, kas svešā kuģī īsti ir, un nu viens pēc otra līdīs kuģī iekšā. Bet kurš kuģī ielīdis, to zēns iesprosto kuģa apakšā, kamēr tā visus muitiniekus bij saķēris un bez nevienas muitas iebraucis jūfā.

Pēc tam ķēniņam izcēlās karš — ienaidnieki jau daudz zemes gabalu bi j izpostījuši viņam. Ķēniņš tad lika zēnam vienam pašam ienaidniekus aizdzīt, uzsiedams pie tam zēnu zirgam mugurā. Zēns jāj viens pats ienaidniekiem pretim, bet ceļā viņš aizkampj vecu verstes stabu, nolauž to un uzkrauj zirga mugurā pats sev priekšā.

Ienaidnieki pašu laiku ēda azaidu, te izlēks viens stāvus, ieteiksies: “Skat, kā tur put, tur laikam ienaidnieka kara spēks.” Izlēks arī otris, sacīdams: “Kas tur aulekšo veiklā kumeļā? Tas melnais, kas pašā priekšā droši vien Jupis — viņš mūs visus satrieks, jo esam teitan daudz grēka pastrādājuši. Bet tas, kas viņam aiz muguras sēž, droši vien pats Jods.” Visi ienaidnieki aizspruka atpakaļ. Tā zēns visus bij aizdzinis.

Nu ķēniņš deva jaunu pavēli: “Atnesi man vienu zvaigzni, ko pie debesīm redzu!” Zēns naktī noskatījās to vietu, kur patlaban zvaigzne no debesīm nokrita un aiznesa šo zvaigzni ķēniņam.

Tagad ķēniņš ticēja, ka zēnam vajaga būt lielam burvim, un. brinum izbijies no viņa, deva šādu pavēli: “Izdziedini tādu slimnieku man, kam šodien mirstamais brīdis jau klāt.” Zēns saaicināja pulka slimnieku — piesacīja: “Kurš no jums šodien neizturēsies trīs stundas no vietas kā vesels, to sagrauzdēšu par iekšādzeramu pulveri citiem slimniekiem.” Viņš izlasīja pašu vājāko no slimniekiem, un tas izlikās trīs stundas par gluži veselu; pret vakaru slimais gan nomira.

Ķēniņš bija licis vienam burvim ķēniņa meitu uz divi mēnešiem par vāveri pārvērst. Burvis to izdarīja. Nu ķēniņš lika zēnam noburto ķēniņa meitu uzmeklēt. Sameklēja veselus divi mēnešus — no ķēniņa meitas ne jausmas. Te piepeži pie meža boga pamanīs lielu, skaistu vāveri. Liels vāveru sitējs viņš no laika gala bija — dzinās tai pakaļ. Dzinās visu dienu, beidzot panāca — sāka sist. Līdz tikai aiztika vāveri — tūdaļ tā palika par cilvēku, un nu abi divi iet uz pilsētu pie ķēniņa.

Bet ķēniņš — kauču divpadsmit mēneši bija jau aiztecējuši — nevēlēja un nevēlēja precēties. Viņš lika zēnam iznīdēt no pasaules pašu burvi. Zēns aiziet pie burvja. Aiziet uz burvja mājām — burvis pārvēršas par briesmīgu pūķi un metas tam virsū. Bet zēns neizbijās vis, satvēra pūķi aiz ausīm — burvis tūdaļ saslima. Nu iegrūda pūķi rijas krāsnī uz kvēlošām oglēm — burvis nomira.

Zēns parādīja burvja miesas, un nu pats izdaudzinājās par lielu burvi. Ķēniņš sabaidījās — atdeva zēnam savu meitu par sievu. Nosvinēja lepnas kāzas un dzīvoja labi.

(Dzirciemā Ernsts Birznicks uzr.,

21,   1,7 slāsi. Bille Freiberga, JLB RNIII R. kr. j

Tēvam bija dēlēns — liels palaidnis, stūrgalvis, bet pie tam arī liels gudrinieks un mutesbajārs. Cūkas viņš nekad labi nenoganīja — katru dienu viņas vai nu izrakņāja rāceņus, izrušināja pļavas jeb novazāja labību, lēvs par to tā saskaitās, ka ņēmās beigu beigās puiku stroķēt (pērt). Bet ko puika dara? Viņš atstāj otrā dienā cūkas pavisam un poš pats prom pa pasauli.

Labu gabalu gājis, puika apguļas mežā apakš egles. Pa sapņiem viņš dzird, ka viņu trīs reizes sauc un lad saka, lai lik viņš ejot pa lo pašu teku uz priekšu, tad palikšot par ķēniņu. Puika atmožas un iet pa nozīmēto teku arvienu uz priekšu — arvienu dziļāki mežā iekšā, kamēr nonāk pie mazas mājiņas. Puika iet iekšā. Viņš redz: mājiņā ir galds piekrauts visādiem gārdiem ēdieniem, dzērieniem, bet neviens cilvēks nav nekur redzams. Puika sēžas pie galda, paēd un tad ielīž aizkrāsnē gulēt.

Pret pusnakti pārnāk mājiņas valdnieki — četri ķēniņi: Rūtiņš, Sirds, Krustiņš un Pīķis. Visi paēd un sāk taisīties iet gulēt. Iepriekš apguļas, viņi vēl pārrunā, kur katrs varētu vislabāki paglabāt savas mantas: Rūtiņam bija tāds mantelis, kad to apvilka — palika neredzams; Sirdei bija trīsstūra cepure — ar to varēja atsaukt un aizraidīt kara spēku: kad cepures vienu stūri pagrieza uz pieri, tad bija kaia spēks klāt; pagrieza cepures stūri uz pakausi, tad kara spēks pazuda; Krustiņam bija glāžu kurpes — ar tām varēja ik uz soļa aizspert septiņas jūdzes tālu; Pīķim bi ja tāds naudas maks, kuru nekad nevarēja iztukšot. Rūtiņš teica: “Es savu manteli ielikšu tepat gultas kājgalī.” — “Es savu cepuri paglabāšu uz krāsns stūra.” Krustiņš pabāza savas glāžu kurpes zem gultas, un Pīķis ieglabāja savu naudas maku čoriņā (rierē, ceplī). •

Puika aizkrāsnē to visu noskatījās, un, tikko četri ķēniņi bija aizmiguši, šis no aizkrāsnes ārā un sāk pēc kārtas vien piesavināties visas minētās mantas: papriekšu manteli, tad cepuri, tad glāžu kurpes un beidzot naudas maciņu. Visu sačopis, puika pa durvīm ārā un daļī! pa teku projām, tā ka vējš vien nožvingst gar ausīm — ik uz soļa septiņas jūdzes.

Ta viņš drīzi vien nonāk svešā ķēniņa valstī — pašā galvas pilsētā. Te nu agrākais cūku puika uzdzīvo kā pats bagātākais lielskungs. Un kāpēc arī ne? — naudas viņam netrūkst — var ņemt, cik grib no maciņa ārā, bet tas kā pilns, tā pilns.

Taī valstī un ķēniņš bija miris — bija palikuse tikai viena vienīga princese — tā nu bija valdniece pār visu valsti. Kaimiņu prinči gribēja labprāt valdīt pār plašo ķēniņa valstību un tādēļ nāca pie princeses uz precībām. Atnāca kādi trīs prinči vienā reizē, un visi trīs piedraudēja ar karu, tik drīzi kā princese atteikšoties tos pieņemt par brūtgāniem. Princese, nabadzīte, nezināja, ko darīt: ja ies pie viena, otri divi nāks ar kara spēku par to atriebties, un pie visiem trim iet jau nevarēja. Viņa atteica visiem trim. Visi trīs ķēniņa dēli tagad sagatavojās briesmīgi atriebties.

Mūsu agrākais cūku puika plītēja tikai katru dienu tāļāk un nebēdāja it neko par kaia spēkiem, kuri ar katru dienu nāca tuvāki. Tikai tad, kad jau ienaidnieku kara spēki bija pienākuši it tuvu, viņš aizgāja pie princeses un solījās izglābt visu valsti, ja tikai viņa tam paliek par sievu. Princese to apsolīja.

Cūku puika pagrieza cepures vienu stūri uz pieri, un acumirklī lielais kara spēks bija klāt, un visu treju prinču kara spēki sakauti. Cūku puika pagrieza cepures stūri uz pakausi, un kara spēks atkal pazuda.

Visa valsts tagad sapulcējās ap savu jauno glābēju un priecīgi nodzēra viņa kāzas ar princesi. Bijis izbrūvēts stiprs alus, tā ka brūtgāns tā sadzēries, ka miglojis vien. Savā iesilumā viņš arī izstāstījis, ka agrāki ganījis pie tēva cūkas un tapis krietni sasukāts — vēlāki apzadzis četrus ķēniņus. Bet ne princese, ne pavalstnieki to neņēmuši ļaunā — izglābis viņš tikpat tos esot — vienalga, kas viņš agrāki bijis.

4.  virkne. 22. Brālis ar māsu velna miteklī

(Kubeles skolā

22, I, ! Emsts Dinsberftis uzr., Dundagas izloksnē, A. L. P. kr.)

Vienreiz bi viens brāls un vien mās. T ie gāj laims mekelt. Izgāj cour mež uz dižceļ un āzgāj pi vien krog. Tur brāls teic uz to mās: “Paliec tu tepat tē

krogē un roug pataist mums vakriņs, es ies bišķiņ uz mež paciertes, varbūt, ka man gadses laim un es vars mums ko atnest uz vakriņem.”

“Ej, ej!” tas mās teic, “bet nepaliec tu varen seb. Man vienam tē krogē bail tā dēļ, jo tie krodznik vis tād svešļouds — tād bužeļ — ko tu no tādems var zint, kād viņ i, kād nav.”

“Nu ja, ja!” brāls atteic, “es tad ju e varen ilg nepaliks.”

Un viš āzgāj uz mež. Mās nosroudzes viņam pakļē, kamērt viš āzgāj āz tād mežstūr, tad tas mās nospūtes un iegāj tē krogē — apsskates to krod/.nik un krodzene un tad it mīlig palūdz to krodzencs, le viņam iedot kād maz katliņ — viš gribt viņems abems a brāl izvārt vakriņs. Krodzene iedod to katliņ, un tas mās iet namē vārt tos vakriņs.

Brāls iet, tā pamaz cierdem. pa to mež un rougcs, vo viš nevari ko uziet. Labe gabal pagājs, viš uz vienreiz ieroug tāļ priekšē ugiņ spīdam. “A, tur kas būs!” viš dome un iet un skates uz to ugiņ. Te viš ieroug, ka tas ugiš spīd no vien sniuk pil. Viš pieiet pi to pil klātes un skates pa log iekšēs, un viš tur redz, ka dujpacmet vīr seid pi gald un ēd vakriņs. Viņam e iekāres ēst, viš iet pi durem un pieklouve, le laiž iekšē. Tie viņ ielaiž un viš ieroug, ka visem tiems dujpacmtem vīrem i liel dunč piekaram pi sānem un no tam viš noprot, ka tie ir slepkav. Tie slepkav viņam pras: “Kas tu tāds ir?” Viš atbild: “Tīkls pats kā jūs!”

“Kad tu tāds pats i kā mēs, tad nāc iekšē.” Vis tie dujpacemt sajem viņ mīlig un lūdz, le viš apsseides pi gald un ēd līdz a viņems tos vakriņs. Tas brāls gan negribe tā lāg ēst pi slepkavem, bet kad 11u tie tā mīlig lūdz, tad viš apsseides un ēd e līdz. Bet, kamērt viš eid tos vakriņs, tie slepkav gāj apsskates viņ zoban, ko viš bi nolies uz krāšbenķ. Tie prouvē viņ celt, bet viens nevare ne pakustant; (ik pa četrem vīrem tie tik tā knap vare to zoban pacelt. T ie pakustne gāls, nospūtes, apsseides akai pi gald un dome: “Tas nav vis niek vīrs. kas tād gfūte ieroc var panest un a to koutes.

Bet, kamērt šie tā dome, tas brāls ēzdam e dome, ka te 11u labs nebūs vis. Lec no gald ougšes, paķer sov zoban un velk vienreiz gar vis to gald vien sān, tā ka visem tiems sešem, kas tur seide, gāls uzreiz bi nost kā knops. Tie oter seš, gald otrē sānē nu ķer peic sovem dunčem. Bet li kam tie sastaises uz koušnes, viš āter izceļ sov zoban akai un velk tiems otrem sešems, tā ka tiems visem akai gāls nost; bet nē — tā nebi vis: viens no tiems peidem sešem uz ātram sov gāl bi noloces uz zem, tā ka tas zobans to nemaz neāzjēm — tā tad tas a vis vesal gāl nokrit gar zem apš gald un palik dzīvs. Turpat apš to pil bi pagrabs apšēs. un viš viss tos nokoutes slepkavs tur sasvied iekšē. Tas dzīvs palices bi paslēpes, un viš nemaz nezine, kur tas bi palīcs.

Kad tas brāls to vis bi padares, tad viš gāj apakļes cour to mež akai cour uz to krog, pi to mās, ko viš tur bi pamēts, le patais (izvār) vakriņs. Mās tos vakriņs bi izvāres. Nu viņ ab div poeid. Brāls pi gald ēzdam māse izstāste, ka viš mežē atrads varen smuk pil ar dujpacemt slekavem, kas pi gald ēdš vakriņs. Viš tos nokavs un nu ta pil būs viņems.

Kad nu viņ ab cJiv bi poēdš, tad viš jem sov mās līdz, un tie nu ab div gāj Vour to niež cour uz to pil — tur dzīvt. kā sovēs mājēs. Pa to nakt tur izgulšos, piecelšes un brokst poēdš, brāls uz to mās teic: “Nu*lu var palik te to pilē un priecig dzīvt kā tov patīk, un es ies akai uz mež paciert. Nebēde neko — neviens tov te neko nedars — tie slepkav vis ju i nokout.”

Ta nu brāls āziet uz to mež projnes paciertes, un mās paliek tē pilē dzīvt. Viens pats tē pilē būdām, viš dzird lād sveš bals. Viš klouses un noprot, ka tas bals nāk no to pagrab. Viš nu ceļ to pagrab dur ougšē, kāp tur iekšē un atrod tur to dzīv paliks slepkav. Bet šis slepkavs te māse nemaz neizskates tā ka kāds nejouks slepkavs, bet tāds it kā jouns, smuks puiss. Tas piesceļes un nāk viņam tā mīlig pret, lūdz to mās tik gouž un sol viņam pulk noud, le tas viņ laiž no to pagrab ārē.

Tas mās to paklous un izlaiž viņ no to pagrab ārē. Tas slepkavs par to te māse patencan un to tā nejouš nobuče. Tas te māse noiet tik varen kārst gar sird, ka viš tā mīlig uz to slepkav paskates. Tas slepkavs to noredz un dome: “U zin ko? — to būt japrouve grieztes uz eil kom!” Viš iol tā mīlig pasmiedmos jo tujak to māse klāt un sāk tā smaiddem runt: “Mīļo māsiņ! tu redz, kas tas pa smuk pil, cik le jouk dzīvšen! Ko tu nu a lo brāl; a to tov te tik garš laiks vien būs. U labak mēs dujac lo novari kopē dzīvt — mums tad abem nekad nebūt garš laiks. Man i nouds diezgan, un tu vari nopirkt kād štāt vien lik tov līk. Es tov nopirkt zell pulkstiņ un zelt ar dimant izraibants apročs un vel ko neko, ko lik tu vēltes.”

Uz tādem solšnem tas mās paliek tāds nosarcs un domigs. Un u tad to nu nezin, kād ārig jouns meit ir uz to štāt un uz jounem puišem — uz brūdgnom? Tas mās tād maz brīsniņ padomos, gan lā noskounes, bet teic: “Nu ja, ja! Bet. kad brāls atnāks un mūs abs ieroudzs kopē, kas tad būs? Ko tad viš teiks?”

“Darsem viņam to paš, ko viš dares manem vienpacemtem biedreni, tad viš vairs nesacs nevien vārd, un mēs vars dart paš, ko vien tik mums tīk.”

Mās tād valad dzirddem nosārk, palik vel ilgāk dziļēs domēs. Un, kad tas slepkavs vel apķer viņ rok un to gloude, tad tas mās it tīr kā no ļoun apgūts, sasrucnes un nospurnes un tad teic: “Nu le tad tā ir! — es tad ir er a mier; bet tad tu man e nekrāp un dod vis ko soles.”

U te nevar redzt, kād trak i jouns meits — viņ atdod brāl dzīveb un vis, kad tik dabe joun patīkam puiš par brūdgan.

Slepkavs nosdievdmes apsoles turi vārd.

“Bet kā tad tu to dome izdart?” mās viņam prase. Tas slepkavs teic: “Es zin it lab padom, kā to it viegel vars izdart. Kad nu brāls atnāks, tad tu izsliecēs dikt slims un teic, ka tov tā trīc roks, ka tu it neko nevar dart un ka cits nekas tov nosmēķē, kā mīksts zemiņ ogs. Pi tiem ogām i zaķs klāt par sārg. Kad nu brāls tur ies tos ogs last, tad zaķs viņ nobads, un viš mums neko vairs nevārs ne teikt ne āzliegt.”

Kad nu vakrē brāls atnāc mājēs, tad mās izslikes dikt slims. Un kad brāls prase: "Kas tov kait?” tad viš brāļam atteic: “Man roks i notirps un tā dreb, ka es it neko nevar dart un man it nekas cits vairs nesmeķē ka mīksts zemiņ ogs. Kad tu tos kād souj man vart salasi un es tos dabt ēst, tad adar es gan tapt vēsais.”

Brāls ju to e tic, kad mās teic, ka viš i slims un dome, ka tad ju būs jaiet uz mež tie ogs last. Bet par to slepkavs bleidig sarunšen a to mās viš neko nezine un e nedabe neko dzirdt. Jo, kad tas brāls ienāc iekš tē pilē, tad tas slepkavs paslēpes.

Tā nu tas brāls āzgāj uz mež tos ogs last. Bet lēt viš nevare atrast tāds labs ogs. Pa pušdiensvid uz vien smuk pakalniņ viš uzgāj brīnām smuks sārkans un mīksts zemiņ ogs. Bet tiklīdz, ka viš sāk to pirme smuke og rout, te zaķs klātnes un souc: “Tos tu nerouj! tos tu nerouj vairs it nevien; tie man ciet jasarge. Un ja tu vel vien paš iesdrošantes norout, tad es tev tūlītnes nobads.” Brāls viņam atteic: “Ja tu man gribs badt, tad es sov plint liks pi vaig un tev nošous kā zaķ!” Līdz brāls to vārd bi izteics, ka tad viš zaķ nošous, tad zaķs palik itcn lēns un mīligs, līdze tam brāļam salast tos ogs un ne pēd soļ vairs no viņ neatstājes.

Ab div viņ āzgāj uz to pil. Brāls iedev māse tos ogs, un to zaķ viš ielik pilē vienē kamrē. Tur zaķs uz brāļ tā teic: “Še tov vien svilp; to tu jem no man un paglabe. Ja tad tov kādreiz uznāks kāds bēds, tad tu tik papūš to svilpiņ, tad es tūlīt tov būs klāt un tev izglābs.” Brāls nu āziet pi sov mās, tas nu zemiņ ogs sazeides un i vēsais. Vis to pouker viš tur paliek pi to mās, nosgules diensvid un uz vakar teic māse, ka viš ies akai uz mež bišķiņ paciertes. Mās ir a mier, le viš iet, tad viņam akai būs vaļs dart, ko viš grib.

Kad brāls i projnes, tad mās akai iet pi to slepkav, dod viņam lab poēst un teic tam, ka brāls no mež atnācs vēsais, zaķs viņam neko nav dares. Viņ poēdš lounag, viš nosgules diensvid, tad palies pi viņ vis pouker un uz vakar āzgājs akai uz mež paciertes.

Tas slepkavs izsbrīnes gan, kā zaķs viņ nav nobades un nevare izsdomtes, kas tur par vain i buis; bet dart neko nevare. Un nu viš teic uz to mās, le tas liekes akai vel jo slims, un, kad brāls atnāk mājēs un pras, kas viņam kait. tad le mās teic, ka viņam akai ta paš nelaim klātes un ka viš nu ieskāres meliņ ogs: kad brāls viņam tos vart atnest un viš tos dabt ēst, tad viš varbūt palikt it vēsais. Slepkavs, māse tā izmācēs, paliek sovē paslēptē vietē, un mās āziet sovē ispē (istbē = istabā).

Brāls atnāk mājēs it sebē vakrē. viņ poēd vakriņs, vel viss lab, un tie āziet gult, katars sovē kamrē. No rīt brāls piescēles, iet māss aproudzt. Tas vel gul un pukst. Brāls nosbīstes un pras: “Mās, ka tad tov 11u akai kait?” Mās nu izteic viņam vis tā, ka slepkavs viņam mācēs, ka viņam la paš nelaim klāt akai un ka viņam brīnām ieskāres meliņ ogs. Kad viš tos viņam vart atnest un viš tos dabt ēst, tad viš gan tapt vēsais. Brāls teic: “Kad tik vien ta vain, tad i jaiet. Es vakar tos zemiņ ogs mekeldem uzgāj turpat brangs meliņ ogs." Un viš gāj uz mež los ogs salast. Nu bi tas slepkavs vel to pieteics klātnes: “Tos meliņs sārge vilks; un, kad viš to pinne og norous. tad būs vilks klāt un viņ riktig saploss. ,

Brāls mežē āzgājs pi tiems meliņ ogam, un tik ko viš sāk pirme og rout, te vilks klāt un soue tapat kā zaķs: “Nerouj! un ja tu vel vien rous, tad es tev saploss!” Brāls viņam atteic tapat kā zaķam: “Ja tu man plost nāks, tad es liks sov plint pi vaig un tev nošous.” Tiklīdz kā brāls to vārd izteics, vilks paliek iten mīligs, vēcan ar ast kā suns, palīdz brāļam salast tos ogs un tad iet viņam līdz uz pil.

Brāls āznes māse tos ogs un vilk ieved tē pašē kamrē pi to zaķ, bet viš tam zaķam neko nedare. Mās no tiem meliņ ogam paliek akai brang vēsais, un brāls pi viņ to pouker pavad tapat kā citēs reizes.

Uz vakar viš iet akai uz mež paciertes. Mās nu āziet akai pi sov mīļkc — pi slepkav — un tam pateic, ka brāls akai no mež atnācs brangs, vēsais un vilks tam it neko nav dares. Tas slepkavs izsbrīnes gan, kā tas var būt, kā viņ burskunst, kas viņam mūžam ir izsdeves, tagad i palies tāds nespeicigs.

“Bet le nu būt!” viš teic uz to mās — “papruove vel šoreiz, tad redzs, kas būs. Noslieces vel slims a to paš slimeb un teic brāļam, ka tu un gouž kārt ķirš ogs, le viš iet roudzt tos kur dabt. Pi tiems būs par sarg lācs klātnes.

Brāls atnāk vakrē scb mājes, tie ab kopē poēd vakriņs, un, kā ju katar reiz, tie iet gult katars sovē kamrē. No rīt brāls piescēļes, iet mās roudzt — tas akai i dikt slims — brēc, ka viņam tas rok briesmig tvinkst un ka viņam tur nekāds cils zāls neģeld, ka labs, brūns un mīksts ķirš ogs. Varbūt, ka viš tepat pilsdārzē kādē valsmalē los vars dabt. “Bet. mīļe bāliņ, ej tu tūlīt, man tas rok tā deg, kā ugnē, ka es nemaz nevar izciest. Steidz aš, aš sarout los ogs, tad nāc āter apakļes!”

Brāls āziel, pastaiges pa lo pils lielc dārz un vienē valsmalē atrod brīnām smukcs ķirš ogs. Bet tik kā viš pirme og rouj, te lācs klāt un viņam uzsouc: “U tu traks! Kā tu le drīkst ogs rout? U11 ja tu vel vien og rous, tad es tev saploss gables!” Brāls viņam atbild lapai kā katar reiz: “Kad tu man gribs plost, tad es liks sov plint pi vaig un tev nošous.” Lācs uz tādem vārdem paliek tāds lēns un mīligs kā vilks un zaķs — neatstājes no brāl ne sol, pēd — līdz brāļam salast tos ogs — viš māk lab kāpt uz kokēm — viš uzkāp tam ķiršam pašē galē, norouj tur tos vissmukkes un visgārdkes ogs, iedod tos tam brāļam, le tas nes sove māse.

Kad brāls iet uz pil, tas lācs iet viņam līdz un viš to ieved tē pašē kamrē pi to vilk un zaķ; bet viš tiems neko nedare. Nu brāls ieiet pi sov mās un iedod viņam tos ogs. Mās apēd tos ogs un nu ir vēsais kā rutks. Viņ ab 11u poēd lounag un tad viš māse teic, ka ies passtaigtes pa to liele pilsdārz, tas viņam varen patīkam. Kad brāls āziel, tad mās ieiet pi sov mīļke un teic: “Tov burskunst neko nelīdz! brāls alnāc akai tāds pats vēsais un brangs kā buis un atnes man tāds smukes, mīkstes ķiršs, ko es apeid. Če tov e vel vien, pasmeķe, tad tu redzs, kas pa gārd, ka tīr vis mēl var āzrīt.” Slepkavs, lab brīsniņ padomes, teic: “Nu man vel vien skunst ir; ja viš to e vel vars uzvari, tad viš i gan vīrs. Liekes tu akai tāpat slims kā ikreizs un lūdz, le viš tov atnes vīn ogs. Tur būs louv par sarg. Nu redzs, u viš to vārs?”

Mās nu izdare vis tapat kā katar reiz un lūdz brāl, le viņam atnes vīn ogs, tad viš taps pilnig vēsais. Brāls klous e vel un iet mekelt tos vīn ogs. Turpat pilsdārzē, tē soulspusē, viš uziet smuke pakalniņ, tur i vīn kok un tie i pil a lielam vīn og čekam. Viš iet klātnes, izsprieces pa tiem labam čekam; bet tik ka viš vien grib rout, te louv klāt, uzsouc tapat kā tie cil un ja viš neklouss, tad viš to saploss lupat luptēs. Bet las brāls viņam atbild tapat kā tiems citcm. Tas louv dzirddem tāds vārds, ka tas vīrs sol viņ nošout un redzdem, ka viš sāk calt sov liele plint, paliek tāds pats lēns un labs, kā tie cit zvēr — palīdz rout to ogčeks, iet līdz tam brāļam uz pil, un tas viņ ieved pi tiems ritēm zvērem; bet viš tiems nevienam neko nedare.

Brāls nu ienes māse tos vīnogs — tas tosjeni tūlīt un apēd — un paliek iten vēsais un teic: “Mīles bāliņ, un es i vēsais un stipars kā louv.” Brāls viņam atteic: “Lab, lab! Es peic sov paradam gribi akai pastaigtes, bet, kad tu tik tad akai nepaliek slims?”

“Nē, nē! mīļe bāliņ, nu es ne mūžam vairs nepaliks slims — nu tu var droš iet pastaigtes, cik ilg vien tov tik tīk. Es pa lo laik roudzs nopīt tov jouns kāj uzsienams.”

Brāls āziet pastaigtes, un mās iet akai mudig iekšē pi sov mīļke un pateic tam, ka brāļam nekait un nekait nekas — viš tāds pats vēsais un brangs kā ju mūžam. Tad tas slepkavs teic tā: “Mīļe, kad rītvakar tovs brāls i mājēs, tad paprouvē, cik stipars viš e īst i! Pajem zīd dieg, liek viņam sovs roks āzlikt āz mugur, un tad tu viņam tos roks sasien a to zīd dieg, tad liek viņam rout sovs roks vaļē. Ja viš var to zīd dieg pārrout, tad jem vesal zīd dieggabal un a to viņam tos roks sasien āz mugar tapat ka a to dieg, tad redzs, ko viš tad dars.”

Otrē vakrē, kad brāls atnāk mājēs no sovs passtaigšnes, mās nav vis vairs slims, bet it printlig nāk brāļam pret, tā rundem: “Mīļe bāliņ, mēs 11u tād laik tē pilē būdām i labak un treknāk ēdš neka mājēs, tapeic es nu gribi paprouvt, cik stipars tu e tagad i, u tu būs e doudz stiprāks palies, neka tu bi? Āzliek sovs roks āz mugar, tad es tos sasies a zīd dieg. redzs u tu lo vars pārrout.”

Kad mās los roks viņam sasējs, tad viš souc: “Bāliņ, rouj nu!” Bāliš a vien rāvan pārrouj lo dieg puš, un viņam roks i vaļē. Bet 11u mās uz viņ sak: “Āzliek vel tos roks āz mugar!” Brāls āzliek. Nu mās tos roks sasien a vesal zīd dieggabal un tad teic: “Bāliņ, rouj nu!” Bāliš nu izsroustes gan kā nekā, bet nevar vis pārrout.

Mās 11u iet un attais tos durs, no to kamēr, kur tas slepkavs iekšē. Tas 11u iznāk ārē, pieiet pi to brāl un teic: “Ko tu mancnis vienpacemt biedreni dares, lo tagles tov grib atdart!” Brāls redzdem, ka 11u cilāti neka vairs nevar glābtes, sāk to slepkav lūgtes, bet (as atteic: “Te vairs nelīdz ne lāsi, ne pāter — tov jamierst!” Tad tas brāls gouž nospūšes un teic: “Kad nu jamierst, tad jamierst un nekād žēlsteb vairs nav, tad atvēĻ man jal sov tēv dot svilpiņ trīsreiz papūst.”

“To nu gan, kad tu to tik varen vēlēs,” tas slepkavs atteic. Bet, kad viņam bi tie roks āz mugar sasiet un viš pats neko nevare dart, tad viš lūdz māss, le viņam to svilp izjem no svārk kabat. Mās izvelk to svilp no svārk kabat un to pūšam gal iebīd viņam mutē un teic: “Pūš nu bāliņ!”

Tik līdz kā bāliš sāk pūst — sprāgst vaļē tie durs no to kamēr, kur tie četer zvēr bi iekšē, un tie vis a joņem ārē. Zaķs aš klat pi to rok sasienam, pārkož to zīd dieggabal puš, un roks paliek vaļē. Vilks kā ķer to slepkav no nnugars pus — to nogāž gar zem un tam pārkož rīkel. un lācs sagrāb to. vel spārdmes, slepkav un to izsviež pa log ārē. Nu tie zvēr vis rune kopē, ko a to mās dars. Tas brāls teic: “To paš, ko jūs darē a to slepkav!” Tad tas louv sagrāb to mās un saplose turpat dzīv, un izsvied pa log ārē.

Kad nu viņ to bi padareš, tad tas brāls a tiem četrem zvērem izgāj no to pil ārē, pamet to pil tukš un āzgāj projnes tāļ, tāļ pi vien ķēniņ par gan. Tam ķēniņam bi trīs meits, smukes, skaists princess. Nu es nezin, u tas tēs — tas ķēniš — kāds mants dēļ tā bi nolīdzs, adar tas vels viņam a var uzkrit, to es nezin, bet to tik es zin, ka tam tēvam sovs trīs meits tam veļam buis janodod, un tas ķēniš i buis apssoles tos sovs meits viņam nodot. Peic tam ķēniņam gan i buis žēl, ka tā apssoles, bet nu neko vairs nevare dart.

Kad tas brāls ar sovem četrem zvērem pi to ķēniņ atnāc, tad viš uz to brāl tā teic: “Man sovs trīs meits ir apsolt veļam, bet ja tu tos vart izglābt no vel nagem, tad es tov viņs viss trīs atdod par sievām.” Brāls a sovem četrem zvērem sole paprouvt, varbūt, ka vart izglābt — tad viņam būt liel lairn: viš uz reiz dabt trīs ķēniņ meits par sievām.

Kad nu bi tas vakars, kad tas pirme meit bi javed projām, tad brāls a sovem četrem zvērem nosstājes pi to kaln, kur veļam janāk ārē un gaide, likām to meit atved. Uz paš pusnakt atbrouc kučers un atved to vece meit. Tulītnes nu e kalns notrīce, un vels a sešām gālam izskrēj no to kaln ārē un gribe to meit sagrābt un vest projnes; bet brāls a sovem četrēm zvērem kāp veļam pret un sāk a viņ koutes. Un nu tie koujes, ka zobiņ skan un viss kalns trīc. Vels dabe dažs spērans no to brāl zoban, sāk briesmig rūkt, un tas louv sāk e rūkt, un tas lācs ņaudt, tas vilks koukt, un tas zaķs ūkšt, tā ka tur bi tāds lērams, ko nevar ne izteikt. Bet tas brāls a sovem zvērem uzvare to vel — nocirt viņam tos gāls un izrāv no visam tam gālam tos mēls, uzvēr tos uz snor un dev vilkam nest. Vels pazūd, un tas ķēniņ meit palik dzīvs un vēsais. Vilks nes, nes tād gabliņ tos mēls, tad teic, ka viņam paliek kārst un nevar vairs panest. Tas brāls teic: “Kad tu vairs nevar panest, tad apliksam viņs tepat apš to liele akmiņ, le viņ tur stāv, likani mēs par visam trijām meitām būs izskavšes.” Nu vis iet nosgultes, un no rīt brāls iet akai sovēs gojganēs.

Otrē vakrē ķēniņam jaliek vest akai ta otre mcit. Brāls a sovem zvērem ir akai pi kaln un gaid. Pa paš pusnakt redz, ka brouc. To otar meit atved ķēniņ namiks. Līdz šis atbroue — tūlītnes e kalns notrīc, un vels a deviņām galam nāk rūkdam no kaln ārē un grib joņ skriet pi tiems ratem klāt un izrout to meit ārē. Bet tas brāls ar sovem zvērem āzkrīt viņam priekšē, un nu tie sāk nežēlig koutes, ka zobiņ žvikst un kalns brikst, un vis tie zvēr tais vel niknāk troksen neka to pirmē reiz. Tas brāls ar sovem zvērem uzvar akai vel — nocērt viņam tos gāls, izrouj visam deviņām gālam tos mēls un noliek apš to akmiņ. Meit paliek akai dzīvs un vēsais. Vis iet nosgultes, un tas brāls no rīt iet akai gojganēs.

Trešē vakrē tam ķēniņam jaliek vest tas treše — jounke — meit. Tas javed suliņām. Tas brāls a sovem zvērem ju kalnē gaid. Pa paš pusnakt tie man, ka kalns sāk trīct. Tie skates — ja, redz, ka sulens brouc un ved to treše meit. Kalns nostrīces diktāk, un vels nāk ārē a dujpacemt gālam. Nu viš vel a jo lielāk joņ grib skriet pi tiems ratem klāt, bet tas brāls a sovem zvērem skrej viņam pret un sāk akai a viņ koutes un tik niken, ka no tiem zobnem izsprāg dzirkstels ārē un no to kāj spārdšnes cēles liel putkeļ, un dūm no to kaln, un tie zvēr taise vel trakak dump, neka tos divs reizs — tā ka vis puten sāk brēkt un skrēj ārē no šovam ligzdām. Tad tas brāls uz vienreiz kā velk a sov zoban, tad e veļam gāls sprāgst kā knops zemē. Vels sagoarst, un brāls ir uzvarēs. Tas nu izrāv akai visām gālam tos mēls un dev vilkam nest. Tas āznes un aplik tos er apš to akmiņ. Nu tie vis bi tād nogurš un apsgules, un āzmig cietē miegē.

Bet nu tiems trīs puišem, kas tos ķēniņ meits dzīvs un vēsais āzved apakļes, palik žēl, ka tas brāls nu dabs vis trīs tos smukes princess par sievām. Tie sarunes kopē, kādē vīzē viņ vart dabt to brāl nokout, tad tam ķēniņam pateikt, ka viņ tos meits ir izglābš, un tad katars dabt to meit, ko pats i veds, — par siev. Ja, to noruneš, viņ gāj mekelt, kur tas brāls i palies. Tie viņ atrad, ka viš a viseni sovem četrem zvērem bi nogājš no to kaln zemē un apsgulšes apš smukem krūmem, un ciet āzmigš. Nu tie klusiņes pielīd klātnes un nocirt tam brāļam to gāl. Nu tie priecig āzgāj uz pil un dome, ka nu tiems katram smuke siev būs rokē. Bet nekā.

Peic kād laik tic zvēr atsmostes un skates, kur viņ kungs — tas brāls — gul. Un ieroug, ka tas i pagalam un gāl nocirsts. Tad tie sāk pillē kaklē bļout un koukt. Bet tas louv tos apklusne un teic, le nebļoujes tik dikt. tas neko nelīdz — kam gāl nocirsts, to a nekād bļoušan vairs nevar uzmodant; le tie labak klous viņ padomam — viš zin tāds zāls, kad a tiems apsmērē to pūšam un tad pieliek to gāl klāt, tad tūlītnes paliek dzīvs un vēsais.

Bet kurš ies tiem zālēm pakļē? Tie i uz Leiš robžem. Vis tā nospried, ka zaķam jaiet — viš i labs mudigs un viņam i lab liel leicen, un var par visem žogem un valkem viegel pārlēkt. Bet zaķs iessouces: “U jūs trak, man raiddem! Kad ciem suņ man pamans, tie man āztrieks nezin kur projnes. un kas tad būs? Es nevar iet, le iet vilks!” Bet tas atteic: “Man i tād liel biez vil, un tagat i tāds kārsts laiks, es var pagalam nosusi, kas tad būs? Le iet lāes!” Tas sasruenes un teie: “Man ju tas pats posts, kas vilkam —jūs redz, ka man i vel jo biezāks un siltāks kažaks neka vilkam. Cik tāj es a tād kažak lādē kārstē laikē var paskriet? Un li Leiš robžem i labs gabliš ko skriet.” Nu tie vis skates cits uz cit, un neviens neko vairs nesace.

Tad louv leic: “Es ju redz, ka te nekas cits neatliek, ka man pašam būs jaiet, un es cere pa stund laik būt apakļes. Ilgāk e nevar kavtes, jo kad tie asiņ dabe apžūt, tad tie zāls neko vairs nelīdz.” Louv nu satais labs leicans un projnes kā vēš. Un riktig. peic stunds laik louv i apakjes. Nu tas louv tūlītnes a tām zālēm apsmērē to pācērtam viet. piespied to gāl klātnes, tas āter sadzis un saoug, un tas brāls aš palik dzīvs un vēsais.

Nu viš redzē gan, kād blcideb tie ķēniņļouds pi viņ bi izdareš. Viš tūlītnes āzsūte ķēniņam ziņ. ka ne viņ puiš, kas tos viņ princcs pi vel atved, bet viš i tas vīrs, kas viņs izglābs. Tas ķēniš to e tūlīt tice, jo viš ju diegan zine, ka viņ puiš nebūt ju nav tād varen vīr, kas vart uzsņemtes a vel koutes. Nu viš kučrem lik āzjūgt sovs zirgs un rats — broukt tam brāļam pakļē un to atvest ķēniņ pilē, le viš pats viņ dabt lab apskaties, kas viš tad tāds e i par kukiņ, ka varēs vel uzvart un viņ bēns izglābt? Tas brāls bi a mier.

Nu viš āzbrouc pi ķēniņ pilē. Ķēniš viņ sajēm a liel god, ieved sovēs spožēs istbēs, apseidne sov blakmes un izprase viņam vis. kā viš to i varēs izdari. Tas brāls to nu viņam gal no gal izstāste, cik nikans un varens i tas vels un cik nāvig viņam a to buis jaskoujes, likām to varēs uzvart. Tad viš ķēniņam parāde sovs skrambēns roks un ģīm un teie: “Rov, kā viš mans roks un ģīm i noploses asiņēns, jo, kur viš a sovems lielem nagem dabe grābt, tur izrāv a vis gabal ārēs.” Ķēniš to vis apsskates, nospūtes un teic: “Tu i gan liels, varens vīrs, un i pilnig izspelnes man jounke meit pa siev. Tas ir e tas smukes un labkes no visem tiem trijem. Es dome, ka tas tov e labak patiks.” Tas brāls bi a to a mier, un tas ķēniņmeit bi a brāļ er a mier, un tā tad tas viss nosbeidzes lab un priecig.

Ķēniš nu viņems lik iztaisi liels, bagats kāzs; pats prieces līdz. Un, kad tie kāzs bi nodzert un tas brāls a sov joun siev taises iet projnes, tad tas ķēniš viņems vel iešķiņķe vien no šovam smukam pilēm, kur viņ vare 11u jouk, mīļ un lustig dzīvt vis mūž; un tad viš tiems vel piedev liele gabal no sov valsteb. le viņems i pārtikšeb un nekas netrūkst.

Kad nu viņ tur vien vesal nedaļ bi izdzīvšes, tad tas brāls atsceres pa sovem zvērēni. Viš gāj tos uzmekelt un tos atrad turpat pi to kaln, kur tiems bi tas vel karš. Tur tie stāve un gaide uz viņ. Tas brāls viņems patencne par to lab palīdzeb un prase, ko viš nu vart tiems par to labam atlīdzant. Tie atteic: “Mums nekād atlīdzenšan nevaig. Mēs bi debsēs apsvainšes, un tad Dies mūs nosvied le zemē, le mēs te izciešam par sovems grēkem. Un ta muns bi pa tīr laik kavkel, kad tov dabe tādē notē palīdzt.”

Nu tie viņam atdev ardievs un tad pascēles spārnēs, un āzskrēj pa gais projnes.

22,  I, 2 (Dzirciema Dirbās Jansonu Pāvils uzr., JLli RN V R. kr.)

Reiz dzīvoja kāds ķēniņš. Viņam bija divi bērni: dēls un meita. Bet tos neizlaida nekur no mājām, tāpēc tie arī nekā no pasaules nezināja. Kad bērni bija lieli izauguši, tad princis ķēniņam lūdza zobenu un tauri un lai viņus palaižot pasauli apskatīties. Ķēniņš gan negribēja, gan negribēja, bet beigās tomēr laida.

Princis, apjozies zobenu, paņēmis tauri, aizgāja ar māsu. Gāja, gāja, pienāca vakars, palika tumšs: bij iegājuši lielā mežā, apmaldījušies. Te tie uzgāja mazu kalniņu un apņēmās še par nakli palikt. Acis pašu laiku krita ciet, te princis ieraudzīja uguni spīdam. Viņš piecēlās, uzgāja taciņu un nonāca pa to lejā. Še tas sasniedza mazu mājiņu, kufā divpadsmit slepkavu ēda pie galda. Princis tūliņ iekšā un nu tik ar zobenu cirst. Apkāva vienpadsmit slepkavu — tie uzkrita divpadsmitajam virsū, kas tikai bija paģībis. Princis domāja, ka visi beigti. Nu viņš apskatījās mājiņas iekšpusi. Bija divpadsmit kambaru: vienpadsmitos kādas nekādas lietas, zelts, sudrabs, nauda, bet divpadsmitā bija nonāvēto līķi. Šo kambari princis aizslēdza, kad viņā bija slepkavas iemetis, un lad gāja augšā kalniņā pie māsas.

Princese atmodusies un, redzēdama, ka viena pate, domāja — brālis to atstājis, un gāja viņu meklēt. Princis pūta savā taurē, un princese, to dzirdēdama, gāja uz lo pusi, kur skaņas nāca, un drīzi atkal abi satikās. Princis nu veda māsu lejā taī mājiņā — izrādīja viņai visu un iedeva tai vienpadsmit kambaru atslēgas, bet atslēgu no divpadsmitā kambara paglabāja un māsai pieteica, lai viņa neejot laī kambarī.

Lai gan visu dienu neēdis, tomēr no slepkavu ēdiena negribēja ēst. Viņš bija dārzā kāpostus redzējis un izgāja cirst no tiem ēst. Bet, līdz gribēja pirmo galviņu cirst, te izlēca zaķis un lūdzās, lai necērtot tās galviņas, viņš būšot vajadzīgā brīdī liels palīgs. Princis paklausīja un gribēja otru galviņu cirst. Te izlēca vilks un sacīja to pašu, ko zaķis. Arī to princis paklausīja un gribēja trešo galviņu cirst. Nu izlēca lauva un lūdzās, lai jele necērtot šās galviņas — šis būšot viņam briesmās liels palīgs. Princis atstāja galviņas un cirta citas; bet zvēri vairs neatstājās no viņa —gāja līdz uz mājām.

Otrā dienā, brālim mājās neesot, māsa nevarēja vairs nociesties — uzmeklēja divpadsmitā kambara atslēgu un gāja iekšā. Līdz ko durvis atvēra, nāca pretī tas atdzīvojies slepkava — teica, lai nebīstoties no viņa — nekā nedarīšot, lai tik viņa paliekot tam par sievu un palīdzot nomaitāt viņas brāli. Ta to gan apsolījās, bet prasīja slepkavai, kā lai to izdarot — brālim esot trīs zvēri, kas to visur pavadot. Slepkava pamācīja, lai sakot brālim, ka tai no zvēriem bail. Viņš tad tos ieslēgšot kādā kambarī. Tad lai princi lūdzot izrādīt savus spēkus — vai tas varot pārraut pusgabalu dzijas rokām atpakaļ uz muguras. Ja to pārrautu, tad lai liekot veselu gabalu pārraut; ja princis lo nepārrautu, tad viņš nākšot no kambara un to nokaušot.

Princese darīja tā un teica princim, lai ieslēdzot zvērus kādā kambarī — viņai esot bail no tiem. Kad princis to bija padarījis, tad princese jokodama prasīja, vai viņš esot tik stiprs un varot pārraut pusgabalu dzijas rokām uz muguras. Princis teica, lai tik dodot šurp. Ta nu uzlika viņa rokas uz muguras, uzbāza dzijas gabalu uz rokām. Princis rāva, un gabals bija pušu kā nieks. Nu tā uzlika veselu gabalu princim uz rokām. Princis gan rāva, gan rāva, bet nevarēja vis gabalu pārraut.

Nu bija slepkava no kambara ārā — gribēja princi nokaut, bet šis lūdzās, lai ļaujot viņam vēl beidzamo reizi tauri papūst. Slepkava to atļāva; bet, kā princis pūta, tā zaķis to dzirdēdams, teica: “Klau, klau, mūsu kungs brēc, iesim palīgā!” Zvēri izgrūda durvis, uzkrita slepkavai un to saplēsa. Princis nu piekala savu māsu pie sienas par tādu nedarbu un nolika tai priekšā trīs traukus: vienu ar oglēm, otru ar ūdeni, trešo tukšu — un teica, lai viņa ogles izēdot, ūdeni izdzerot, tukšo trauku pieraudot, tad viņai tikšot piedoti grēki. Princis, to teicis, aizgāja ar saviem zvēriem.

(Kroņa Bērzniekos Treimaņu Jānis uzr.,

22,     1,.? stāsi. Švānu Lūcija, JLB RN V R. kr.)

Sen, sen vecos laikos nāca mājās vecs zaldāts — saukts Platbārzdis pēc viņa garās, platās bārzdas. Ceļā tam iegribējās dzert; viņš piegāja pie upes, nolikās uz vēdera un dzēra, dzēra. Nodzēries gribēja augšām celties, bet kas nu! — kāds, aizķēries viņam aiz bārzdas, velk to upē, sacīdams: “Tev gals klāt, ja neapsoli man to pēc trim gadiem nodot, no kā tu nezini un kas tev mājās.” Zaldāts, savu dzīvību žēlodams un to par kādu nieku turēdams, ko nezin, — apsola.

Pārnāca mājās — nāca priecādamās pretī sieva, stāstīja: “Ak, sirsniņ! Kamēr tu nebiji mājās, man piedzima dvīnīši, puišelis un meitiņa. Puišeli nokrustīja par Kārli, meitiņu par Annu. Kārlītis tīri pēc tevis!” Platbārzdis ļoti noskuma; viņš noprata, ka abus bērnus bij apsolījis velnam.

Piesolītie trīs gadi nāca beigās. Platbārzdis izraka kambari apakš zemes, nonesa tur visu mantu un nogāja uz turieni arī pats ar sievu un bērniem. Velns atnāca uz to vietu, kur Platbārzdis bija dzīvojis, bet tur vairāk nekā neatrada kā kruķi un čauksturi, kurus zaldāts bija aizmirsis. Velns sāka čauksturi spārdīt, un čauksture teica: “Pārlauzi mani uz pusēm un sviedi to vienu galu gaisā, i kur tas nokritīs, tur viņi būs apakšā.”

Velns tā darīja un sāka zemi kārpīt, kur čaukstures gals bij nokritis. Zaldāts, to dzirdēdams, nomanīja, ka nu ies slikti, — aizsūtīja sievu, bērnus uz mežu un palika viens pats kambarī. Velns, zemi izkārpījis, atrada zaldātu un prasīja tam, kur viņa bērni. Zaldāts atteica: “Kas tie par bērniem? Man neviena bērna nav!” Nu velns klupa zaldātam virsū un sacīja: “Ja tu man neteiksi taisnību, tad es tevi nožņaugšu.” Par lielu draudēšanu zaldāts pateica, ka sieva ar bērniem mežā.

Sievai mežā raudot, kunkurojot, nolaidās liels ērglis, uzrunādams: “Nebīsties! Ja gribi savus bērnus no velna nagiem izglābt, tad lieci viņus uz maniem spārniem — es no velna izbēgšu.” Māte darīja tā — ņēma bērnus, uzlika ērglim vienu uz vienu, otru uz otru spārnu, iedeva bērniem raudādama vēl kādus ziediņus: susekli, ķemmes, lakatiņu, piekodinādama, lai lakatiņu tura katris pie stūra un lai lietiņas sargājot, jo tās derēšot grūtos laikos.

Ērglis sacēlās spārnos un laidās ātri jo ātri projām; bet velns tam dzinās pakaļ un bija jau gandrīz klāt. Bērni sāka saukt: “Vai Dieviņ, vai Dieviņ, zeme rīb, spalvas svilst — sātans būs mums drīzi klāt!” Ērglis teica: “Metiet susekli zemē!” Tiklīdz kā suseklis bija zemē nomests, izcēlās starp ērgli un velnu liels un tik biezs dzelzs mežs, ka ne adatiņas nevarēja izbāzt cauri. Velns nogāja pie kalēja un lika sev nokalt trīs birkavi smagu cirvi, lai varētu izcirsties cauri, — ņēmās tad mežu kā kaņepējas cirst; bet kamēr viņš izcirtās, bija ērglis jau labu gabalu priekšā. Velns sāka atkal pakaļ dzīties un bija ērgli gandrīz panācis. Bērni atkal vaimanāja: “Vai Dieviņ, vai Dieviņ, zeme rīb, spalvas svilst — sātans būs mums drīzi klāt.” Ērglis leica: “Sviežiet ķemmes zemē!” Nu izcēlās starp ērgli un velnu liels, milzīgs dambis līdz mākuļieni. Velns aizgāja atkal pie kalēja un lika sev nokalt seši birkavi smagu cirvi, lai varētu izkalties cauri, bet kamēr viņš izkalās, ērglis jau bija tālu projām. Velns skrēja atkal ērglim pakaļ, ka putēja vien, un bija jau gandrīz viņu sasniedzis. Bērni sauca: “Vai Dieviņ, vai Dieviņ, zeme rīb, spalvas svilst; sātans būs mums drīzi klāt.” Ērglis lika bērniem lakatiņu zemē sviest. Tagad izcēlās starp ērgli un velnu liela, liela plata upe, pa kuru velns nevarēja nekādi pāri tikt. Nu ērglis nolaidās, un bērni te apmetās.

Ērglis, kamēr bērni vēl mazi bija, visādi palīdzēja — mājiņu arī uztaisīja, kur dzīvot. Daži gadi pagāja — bērni uzauga, un Kārlis gāja medīt katru dienu tuvējā mežā. Kādu dienu Kārlis bij atkal izgājis medīt. Anniņa laukā ieraudzīja otrpus upes uz krasta malas stāvam jaunu, smuku puisi, kas lūdza, lai viņu pārceļot. Anniņa labprāt to darītu, bet nezināja, kā iesākt. Jauneklis pamācīja, lai izslaukot istabu, mēslus pagrābjot priekšautā un tos ar visu priekšautu upē iemetot, tad gadīšoties liels plosts, ar kuru tas viegli pār upi pāri tikšot.

Anniņa tā darīja, un patiesi! rādījās plosts — ar to puisis pie Anniņas pārbrauca. Kas šai bij par prieku! — lūdza iekšā, uzņēma, cienīja kā tik zinādama. Šis pretim atkal glaimoja viņai un glaustījās, ka Anniņa drīz domājās, bez viņa nevarot dzīvot. Nabadzīte nemaz nezināja, ka jauneklis bija tas pats velns, kas viņai reiz pakaļ dzinies un no kura viņa bēguse. Viņš drīzi izrādīja savu īsto dabu, ieskubināja Anniņu, lai lūkotu Kārli izdabūt ārā, tad viņi tik dzīvošot — tagad tiem no viņa jāslēpjoties. Velns mācīja, lai viņa iztiekoties slima, Kārlis — viņu mīlēdams — būšot visu darīt, ko (ik vēlēšoties. Lai viņa tad prasot lauvas piena. Kad Kārlis iešot pēc lauvas piena, tad lauva viņu saplēsīšot.

Ko domā? Atmiņa dara pēc padoma — liekas gultā slima kas slima. Vakarā — Kārlis mājās pārnācis — ierauga Anniņu gultā guļot, vaidot, ka jau būtu nāve klāt — izsamisis piesteidzas pie viņas un prasa: “Māsiņ mīļā, kas tev kaiš?” “Man sāp galva tā, ka nevaru ne izturēt,” viņa atbild pusdzīvā balsī. “Vai nevēlies ko? Vai nevaru ko līdzēt?” brālis jautā. “Kad varētu lauvas piena dabūt, tad paliktu vesela,” atbild viņa caur zobiem.

Kārlis, nabadziņš, ne ēdis, ne dzēris steigšus vien steidzās uz mežu; bet velns, kas notaisījies, ka viņu nevar redzēt, smejas vien aiz prieka. Kārlis, nogājis mežā, satika divus melnus suņus. Viens no tiem mācēja cilvēku valodu un apvaicājās, kur tas iešot. Kārlis izteica māsas indevi. Sunis iekaucās, atlēca lauviene. Tai tesmenis bija pierietējis kā mučele. Kārlis, paņēmis slauceni, izslauca lauvieni un teica: “Es tevi ātrāki vaļā nelaidīšu, kamēr tu man apsoli savu vecāko dēlu.” Lauviene viņam to apsolīja. Pēc maza laiciņa atnāca lauva un pieglaudās pie Kārļa. Nu visi četri — Kārlis, divi suņi, lauva — gāja uz mājām. Kārlis iedeva Anniņai pienu, kuru tā gribēdama negribēdama izdzēra. Zvērus neredzēja neviens — tie paslēpās ārā. No rīta Anniņa teica, ka labāki gan viņai esot. bet ka naktī tā sapņojuse: tai vajagot zaķa pienu dzert, tad palikšot vesela.

Kārlis, paņēmis slauceni, gāja atkal — no zvēriem pavadīts — bēdīgs uz mežu. Kad mežā iegāja, tad iekaucās suns, un nu izskrēja zaķu mātīte. Kārlis viņu izslauca un teica: “Ātrāki tevi vaļā nelaidīšu, kamēr tu man apsoli savu vecāko dēlu.” Zaķu māte to apsolīja. Pēc maza brītiņa atnāca zaķis un gāja līdz uz mājām. Anniņa izdzēra zaķa pienu. No rīta viņa teica vājā balsī, ka maz labāki gan esot, bet tomēr vēl nevarot augšām celties; esot sapņojuse, lai vajagot tīģera piena, tad palikšot vesela. Kārlis ņēma atkal slauceni un gāja ar saviem zvēriem uz mežu. Suns iekaucās, un tīģera mātīte atskrēja pierietējuse. Kārlis to izslauca un teica: “Es tevi vaļā nelaidīšu, iekām tu man neapsoli savu vecāko dēlu.” Tīģera mātīte to apsolīja. Pēc brīža bija liels tīģeris klāt un gāja līdz uz mājām. Kārlis paglabāja savus zvērus un nesa pienu iekšā.

Anniņa bija pārsteigta, viņu ieraudzīdama — tā bija cieti domājuse, ka nu tas piena vairs nepārnesīs, dzīvs nepārnāks. Nu viņa lika no visiem zvēriem pienu nest un beidzot arī putna pienu. Kārlis dabūja to. un no katra viņš paturēja vienu no bērniem. Redzēdama, ka pa šo ceļu Kārli nenogalinās, Anniņa —no velna uzgumdīta — lika no tāda meldera miltus nopirkt, kam deviņas galvas; pie tā tikai pa deviņām durvīm var pietikt.

Kārlis, paņēmis savus zvērus, gāja vairāk dienas pa mežu mežiem, lauku laukiem un pienāca galu galā pie lielām dzelzs durvīm, pie kurām stāvēja milzis trim galvām. Viņš prasīja tam: “Vai melderis mājās?” Šis rādīja durvis, lai eimot tālāki. Kārlis ar visiem zvēriem gāja tālāki un pienāca pie durvīm, pie kurām stāvēja vēl lielāks milzis sešām galvām. Viņš prasīja tam: “Vai melderis mājās?” Tas rādīja, lai eimot tālāki. Un viņi visi gāja pa durvju durvīm un, kad caur devītajām izgāja, tad uzgāja pašu melderi deviņām galvam — pašu veco velnu.

Šis prasīja, kc» gribot. “Man vajaga miltu.” Kārlis atteica. “Pag, pag, mazu brīdi,” velns atteica un pats izgāja ārā. Tiklīdz viņš bija izgājis, aizkrita cietī visas deviņas durvis ar varenu troksni. Kārlim palika bailes — viņš nezināja, ko darīt. Bet lauva teica: “Nekas, nebēdājies vis! Mēs, zvēri, esam stipri, mēs izlauzīsim gan tās durvis.” Visi krita durvīs iekšā — un tās bij vajā kā nieks. Atlauza vienas durvis pēc otrām un nedabūja eitus velnus ne acīm redzēl. Vecais velns — Annas brūtgāns — bija pa to starpu pie Anniņas nogājis un tai to prieka vēsti aiznesis, ka Kārli tur ieslodzījis, no kurienes visu savu mūžu netikšot ārā.

Kārlis, ar saviem zvēriem ārā ticis, taisījās iet uz mājām, bet atminējās, ka ar lām bailēm aizmirsis miltus paņemt. Viņš aicināja savus zvērus, lai laižas — kas vieglāks un labāks skrējējs — atpakaļ pēc miltiem. Lauva teica: “Kas cits lai iet. kā bailīgais zaķis — tas, ja kāds šķērslis rastos, paņems miltus, laidīs ļekas vaļā un kā vējš būs pie mums atpakaļ.” Zaķītis gan sašķobījās, gan grozījās, bet nelīdzēja nekas — vajadzēja lauvai paklausīt. Viņš aizšāvās kā vējš projām, un — nebija ko apskatīties — ar miltiem atpakaļ.

Kārlis pārnāca mājās ar visiem saviem zvēriem, izcepa maizi, ienesa savai māsiņai. Anniņa apēduse teica, ka nu viņai esot it labi palicis — nu tik vajagot vēl pirti izkurināt, lai dabūtu labi izsvīst. Kārlis pirti izkurināja un aicināja Anniņu, lai nu iemot izpērties. “Jā, jā, es iešu gan,” viņa atteica, “bet papriekšu eji tu un ieperi garu.” Kamēr Kārlis bij istabā, tamēr velns izrāvās zobu un uzlika to uz pirts krāsni. Kārlis, nekā ļauna nedomādams, nogāja ar visiem zvēriem uz pirti, bet kā meta pirmo ķipi, te velna zobs Kārlim pierē, un Kārlis kā plintes šāviens uz reizi pagalam.

Zvēri viņu iznesa laukā, laistīja ar aukstu ūdeni, bet nekā — nevarēja un nevarēja atdzīvināt. Te uzsauca lauva lēcēju āzim — zaķim: “Tu velc to zobu ārā, mēs citi turēsim galvu.” Nu pieklupa visi klāt, turēja Kārlim galvu atspērušies, un zaķis kā kampa, tā arī izrāva zobu. Bet zaķim bija velna zobs lūpas pārplēsis, kamdēļ tam vēl šo baltu dienu lūpas četros gabalos. Lācis ar savu mīkstu mēli izslaucīja caurumu pierē, putniņš ar savu knābīti ādu salipināja, un Kārlis bija atkal vesels kā rutks. Kārlis zobu nolika taī pašā vietā uz krāsni, nogāja uz istabu un teica, lai nu iemot pērties — gars esot iepērts.

Nu nogāja Anniņa ar velnu, un kā velns meta pirmo ķipi uz krāsni, te brivks! zobs velnam pierē, augšpēdus atpakaļ un pagalam — ne kustēt vairs nepakustējās. Kārlis ielika velnu dzelzs šķirstā, uzvilka uz šķirstu trīs krustus un to apraka. Anniņa nu visu izstāstīja, kā viņa velnu pāri laiduse, ka domājuse, ka tas viņas brūtgāns; bet, kad reizi bijuse ar viņu ielaidusies, tad vairs nevarējuse vaļā tikt. Nu abi atkal dzīvoja mīļi kopā, pārveda ar zvēru palīgu savus vecākus un bija laimīgi.

22,    I, 3 &lt;variants) (Lieģos uzr. J. Dlcmanis savā “Pasaku vācelītē”)

Bija reiz ļoti skops saimnieks. Pie viņa bija puika, kuram viņš lika ik dienas lopus ganīt, bet ēst nedeva. Kādu dienu puika, lopus gainīdams, gauži raudāja. Te pienāca pie puikas bullelis un prasīja: “Ko tu tā ļoti brēci, kas tev?” — “Kā nebrēkšu — saimnieks liek lopus ganīt, ēst nedod.” — “Nebrēci vis, es tev gribu palīdzēt. Kad tu gribi ēst, nomauci manu radziņu, uzpūti, tad tūliņ būs visādi ēdieni priekšā.” Nu puika ik dienas, kad tikai gribēja ēst, nomauca bullelim radziņu, uzpūta, un viņam bija ik reizes dažādi ēdieni priekšā — viņš krietni paēda. Puika bij spirgts, vesels kā rutks un jautrs, priecīgs kā ganos, tā mājās. Saimnieks, redzēdams zēnu tik jautru, spēcīgu, nevarēja saprast, kā puika neēdis tāds var būt: “Vai kāds viņam varbūt nenes ēst? — tik tukls, zaļoksnis no vaiga izskatās.”

Kādu dienu, kad puika bij atkal lopus izdzinis ganos, saimnieks sūtīja savu kalponi iet paskatīties, ko puika ganos dara. Kad kalpone atnāca, puika labi noprata, kālabad kalpone nākuse — viņš sacīja: “Nāci, es tev iesukāšu galvu!” Kalpone ielika savu galvu puikas klēpī, un puika iesukādams lēni dziedāja: “Migu, migu vienaetiņa, migu otra arīdzan!” Kad zēns šķita kalponi aizmigušu, viņš nomauca bullelim radziņu un uzpūta. Atkal bija visādi ēdieni priekšā — puika krietni paēda, bet kalpone neredzēja.

Kalpone pārgāja mājās — saimnieks prasīja: “Nu, ko tu laba redzēji ganos? Ko puika dara?” — “Es nekā vairāk tur neredzēju, kā zēnu un lopus.” No rīta saimnieks sūtīja savu paša meitu noskatīties, ko puika ganos dara. Bet puika tāpat kā kalponei sacīja:”Nāci, es tev iesukāšu galvu!” Saimnieka meita ielika galvu puikas klēpī, un puika iesukādams lēni dziedāja: “Migu, migu vienaetiņa, migu otra arīdzan!” Kad puika manīja saimnieka meitu jau iemigušu, tad viņš nomauca bullelim radziņu, uzpūta, un viņam bija atkal visādi ēdieni priekšā — paēda brangi. Bet saimnieka meitai bijušas trīs acis — gana puika to nemaz nezināja. Divi acis gan viņš meitai bij aizmidzinājis, bet trešā acs bij palikuse atvērta, un ar to viņa bij visu skaidri noskatījusēs, ko puika ar bulleļa radziņu darīja. Viņa mājā izteica visu tēvam.

Saimnieks nosprieda bulleli nokaut. Kad vakarā lopi bija no ganībām pārdzīti, puika padzirdēja saimnieku paklusi runājam bulleli rītā nokaut. To dzirdot, puikam palika bullīša gauži žēl. Viņš, saimniekam nemanot, klusu, klusu nogāja uz stalli pie bullīša un skumīgā balsī teica: “Manu mīļo, dārgo bullīti, rītu tevi nokaus!” “Vedi mani laukā no staļļa un sēdies man mugurā!” bullelis teica puikam. Puika arī tūliņ izveda bulleli no staļļa, sēdās mugurā, un bullelis nu skrēja uz meža pusi projām. Saimnieks, to ieraudzījis, devās ar puišiem mundri vien viņiem pakaļ. Bullelis, redzēdams, ka izmukt vairs nevar, uzskrēja turpat uz augstu, kuplu koku. Saimnieks ar saviem puišiem jau arī tūliņ bija klāt pie koka. “Kā lai dabon viņus zemē? Koks ir garš un līdz pusei no apakšas bez zariem,” saimnieks domīgs teica. Neko darīt — saimnieks sūtīja vienu puisi pēc zāģa un cirvjiem. Sāka koku zāģēt. Kur radies, kur nē — vilks pieskrien vīriem klāt un atņem zāģi.

“Puiši, nu tik dūšīgi cērtiet cirvjiem vien!” saimnieks dzedri uzsauca. Te atskrēja lācis, atņēma viņiem cirvjus, nosita saimnieku un viņa puišus; bet puika ar bulleli palika dzīvi.

22,    /, 6 (Kriilē /■'. Fišers uzr., A. L. P. kr.)

Gāja pa ceļu vecītis — nonāca pie avotiņa — visapkārt apauguša krūmu krūmiņiem. Izslāpis, iztvīcis vecītis noliecās dzert. Dzēra, dzēra — viens noķēra aiz bārzdas: “Ja atdosi man to, kas mājā, tad tevi palaidīšu.” Nodomāja vecītis: “Pāris vecu tīņu, vecīgs skapelis un sieva — tā mana manta. Ja bez šīs mantas tev vēl kas zināms — ņcmi vesels!” Bet — pārgāja mājā — ak lavu nelaimi! vēl cita manta gadījusies — sievai dēliņš, meitiņa piedzimuši — un tie nu bārzdas rāvējam nagos… Pēc gadiem velis atnāca bērniem pakaļ — aizveda līdz…

Kādu dienu pie bērniem atnāca kliba vārna, sacīdama: “Bērniņi, sēžalies man mugurā — aiznesīšu atpakaļ pie tēva. pie mātes.” Labi. Gabalu skrējuši, vārna sacīja: “Bērni, klausaties, vai nedzenas velis pakaļ?” Bērni atbildēja: “Velis nāk, ka visa Dieva zeme rīb!” Velis atskrēja, atņēma vārnai bērnus, aizved atpakaļ.

Pēc kāda laika atnāca vilks, sacīdams: “Bērni, sēžaties man mugurā — aiznesīšu pie tēva, pie mātes.” Labi. Gabalu skrējuši, vilks sacīja: “Bērni, klausaties, vai nedzenas velis pakaļ?” Bērni atbildēja: “Velis nāk, ka visa Dieva zeme rīb.” Atskrēja velis, paņēma bērnus, aiznesa atpakaļ. Pēc kāda laika atnāca vērsis, sacīdams: “Bērni, sēžaties man mugurā — aiznesīšu pie tēva, pie mātes. Bet paņemat līdz drāniņā smiltis, susekli, stopā ūdeni.” Labi. Gabalu skrējuši, vērsis sacīja: “Bērni, klausaties, vai velis nedzenas pakaļ?” Bērni atbildēja: “Velis nāk, ka visa Dieva zeme rīb.” Vērsis sacīja: “Berat tad smiltis pāri pa galvu!” Izbēra smiltis — gadījas liels, itin augsts kalns. Atskrēja velis pie kalna malas — nevar pāri likt, jāskrien pēc lāpstas. Atnesa lāpstu, pārraka kalnu, nolika lāpstu, taisījās pakaļ skriet. Bet putniņš mazs, lidodams gaisā, ieteicās tā: “Redzi, redzi — paņemšu lāpstu!” Velis paķēra lāpstu, pārskrēja mājā, nolika vietā un tad dzinās bērniem atkal pakaļ. Bet vērsis vaicāja: “Bērni, klausaties, vai velis nedzenas pakaļ?” Bērni atbildēja: “Velis nāk, ka visa Dieva zeme rīb!” Vērsis sacīja: “Metat tad susekli pāri pa galvu!” Nometa susekli — gadījās biezu biezais mežs. Atskrēja velis pie biezā meža — nevar cauri likt —jāskrien pēc cirvja. Atnesa cirvi, izcirta mežu, nolika cirvi, taisījās pakaļ skriet. Bet putniņš mazs, lidodams gaisā, ieteicās tā: “Redzi, redzi, paņemšu cirvi!” Velis paķēra cirv i, pārskrēja mājā, nolika vietā un tad dzinās bērniem atkal pakaļ. Bet vērsis vaicāja: “Bērni, klausaties, vai velis nedzenas pakaļ?” Bērni atbildēja: “Velis nāk, ka visa Dieva zeme rīb!” Vērsis sacīja: “Lejat tad stopu ūdeni pāri pa galvu!” Izlēja ūdeni — gadījās lielu liela jūra. Atskrēja velis jūras malā, nevarēja pāri tikt — ņēmās dzert jūm sausu, nevarēja izdzert.

Kā nevar izdzert, sadomā citādi velis: paliek par skaistu jo skaistu puisi. Māsa izgāja jūrā ūdeni smelt — ierauga skaisto, mīlīgo puisi — prāts tūliņ citādāks. Puisis skubina: “Smēli vien smēli no jūras»ūdeņa!” Iesmēla ūdeni — izsusa jūra — velis tika pāri puiša izskatā. Nu puisis skubina otru reizi meitu: “Kurini pirti, lai brālis pērtos, tad tevi precēšu!” Izkurināja pirti — puisis atkal: “Skubini nu brāli izpērties labi, arī es iešu pirtī, ielīdīšu peramā slotā. Ja brālis slotu gribētu ārdīt — saki tad aizdurvē: “Neplosi, brālīti, peramo slotu — lai man arī atliek ko pērties.””

Bet vērsis, brāļa klizmu paredzēdams, lika pārcirsties sevi pa vidu pušu. Pārcirta vērsi, apraka pirts durvīs, izgadījās no katra vērša gabala suns. Nu gāja brālis pērties ar suņiem reizē. Iegāja pirtī — suņi aizoda pirts slotā vellu un sāka jau plosīt. Tad māsa aizdurvē teica: “Apsauci, brālīti, jele tos suņus, lai slota atliek man arī ko pērties.” Brālis gan apsauca suņus, bet velis tomēr izspruka no slotas — pārvērtās par zaķi. Suņi dzinās zaķim pakaļ. Skrēja, ieskrēja istabā suņi pa zaķa pēdām, bet zaķis ar līkumu apkārt — aizcirta durvis, iespostīja suņus. Nu velis skubināja māsu: “Saki, lai brālis noperas ātri!” Māsa tūdaliņ: “Brālīti mīļais, vai vēl neesi nopēries?” Bet putniņš pirts jumtā iedziedāja brālim ausī: “Saki, ka tik drīzi nē, jo suņi grauž istabas sienu, lai kraukšķ!” Pa brītiņam māsa otrreiz: “Vai nu būsi nopēries?” Putniņš dzied: “Saki, vēl ģērbjos, jo suņi tūliņ būs laukā!” Pa brītiņam māsa atkal: “Vai nu būsi nopēries?” Putniņš dzied: “Jā!” Ta velis pirtī iekšā; bet pašu laiku suņi tam mugurā — noplēsa vellu.

Tad brālis sacīja māsai: “Kādu sodu gribi, mani tā vildama?” Māsa noskuma — neteica nekā. Tad brālis ielika māsu mucā, sacīdams: “Kad tu to mucu pieraudāsi pilnu ar asarām, tad tevi izlaidīšu — pieņemšu atkal par māsu.”

Dēls (ķēniņa) ar meitu (saimnieka) velna miteklī

22,2, / (Dzirciemā Jansonu Pauls uzr.. JLB RN VR. kr.)

Reiz valdīja kāds ķēniņš par lielu valsti, bet tam nebija neviena bērna. Ķēniņš un ķēniņiene par to bija ļoti noskumuši un Dievu lūdza, lai viņš tiem dotu kādu bērnu. Kādā dienā izgāja ķēniņš tuvējā mežā pastaigāties. Laiciņu gājis, las skatījās visapkārt un nezināja vairs nemaz, kur viņš bija. Viņam rādījās mežs pagalam svešs, un tas noprata, ka bija apmaldījies. Viņš iztrūkās un gribēja ceļu atrast, bet, jo vairāk tas pūlējās, jo dziļāki iemaldījās mežā. Piekusis las beidzot apsēdās uz kādu celmu un nezināja vairs, ko iesākt. Te tas ierauga vīru. kas tam tuvojas. Šis pienācis prasa ķēniņam. ko te darot. Ķēniņš izstāsta savu klizmu un lūdz, lai izvedot viņu uz ceļu, ka varot mājās tikt. Vīrs pasmejas un saka, ka par velti to nedarīšot, bet ceļu parādīšot, ja ķēniņš viņam to atdošot, ko mājās pirmo satikšot. Ķēniņš pārdomāja, ka viņam, mājās pārnākot, viņa šunelis būs, kas pirmais tam pretim nāk. Žēl gan bija šuneļa, bet ko darīt? Savu galu acīm redzēdams, kad mežā jāpaliek, ķēniņš apsolās prasījumu izpildīt. Kad svešais vēl bija noteicis, kad un kur lai to novedot, kas šodien pirmais pretī nākšot, tad tas uzveda ķēniņu uz ceļu, pa kuru viņš drīzi savu pili sasniedza.

Ķēniņam pilī ieejot, nāca tam vecmāte pirmā pretī, nesdama ķēniņa dēliņu, kurš pa to laiku piedzimis, kamēr ķēniņš mežā bija bijis. Liels prieks nu bija ķēniņam par puisēnu, bet ne mazāk tas žēlums, domājot, ka viņam tas jāpazaudē. Nevarēdams bēdas viens pats nest, ķēniņš izteica tās ķēniņienei — izstāstīja tai, kā tam gājis mežā un ka nu viņu vienīgais prieks būšot velnam jāatdod. Ķēniņiene mierināja viņu un teica, lai raugot lo saimnieku pierunāt, kas turpat tuvumā dzīvoja un kam gluži taī pašā laikā bija meitiņa piedzimuse — ka tas savu meitiņu dotu viņa dēla vietā. Ķēniņš runāja ar saimnieku; bet sākumā tas negribēja nekā no tam dzirdēt, tomēr, kur pats bija nabags, bērnu labs pulciņš un ķēniņš labu grasi solīja — tas ļāvās beigās pierunāties un atdeva ķēniņam savu meitiņu. Šis nu viņu noliktā laikā un vietā velnam nodeva, kas ar to kā viesuls aizskrēja.

Kad ķēniņa dēls bij uzaudzis un dabūjis zināt, ka saimnieka meita par viņu velnam nodota, tad tas prātoja, kā meiteni no velna nagiem izpestīt. Princis izteica ķēniņam, ko apņēmies. Gan vecāki tam bij pretim, gan i/.lietāja mīļus vārdus, bet princis palika pie sava nodoma — atvadījās no vecākiem, apvilka prastas drānas, paņēma kādu pūru zirņu un gāja taī pašā mežā, kurā savā laikā tēvs bij apmaldījies. Gāja, gāja. Beigās satika princis velnu. Šis princim uzprasa: “Ko meklē?” “Darba!” atteic princis, jo saimnieks esot viņu padzinis. Velns tam piesola darbu un ved viņu līdzi uz savām mājām. Princis, velnam no pakaļas iedams, kaisīja arvienu zirņus, lai zinātu pēcāk ceļu uz mājām. Garu ceļu gājuši, tie nonāk pie liela akmeņa. Tas atdarās uz velna sauciena, un viņi iekāpj dziļā gaņģī, kas veda uz velna valsti. Gaņģim cauri gājuši, tie iznāk citā, kailā, ļoti nepatīkamā pasaulē, kur neredzēja neviena kociņa, ne upītes, ne dzīvnieka — viss bij kluss kā izmiris. Beidzot tie nonāk velna mājās.

Iekšā ienākuši, princis ieraudzīja jaunu, skaistu meiteni, kuru tas par savu glābēju zīmēja. Velns princim kā savam puisim ierādīja kambarīti, kur gulēt, un noteica, ka vēlāk lai pie viņa ienākot; viņš noteikšot tam darbu uz rītu. Princis sāka ar meitu sarunāties — izstāstīja tai, ka meita viņa dēļ al vesta pie velna un viņš nācis to izpestīt. Meita domāja, ka bēgt gan grūti nākšoties, bet, ka tomēr būšot jāmēģina.

la izrunājušies, gāja princis — kā bij nosacīts — pie velna darbu prasīt. Velns teica, ka tam rītu vieglis darbs: būšot jāgana melns teļš, kas stalli. Princis iznāca no velna priecīgs un stāstīja meitai, cik viegli tam rītā būšot. Bet tā teica, ka viņš teļu nemūžam nenoganīšot — tas pāri minūtēs visu pasauli apskrejot. Meita, viņa stiķus zinādama, varēja princim palīdzēt — viņa iedeva tam savādu diega kamoli un to pamācīja, lai tas vienu galu no diega piesienot pie teļa kreisās pakaļkājas un otru galu paturot rokā, lati teļš nekur netikšot. Princis no rīta tā darīja un patiesi vakarā iedzina savu teļu stallī, priecādamies, ka vienu dienu jau izkalpojis.

Viņš iegāja pie velna prasīt rītdienas darbu. Velns brīnījās, kā viņam izdevies teļu noganīt, bet nekā neteica un uzdeva tam rītā barot viņa ķēvi stallī tā, ka ķēvei netrūktu ēdamā priekšā un ka nebūtu mēslu pakaļā. Princis iznācis meitai stāstīja, kas viņam rītdien jādara. Tā teica, ka ķēve esot tāds bezgala lops. ka paēdināt viņu nemaz nevarot: ko tai liekot priekšā, to tā aprijot un izlaižot tūliņ cauri. “Še tik vajag izmanīties. Paņemiet rītu cirvi,” viņa teica, “un liekaties uz staļļa sliekšņa ko lēst — ķēve prasīs: “Kur liksi to, ko tēsi?” Tad atbildiet, ka aizķīlēšot šai purnu, lai nevarētu tā rīt. Ķēve paliks tūliņ mierīga.”

Princis, no rīta stallī iegājis, nolika ķēvei sienu priekšā, bet nedabūja ne atnākt nost, kad jau tas bija aprīts un cauri izlaists. Nu viņš paņēma cirvi un koku, nosēdās uz sliekšņa un sāka tēst. Ķēve, to redzēdama, prasa, kur ķīli likšot. Princis atteic, ka ar to viņas purnu aizķīlēšot, lai tā tik aplam nerijot. Nu sāk ķēve lūgties, lai to nedarot — viņa vairs nemaz neēdīšot. Likās, ka princis viņai paklausītu — tas atkal nolika ķēvei sienu priekšā, bet viņa visu cauru dienu siena vairs nemaz neaiztika.

Princis bija otru dienu izkalpojis. Velns manīja, ka meita princim palīdz. Gribēdams no tam skaidri pārliecināties, viņš princim uzdeva trešā dienā jo grūtu darbu. Viņam bija naktī miežus iesēt, tos izaudzināt, izkult, izvētīt, iesalā iztaisīt, no tiem alu izbrūvēt un no rīta — kad velns celsies — tam pienest pie gultas krūzi ar alu. Princim sāka galva riņķī griezties, tomēr viņš nezaudēja cerības, ka tas ar meitas piepalīdzību arī šo darbu pārvarēšot. Viņš tādēļ griezās vispirms pie meitas un izstāstīja lai, ko velns tam uzdevis. Meita sacīja, kas jādara. Velnam bija Iris šķūņi un viņos ievietoti viņa nešķīstie gari — vieni par otriem bezdievīgāki. Šo šķūņu atslēgas meita iedeva princim, to pamācīdama, lai viņš uzdodot katram baram savu īpašu darbu. Viss būšot laikā gatavs. Princis, kā mācīts, tā darīja un varēja velnam no rīta pasniegt darināto alu. Velns, skaidri redzēdams, ka princis ar meitu uz vienu roku turas — teic, lai abi šodien atpūšoties, viņš tos citu rītu, kad būšot cēlies, salaulāšot.

Princis nezināja, kā velnam pateikties par tādu nodomu un neslēpa meitai tādas prieka vēstis. Abi bija cieti samīlējušies. Meita izbijusēs teica, ka velns negribot vis viņus salaulāt, bet nonāvēt, un ka tāpēc viņiem jārauga bēgot glābties. Nākošu nakti lai princis ejot uz govju stalli un tur nokaujot melno teļu. bet tā, ka viņa māte to nepamanot un neiemaujoties — tad lai pāršķeļot teļam galvu un izņemot zelta pautu. Vēlreiz meita piekodināja princim, lai labi uzmanoties. Princis to apsolījās un, izdarījis visu tā, kā meita mācījuse, iedeva tai pautu, kuru tā paslēpa azotē, un nu abi divi devās bēgt.

No rīta uzmodies, velns sauca savu puisi un meitu; bet kas neatsaucas — bija puisis un meita. Nu tas izgāja ārā viņus meklēt, bet, nekur tos neatradis, viņš nomanīja, ka tie aizbēguši. Velns dusmu pilns pieskrēja pie pirmā šķūņa, izlaida garus no tā un sūtīja viņus bēgļiem pakaļ atvest. Līdz kā šie sāka skriet, sāka meitai pauts azotē kustēties un viņa teica princim, ka nu dzenoties pakaļ. Viņi pārvērtās viens par upīti, otrs par zivtiņu. Ciari, līdz šai vietai atskrējuši un nekā vairāk neredzējuši, skrēja atpakaļ un teica velnam, ka vairāk nekā neesot redzējuši kā tik upīti un zivtiņu. Velns sadusmojies brēca: “Jūs. muļķi, jums vajadzēja upīti izdzert un zivtiņu apēst!” Nu velns sūtīja garu otru pulku bēgļiem pakaļ. Pa tam bija princis un meita jau labu gabalu uz priekšu likuši. Zelta pauts sāka atkal kustēties, un šie palika viens par rožu krūmu, otra par rozīti. Gari bija klāt, un, vairāk nekā neatraduši kā tikai uzziedējušu rožu krūmu, tie aizskrēja pie velna atpakaļ un teica tam, ka neesot bēgļus redzējuši, bet tikai ziedošu rožu krūmu. Velns tos ļoti sarāja un sūtīja garu trešo baru — tos briesmīgākos, negantākos — bēgļiem pakaļ, kuri pa to laiku jau gandrīz pie robežu akmeņa bij nonākuši, kas Dieva pasauli no velna valsts šķīra. Pauts sāka atkal kustēties, bēgļi palika par knišļiem un laidās pa gaisu. Nešķīstie gari, kuri jau visu zemi bij izmeklējuši, bet knišļus tikai atraduši, griezās atpakaļ un stāstīja velnam, ka nekā vairāk nav varējuši atrast kā tik knišļus. Velns nu nezināja no dusmām vairs ko darīt; bet bēgļi jau bija caur gaņģi cauri un gar akmeni garām Dieva pasaulē iekšā, un velnam vajadzēja tukšā atpakaļ iet.

Princis un meita gāja dūšīgi uz priekšu pa ceļu, kuru izkaisītie zirņi rādīja, un nonāca laimīgi mājās ķēniņa pilī viņu vecākiem par lielu prieku un drīzi turēja varenas kāzas; bet ķēniņš, padzīvojis vīrs, nodeva jaunam princim zemes valdību.

22, 2, 2 (Kalētos J. Ezers uzr., Kļavu Jānis stāsi., JI.B RN V R. kr.)

Reiz kāds lielskungs jāja drebuļus meklēt. Jāt viņam apnika — viņš sēdās kuģī. Uznāca ūdens trūkums. Lielkungam pārlieku slāpa. Lai gan tas zināja, ka jūras ūdens nav dzerams, bet ko darīt — nevarēja atturēties — viņš noliecās dzert jūras ūdeni. Te satver viņu kāds vīrs aiz bārzdas un saka: “Šorīt tev dzimst dēls; ja neapsoli viņu man, tad gals tev klāt.” “Pēc piecpadsmit gadiem vari dēlu ņemt,” apsola lielskungs pārbijies. Pārnācis mājās, viņš pastāsta to sievai. Šī par daudz bēdājas. “Nerūpējies, sieviņ, rasi vēl izdosies labi,” lielskungs mierina.

Pienāca dēlam piecpadsmitais gads. Tagad tēvs ar dēlu aizgāja, bet katrs uz savu pusi. Lielskungs pienāca pie kāda pakalna, kur vecs vīriņš līda līdumu. “Kā jūs, tāds smalks kundziņš, pa krūmiem blandāties?” vecis prasa. “Meklēju drebuļus,” atbild lielskungs. “Nākat man līdzi!” vecis saka un atveļ lielu akmeni. Abi ielīda caurumā. Caurums aizkrita. “Vai zini, kas es esmu? Vai pazīsti mani?” vecis prasa. “Atceries, kad dzēri jūras ūdeni. Tavu dēlu jau esmu nolicis īstā vietā. Tagad tu man nāc līdzā!”

Velns aizveda lielkungu uz savu pili. “Tagad gribu tavu tārpu (spēju, spēku) izmēģināt. Nāc šurp un cel šitās durvis!” velns pavēl. Lielskungs nevar tās ne kustināt. “Ej suņu būdā — tur vari izgulēties. Tad iesēji šonakt miežus, izaudzē, nopļauji, izkūli, izdari alu tā, ka rītu varu dzert. Saproti?” saka velns un aiziet. Lielskungs bēdājas — viņu pārņem drebuļi.

Pienāk jauna meitene pie viņa. “Krusttēv, kā tu te atnāci?” viņa uzrunā lielkungu. Lielskungs izstāsta tai savas bēdas. “Tev būs līdzēts,” viņa saka. ‘Teeji kūtī. Tur ir raibgalva govs. Nokauji to, izņēmi iz viņas zelta olu. Klētī mieži. Tos ielieci kūtī, un rītā būs alus gatavs.” Rītā lielskungs nes velnam alu. “Ā, tēviņ,” saka velns, “tā nav vis tava gudrība. Pag, pag, rītā jūs abus pārmācīšu.” Lielskungs pasaka to meitai. Pa nakti abi aizbēg.

Meita tura zelta olu azotē. No rīta ola kustas. “Nu nav labi,” meita saka, “velna sulaiņi mums dzenas pakaļ. Oliņ, glābi mūs šoreiz!” viņa lūdzas. Lielskungs pārvēršas par upi, un meita par zivtiņu. Nāk velna sulaiņi. Tie pārskrej pāri; bet, nekā neatraduši, iet atpakaļ — lielskungs ar meitu tālāk. Šie jau gandrīz pie cauruma, ola saraustas. “Nu nav labi!” saka meita, “nu nāk velns pats. Mīļā oliņ, palīdzi mums vēl šoreiz!” Tiklīdz velns abus taisās ķert. akmens no cauruma zemē, un šie izsprūk ārā. Meita pārvēršas par vīrieti, kuru lielskungs pazīst par savu dēlu. Abi ir glābti. Bet lielskungs ir ar drebuļiem iepazinies.

22,      2,3 &lt;? apg. uzr., RLB ZKIII R. kr.) *

Vecam zaldātam gadījās reizi, ar draugiem satiekoties, stipri iedzerties, ka vairs tanī vakarā nespēja uz kazarmu aiziet, bet palika ceļmalā guļot. Par to nu nekāda liela nelaime nebūtu bijusi, jo bija silts vasaras laiks, ja rītā agri nebūtu uz smatru jāiet. Nabaga zaldātiņš, rītā agri pamodies, steidzās uz māju, bet atrada, ka citi biedri pie darba aizgājuši, un nu zināja gan, kāda pirts gaidāma. Nelaimīgais savās bēdās staigāja gar jūrmalu un nezināja, ko darīt — vai jūrā nāvi meklēt jeb pie palkavnieka iet un savu sodu saņemt. Pēdīgi viņš apņēmās labāki pie palkavnieka iet, lai tur ietu, kā iedams.

Pa ceļu ejot, tas satika zemnieku, kas govi uz tirgu veda. “Cik maksā tā govs?” zaldāts vaicāja. “Desmit rubļu!” zemnieks atbildēja. Zaldāts, turīgs vīrs būdams, nopirka šo govi ar to nodomu saviem biedriem atdot, lai tie no tās sev labu magariču sataisa un par savu nelaimīgu biedri Dievu lūdz.

Tā nu zaldāts, govi pie rokas vezdams, devās uz kazarmu. Bet netāļu no tā ieraudzīja vecu vīriņu ar divi suņiem pretim nākam. Tas vecais vīriņš sacīja: “Pārdodi man to govi!” Zaldāts atbildēja: “Ne par kādu naudu govs tev nedodu. Es viņu pirku, lai mani biedri no tās sev magariču sataisa un par mani — kas esmu nelaimīgs — Dievu lūdz.” Uz to vecais vīriņš atbildēja: “Par to. ka Dievu neesi aizmirsis, Dievs ar tevi nav aizmirsis. Dodi man to govi, un es tev došu šos suņus. Šie suņi ir ļoti gudri un paklausīgi — viņi tevi darīs laimīgu, ja tik tu viņus uzticīgi mīlēsi un kopsi. Šos suņus sauc vienu par Turi, otru par Velci. Tev jāguļ ar Turi un Velci vienā gultā kopā, no viena trauka jāēd un jādzer un neviena acumirkļa no tiem nav jāšķiras un, ja tev dažreiz vairāk pie rokas nav, kā tikai viens vienīgs zirņu graudiņš, tad arī tas tev būs ar viņiem kopā jādala. Ja tu to darīsi, tad tu būsi vislaimīgākais pasaulē.”

Zaldāts, nekā daudz nedomādams, salīga ar vecīti: vecīts saņēma govi, zaldāts suņus. Pēc salīgšanas vecīts uz zaldātu sacīja: “Ej gar jūrmalu vien arvien uz priekšu, kamēr ieraudzīsi pilsētu ar augstiem torņiem — turpat ir arī jūrmalā traktieris. Šinī traktierī eji iekšā un klausies, ko ļaudis tur runā. Trīs laimes tev būs priekšā — no šām nevienas ncpieņemi, bet ceturtās nepalaidi. Ar Dievu, staigā laimīgs!”

Zaldāts no vecīša šķīrās un ar saviem suņiem — Turi un Velci — gāja, kā vecīts bij pavēlējis, arvien gar jūrmalu uz priekšu, kamēr sasniedza to traktieri, kurā vecīts bij pavēlējis iekšā iet. Še iegājis, pastellēja maltīti par rubli — priekš sevis. Tura, Velča kopā. Kamēr maltīti taisīja, zaldāts apskatīja traktieri, liet kāds brīnums tanī bija, ieraugot visus ļaudis — tiklab tos, kas traktierī, kā arī tos, kas pa lielceļu garām gāja — trūvu drēbēs ļoti bēdīgus.

Zaldāts, kādam traktiera sulaiņam piegājis, vaicāja: “Kas tad jums šodien par bēdām, ka visi trūvē un bēdājas?” Traktiera sulainis atbildēja: “Mūsu zemes galvas pilsētai katrā gadā viena meita ļaunajam garam jādod, citādi viņš visu pilsētu ievilktu zemes dibina. Šo dāvanu izmeklē lozēdami, un izmeklējot nedrīkst nevienas (tiklab ķēniņa, kā arī pirtnieka) meitas trūkt. Šogad nelaimīgais numurs gadījās mūsu ķēniņa meitai, kura šim vienīgs bērns ir. Tādēļ visi tā bēdājas, jo mūsu kroņa mantiniece ir gauži dievbijīga, godīga, žēlsirdīga, kas savus pavalstniekus sirsnīgi mīlē. Šodien viņu vedīs ar karīli (astoņi zirgi būs priekšā) uz ļaunā mājokli un tam nodos.”

Zaldāts tā noskuma par tādu nelaimīgās princeses likteni, ka iesākumā ne no vietas varēja kustēties; bet drīzi nāca traktiera sulainis un to sauca pie maltītes. Zaldāts maltīti kopā ar suņiem (tā vecīts to bija pavēlējis) apēda un 11u apņēmās princesi glābt jeb līdz ar viņu mirt. Tā domādams, viņš steidzās ar saviem suņiem uz galvas pilsētu.

Kādas trīs verstis no galvas pilsētas atrada zaldāts lielceļu ar sudraba rubļiem nobruģētu. “Ak, kas par laimi!” izsaucās zaldāts un sāka rubļus no zemes uzgrābt; bet suņi iesāka uz viņu skatīties un smilkstēt, kā gribēdami sacīt, lai neņem. Zaldāts iedomājās par tām trim laimēm, ko vecīts tam bij pasludinājis un aizliedzis saņemt, — izmeta visu naudu, ko sagrābis, zemē un gāja uz priekšu. Versti nogājis, viņš atrada lielceļu ar dukātiem bruģētu, bet gāja šiem tāpat pāri kā rubļiem. Trešā verste bij ar dimantiem bruģēta; pēc šiem gan zaldāta sirds gauži pukstēja, bet, pieminēdams vecīša vārdus, viņš neviena graudiņa nesaņēma.

Jā nu viņš ar abiem suņiem iegāja pilsētā. Pašu laiku brauca ķēniņa meita — no ķēniņa un pilsētas iedzīvotajiem pavadīta — uz savu nāves vietu. Brauca lēni, soļos vien, un visi raudāja, vaimanāja. Šiem pavadoņiem arī zaldāts ar suņiem pievienojās. Netāļu no ļaunā gara mājas apstājās karīte un ļaužu pulks. Ķēniņa meitu noveda ar apsietām acīm divi augstmaņi uz ļaunā māju; bet zaldāts steidzās pa priekšu — iegāja ar suņiem ļaunā gara mājā un paslēpās aizkrāsnē. Pavadoņi iegrūda princesi pa durvīm, un — pavadoņiem aizejot — durvis ar lielu troksni aizkrita ciet.

Nelaimīgai aizsietām acīm izdevās uziet krēslu istabas vidū. Tur tā nosēdās, gaidīdama savu nāvi. Zaldāts, no aizkrāsnes iznācis, tai piegāja klāt un sveicināja. Dzirdēdama zābakus klaudzam, sveicinām, nabadzīte domāja, ka pats ļaunais gars jau klātu un tādēļ sacīja: “Riji jau nu vien drīzi nost, ko tik ilgi vēl laizies!” Zaldāts tai atbildēja: “Es neesmu vis ļaunais gars, bet tāds pats kristīts cilvēks kā tu; esmu nācis tev palīdzēt un tevi glābt. Tādēļ ļauji man savas acis atraisīt un uzskati mani bez bailēm.”

Tikko zaldāts šos vārdus bij izrunājis, atvērās griestos lūka, un ļaunais nolaidās istabā. Ļaunais, zaldātu ieraudzījis, teica: “Es domāju, ka man tikai vienu maltīti vien dos, bet viens vecs krupis arī vēl zakuskai klāt pievests.” Uz to zaldāts atbildēja: “Pielūko, ka tu man par zakusku nepalieci, ne es tev.” Ļaunais, to dzirdēdams, atvēra žaunas un gribēja zaldātu tūliņ norīt, bet zaldāts uzsauca saviem suņiem: “Turi, Velci, nākat palīgā!” Acumirklī bij Turis un Veicis no aizkrāsnes laukā un ļaunajam biksēs. Turis turēja un Veicis vilka, tā ka ļaunajam nupat plāni gāja. Ļaunais, nevarēdams vairs izturēt, sāka lūgties un apsolījās, ka nekad vairs nekā no tās pilsētas neprasīšot. Zaldāts paģērēja, lai princesei ļauj iziet pa priekšu — tad pats izgāja; pēc tam pavēlēja ļaunajam, lai ar suņiem nāk ārā.

Kad tas bij noticis, tad zaldāts to palaida un ar izglābto princesi devās uz galvas pilsētu. Bet netāļu no pilsētas vārtiem ļaunais gars uz staba bij uzrakstījis: “Tiklīdz kā princese ar savu glābēju pilsētā ieies, es visu pilsētu zemes dibina ieraušu.” Nu bij gan ko domāt un darboties, lai pilsēta, ķēniņš, princese neiekristu samaitāšanā. Pēdīgi zaldāts apņēmās iet ļauno garu meklēt un pavēlēja princesei vienai pašai uz pilsētu iet; bet šķirdamies zaldāts piekodināja princesei neviena vārda nerunāt, pirms viņš nebūs pārnācis. Hi nu viņi šķīrās.

Priecīga, Dievam pateikdama par izglābšanu, un bēdīga, Dievu lūgdama, princese gāja uz pilsētu. Pie pilsētas vārtiem to satika kāds ūdens vedējs. Šis princesi pazina, un zinādams, ka tā bez glābēja no ļauna gara nagiem nebūtu sprukusi, paģērēja no tās, lai šo par savu glābēju uzdod. Kad princese nekā neatbildēja, tad šis bendes maiss iemeta princesi ūdenī, draudēdams to noslīcināt. Kad princese uz malu peldēja, tad šis to atkal ar bomi ūdenī atpakaļ grūda, kamēr vajadzēja apsolīt, ko ūdens vedējs paģērēja.

Ūdens vedējs, princesi pie rokas ņēmis, iegāja pilsētā taisni pie ķēniņa, uzdevās par princeses glābēju. Nu ķēniņš tam apsolīja princesi par sievu. Bet, kad ķēniņš tam prasīja, kā izglābis, tad šis nekā lāgā nezināja stāstīt. Princese arī nekā nestāstīja, kādā vīzē tā izglābta no ļaunā gara. Pēc tam ķēniņš palika domīgs un nezināja, ko iesākt. Pēdīgi ķēniņam labs padoms ienāca prātā: tas nosprieda meitu tikmēr neapprecināt, kamēr tā nebūs izstāstījusi, kā tai izdevies no ļaunā gara tikt vaļā. Zaldāts, no princeses šķīries, gāja pa pasauli apkārt no vienas vietas uz otru, ļauno garu meklēdams.

Pagāja seši gadi — ļaunā pēdas neuzgāja. Septītā gadā pēc princeses izglābšanas zaldāts gāja gar nabaga būdiņu, no kuras nabaga meitiņa iznāca un zaldātu gauži lūdza, lai pie viņas ieejot, sacīdama: “Mīļais kara vīrs, esmu ļoti nabaga bārenīte — man vienai pašai šai mājā jādzīvo — nāci jele mani aplūkot!” Zaldāts, žēlsirdīgs cilvēks būdams, iegāja pie meitiņas. Bet, tikko bij iegājis, te pazuda meitiņa — nabaga būdiņa pārvērtās par lielu, stipru mūra ēku ar trīskārtīgām dzelzu durvīm, un griestos lūka atvērās, pa kuru ļaunais gars ielaidās un, zaldātam priekšā nostājies, uzbļāva, dzelzs zobus rādīdams: “Es tevi tūlīt rīšu nost!”

Zaldāts pārbijies skatījās atpakaļ, bet ieraudzīja, ka suņi ārā palikuši. Nu nabaga zaldātiņam pārgāja drebuļi pār visiem kauliem, jo viņš domāja, ka pēdējā stundiņa būs klāt. Te nu nejauši nelaimīgais uzmeta acis uz savām rokām un ieraudzīja, ka tās ļoti melnas. Tūlīt tam gudrs padoms nāca prātā. Tiklīdz ļaunais gars atplēta rīkli, gribēja viņu rīt, tas uzbļauj: “Tb ho, negala! Vai tik netīru rīsi? Laidi tak drusku nomazgāties, tad pazīsi labāk garšu.” Ļaunajam šis padoms patika, viņš lika zaldātam ūdeni sildīt, deva ziepes krietni nomazgāties. Pa tam ļaunais gars aizgāja projām, un zaldāts pūlējās ūdeni sildīdams.

Pa to laiku suņi — Turis ar Velci — plosīja durvis kā traki. Zaldāts manīdams, ka durvis nevarēs suņu zobiem pretim turēties, kūra un dzēsa uguni, lai laiks vilcinātos, ka var suņi durvis atplēst, jo durvis bij ļoti stipras. Jau ļaunais gars no augšas kliedza: "Vai būsi gatavs?” Zaldātam sāka cerība zust, te mazs putniņš — pie loga pienācis — dziedāja: “Zaldātiņ, zaldātiņ, kurini, dzēsi, kurini, dzēsi, līdz glābšana nāk, līdz glābšana nāk!” Zaldāts šo putniņu turēja par Dieva vēstnesi, kas sūtīts viņam par padoma devēju, un tādēļ kūra un dzēsa uguni, nebēdādams par ļaunā gara dusmām. Suņi jau bij saplēsuši divējas dzelzu durvis, te ļaunais gars uzsauca: “Mazgājies drīzi, lai ir ūdens kāds būdams!” Nekā ko darīt — zaldātam bij jākāpj vannā un jāmazgājas. Te nu nabaga zaldātiņš mazgājās un kavējās, nezinādams, vai vēl savu mīļāko princesi dabūs redzēt jeb nē. Bet pašā laikā suņi arī trešās durvis atplēsa un ienākuši ielīda aizkrāsni. Nu zaldāts kāpa drīzi vien no vannas ārā, slaucījās, ģērbās, lai drīzāki ar ļauno garu ragos tiktu.

Prieka pilnā garā zaldātiņš bij drīzi vien apģērbies, kad ļaunais gars trešo reizi uzbļāva: “Vai esi gatavs?” Zaldāts atbildēja: “Es jau sen tevis gaidu!” Nu ļaunais nolaidās zemē, atplēta savu lielo rīkli kā elles vārtus un izlaida dzelzu zobus kā dakšu zarus, gribēdams savu upuri aprīt. Te zaldāts tam uzsauca: “Dodi jele sauju adatu aiznagus iztīrīt!” Ļaunais tam tās pasniedza. “Tak vēl pēdīgi vienu pīpi ar dosi!” zaldāts teica. Te ļaunais tam pasniedza savu dimanta tabakas dozi, sacīdams: “Ņemi, veco krupi, sapiparojies krietni, lai man gārdāka magriča tiek!”

“Es tava magriča!” zaldāts atbļāva. “Tagad tu esi manā rokā un esi mana magriča. Turi, Velci!" Nu salēca Turis ar Velci ļaunajam biksēs un to sāka plūkāt, ka lupatas vien lēkāja. Ļaunais gars lūdzās, bft, jo viņš lūdzās, jo suņi niknāki plēsa. Ļaunais zvērēja, ka mūžam vairs nebūšot tai zemei ne ar pilsētai ko ļauna darīt, bet tas nekā nepalīdzēja — suņi plēsa jo niknāki. Pēdīgi ļaunais gars nokrita bez spēka gaj zemi un ļoti gaudošā balsī lūdza: “Lūdzams atlaidi mani šoreiz. Prasi, ko gribēdams, bet likai taupi manu dzīvību.” Zaldāts atbildēja: “Dodi ar savām asinīm parakstīties kontraktu, ka tu mūžam vairs pasaulei ļauna nedarīsi, ne arī atļausi kādam no saviem biedriem, lai tie pasaulē kādam radījumam ļaunu dara.” Ļaunais, nevarēdams nekā glābties, paņēma spalvu no ķešas, iedūra ar to rokā, lai asinis tek un nu parakstīja zīmi ar šiem vārdiem: “Es, velnu virsnieks Lucifers, caur šo ar savām asinīm parakstītu zīmi apliecināju, ka nedz es, nedz mani pavalstnieki mūžam nedarīsim ļauna virszemē nevienam radījumam. Lucifers.”

Nu zaldāts šo zīmi parādīja suņiem. Suņi, redzēdami, ka ļaunā vārdi patiesīgi no sirds nāk, to palaida vaļā. Ļaunais acumirklī pazuda, un zaldāts ar suņiem palika viens pats. Zaldātam bij drīzi vesela gada gājiens līdz galvas pilsētai — tādēļ viņš steidzās acumirklī projām. Par ļaunā gara dimanta tabakas dozi viņš dabūja ļoti daudz naudas, un tā tad viņš varēja zirgus, karieti iegādāt un kā lielskungs ātri vien uz priekšu tikt.

Akurāt septiņi gadi bij pagājuši no tā laika, kamēr ķēniņa meita bij glābta no ļaunā rīkles, kad zaldāts ienāca taī pašā traktierī, kur priekš septiņiem gadiem ar saviem suņiem bij maltīti turējis. Še daudz kungi bij sapulcējušies, kas ballēja un līgsmojās, jo šodien bij princeses izglābšanas diena. Te kāds kungs vēlējās: “Kas man dotu no tā mielasta, ko ķēniņš šodien pusdienā ēdīs?” Zaldāts uz to sacīja: “Es to jums varu sagādāt.” Kungs to netic un solās ar zaldātu derēt, ka zaldāts to nevarot dabūt. Zaldāts gatavs pretī derēt, un nu noder uz četrsimts sudraba rubļiem.

Pēc derēšanas zaldāts sarakstīja zīmi princesei, lūgdams, lai viņam divus porcionus no ķēniņa pusdienas dodot un iedeva šo zīmi Turam, pavēlēdams, lai Veicis arī Turam līdzi ejot.

Tikko princese Turi ar Velci ieraudzīja — skrēja pie tēva, lūdza divus porcionus ēdiena. Ķēniņš paklausīja, un nu princese ātrumā sataisīja un iedeva tos porcionus ēdiena suņiem, un lie tos aiznesa zaldātam.

Ķēniņš īsti domāja — cits neviens neesot viņa meitas glābējs kā ūdens nesējs, tādēļ apņēmās drīzumā savu meitu ar ūdens nesēju salaulāt. Acumirklī saaicināja viesus, sūtīja pēc mācītāja, turēja visi kopā pusdienas maltīti, ka varētu pēc pusdienas brūtes pāri salaulāt un vakarā priecīgas kāzas svinēt.

Pa tam zaldāts bij paēdis savu pusdienu un nu — vinnētu naudu saņēmis — gāja uz ķēniņa pili. Tur dabūja dzirdēt, ka princese šodien laulājama ar savu glābēju. Zaldāts aizsteidzās uz pili, bet netika ielaists, jo vakts zaldāts ar lādētu plinti stāvēja kā stabs priekšā un draudēja nošaut, ja ar varu provēšot ieiet. Te nu zaldāts nevarēja vairs dusmas valdīt. Viņš bļāva pilnā kaklā: “Sasodīts kaķis! Vai tu paša ķēniņa znotam gribi aizliegt pilī ieiet?”

To saeījis, viņš pagrāba vakts zaldātu un ar vienu roku nosvieda to kā spalvu zemē, un tad devās pilī taisni pašā ķēniņa ēdamā istabā. Bet tavi brīnumi! — princese sēd pie galda un tai līdzās smalki apģērbies kundziņš, kas ar to mīlinājās. Zibina ātrumā zaldāts šāvās tam klāt, cirta tam tādu pliķi pa ausi, ka tas kā pelavu maiss gar zemi nogāzās. Nu zaldāts sēdās savai mīļākai līdzās pie galda un šī, to apkampusi, iesāka no prieka raudāt. Bet ķēniņš, to redzēdams, ļoti iztrūkās — viņš nevarēja saprast, kas še notiekas.

Drīzi ķēniņu pārņēma dusmas — viņš pavēlēja zaldātu grābt un cietumā mest; bet princese krita ķēniņam pie kājām, lūgdama, lai dusmas valda, jo šis esot viņas īstenais glābējs. Ķēniņš nu klausījās, ko princese, zaldāts stāstīja — tad pavēlēja taī pašā acumirklī zaldātu ar princesi salaulāt. Zaldātu iecēla par pirmo ministri, bet ūdens vedēju iebāza mucā — tādā, kas no ārpuses uz iekšu piesista ar asām naglām kā linu suseklis. Mucu palaida no augsta kalna, lai tā veldamās ūdens nesēju viscaur sabakstītu. Tā beidzās šis bendes maiss; bet zaldāts pēc ķēniņa nāves palika par ķēniņu.

22,.?, / (LieģosJ. Dicmanis ttzr. savā "Pasaku vācelītē”)

Reiz gāja nabags vīriņš pa ceļu. Viņa dēls, gadus astoņpadsmit vai deviņpadsmit vecs, gāja viņam līdzi. Viņi iedami satika kādu kungu. Kungs apstājās un vecīti uzrunāja: “Mīļo vecīti, dodi man savu dēlu par puisi!” “Tad lai viņš arī iet, — darba viņam nav un ēst mums arī nekā nav,” vecītis itin priecīgs atbildēja, cerēdams, ka, viens palicis, rasi daudz maz dabūs atspirgties. Dēls no tēva atvadījās un aizgāja svešajam kungam līdzi.

Kungs viņam nelika nekādus grūtus darbus strādāt: viņam tikai vajadzēja ik dienas sava kunga grāmatas pārkravāt un noputināt, lai nesapelētu un nesapūtu. Bija kungam arī pulka grāmatu daždažādas: gan laika grāmatas, gan mākslas grāmatas, gan arī burvības grāmatas.

Puisim visvairāk burvības grāmatas iepatikās. Katru dienu, grāmatas kravādams, viņš burvības pamācības vairāk reizas cauri lasīja. Drīzi vien viņš jau tik tāļu bij iemācījies, ka dažas burvju un velna mākslas no galvas prata. Viņš pat mācēja dažādi pārvērsties — par lāci, vilku, balodi. Tad viņš atstāja no sava kunga un pārgāja mājās pie tēva. Mājās viņš atrada tēvu lielā nabadzībā. Te viņam ienāca labs padoms galvā, kā palīdzēt tēvam nabadzībā. Viņš pataisījās par labi nobarotu treknu govi un lika tēvam viņu vest uz ti*gu pārdot, bet tikai ne ar visiem apaušiem.

Tevs noveda savu trekno govi uz tirgu. Saradās daudz pircēju, un apstāja veco liels pulks cilvēku, jo govs rādījās būt diezgan krietna, vērtīga.

Vecais sāka ar pircējiem līgt, un pircēji solīja uzsolīdami. Pēdīgi viņš to par simts rubļiem pārdeva. Pircējs, pārvedis govi mājās, ielika to stallī pie citām govim. Naktī, kad visi gulēja, jaunā govs nomaucās un pārskrēja mājās pie vecā vīriņa — sava tēva. Ta vecītis bij dabūjis simts rubļus, kas viņam kā zagšus ienākuši rokā.

Pēc kādām dienām dēls domāja: “Kas tad simts rubļi ir — tas drīzi beigsies, tad būsim atkal nabagi, kā bijuši.” Viņam ienāca atkal labs padoms galvā — viņš pataisījās par skaistu, treknu, ļoti staltu zirgu, lika tēvam novest uz tirgu un pārdot. “Bet, no Dieva puses, nepārdodi mani ar visiem iemauktiem!” dēls tēvam pieteica.

Tevs noveda savu stalto zirgu uz tirgu. Tur atkal sanāca pie vecā daudz, daudz pircēju: vecā kumeliņš bija daudz košāks, staltāks nekā visi citi zirgi. Pircēji solīja lielu maksu. Tur arī ieradās kāds kungs, kas sacīja vecītim: “Lai jūsu zirgs maksā, ko maksādams, tikai pārdodiet man viņu ar visiem iemauktiem.” Šis pircējs bija dēla citreizējais kungs — pats velns, pie kura dēls kalpodams bij izmācījies burvības mākslas. Kungs nemaz vairs no vecīša neatstāja un visādā ziņā gribēja nopirkt zirgu ar visiem iemauktiem. Pēdīgi viņam laimējās vecīti pierunāt — viņš nopirka zirgu ar visiem iemauktiem un pārveda savās mājās.

Še kungs viņu piesēja pils pagalmā pie žoga — ļoti priecīgs, ka bija dabūjis nopirkt zirgu ar visiem iemauktiem. Viņš, iekšā iegājis, pasacīja saviem sulaiņiem, ka tirgū esot skaistu zirgu nopircis, bet šodien pat gribot liki viņu nokaut. Kāda kalpone — šādu kunga runu dzirdējuse — piegāja, pa pagalmu pēc ūdens iedama, pie jaunā zirga, glaudīja un teica: “Ak tu mīļo zirdziņ! Ko gan tu esi tā ļauna nodarījis, ka tevi kungs šodien pat grib likt nokaut?” Kad zirgs dzirdēja meitu tā runājam, viņš lūdza viņam iemauktus nomaukt. Meitai bija zirga žēl. Viņa tūliņ nomauca iemauktus.

Tikko nomauca, te zirgs ar joni pa vārtiem ārā un projām. Kungs skrēja pakaļ, cik vien spēja. Zirgs pataisījās par zaķi. Kungs pārvērtās par suni. Nu tik abi ņēmās skriet — viens mūk, otrs dzenas, bet suns nevar zaķa panākt. Zaķis paliek par balodi un suns par vanagu. Nu tik abi atkal skrej, ko tik māk. Balodis ieskrēja kādas muižas kukņā un lūdza nammeitu: “Ja kāds ienāk un prasa, vai te kāds nav ieskrējis, atbildi tam, ka neviena neesi redzējuse.” Balodis palika par greznu gredzenu un teica uz nammeitu: “Uzmauci mani savā pirkstā, bet nepārdodi gredzenu. Kad tev prasa, vai tu pārdodi gredzenu, tad nosviedi viņu zemē zem kājām un samini!”

Taī pašā acumirklī ienāca kāds vīrs kukņā un prasīja: “Vai te kas neieskrēja?” “Nē, nekā neesmu redzējuse!” nammeita iten droši atteica. Kungs, ieraudzījis gredzenu meitai pirkstā, tūliņ prasīja: “Mīļa jaunkundzīte, pārdodiet man savu gredzenu — es jums labi samaksāšu.” “Es viņa nepārdodu!” nammeita atteica un tūliņ nosvieda gredzenu zemē un uzmina ar kāju. Gredzens palika par mieža graudu, un vīrs par gaili. Gailis mudīgi vien tecēja, gribēdams miežu graudu uzknābt, bet meita noķēra gaili un nocirta tam kaklu. Miežu grauds palika par cilvēku. Viņš meitai daudzreiz pateicās — tad aizgāja uz mājām pie tēva.

22, 3, 2 (Liegos J. Dīcmanis uzr. savā “Pasaku vācelītē”)

Reiz vecs, vecs vīriņš nobrauca mežā pēc žagariem. Viņš bij paņēmis maizi līdz, ko ēst. Zirgam drusciņ pametis siena, sāka arī pats uzkost. Viņam ēdot nokrita zemē drusciņa maizes. To mazs tārpiņš paķēra un apēda. Vīriņš, uz zemi paskatījies, ieraudzīja mazo tārpiņu lienam. Viņš tūliņ žigli uzsauca: “Mazais tārpiņ, lieni manā cimdā!” Mazais tārpiņš tūliņ ielīda vecīša cimdā. Vecītis, žagarus sakrāvis, paņēma cimdu ar tārpiņu un pārbrauca mājās. Mājās pārbraucis, viņš sacīja savai sievai: “Vai zini, mīļā sieviņ, es pārvedu no meža mazu tārpiņu. Vai zini vēl ko? Viņš saprot mūsu valodu. Kopsim, audzināsim viņu labi!”

Tārpiņu vecīši paturēja un kopa, cik vien pienācās. Tārpiņš noņēma savu dzīves vietu vecīšu pagultē. Pēc kāda laika tārpiņš sacīja vecajam vīriņam: “Mīļo tēt, es gribu precēties.” “Tā vai, manu dēliņ — kura tad pie tevis, tāda maziņa nāks?” — “Es gan zinu kādu, kas pie manis nāktu — tā ir čūsku ķēniņa meita. Viņpus lielās upes tur ir liels, liels kalns. Uz šā kalna ir liela, grezna pils. Taī pilī dzīvo čūsku ķēniņš, un tam ir meita. Es zinu, tā nāks pie manis! Tēt, eji pāri pār lielo upi uz ķēniņa pili un saki ķēniņam, ka es gribu precēt viņa meitu.” Vecais tūliņ uzposās un gāja uz ķēniņa pili.

Pilī nonācis, vecītis teica ķēniņam, ka viņa dēls gribot precēt ķēniņa meitu. Ķēniņš bija mierā un sacīja: “Es došu viņam darbu; ja viņš to varēs izdarīt, tad viņš dabūs manu meitu.” Pēc kāda brītiņa ķēniņš teica vecītim: “Tavam dēlam vajaga vienā pašā naktī pār šo plato upi uztaisīt dimanta tiltu!” Vecītis, pārgājis mājās, pateica tārpiņam, ka ķēniņš gan apsolījis savu meitu, bet ātrāki viņam tās nedošot, līdz viņš nebūšot padarījis ķēniņa uzdotos darbus.

Pirmais darbs ir šis: “Tev vienā pašā naktī vajaga pār lielo upi uztaisīt dimanta tiltu. Ko domā, vai to gan spēsi?” vecais domīgs jautāja tārpiņam. “Ē, tas priekš manis nav nekas grūts!” tārpiņš itin priecīgs iesaucās. Tārpiņš tūliņ uztaisījās un nogāja pie upes. Nostājies upes malā, viņš trīs reizas apgrieza savu asti un tad pilnā balsī sauca: “Ļaudis, brāļi, sanākat, palīdzat man uztaisīt dimanta tiltu pār šo plato upi!” Tanī pašā acumirklī no visām pusēm sanāca cilvēki simtiem tūkstošiem. Visi nu ņēma strādāt. Nepagāja ne pāris stundu, kad dimanta tilts bija gatavs ar dimanta žodziņu. Tad tārpiņš pārgāja mājās, pasacīja tēvam, ka tills ar dimanta žodziņu esot jau gatavs, lai viņš ejot pie ķēniņa un prasot, lai nu dodot savu meitu, jo darbs esot labi padarīts.

Vecais nogāja pie ķēniņa un pateica, ka tilts ar dimanta treliņiem gatavs — lai nu dodot viņa dēlam savu meitu. “Es došu tavam dēlam vēl kādu darbu,” ķēniņš teica vecajam. “Lai tavs dēls uztaisa dimanta pili pie upes tilta galā, tad es došu viņam savu meitu,” čūsku ķēniņš teica. Vecītis pārgāja mājās un pateica savam dēlam (tārpiņam), ka viņam tilta galā jāuztaisa dimanta pils, tad ķēniņš došot savu meitu. “Tas ppekš manis nav nekas grūts!” tārpiņš vecajam atteica. Viņš tūliņ nogāja pie upes, apgrieza asti trīs reizes un tad sauca: “Ļautiņi mīļie, sanākat, līdzat man uztaisīt dimanta pili!” Acumirklī sanāca simtiem cilvēku — katram bija zelta gabals. Nepagāja ne pāris stundu, kad pils bij jau gatava — stalta, grezna pils — kas zvirēja vien no spīdoša zelta, dimanta. Tārpiņš pārgāja mājās un teica, ka pils gatava, lai viņš ejot un pateicot to ķēniņam, un lai prasot viņam, vai viņš nu došot savu meitu vai nē.

Vecais nu tūliņ gāja pie čūsku ķēniņa un viņam pasacīja, ka dēls uztaisījis dimanta pili, un vai viņš nu došot savu meitu. “Es tavam dēlam došu vēl kādu darbu; ja viņš to izdarīs, tad es viņam došu savu meitu!” ķēniņš atteica. “Lai tavs dēls nocērt labi lielu meža gabalu, tad lai viņš to uzplēš un tur iesēj miežus. Lai viņš tos miežus izaudzina un tad lai no viņiem izcep baltu maizi un darina alu; bet tas viss viņam nākamā naktī jāpadara, lai man no rīta ir itin silta balta maize un alus galdā!” ķēniņš pavēloši sacīja vecajam.

Vecais pārgāja mājās un pasacīja dēlam visu, ko ķēniņš viņam bij teicis. “Tas nav priekš manis nekas grūts!” tārpiņš atteica vecajam. Tārpiņš tūliņ nogāja mežā, apgrieza asti trīs reizas, un tūliņ acumirklī sanāca simtiem, tūkstošiem cilvēku. Nu ņēma, nocirta lielu gabalu meža un kokus pārveda vecīša mājā. Tūliņ arī nošķīra: kas baļķis — baļķis; kas malka — malka; kas žagars — žagars. Arī visus celmus izlauza, zemi uzplēsa. Tad tur iesēja miežus. Tie tūliņ izauga, un viņus nopļāva, izkūla, cilus sabīdelēja, un citus atkal izdiedzēja iesalā. No sabīdelētiem miltiem izcepa baltu maizi un no iesala darināja alu. No rīta sulainis uzlika siltu baltu maizi un jaunu alu uz ķēniņa galda. To visu tārpiņš izdarīja vienā pašā naktī.

Kad nu ķēniņš no rīta piecēlās, viņš redzēja uz galda siltu baltu maizi un putošu alu. Ķēniņš tūliņ sēdās pie galda, ēda, dzēra un slavēja maizīti, alu. Kad ķēniņš bij paēdis, tad arī vecītis ienāca pie ķēniņa un asi, drošsirdīgi ķēniņam uzprasīja: “Vai jūs nu dosiet savu meitu manam dēlam par sievu vai nē — es gribu zināt? Ja jūs viņas nedosiet, tad mans dēls jums un jūsu meitai nocirtīs kaklu.” Nu ķēniņš apsolīja gan savu meitu vecīša dēlam un lika, lai viņš tūliņ atvedot savu dēlu uz pili.

Vecītis pārgāja mājās, lika savai sievai labi tīri nomazgāt tējas skārdu. Vecītis nu uzlika savu dēlu uz tējas skārdu un nonesa pie ķēniņa. Kad ķēniņa meita savu brūtgānu ieraudzīja, tad viņa sāka raudāt, vaimanāt un sacīja skumīgā balsī: “Kaut jele daudz maz būtu pēc cilvēka izskata, tad es viņu varētu taču mīlēt.” Bet pats ķēniņš pastāvēja cieti pie sava vārda. Pēc tam viņš paņēma znotu, savu meitu un noveda tos jaunajā pilī. Tur nu jaunajam pārīšam vajadzēja dzīvot.

Vakarā, gulēt ejot, tārpiņš izlīda no savas ādas un bij nu tāds pats kā katrs cilvēks — un gulēja pie savas jaunās sievas. No rīta princeses māte (tā bijuse liela ragana) prasīja savai meitai: “Nu, kā tad labi izgulējies ar savu jauno vīru? Man rādās, ka esi diezgan jautra, neesi vairs tik skumīga kā vakar.” “Jā, ko es lai bēdājos, jo mans vīrs pa nakti paliek par cilvēku un izskatās tik stalts, skaists, it kā princis!” princese atteica.

Princeses mātei tas nepatika, ka meita ar tārpiņu bija mierā, tādēļ viņa dienā izurba jauno ļaužu guļamās istabas durvīs caurumu — blakām aizšaujamai bultai. Naktī, kad jaunie ļaudis gulēja aizmiguši, tad ragana iebāza pirkstu pa durvju caurumu, atšāva durvis, paņēma tārpiņa ādu no krēsla gultas malā — izgāja klusiņām no istabas, iegāja ķēķī, iemeta tārpiņa ādiņu ugunī.

Tārpiņš, no rīta piecēlies, ķēra pēc savas ādiņas, bet ādiņas neatrada vairs uz krēsla. Viņš par to nobijās un žēli iebrēcās: “Vai, vai, kur manas miesas?” Viņš tūliņ paķēra zobenu un gribēja ķēniņa meitai (savai sievai) nocirst galvu. Bet, tiklīdz kā uzcirta uz vienu kamiesi, otru — tūliņ viņai palika kā dzelzu bruņas uz abiem kamiešiem. Tad viņš iedeva viņai dzelzu nūjiņu, un pats palika par balodi.

Princese gan raudzīja bruņas no kamiešiem nokratīt, bet nekā nevarēja. Viņa nogāja pie kalēja, lai bruņas noņemtu, bet tas arī neko nevarēja darīt — bij jāpaliek bruņotai. Viņa tūliņ aizgāja no dimanta pils un gāja arvienu tālāk uz priekšu — iegāja tumšā mežā. Jā, pa mežu iedama, ieraudzīja uguni spīdam. Gāja uz to pusi, kur uguns spīdēja, nonāca pie kādas pils, lūdzās naktsmājas.

Šinī pilī dzīvoja tārpiņa vecākā māsa. 'tārpiņa māsa, princesi ieraudzījuse, palika domīga un dusmīgi kādu laiciņu uzlūkoja princesi. Pēc tam viņa teica: “Mans mīļais brālis jau sen būtu cilvēku kārtā ticis, bet caur tavu māti — velna raganu — vien nē! Bet lai nu ir, kā būdams — naktsmājas tev došu!” Viņa tūliņ uztaisīja princesei mīkstu guļas vietu, uzsita princesei uz vienu kamiesi, otru — bruņas nokrita, un viņa apgulās. No rīta, kad princese uzcēlās, tārpiņa māsa uzsita viņai, un bruņas bij atkal uz kamiešiem. Tārpiņa vecākā māsa, viņu izvadīdama, iedeva viņai zelta ratiņu, kas naktī tumsā tik gaiši spīdēja, ka gaišumā varēja tikpat labi redzēt, kā pie visu gaišākās uguns.

Princese nu gāja atkal tālāk — iegāja atkal mežā. Pa mežu iedama, ieraudzīja uguni gaiši spīdam. Gāja tiešām uz spīdumu — nonāca atkal pie kādas pils. Iegāja tūliņ pilī, lūdzās naktsmājas, jo vakars jau bija klāt. Šinī pilī dzīvoja tārpiņa vidējā māsa. Šī. princesi ieraudzījuse, izlikās pret viņu vēl jo dusmīgāka, bārgāka nekā vecākā māsa, sacīdama: “Mans mīļais brālītis sen jau būtu par cilvēku palicis, bet caur tavu māti, raganu, vien nē; bet, lai nu — es tev došu naktsmājas!” Viņa tāpat kā vecākā māsa princesei uztaisīja mīkstu guļas vietu, un šī piekususe apgūlās; bet iepriekš guļas tārpiņa vidējā māsa bij uzsituse viņai uz kamiešiem, un bruņas bij nokritušas. No rīta, kad princese piecēlās, tārpiņa vidējā māsa uzsita savai brāļa sievai, un bruņas bija viņai atkal uz kamiešiem. Vidējā māsa, viņu izvadīdama, iedeva zelta ābolu. Šis ābols naktī spīdēja tikpat gaiši kā visugaišākā uguns, un pie viņa gaismas varēja redzēt it visādus darbus strādāt.

Princese nu gāja atkal tā|āk. Viņai ceļš iegriezās tumšā,Jbiezā mežā. Pa mežu iedama, viņa ieraudzīja atkal netālu sev priekšā spīdam uguni. Nu gāja tiešām uz to pusi, kur uguns spīdēja — pienāca pie kādas pils. Šinī pilī dzīvoja tārpiņa jaunākā māsa. Pilī iegājuse, lūdzās naktsmājas. Bet jaunākā māsa — savu brāļa sievu ieraudzījuse — ugunis vien spļāva no dusmām. Viņa vēl jo bārgākā balsī bļāva uz princesi:

“Лк tu velna raganas meita! Mans brālis jau sen būtu pārcilvēku tapis, bet tavas ļaunās, velnišķīgās mātes labad vien ne!” Viņa princesei neparko negribēja dot naktsmājas. Pēdīgi viņa arī ļāvās pielūgties un atvēlēja pa nakti palikt. Viņa tūliņ uztaisīja princesei mīkstu guļu, uzsita pa kamiešiem — bruņas nokrita — princese saldi aizmiga. No rīta, kad princese uzcēlās, tārpiņa jaunākā māsa iedeva viņai zelta vistiņu ar cālīšiem un uzsita pa kamiešiem — bija atkal bruņas.

Jaunākā māsa, princesi izvadīdama, teica: “Tu iedama uziesi lielu, augstu stikla kalnu, bet nevarēsi viņā uziet, jo tas būs ļoti sklids. Tur netālu būs dimanta kalējs. Noeji pie tā, lieci nokalt četrus dimanta pakavus. Piesieni divus pakavus katru pie rokas, otrus divus pakavus pie katra kājas ceļa, tad varēsi pār kalnu pāriet. Aiz kalna būs liela muiža — tur vajadzēs zosu meitas. Muižā prasi: “Vai nevajaga zosu meitas?” Kunga sieva atteiks. ka vajaga. Palieci tur — neeji tālāk. Kad zosis izdzeni ganos, tad apkūļā tās ar savu nūjiņu — tad no viņām citas paliks par akmeņiem, citas par cinīšiem, un tu varēsi labi noganīt. (Zosis visas bijušas velna pilnas, un ari kunga sieva bijuse velna pilna un pie tam vēl liela ragana.) Vakarā, kad tevi sauc mājās dzīt. tad atkal apkūļā akmeņus, cinīšus — tie paliks par zosīm.”

Princese 11u aizgāja no tārpiņa jaunākās māsas — nonāca pie minētā stikla kalna. Viņa mēģināja kāpt kalnā augšām, bet nevarēja — kalns bija ļoti stāvs un sklidains. Tad nogāja pie dimanta kalēja, lika nokalt četrus dimanta pakavus, tos piesēja, kā tārpiņa jaunākā māsa bij mācījusc, un tad kāpa pār stikla kalnu pāri. Pārkāpuse, nonāca pie minētās muižas. Muižā prasīja: “Vai te nevajaga zosu meitas?” Muižas kundze atteica, ka vajagot. Princese nu palika muižā par zosu meitu.

Otrā dienā viņai 11u lika zosis dzīt ganos. Izdzinuse tās ar savu nūjiņu apkūļāja, un viņas palika citas par akmeņiem, citas par cinīšiem — visu dienu bija miers ganīt. Vakarā, kad mājās sauca, viņa alkūļāja akmeņus, cinīšus — visi palika atkal par zosīm. Kad princese bij zosis pārdzinuse, tad muižas kundze, nama durvīs stāvēdama, sacīja: “Nu ir reiz laba ganu meita radusēs!” Pēc tam viņa iedzina zosis kūtī.

Nu muižas kundze lika princesei traukus mazgāt, bet uguns nedeva. Bez uguns nekā nevarēja redzēt, jo bija jau tumša nakts. Princese nolika savu zelta ratiņu — nu varēja skaidri redzēt nomazgāt traukus. Pa to laiku ienāca ķēķī raganas meita — noskatījās, ka zosu meitai ir zelta ratiņš, kas visu ķēķi apgaismo. Viņa izteica visu savai mātei (raganai).

Ragana iegāja ķēķī, prasīja princesei: “Mīļā meitiņ, vai tu šo ratiņu pārtlodi?” — “Kālab ne — es viņu varu arī pārdot!” — “Bet eik tad par viņu gribi?” — “Es vairāk cita nekā negribu, kā dabūt vienu nakti pie sava vīra izgulēties.” — “Jā, jā, to visu tu vari dabūt.” Kad nu princese bij traukus nomazgājuse, tad ragana viņu ielaida pie vīra (tārpiņa) gulēt. (Princeses vīru ragana bij iebūruse savā muižā.) Princese gulēdama sāka vīru modināt, lai kādu vārdiņu ar viņu parunātu, bet viņš nemodās. Gan to murzīja, visus kājas pirkstus bučoja, lūgdama, lai jele mostos, bet nekā — neatmodās. Ragana bijuse viņu tā nobūruse — viņš bija un palika kā nomiris.

No rīta itin agri ragana, durvis atvēruse, bārgā balsī uzbļāva: “Nu, palaidniece, vai vēl neesi diezgan ar savu vīru izjaktējusies? Nāci zosis dzīt ganos!” Princese tūliņ cēlās un gāja uz kūti pie zosīm. Izdzina zosis, apkūļāja — visas palika citas par akmeņiem, citas par cinīšiem. Vakarā, kad ķēniņa meita zosis pārdzina, ragana uzslavēdama teica: “Tā ir laba zosu meita — tā var labi noganīt!” Pēc tam viņa lika princesei traukus mazgāt, bet uguns nedeva.

Bija jau tumšs, sebs vakars — princese nolika savu zelta ābolu un nu varēja it labi redzēt nomazgāt traukus. Raganas meita, redzēdama zosu meitai spīdīgu zelta ābolu, ietecēja pie mātes un pasacīja, ka zosu meitai ir ļoti spožs zelta ābols. Ragana tūliņ iegāja ķēķī un prasīja princesei: “Vai tu pārdodi arī ābolu?” — “Kālab ne — es viņu varu pārdot!” — “Cik tad tu gribi par viņu?” — “Nekā vairāk negribu, kā tikai pie sava vīra izgulēties,” viņa lūdzējas balsī atteica raganai. “To tu vari dabūt!” ragana sacīja. Pēc lam, kad viss bij jau padarīts, tad ragana ielaida viņu pie vīra gulēt.

Piegūluse sāka to atkal modināt, murzīt, cik vien varēja un saprata; bet kā nemodās, tā nemodās. Viņa paņēma savu nūjiņu, taisījās ar to vīru sist, bet atkal nesita, jo bija žēl. Viņa sāka to vēl stiprāki murzīt, bet kā nē, tā nē. Neko darīt — taču vajadzēs ar nūjeli sākt sist. jo bija jau pāri par pusnakti, un vīru vēl nevarēja atmodināt. “Pienāks rīts, un es ar viņu vēl nedabūšu runāt!” Princese paņēma nūjiņu, sāka sist vīru, lai ceļas augšām, bet ir tas neko nelīdzēja. Viņa grūti nopūtās un sāka raudāt.

Iā raudot pienāca rīts. Te viņa izdzirda soļus durvīm tuvojamies — durvis atvērās, un ragana uzbļāva: “Nu. vai nav jau laiks augšām cellies, ko tik ilgi tur vārties, jārējies? Celies ātri vien un dzeni zosis ganos!” Princese tūliņ arī cēlās augšām, nogāja uz kūti, paņēma zosis, izdzina ganos, apkūļāja — zosis palika par akmeņiem, cinīšiem.

Princeses vīrs, no rīta piecēlies, bija tāds domīgs, sajucis. Viņš sūdzējās savam sulainim un prasīja: “Es nemaz nezinu, kālab man visi kauli tā sāp, it kā'tie būtu sasisti. No kam tas varētu būt?” “Es gan zinu,” sulainis teica, “naktī, kad jūs guļat, jūsu sieva jūs modina un sit, nevarēdama jūs no miega uzmodināt.” — “Mana sieva? Man brīnumi! Kur tad mana sieva te radās?

Kad viņa mani sila, kā tad es neuzmodos?” — “Jā, kā jūs varat uzmosties, kad mūsu muižas kunga sieva paliek jums zem matraces miroņa kaulus, un tie jums neļauj uzmosties,” sulainis droši un vientiesīgi sacjja. Viņš tūliņ lika savam sulainim izņemt miroņa kaulus un aprakt zemē.

Vakarā, kad ķēniņa meita zosis pārdzina, ragana lika atkal traukus mazgāt. bet uguns nedeva. Viņa nolika savu zelta vistiņu ar cālīšiem — nu bija gaišuma diezgan. Raganas meita, to redzēdama, iegāja un pateica savai mātei, ka zosu meitai zelta vistiņa ar cālīšiem. Ragana prasīja princesei: “Vai tu pārdodi to vistiņu ar cālīšiem?” — “Kālab ne. es pārdodu arī!” — “Cik tad tu gribi par viņiem?” — “Vairāk negribu, kā tikai pie sava vīra izgulēties.” — “To tu vari dabūt.” Kad nu viss bija padarīts, tad ragana viņu ielaida pie vīra izgulēties; bet ragana nezināja, ka miroņa kauli bij no gultas izņemti.

Ķēniņa meita, iegājuse pie sava vīra gulēt, sāka to modināt un lūgt, lai ceļas augšām, bet nevarēja uzmodināt. lād viņa paņēma nūjiņu un pacēla to vīram sist. Te vīrs uz reizi bij augšām, apķērās viņai gar kaklu un to mutēja. Princese nu ņēmās, izteica visu savam vīram, kā viņai līdz šim bij gājis — ari to, ka ragana viņai visas dārgās lietas ar viltu atvīluse, pie vīra gulēt raidīdama. Princeses vīrs apņēmās to raganai atriebt, ka viņa šā sievu tā mocījuse, pāri darījuse. Viņš tūliņ paņēma zobenu, iegāja raganas guļamā istabā un nokāva raganu un viņas meitu.

Tad viņš sacīja savai sievai: “Mīļā sieviņ, ja tu man palīdzētu tos trīs gadus nokalpot, tad tie man būtu tik īsi kā trīs dienas, un tad es arī reiz būtu pavisam svabads no šās palādētās nelaimes!” “Jā, jā mīļo vīriņ, es tev visā spēkā labprāt gribu līdzēt!”

Tad princeses vīrs teica: “Rītu es būšu uz ganībām vēršu pulkā. Noeji pie gana un prasi viņam trīs reizes: “Vai te nav mans vērsītis?” Trešo reizi gans atteiks: “Eji pulkā un meklē!” Tad, vēršu pulkā iegājuse, labi noklausies: es ēdīšu un stipri šņākšu. Tad pienāci man klāt, uzsiti ar roku man uz krusta un teici: šis ir mans! Gans tad tūliņ teiks: ņemi, ja tas tavs! Izvedi mani no pulka un pārvedi mājās.”

No rīta princese nu nogāja uz ganībām pie gana, kas ganīja lielu baru vēršu. Viņa tūliņ ganam prasīja: “Vai te nav mans vērsis?” Gans neatbildēja. Prasīja vēl otru. trešu reizi — nu gans teica: “Ej pulkā, meklē!” Viņa iegāja vēršu pulkā, klausījās, kurš no viņiem šņāks. Viņa uzsita tam vērsim, kas šņāca, ar roku uz krusta un teica: “Šis ir mans!” Gans atteica: “Ja tas ir tavs, tad ņemi viņu!” Viņa paņēma to un izveda no pulka.

Otrā dienā princeses vīrs bi j stirnu buku pulkā. Ķēniņa meita nogāja un tāpat izdarīja. Trešo dienu viņš palika par zirni un līdz ar citiem zirņiem ellē grāpī vārījās. Viņa piegāja pie pavāra un prasīja: “Vai te nav mans zirnis?” Pirmās reizes pavārs nekā neatbildēja, bet trešo reizi viņš teica: “Eji, ņemi savu zirni!” Viņa iebāza savu roku grāpī un trīs reizes zirņus apmaisīja. (Vīrs viņai tā bij ieteicis darīt) Roku ārā velkot, viens zirnis bij palicis pirkstu starpā iespiedies. Kad nu princese izgāja ārā, tad zirnis palika par cilvēku. Šis bij princeses vīrs — nolādētais ķēniņa dēls.

Viņi nu bij ļoti priecīgi, jo sievai arī bruņas bij nokritušas no kamiešiem. Ķēniņa meita nu iegāja elles ķēķī, apmaisīja zirņu grāpi vēl trīs reizes — tad no grāpja iznāca simtiem, tūkstošiem cilvēku — gan jauni, gan veci. Šie cilvēki, princesei pateikušies, aizgāja katrs uz savu pusi, un ķēniņa dēls ar savu sievu uz tēva pili.

(Dzirciemā Ernests Birznieks uzr.,

22,      3, 3 stāst. Bille Freiberga, JLB RN IIIR. h:)

Ķēniņam bija trīs meitas: viena paša un divas audžu meitas. Viņš jau pats nāk it labi vecs, tādēļ sāk meklēt sev znota, lai tas viņa vietā valdītu. Bet kam lai viņš savu meitu uzticētu? Šādam tādam jau to nevar. Ķēniņš izsludina, ka uz precībām var pieteikties visi, kas tik vēlētos dabūt viņa meitu, bet dot viņš to došot tikai tam, kas izdarīšot no viņa uzdotos trīs darbus. Preciniekus, kuri nevarēšot izdarīt uzdotos darbus, viņš likšot nokaut.

Lai gan bija piedraudēts diezgan liels sods, tomēr atgadījās diezgan precinieku, kuri gribēja palikt par ķēniņiem, la arī kāda tēva divi dēli devās ceļā uz ķēniņa pili pie princeses precībās. Trešajam dēlam, muļķim, bija jāpaliek mājās. Ceļā abi gudrie dēli satika vecu vīriņu. Šis tiem prasīja: “Nu, dēliņi, kur tad iesiet?” Abi dēli itin lepni, kā jau ķēniņa meitas precinieki, atsauca vecajam vīriņam: “Kas tavam degunam gar to daļa?” Un gāja tālāki. Mežā abi precinieki atrada skudru pūzni un izspārdīja pūzni ar visām skudriņām uz visām pusēm. Tālāku viņi nonāca pie ezera un sāka pārgalvīgi svaidīt pīles ar akmiņiem. Turpat ezera malā bija liepas ar bišu kokiem; abi brāļi saskaldīja bišu kokus, izēda medu un tad visu tāpat atstāja. Viņi nonāca pie ķēniņa un pieteicās par preciniekiem. Ķēniņš viņiem katram uzdeva trīs darbus, bet šie tos nevarēja izdarīt, un tos nokāva.

Muļķis brālis gaidīja, gaidīja abus gudros pārnākam, bet tie vairs nepārnāca. Nu muļķis pa savai kārtai sataisījās ceļā par precinieku pie ķēniņa meitas. Ceļā viņš tāpat satika vecu vīriņu. Tas viņam prasīja: “Dēliņ, uz kurieni nu kāpsi?” — “Es jau, tētiņ, arī gribu tikt par ķēniņu, eimu patlaban pie princeses uz precībām.” — “Ej, ej, dēliņ, bet iedams noslauki savu veco brāļu pēdas!” Muļķītis atnāca pie izspārdītā skudru pūžņa un ņēmās to atkal izlabot: viņš savilka visus grunčus kopā, saslaucīja visas izsvaidītās skudru oliņas un sakrāva pūzni tādu pašu, kāds tas bijis agrāki. Pēc tam viņš gāja tālāki, kamēr nonāca pie ezera. Te bija sasvaidīti visvisādi sprunguļi iekšā, tā kā nabaga pīlītes nemaz nevarēja papeldēt. Muļķītis izlasīja visus sprunguļus no ezera un ēdināja pīles ar maizi. Ari par aplaupītām bitēm viņš apžēlojās, sastīpoja saskaldītos auļus, sabāza tur iekšā atlikušās šūnas un tad gāja pie ķēniņa pieteikties par precinieku.

Ķēniņš viņam tūliņ uzdeva pirmo darbu: iesēja sieku linsēklu mauriņā, un muļķītim pa nakti bija visas sēklas jāielasa atkal siekā. Ja viņš to neizdarīs, tad galva nost. Muļķītis nosēdās uz mauriņa pie tukšā sieka un sāka raudāt, raudāt, kamēr iemiga. No rīta viņš pamostas, un ko viņš redz: sieks pilns linu sēklām, patlaban vēl beidzamās skudrites ienes pa sēkliņai un tad tek prom uz mežu. Muļķītis nu ir priecīgs; mazākais pirmais darbs nu ir padarīts, un galva šai dienai vēl droša.

Ķēniņš atnāk un par lielu brīnumu atrod linsēklas salasītas. Viņš tagad paņem vairāk kopā sasietas atslēgas, atraisa vaļam un iesviež ūdenī. Muļķītim atslēgas jāizvelk no ezera. Kā lai to izdara? Nabadziņš laiž atkal pliukšķi vaļam. Ķēniņš vairāk neliekas neko zināt, iet projām un atstāj muļķīti raudam. Kamēr šis tur vēl malā raud — atpeld pīles un palien zem ūdens. Pēc brītiņa viņas atkal uznāk augšā un iznes malā iesviestās atslēgas. Muļķītis nezin no priekiem, ko darīt, ko nē — arī otrs darbs tam izdevies. Atnāk ķēniņš, paņem atslēgas un brīnās atkal, kā tikai šis to varējis izdarīt.

Trešais darbs nu būs: muļķītim jāuzmin, kura no visām trim priekšā vestām princesēm ir ķēniņa īstā meita. Visas trīs ir vienādā augumā, vienādos apģērbos, visām trim vienādiem lakatiem aizklātas acis. Muļķītis nu ir pavisam spostos: viņš domā — pirmā būs tā īstā, nē — otrā, trešā. Nabadziņš nezina, ko lai saka, kuru lai min. Visas trīs nostājas rindā. Viņš skatās, skatās, visas kā uz matu vienādas — tāda kreisā pusē, tāda vidū, tāda labā pusē. Te viņš dzird, ka kāda liela bite rūc gar viņa ausīm: “Ta viduvējā, tā viduvējā!” Viņš uz laimi sper arī vaļā: “Ta viduvējā!” Un patiesi, viduvējā nolaiž lakatu, nāk un ķeras viņam gar kaklu. Arī vecais ķēniņš tūliņ klāt, sauc viņu par znotiņu un runā no kāzām, la, re, muļķītis palika par ķēniņu.

22,  3, 4 (Druvienā K. Tarziers uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKb”)

Zēns reiz iet pa mežu — satiek vienu kungu — tas vaicā: “Vai māki lasīt?” Zēns atteic: “Māku gan!” Kungs kaut ko tur pa degunu noņurd un vaicās tāļāk: “Vai vāciski arī proti?” — “Nē!” — “Nu, krieviski?” — “Krieviski gan!” atbild zēns. “Ai, tad tu arī esi no svētuļiem!” atsaka kungs (tas bijis pats velns) un aiziet. Zēns nodomāja: ko tas lai nozīmē? un liek ar riņķi pa mežu šam priekšā. Šis atkal vaicā: “Vai māki lasīt?” — “Nē, nekā nemāku!” — “Kādas valodas proti?” — “Latviešu valodu vien — citas nevienas.” — “Vai negribi pie manis par strādnieku nākt? Viss tavs darbs būs vienīgi grāmatas tīrīt un sargāt.”

Zēns mierā — iet kungam līdzi, tīra grāmatas. Bet viņam iegribējās izdibināt, kas jele grāmatās rakstīts. Sāka šķirstīt — nu tikai atskārta, kas kungs par putnu tāds ir: grāmatās bija visvisādi burvja vārdi — rakstīti vācu valodā. Zēns, kaut cik vāciski prazdams, ņēmās grāmatā mācīties — palika par lielu burvi. Katru vasaru tur mēdza atbraukt viens balts kungs visu iedzīvi pārlūkot, runādams tikai krieviski. Tas sacīja zēnam: “Mūci tikai projām no šejienes, citādi tev nāve!”

Reiz zēns noklausījās, ko velns (viņa kungs) vāciski saka citiem velniem: “Rītvakar sanāciet visi, tad mizosim manu strādnieku, kamēr par suni paliks. Man tikai bailes, ka viņš nemāk krieviski un ka nav no laba gara pamācīts, lai mūk projām.” Zēns to noklausās, pārvēršas burvības vārdiem par stirnu un projām. Drīzi pēc tam velns, to zināt dabūjis, palika par kvekšķi, dzinās pakaļ un gandrīz, gandrīz jau noķēra viņu. Tad zēns palika par bezdelīgu — velns par vanagu. Bezdelīga nolaidās zemē, palika par peli — iespruka počās; bet velns par čūsku šim pakaļ. Zēns izmuka no počām*, palika par svēteli, aprija čūsku.

Nu zēns palika par cilvēku — nogāja pie ķēniņa. Sargs nemaz negribēja pilī ielaist. Bet šis tādam tikai piduku parādīja, tūliņ sargs palika par akmeni. Iegāja pilī — pie ķēniņa patlaban sēž svešs ķēniņš, un tas sāks par šo zoboties. Bet zēns galvu vien pakratīja — tūdaļ visi mati par čūskām palikuši. Svešais ķēniņš bailēs paslēpjas aiz sava lielā tvaroga. Beidzot ķēniņš aicināja zēnu pie sevis un lika uzmeklēt savas trīs velna zagtās meitas, sacīdams: “Ja atradīsi — dabūsi jaunāko par sievu!”

Zēns izdibināja, kur viņas ir. kā tās meklējamas, tad izlēja no svina lielu vāli un aizgāja (viņš sev piebūra lielu spēku). Gāja, gāja — nogāja pie vecākās māsas. Iet pilī — šī ēd azaidu ar savu vīru — trejgalvi. Tas tūliņ pieceļas, noved zēnu pie karsta poda — saka: “Leci te iekšā!” Zēns atbild: “Rādi jele, kā te ielēkt!” Velns nostājas podam pie pašas malas, pacēla vienu kāju — sacīja: “Lūk, tā!” Bet zēns, kā dos ar savu vāli pa muguru, velns šļauks! podā iekšā. Zēns iet tālāk — noiet uz vidējās māsas pili. Ieiet tur — viņas vīrs — piecgalvju velns — guļ. Zēnam netikās aizmigušu nosist — pamodināja to. Šis uzlēca, paķēra dūci un metās zēnam virsū; bet zēns iztrieca dūci velnam no rokām un sadeva tā pa sāniem, ka piecas ribas bij pušu.

Nu zēns steidzās pie jaunākās māsas. Iā bija viena pate mājā — sacīja: “Kam tu te nāci? Pārkulsies deviņgalvju velns, tas tevi zemē ietrieks.” Zēns paslēpās aizkrāsni. Pārnāk deviņgalvis, ierūkdamies: kas te par svešu smaku? un ies aizkrāsni; bet zēns šim pretim. Palaimējās zēnam pirmajam iesist — velns līdz ceļiem iegāja zemē. Nu viņš sita zēnam — tas pāri par ceļiem iegrima. Zēns sita otrreiz — velns iegrima līdz. vēderam; sita velns otrreiz — zēns līdz nabai zemē. Tagad zēns saņēma beidzamos spēkus un kā deva velnam — tas iegrima pāri par krūtīm. Nevarēja vairs velns zēnam iesist. Šis nu mudīgi izrāpjas no zemes, sita vēlreiz velnam un ietrieca to gluži zemē.

Tad zēns aizveda visas trīs ķēniņa meitas pie ķēniņa, apprecēja jaunāko, uzcēla skaistu pili un dzīvoja mierā. Tikai šad tad viņš izpriecādamies pārbrauc — izvizināties.

5.virkne. 23. Iešķavas ķēniņš jeb brālis, kas savas māsas meklē

23,   I (Liegos Jānis Dīcmanis uzr. savā “Pasaku vācelītē")*

Reiz dzīvoja ļoti bagāts ķēniņš, un viņam bija trīs meitas, un visas trīs bija ļoti skaistas. Kad viņas nāca jau lielas, (aci visas trīs nozaga: vienu bij zivju ķēniņš nozadzis, otru putnu ķēniņš — ērglis, un trešo pats velns. Gadījās. ka pēc trim gadiem viņiem piedzima dēls. Par to nu ķēniņš un ķēniņiene tapa varen priecīgi. Kad dēls izauga, ķēniņš teica: “Mans mīļais dēls! Tev bij trīs māsas, tās visas trīs nozaga.” Tad ķēniņa dēls apņēmās tūliņ iet māsas apmeklēt.

Gāja — ieraudzīja meža malā divus zēnus gar sedliem raustāmies. Princis uzprasīja: “Kamdēļ jūs tā nikni ķīvējaties?” “Jā, kā neķīvēsimies — tēvs mirdams mums diviem atstāja trīs mantas: sedlus, manteli, zābakus, bet nevaram savā starpā izdalīt šīs mantas. Šīs ir visas trīs labas lietas — kad uz sedliem uzsēd un saka: nonesat mani uz to un to pilsētu vai citu kādu vietu! — tad viņi tūliņ arī nones; kad ar to manteli apsedzas, tad paliek neredzams; kad šos zābakus uzmauc kājās, tad var iet, kas zin, pa kādu dziļu ūdeni, un tomēr negrims un nenoslīks. Nu tu zini, kamdēļ strīdamies?” zēni vaicāja princim. Princis atteica: “Es saprotu! Labi — es jums izspriedīšu šo lietu! Noeita līdz viņam krūmam, kurš tad no jums ātrāki šurp atskries, tam piederēs visas šīs trīs mantas.” Puikām šāds prinča padoms it labi patika — viņi tūliņ tecēja uz norādīto krūmu. Par to laiku, kamēr puikas aiztecēja līdz labi patālam krūmam, princis paņēma manteli, zābakus, uzsēdās uz sedliem un sacīja: “Nonesat mani pie manas vecākās māsas!” Sedli pacēlās gaisā un nesa princi projām. Puikas, atskrējuši atpakaļ, neatrada ne princi, nedz arī savas labās mantas. Abi brēkdami aizgāja savās mājās.

Sedli nesa princi pāri pār dziļu jūru. Beidzot tie nolaidās jūras vidū uz lielu, augstu kalnu. Princis nokāpa no sedliem un gāja apskatīties kalnu. Viņš atrada zem kalna lielu dzelzs pili. Pili iegājis, viņš tur atrada jaunu sievieti pie galda sēdām un gauži raudam. Princis to tūliņ pazina par savu vecāko māsu, jo viņam bij mājās viņas izskats ieteikts. Sieviete prasīja: “Vai, jaunais cilvēks, kur tu esi tagad ienācis? Kad mans kungs pārnāks, viņš tevi saplēsīs, jo viņš ir ļoti stiprs un dusmīgs.” Princis pasacīja, ka viņš ir tās brālis un ka no viņas briesmīgā kunga nebaidoties. “Man ir tāds mantelis — kad ar to apsedzos, neviens nevar mani redzēt. Vadzi ko. māsiņ, kad tavs kungs pārnāks un jūs pie galda ēdīsiet, tad prasi viņam tā: “Kad man tēvs vai brālis, vai cits kāds no maniem radiem pie mums atnāktu, vai tu to labprātīgi uzņemtu un tam nekā ļauna nedarītu?” — tad dzirdētu, ko viņš teiktu. Es par to brīdi gulēšu tepat istabas stūri ar savu manteli apsedzies, un viņš mani neredzēs.”

Tikko viņi tā bij izrunājušies, tad tie arī izdzirda zivju ķēniņu mājās nākam. Princis tūliņ palīda apakš sava manteļa. Zivju ķēniņš ienāca un — pamanījis svešu smaku — sāka ošņāt pa visiem istabas kaktiem. Nekā neatradis, prasīja savai sievai (ķēniņa meitai): “Kas tā par svešu smaku vai te kāds ir bijis?” Ķēniņa meita vairīdamās atteica: “Pa svešām jūrām skrienot, tev ir tāda sveša smaka degunā palikuse. Tev tik tā izrādās, te neviens svešs nav bijis!” Nu viņš novilka savas zivs drēbes, sēdās pie galda un sāka ēst. Ķēniņa meita sāka pazemīgi jautāt savam kungam: "Mīļo vīriņ, kad tagad kāds no maniem radiem — brālis, vai māsa — pie mums atnāktu, vai tu viņu labprātīgi uzņemtu un tam nekā ļauna nedarītu?” Zivju ķēniņš atteica: “Vai, sieviņ mīļā, kālab nē! Es viņu ar itin mīlīgu sirdi uzņemtu; tas man būtu ļoti liels prieks.” Princis, to dzirdēdams, izlīda no sava manteļa, gāja zivju ķēniņam klāt, sniedza viņam roku un draudzīgi to apsveicināja. Zināms, zivju ķēniņš pacēlās no sava krēsla un tāpat laipni, draudzīgi saņēma prinča apsveicināšanu. Trīs dienas princis pie viņiem palika. Ceturtā dienā viņš taisījās no tiem aiziet. Gan svainis viņu lūdza, lai pie viņiem vēl paliek, bet princis pasacīja, ka ilgāki nevarot. Projām ejot, svainis (zivju ķēniņš) viņam iedeva divas no savām spalvām, sacīdams: “Mīļo svaini! Kad tev kādu reiz grūti iet, tad tikai sadedzini tās, un es tev tūliņ būšu ar lielu spēku palīgā.” Princis atvadījās no māsas un svaiņa, uzsēdās uz sedliem un pavēlēja, lai tie viņu nones pie viņa vidējās māsas.

Sedli nesa princi pa mežu mežiem, līdz pēdīgi nonesa mežā uz lielu, lielu augstu kalnu. Kalna virsgalā atradās skaista akmeņu pils. Akmeņu pilī iegājis, atrada sievieti tāpat kā dzelzs pilī. Šī arī sēdēja pie galda un gauži raudāja. Princis to tūliņ pazina par savu vidējo māsu. Viņa, princi ieraudzījuse, sacīja: “Vai, kur tu esi ienācis, jaunais cilvēks? Mans kungs ir ļoti stiprs, dusmīgs, kad viņš tevi te atradīs, viņš tevi uz vielas saplēsīs!" "Nekas nekaitēs,” princis atbildēja un pateica viņai, ka šis ir viņas brālis. Māsa gan bija priecīga, brāli satiekoties, bet baidījās no sava kunga dusmības. “Nebaidies neko, māsiņ! Man ir tāds mantelis, kad ar to apsedzas, neviens nevar redzēt. Klausies ko! — kad tavs kungs pārnāk un nosēžas pie galda ēst, tad prasi viņam tā: kā būtu, kad mans brālis vai māsa, vai cits kāds rads tagad pie mums atnāktu, vai tu viņu labprātīgi uzņemtu un viņam neko ļauna nedarītu? Es par to laiku palīdīšu apakš sava manteļa un kādā istabas kaktā gulēšu — mani viņš neredzēs!”

Līdz viņi beidza runāt, tad tie arī izdzirda ērgļu ķēniņu mājās nākam. Princis tūliņ palīda apakš sava manteļa. Ērgļu ķēniņš ienācis prasīja savai sievai: “Kas te par lādu svešu smaku?” Sieva laicīdamās atbildēja: “Tev lik tā izrādās — tu esi daudz svešu zemju pārskraidījis un iedvašojis dažādu gaisu!” Pie galda ēdot ķēniņa meita viņu uzrunāja: “Mīļo vīriņ! Kā būtu, kad mans brālis vai cits kāds no maniem radiem tagad pie jnums atnāktu, vai tu viņu labprātīgi uzņemtu un tam nekā ļauna nedarītu?” — “Ai, mīļā sieviņ, es nemaz nezinu, cik laipni es viņu uzņemtu.” Princis, to dzirdēdams, izlīda no sava manteļa, piegāja ērgļu ķēniņam klāt un to mīlīgi apsveicināja. lapat arī ērgļu ķēniņš, no galda pacēlies, princim laipni sniedza roku. Ērgļu ķēniņš un prinča māsa abi bija priecīgi par prinča atnākšanu. Viņi lūdza princim, lai labi ilgi pie viņiem paliek, bet princis teica, ka ilgi nevarot. un palika pie viņiem tikai trīs dienas. Princim aizejot, svainis viņam iedeva vienu no savām spalvām un teica princim: “Kad tev kādreiz grūti iet, tad tikai aizdedzini to spalvu, mēs tev būsim tūliņ ar stipru spēku palīgā.” Princis uzsēdās atkal uz saviem sedliem un sacīja: “Sedli, aiznesat mani pie manas jaunākās māsas!”

Sedli nu nesa princi pa purvu purviem, pa mežu mežiem, līdz beidzot nolaidās lielā, dziļā purvā. Tanī purvā atradās liela, stalta pils ar dzelzs durvīm. Viņš, pilī iegājis, atrada savu jaunāko māsu pie galda sēdām un gauži raudam. Viņa. princi ieraudzījuse, izbijusies tāpat sacīja, kā abas vecākās māsas: “Vai, jaunais cilvēks! Kur tu esi ienācis? Kad mans kungs pārnāks, tad viņš tevi saplēsīs, viņš ir ļoti stiprs un nikns!” “A, viņš man nekā nepadarīs,” princis atteica un arī pateica, ka šis esot viņas brālis. Māsa krita viņam gar kaklu, un abi raudāja prieka asaras. Pēc tam viņa teica: “Bet slikti būs, mīļo brālīt! Tu nemaz nezini, cik mans kungs nikns un briesmīgs — viņš tevi dzīvu nepamestu.” — “Ē. nekas nekaitēs — man ir tāds mantelis, kad ar to apsedzas, tad neviens nevar redzēt.” Viņš māsai arī pateica, ka uzgājis vecākās māsas. Tad viņš vēl māsai teica: “Kati tavs kungs pārnāk un jūs pie galda ēdat, tad prasi viņam tā: kā būtu, kad no maniem radiem tagad kāds pie mums atnāktu, vai tu viņu laipni uzņemtu un tam neko ļauna nedarītu? Tad redzēs, ko viņš īsti teiks. Es tepat istabas stūrī tupēšu apakš sava manteļa.”

Tikko viņi tā bij izrunājušies, te arī izdzirda velnu nākam, ka viss mežs un purvs šņāca, it kā kad briesmīgs viesulis kokos plosītos. Māsa teica: "Nu nāk mans kungs mājās!” Princis tūliņ palīda apakš sava manteļa. Velns pārnācis sāka pa visiem istabas kaktiem ošņāt un prasīja savai sievai: “Kas tā par svešu smaku? Vai tik te nav kāds svešs bijis?” — “Nē, nē, nē, nav neviens svešs bijis, tev tas tik tā izrādās.” Velns nosēdās pie galda un ēda. Tad ķēniņa meita, viņam mīļi pieglauzdamās, prasīja: “Kā būtu. mīļo vīriņ, kad kāds no maniem radiem — brālis vai māsa — tagad pie mums atnāktu, vai tu viņu labprātīgi uzņemtu un tam neko ļauna nedarītu?” — “Vai. es viņu uz vietas saplēstu.”

Princis nevarēja sadzirdēt šo runu, tā tad arī viņš no sava manteļa neizlīda. Viņš dabūja visu to nakti apakš manteļa tupēt, nedrīkstēdams velnam rādīties. Otrā dienā, kad velns bij atkal izgājis, princis izlīda no sava manteļa un prasīja māsai: “Ko tad tev nu tavs vīrs teica?” — “Viņš man itin strupi atteica, ka viņš to tūliņ saplēstu!” — “Vai zini ko, māsiņ? Kad tavs vīrs pārnāk, tad tu, viņam mīļi pieglauzdamās, prasi, kur viņa dzīvība stāv. Bet runā labi padikti, lai es arī varu jūsu sarunu dzirdēt. Es tepat istabas stūrī atkal paslēpšos.” Vakarā, kad velns pārnāca, tad ķēniņa meita viņam nosēdās blakus un, to mīļi apkampuse, vaicāja: “Mīļo vīriņ, mēs tik labi un tik mīļi jau ilgu laiku kopā dzīvojam, saki jele man, kur tava dzīvība stāv?” Velns kavējās viņai teikt; bet viņa nelika mierā un sacīja: “Nu es redzu, ka tu mani nemīli!” Sievas ierunai nevarēdams atturēties, velns teica: “Mana dzīvība ir jūrā apakš liela kalna. Kalna apakšā ir vērsis; vērsī ir pīle; pīlē ir ola; olā ir svecīte. TT» svecīte ir mana dzīvība. Kad svecīte izdziest, tad es nomirstu; ātrāki es nemirstu, un neviens par manu dzīvību arī neko nezin,” velns piebilda.

Princis, to visu noklausījies, nogāja tūliņ uz minēto jūru. Uzāva savus zābakus un tad piebrida līdz lielajam, augstajam kalnam. Augstais kalns bij ļoti nostiprināts, un princis nekādi nevarēja kalnā ietapt. Viņš atminējās savu svaiņu spalvas, aizdedzināja tās, un tanī pašā acumirklī atskrēja abi viņa svaiņi ar lielu spēku: ar daudz zivīm un ērgļiem. Tie nu ņēma noplēsa kalnu — nokāva vērsi, pīli, — izņēma olu no pīles; bet ola iekrita ūdenī. Kāda zivs teica: “Man ir skroderis (vēzis), tas viņu izņems.” Zivs nosūtīja skroderim pakaļ. Šis atnāca, izņēma olu no ūdens. Princis nu olu attaisīja un izņēma svecīti (velna dzīvību). Tad viņš, saviem svaiņiem un visiem palīgiem daudzreiz pateicies, atvadījās no tiem un aizgāja atpakaļ uz velna pili. Viņš iegāja pie velna un lūdza, lai laiž tā māsu viņam līdz. Bet velns atteica: “Neparko es viņu nelaižu tev līdz!” Viņš saķēra prinča māsu vēl jo cietāki un nelaida. Princis lūdza velnu vēlreiz un teica: “Kad tu nelaidīsi manu māsu, tad es izpūtīšu šo svecīti, kas manā rokā.” Velns baidījās, ka princis izpūtīs svecīti, un tad viņš ir miris. Redzēdams, ka nu slikti ir, viņš palaida savu sievu vaļā un teica: “Manis pēc tu arī vari iet viņam līdz!” Bet princis, velnam neuzticēdamies, izpūta svecīti, un velns tūliņ turpat nomira. Princis nu arī izveda savu māsu no pils, un — par lielu brīnumu! — pils acumirklī palika par lielu, skaistu pilsētu. Prinča divi svaiņi ar māsām arī atradās taī pilsētā. Abi prinča svaiņi: zivju ķēniņš, ērgļu ķēniņš bij par cilvēkiem palikuši (šie abi bij bagātu, varenu ķēniņu dēli bijuši, bet kāda ragana bij viņus nobūrusi: vienu par zivju ķēniņu, otru par ērgļu ķēniņu).

Princis tūliņ steidzās uz mājām un pateica saviem vecākiem, ka visas trīs māsas atradis. Vecais ķēniņš, ķēniņiene tapa ļoti priecīgi, kad dabūja zināt, ka viņu mīļās meitiņas vēl dzīvas. Tagad ķēniņš, ķēniņiene gāja dēlam līdz uz jauno pilsētu. Kad viņi nonāca pilsētā, tad viņu meitas tecēja pretim. Nu bij liels prieks. Tie divi prinči 11u no tiesas apprecēja ķēniņa abas vecākās meitas. Kad kāzu dienas bij pagājušas, tad ķēniņš, ķēniņiene ar savu dēlu, jaunāko meitu gāja atpakaļ uz savu valsti un dzīvoja savā pilī. Princis, kas apprecēja ķēniņa vecāko meitu, palika tepat jaunajā pilsētā pārvaldnieku.

Princis, kas apprecēja vidējo meitu, aizgāja ar savu sievu uz sava tēva valsti un pili.

t

23,      2 (Kalētos J. Ezers uzr., Gramzdā Ķaunt E. stāsi., JLH RN V R. kr.)

Kādam ķēniņam bija trīs meitas un dēls — liels medinieks. Reiz viņš izjāj dižmežā uz medībām un pārnāk tikai pēc trim gadiem. “Tev,” viņš prasa ķēniņam, māsas neatrazdams, “kur manas māsas?” Ķēniņš atteic: “Visas pazudušas.” Ķēniņa dēls noskumis iet māsas meklēt. Iet vienā iešanā, bet kā neatrod, tā neatrod. Reiz dižmežā tam uznāk nakts. Bīdamies no plēsīgiem zvēriem, viņš ielip (uzkāp) kokā. Te tas ierauga uguni spīdam tālumā. Ķēniņa dēls dodas turp. Ugunij tuvāk pienācis, tas redz diženu pili un viņā savu māsu. Viņš iet iekšā.

Māsa jautā priecīgi: “Kā, brālīt, tu te atkļuvi?” — “Gribēju tevi atrast — tevi un pajumtu meklēdams, netīši te uzkūlos.” Māsa saka noskumuse: “Ēst, dzert varu tev gan dot, bet pa nakti nevaru tevi paturēt. Kad mans vīrs — ērglis — pārnāks, tad tu neiziesi vairs dzīvs no pils.” — “Dari, ko gribēdama, bet pa nakti nelaižos no pils ārā.” — “Nu, tad, brālīt, paslēpšu tevi šajā kaktā.”

Ērglis pārnāk — prasa: “Kas te ož svešs?” “Te nav neviens bijis,” sieva, galdu klādama, atbild. “Ja mans brālis atnāktu,” viņa turpina mīlīgi savu valodu, “vai tu, vīriņ, viņam nedarītu nekā ļauna?” “Kālab lai viņam ļauna daru?” ērglis vaica ēzdams. “Te ir mans brālis,” sieva saka, brāli pie ērgļa pievezdama. “Sveiks, sievas brāli!” izsauc priecīgi ērglis un nezin, kādu godu tam parādīt, kā to cienīt.

Ķēniņa dēls paliek pie svaiņa par nakti. Otrā rītā šķiroties, ērglis saka: “Te tev lakatiņš; ja tev ēst gribas, tad paklāj to, un tūliņ būs uz viņa visādi ēdieni, kādus vien tu vēlēsies. Šo spalvu (ērglis izplūca sev spalvu) pakvēpini, kad tev grūti klājas, un es būšu klāt tev palīdzēt.” Ķēniņa dēls pateicies dodas tāļāk.

Reiz uznāk tam atkal nakts zem klajas debess. Kokā iekāpis, viņš redz tālumā uguni spīdam. Iet — uziet krāšņu pili un pilī savu otru māsu. Arī šī paslēpj viņu kaktā.

Pārnāk viņas vīrs — ērglis. Sieva laipni jautā: “Vīriņ, vai tu nevēlētu manam brālim mani apmeklēt? Un vai tu tam nekā nedarītu?” — “Lai viņš nāk vien — mīlēšu viņu tāpat kā tevi.” “Mans brālis ir jau še,” viņa turpina, brāli izvezdama no kakta. Ērglis apsveicina priecīgi svaini, pamielo viņu, un, kad šis pārgulējis no rīta atvadās, tad ērglis saka: “Nemi līdz šo vērpeli; kad gribi dzert — nolieci viņu zemē, tad dabūsi, kādu dzērienu vien gribēsi. Kad tev grūti klājas — pakvēpini šo spalvu (viņš izplūc sev spalvu), tad būšu tūliņ tev palīgā.”

Ķēniņa dēls atrod tāpat arī trešo māsu. Māsas vīrs — ērglis — iedod viņam atvadīdamies susekli un spalvu, sacīdams: “Kad vien tev tīkas, nolieci susekli zemē, tad rāsies visādi dārzi, jauki jo jauki. Manu spalvu pakvēpini nebaltās dienās, un es palīdzēšu tev.” Ķēniņa dēls iet priecīgi pie tēva un paziņo tēvam, ka atradis māsas.

Palicis kādu laiku pie tēva, dēls saka: "Tčt, gribu iet sev sievas meklēt.” Tēvs atsaka: “Eji!” Dēls aiziet, staigā, staigā, atrod un iet bildināt. Bet tās zemes ķēniņš saka: “Ja pacelsi zobiņu, kupj tev došu. tad vari ņemt manu meitu — ja nē, tad ielikšu tevi cietumā.” Divi vīri stenēdami iestiepj zobiņu. Ķēniņa dēls ceļ, bet nevar pacelt zobiņa. “Cietumā!” iesaucas ķēniņš. Kalpi sagrābj ķēniņa dēlu — ievelk cietumā, kur jau tup divpadsmit ķēniņu dēli.

Otru rītu ķēniņa dēls uzprasa saviem biedriem: “Brāļi, vai negribat ēst?” — “Ko lai ēdam?” Ķēniņa dēls paklāj lakatiņu, un visi krīt kā izsalkuši suņi pie kaula. Troksni dzirdēdama, ķēniņa meita sūta sulaini raudzīt. Sulainis izbrīnējies prasa ķēniņa dēlam: “Vai pārdosi šo lakatu?” — “Ja ķēniņa meita mani pabučo, tad atdošu lakatiņu viņai.” Čiuks! ķēniņa meita pabučo ķēniņa dēlu un dabū lakatiņu; bet ķēniņa dēlam sāk viļņot asinis — un viņš mana pieņemamies spēkā. Tāpat pārdod viņš vērpeli, susekli katru par bučeli, un nu viņš mana visu iespējamu esam. Viņš iečukst bučojot ķēniņa meitai ausī, ka nu varot zobiņu celt.

“Tet!” ķēniņa meita saka, iegājuse pie ķēniņa, “mans jaunākais precinieks var pacelt zobiņu.” Ķēniņš pavēl kalpiem: “Vediet viņu šurp!” Atved — ķēniņš uzsauc ķēniņa dēlam: “Celi šo zobiņu!” Šis paņem zobiņu kā spalvu, pacel viņu gaisā un met tad to ar tādu sparu zemē, ka tas salūzt trijos gabalos. “Ņem manu meitu!” ķēniņš atvēl, “tu esi viņas cienīgs.”

Drīzi pēc kāzām nomirst ķēniņš. Izceļas kaps ar kaimiņu valsti. Ķēniņiene teic: “Palieci tu mājās, es iešu karā.” Tā notiekas. “Še tev atslēgas,” viņa saka, karā iedama, “bet tikai neeji taī kambarī, kas slēdzams ar sarūsējušo atslēgu.” Jaunais ķēniņš tām tīšām atslēdz kambari. Še atrodas saķēdēts milzis, un viņam blakus toveris, pilns ar asinīm.

“Paslapini savu pirkstu asinīs un aizskari manu mēli,” milzis lūdzas. Ķēniņš atteic: “Vari pats to darīt.” “Nu tevi glābju pirmo reizi no nāves,” milzis murmina. “Slapini savu pirkstu asinīs un aizskari manas kājas pirkstu,” milzis uzsāk no jauna. “Vari pats to darīt,” ķēniņš atcērt. “Tagad tevi glābju otro reizi no nāves,” milzis saka un uzsāk trešo reizi: “Paslapini savu pirkstu un aizskari manas ķēdes.”

Tikko ķēniņš ķēdes aizskar, tās nokrīt žvadzēdamas. Milzis skrej uz kara lauku, nokauj visus un savaņģo ķēniņieni. Ķēniņš aiz bēdām nezin, kur tverties, aizmirst ērgļa spalvas un iet pie kāda zirga padomu prasīt. “Sēdies man mugurā,” zirgs māca, “palīdzēšu tev.” Zirgs aizaulēkšo pie cietuma, kurā ķēniņiene ieslodzīta, izsper logam restes, un tad bēg visi trīs projām. Bet milzis viņus panāk un saka: "Nu tevi pirmo reizi no nāves glābju.” Tad iesloga ķēniņieni atkal cietumā. Otrreiz viņi tāpat dara. Milzis tos atkal noķer. “Tagad tevi otru reizi no nāves glābju,” milzis saka un iemet ķēniņieni cietumā. Trešo reizi milzis sacērt ķēniņu trijos gabalos. Ķēniņiene vīru aprok. Milzis viņu atkal iebāž cietumā.

Pēc maza laiciņa nāk trīs ceļotāji. Viņi paliek šajā vietā ļ»a nakti, sakur uguni taisni uz ķēniņa kapa. Tur palikušās spalvas aizgruzd, un trīs ērgļi klāt. Ķēniņa kapu ieraudzījuši, viņi noskumst. “Es nomazgāšu tos gabalus,” viens ērglis saka, “tu viņus salieci kopā, un viņš lai atnes dzīvības ūdeni.” Tikko abi ērgļi savu darbu beiguši, trešais klāt ar dzīvības ūdeni — ķēniņš dzīvs ceļas augšām. Visi četri sēžas tagad zirgā, izņem ķēniņieni no cietuma un jāj mājās. Milzis dzenas pakaļ. Ērgļi, ieraudzījuši necilvēku, saplēš viņu lupatās un tad dodas katrs uz savām mājām.

23, 3 (Gramzdā Zveju Ferdinands slāsi., Kalētos J. Ezers uzr., JLB UN V R. kr.)

Jūrmalā dzīvo nabags zvejnieks pussagruvušā būdā. Laime viņam nav nekad smaidījuse. Tomēr viņš nezaudē dūšas, bet zvejo priecīgi kā zvejojis. Zvejnieks reiz apmet mastu. Tīklu izvelk — rau! tur kūņojas savāds radījums un sāk runāt: “Zvejnieciņ, es esmu Laimes māmiņa. Ja atdosi man pēc divdesmit viena gada visdārgāko mantu, kas tev mājās, tad zivju būs tev pilns tīkls, kad vien zvejosi.” “Man tādas mantas nemaz nav,” zvejnieks domā. “Došu!” viņš atteic, izžauj tīklus un iet mājās. Bet tavu prieku! Viņam piedzimis jauns dēls. “Šis pēc divdesmit viena gada būs Laimes māmiņas,” zvejnieks vēlāk bēdīgi nopūšas. Otrā dienā zvejnieks iet atkal zvejot. Zivju aumaļām. īsā laikā paliek viņš bagāts. Zvejnieks audzina savu vienīgo dēlu krietni un liek viņu mācīt visās gudrībās.

Nemanot ir pienācis divdesmit pirmais gads. Zvejnieks saka: “Dēls, divdesmit vienu gadu atpakaļ apsolīju tevi Laimes māmiņai. Tādēļ nekavējies, bet eji taisni uz rītiem — tur nav jūras, tur Laimes māmiņa tevis nedabūs.” Labi — dēls uzsāk ceļu. Ceļā viņš sastopas ar lauvu, vanagu, skudru: “Labo ceļiniek, izdali mums medījumu — šo vērsi.” Zvejnieka dēls dala: “Galva, skudra, tev: tu to vari vislabāk izložņāt un, kad gaļa noēsta, viņu padarīt par mājokli. Desas ņemi tu, vanag, bet rumpis pienākas lauvai.” Šāds dalījums bij visiem patīkams. Lauva saka: “Ja gribi deviņreiz stiprāks būt par lauvu, tad teici: deviņreiz stiprāks par lauvu! — un tu tāds tapsi.” Vanags teic: “Ja gribi deviņreiz ātrāks būt par vanagu, tad saki: deviņreiz ātrāks par vanagu.” Skudra māca: “Ja gribi būt deviņreiz mazāks par skudru, tad teici: deviņreiz mazāks par skudru! — un tu tāds būsi.”

Pateicies par šādu algu, turpina zvejnieka dēls ceļojumu. Nonācis kādā ķēniņa valstī, viņš salīgst par puisi pie pavāra. Ķēniņam pūķis katru dienu apēd septiņas cūkas. Ja tam nedod šādas barības, tad viņš izpūš gaisā tik daudz spalvu, ka nemaz redzēt nevar. Pavāram jādzen cūkas ik dienas pie pūķa. Reiz nav viņam vaļas; viņš liek cūkas aizdzīt savam puisim. Pūķis atver žaunas, lai cūkas met iekšā. “Deviņreiz ātrāks par vanagu!” puisis saka un — zvapts! uzlaižas pūķim uz muguras. “Deviņreiz stiprāks par lauvu!”

Ņirks! viņš nogriež pūķim trīs galvas. Puisis pārdzen cūkas atpakaļ. “Kālab tu tās nedevi pūķim?” pavārs prasa. “Pūķis vairs negrib cūku, — es viņam noplēsu trīs galvas,” puisis mierīgi atteic. “Ja tu viņam vēl norauji pēdējās četras galvas,” pavārs saka, “tad dabūsi ķēniņa vecāko meitu par sievu — tā ir solīta tam, kas pūķi nomaitā.”

Otrā dienā dzen puisis atkal cūkas pie pūķa un norauj tam pēdējās četras galvas. Ķēniņam paziņo to, un pavāra puisis dabūn šā meitu. Reiz ķēniņa znots (puisis) izbrauc ar savu jauno sievu no pilsētas. Braukdami viņi ierauga zaķi skrējām. Ķēniņa znots, gribēdams rādīt sievai, cik viņš ātri var skriet, laižas tam pakaļ. Piepeži nozūd zaķis viņa priekšā — jāiet atpakaļ bez zaķa. Bet cik viņš iztrūkstas — rati tukši, sievas nav. Nu meklē zudušo pa malu malām, bet kā nekā, tā nekā — ne zīmes. Beidzot uziet kādā pilskalnā caurumu. Grib līst iekšā, bet caurums par mazu. “Mazāks par skudru,” viņš saka un nolaižas lejā pa caurumu.

Te dzīvo vecā, lepnā pilī viņa sieva un veca, veca večiņa. Ķēniņa znots pielien savai sievai pie auss un saka: “Es esmu tavs vīrs; prasi vecenei, kā var uzcelt šo nogrimušo pili!” Sieva prasa, bet vecene vilcinās teikt. Sieva prasa jo karstāki. “Nu, kad jau tik ziņkārīga esi,” veča saka pēdīgi, “tad klausies: netālu no ķēniņa pils ir apmeties pūķis; tam jānorauj visas galvas; vidējā galvā ir pīle. pīlē ir balodis, balodī ir ola, olā ir mazs, mazs akmintiņš; ja akmintiņu iemet šā pils kalna caurumā, tad uzceļas pils augšā.”

Nu ķēniņa znots pie pūķa. Nezvēra galvas noveļas ņirkstēdamas. Tikko vidējo galvu pāršķeļ — pīle laižas prom. “Deviņreiz ātrāks par vanagu!” viņš izsauc — un pīle rokā. Pīli uzgriezis, viņš noķer balodi un izņem olu. Olu attaisot nokrīt akmintiņš zemē. “Deviņreiz mazāks par skudru!” ķēniņa znots saka un atrod akmintiņu. Ķēniņa znots jau pils kalnā pie caurumiņa. Dungs! noskan akmintiņš dibinā. Kalngalā paceļas krāšņa pils. Taī vietā, kur vecene sēdēja, atrod tikai pelnu kopiņu. Ķēniņa znots (zvejnieka dēls) apmeklē savu tēvu, dzīvo saticīgi ar savu mīļo sieviņu un valda krietni jo krietni atrastajā pilī.

23,       7 (Diž-Droges Pileniekos Nameitu Juris uzr., JLB RN V R. kr.)

Velns bija ķēniņam meitu nozadzis. Pie ķēniņa atnāca reiz izdienējis zaldāts un teica: “Dodi man tikai vecu zobiņu — es tavu meitu tev atdošu.” Ķēniņš zaldātam deva zobiņu un piesolīja vēl daudz naudas, ja princesi atved. Zaldāts, apjozis veco zobiņu, gāja ķēniņa meitu meklēt.

Ejot pa ceļu, tas sastapa lauvu, žagatu, skudru strīdoties, kam lielāka daļa no maitas pienākas. Viņi lūdza zaldātu, lai izspriežot strīdiņu. Zaldāts sprieda: žagata lai ņem nosprāgušā zirga kājas, lauva lai ņem rumpi, skudra lai ņem galvu. To pasludinājis, viņš izvilka savu veco zobiņu, sacirta zirgu gabalos un izdalīja, kā bij teicis. Žagata izrāva šķipstiņu no savas galvas spalvām, iedeva to zaldātam un teica, ja viņš to mutē ieņemšot, tad varēšot pa gaisu skriet deviņreiz ātrāki par žagatu. Lauva izplūca no savas galvas spalvām pušķīti, iedeva zaldātam un teica, ja viņš to ieņemšot mutē, tad būšot deviņreiz stiprāks par vistiprāko lauvu. Skudra paņēmji savu oliņu un teica, ja viņš šo ieņemšot mutē, tad būšot deviņreiz mazāks par vismazāko skudru.

Zaldāts gāja tāļāk — uzgāja velna mājas. Viņš ieņēma skudras oliņu mutē, sarāvās deviņreiz mazāks par skudru un ielīda velna mājā. Velns bija mājās, un necik tāju no viņa sēdēja ķēniņa meita, uz kuru velns teica: “Rītu no tevis būs man labas brokastis.” To teicis, velns atlaidās, aizmiga un krāca, ka visa istaba trīcēja. Vecais zaldāts kā maza skudrīte pielīda pie ķēniņa meitas un iečukstēja tai ausī: “Kad velns uzceļas, tad stāji viņam virsū, lai saka, kur viņa spēks ir.” Kad velns uzcēlās, tad ķēniņa meita piegāja pie viņa un teica: “Saki, mīļais vīriņ, kur ir tavs spēks?” Velns gan negribēja teikt, bet ķēniņa meita teica: “Tu taču manu beidzamo lūgšanu vari paklausīt, jo rītu tu tikpat mani apēdīsi.” Tad velns teica: “Necik tālu no šejienes jūrā ir maza saliņa, uz saliņas liels ozols, zem ozola akmins, akminī vanags, vanagā ola, olā divi svecītes. Kad tās svecītes nopūš, tad esmu pagalam.”

Vecais zaldāts, to dzirdējis, izgāja ārā, izņēma no mutes skudras oliņu un palika par cilvēku. Nu viņš ieņēma mutē pušķīti no žagatas spalvām, palika par žagatu, pacēlās gaisā un skrēja uz to saliņu, no kuras velns bija runājis. Saliņu sasniedzis, tas redzēja lielu ozolu, ap kuru briesmīgs viesuls plosījās. Zaldāts izņēma no mutes žagatas spalvas, palika par cilvēku un ieņēma lauvas spalvas mutē. Tūdaļ radās milzīgi spēki. Viņš sāka cirst lielo ozolu, un tikai lielām pūlēm izdevās nocirst. Apakš ozola viņš atrada akmini, akmini pārskaldījis — viņā vanagu, kas tūliņ izskrēja. Nu izņēma lauvas spalvas, ieņēma žagatas spalvas mutē, pārvērtās par žagatu, panāca vanagu, nosita — izkrita ola — no olas divi svecītes. Svecītes izpūtis, zaldāts devās par žagatu atpakaļ uz velna māju — pārvērtās tur par cilvēku, paņēma ķēniņa meitu, aizveda pie ķēniņa, dabūja to par sievu.

6.    virkne. 24. Čūskas gredzens

24, 1, I (Oklē A. Lācis uzn, A. L. P. kr.)

Vienam tēvam trīs dēli — divi gudri, viens muļķis. Divi gudrie brāļi aiziet laimi meklēt — muļķītis arī iet. Gudrie uzgāja lielu klajumu, kur zelta puķes auga, saplūca zelta puķu pa pilnam, palika bagāti — griezās atpakaļ uz mājām. Muļķītis turpretim gāja, gāja — iegāja biezā mežā nokusis, noguris— apgūlās biezumā. Viņam tā gribējās ēst, tā gribējās ēst, ka nekur šauties.

Te — kur gadījies, kur nē — čāpo lācis, izņem no doba ozola stumbra galda drānu — skaistu galda drānu — paklāj turpat zemē. Kā paklāj — gadās visvisādi gardumi: ēdieni, dzērieni, gārdi baudāmi, vēl gārdāki dzerami. Lācis paēd, nodzeras, atliek galda drānu dobumā atpakaļ — aiziet. Bet muļķis nebūs vis muļķis — līdz lācis projām, viņš lai rīkosies ar galda drānu — izklāj. Jā, tā tūliņ, tāpat kā lācim, ēdieni, dzērieni klāt. Nu ēd netaupīdams pilnas vakariņas. Beidzot gribētu galda drānu noridēt — nemāk ēdienus, dzērienus aizsūtīt projām.

Par laimi pašā taī brīdī piegādās viens jauneklis: lai liekot galda drānu ar ēdieniem mierā, viņš labāki taī vietā atdošot aizvācamu zelta vācelīti, mazu, mazu, apaļu, apaļu — tā esot tāda: tur iemītot septiņi vīreļi; pagrabini vienreiz, pagrabini otrreiz, atvāko vāciņu — vīreļi laukā un padarot visu, ko vien tikai liekot. Labi — šim tāda lieta brīnum pa prātam — samij, liet nu muļķītis vīrā — tūliņ pagrabina zelta vācelīti, atvāko — septiņi vīreļi laukā — visi septiņi tik žigli, tik žigli, jādomā, uguns dzirksteles ķeramas — ko likšot darīt? “Aiznesat jūs mani pie ķēniņa meitas uz precībām un gādājāt, ka drīzumā kāzas.” Labi — viss notiek: aiznes, bildina, apprecina — iet kā pa laidienam.

Bet drīzi pēc kāzām ķēniņa meitai muļķības galvā — iedomājusies muļķīti, savu vīru, atstāt un pie viena ķēniņa dēla, kas ar muļķīti vienā metā bij, labāki aiziet. Ko tāda dara: paņem slepeni muļķīša zelta vācelīti, pagrabina — liek septiņiem vīreļiem muļķīti aiznest uz tādu vietu, kur neviens cilvēks nedzīvo. Bet, laime, kur tu gadies! — muļķītis neviļot taī vietā atron divējādas ābeles: no vienas ja ābolu ēd, tad ragi pierē, no otras ja ābolu ēd, tad ragi nost atkal. “Ā!” viņš domā, “ar tiem āboļiem savu sievu izdziedināšu.”

Viņš saplūc abējādus ābolus un iet un iet, kamēr pāriet atpakaļ maldīdamies pie sievas uz pili. Tur, par svešnieku izlikdamies, viņš pārdod vienu raga ābolu savai sievai — tai tūliņ rags pierē līdz griestiem. Ieskrien ķēniņš: kur esot ārstes, lai dziedinot viņa meitu pie laika. Muļķītis atteic: “Es, es esmu ārste un arī znots tev; ja mana sieva nozvērinās otrreiz man tā vairs nedarīt, tad še uzēdām šis ābols — būs ragi vējā.” Šī tad apsolās lūgdamās, lai piedodot. Muļķītis piedeva un izdziedināja.

24, I. 3 (Skrundā Pločkalns ar Vidneri uzr, Brīvzemnieku “C6opiiHKb”)

Bija nabadzīgs ķēniņš: tam bija vienpadsmit zaldātu tikai, be( pārlieku daudz parādu. Mirdams viņš piesauca dēlu klāt, sacīdams: “Tev ir trīs kūmas, un katrs atstājis mantojumu. Meklē aiz pils vārtiem pa labi no avota — tur zemes apakšā ir pagrabs, un pagrabā tie mantojumi, ko kūmas tev atstājuši.” To teicis, ķēniņš nomira.

Dēls palika par ķēniņu un lika saviem vienpadsmit zaldātiem taī vietā rakt, kur tēvs bija teicis. Raka, raka — uzraka pagrabu, atrada tanī dzelzs šķirstiņu. Atver jaunais ķēniņš šķirsteli — atron trīs lietas: jostu, maku, tauri. Palika dusmīgs šis, ka neatradis dārgumus; bet vēl tur pameklējis, atrada papīrīti ar šādu rakstu: “Kas ar šo jostu apjožas, vēlēdamies, kaut būtu tur un tur, tas būs tūliņ tur, kur vēlējies; bet maks ir tāds: nometi zemē, paceli, būs ikreiz naudas pilns; taure atkal tāda: tiklīdz pataurēsi — būs kara spēks klāt, cik lielu vien vēlies.”

Jaunais ķēniņš izlasa papīrīti un palika brīnum priecīgs par tādu iemantojumu. Nu dzīvoja bez bēdām un samaksāja visus savus parādus. Vienu vakaru viņš apjoza jostu, vēlēdamies: kaut es būtu pie tās un tās ķēniņa meitas! Acumirklī bija klāt.

Ķēniņa meita vaicā: “No kurienes izgadījies teitan?” Šis parāda jostu: “Lūk, tā mani atnesa!” Arī maku rādīja, stāstīdams, kāda laime taī makā gul. Ķēniņa meita lūdzās: “Dodi jele man arī uz brītiņu šās lietas — parādīšu tētim." Jaunais ķēniņš pasniedza jostu, atdeva maku, un šī aiznesa tēvam rādīt; bet drīzi vien bija atkal atpakaļ ar lietām —gluži tādām pašām; tomēr īstās tās nebija. Jaunais ķēniņš, apjozis jostu, vēlēsies: “Kaut būtu mājā!” Bet josta neklausa vis; metīs maku zemē, maks neklausa vairs. Šis redz — nu ir pievilts, un ķēniņš arī ar kara spēku klāt — grib šo saņemt. Nu lūdzās bez gala, lai jele palaižot dzīvu. Vecais ķēniņš beidzot pārdomāja: “Tik pat ko tu man vari padarīt — eji, kur tevi kājas nes,” un palaida viņu.

Iziet jaunais ķēniņš no pilsēta, pataurēs savu tauri, te neapzināmi daudz kara spēka klāt: ko pavēlot? Jaunais ķēniņš vēlas, piepeži uzbrukdams, pilsētu iekarot. īsā brīdī pavēle izpildīta. Vecais ķēniņš ļoti izbijās; bet meita viņu mierina: “Nebīslies, gan viņam pieglaudīšos.” 'lā arī notika — ķēniņa meita izgāja jaunajam ķēniņam pretim, laipni lūgdama, lai piedodot. Jaunais ķēniņš piedeva; bet ķēniņa meita nu plijās virsū: “Saki jele, kur tik milzīgu kara spēku ņēmi?” Viņš parādīja tauri, sacīdams: “Man likai jāpataurē, tūliņ neapzināms kara spēks klāt.” Ķēniņa meita paņēma tauri, pataurēja. Atskrēja milzīgs spēks: ko pavēlot? “Saņemat jauno ķēniņu, izvedat no pilsēta un palaižat, lai iel. kur grib.”

Pavēli izpildīja, un 11u jaunais ķēniņš aiziet, kur acis ved. Iet vienu dienu, otru pa mežiem, pa kalniem, kamēr sāk gribēties ēst. Te ierauga koku un kokā skaistus, skaistus ābolus. Viņš saņemas, lien kokā, sāk ēst augļus. Augļi bez gala gārdi — tik gārdi, kādus vēl nav ēdis. Paēda, līda zemē. Bet lienot kokam atplīst viens zars, — šis noveļas zemē. Nu šim brīnum gribas dzert un arī pagulēt. Ierauga turpat avotu, ies dzert, bet nedabūja ne nodzerties — miegs pārvarēja: palika avota malā guļam cietā, cietā miegā. Guļ, guļ — beidzot pamodīsies, domā celties augšā, nevar — guļot bija gadījies tik liels deguns, ka pat augdams pulka koku bija aplauzījis, kas audzējam ceļā gadījušies. Šā deguna dēļ jaunais ķēniņš nejaudāja uzcelties. Tomēr nodzerties vismaz aplam gribējās. Par laimi avots bija tik tuvu, ka varēja ar roku aizkacēt. Viņš pamērca roku ūdenī, apslapināja mēli un juta — deguns noslābst; mērca otrreiz — vēl noslāba. Beidzot ar avota ūdeni deguns palika tāds pats, kā bijis.

Nu jaunajam ķēniņam iesitās jauns padoms prātā. Viņš salasīja koka augļus un nesa uz pilsētu pārdot, lai var jaunu laimi dabūt. Ieiet pilsētā, teicās jauns dārznieks esam un tikai nogrozās gar pils logiem, dod ķēniņa kalponēm augļus pabaudīt. Kalpones ietek pie ķēniņa meitas: tā un tā — jauns dārznieks pārdod brīnum gardus augļus. Ķēniņa meita nopērk augļus, saēdas, cik smeķ. Saēdas — nāk miegs bez gala. Noliekas gulēt, aizmieg cieti jo cieti.

Bet jaunais dārznieks par dabūto naudu nopērk trauku, lai var pārnest avota ūdeni, un arī daktera drēbes. Miegā izauga ķēniņa meitai tik garš deguns, ka sagāza pulka namu augdams. Atmodīsies šī, nevar uzcelties aiz garā deguna. Te atnāk jauns dakters — solās izdziedināt ligu. Papriekšu viņš likās dziedinām kalpones, bet deguni palika, kādi bijuši. Iegāja pēc tam pie ķēniņa meitas, lika dzert ūdeņus, bet nevis avota ūdeni, ko pārnesis. Izdzērās ķēniņa meita viņa ūdeņus — nelīdz: deguns kāds bijis, tāds ir. la dakters, izlikdamies, pūlējās vairāk dienu — nelīdz.

Beidzot viņš vaicās ķēniņa meitai: “Kad tikai neesi kādu aplaupījuse, kaut ko atņēmuse kādam? Tad nespēju tevi izdziedināt — man liekas, tu esi stipri noburta.” Neko darīt — stāstīs gan ķēniņa meita visu. Bet dakters atsaka: “Ja gribi vesela palikt, tad pārdodi man tās lietas, kas tev tur ir — nolikšu tās tādā vietā, ka deguns vienā rāvienā būs vesels.” Ķēniņa meita lika padot dakterim jostu, maku, tauri. Dabūjis savas mantas, dakters nu ņemsies meitu patiesībā dziedināt: deva dzert avota ūdeni — deguns noslāba. Bel pilnīgi viņš tomēr neizdziedināja, tāpēc ka viņu tik briesmīgi bija vārdzinājuse: pusotra olekšu garumā palika deguns kā par spoku pasaulē. Pēc tam viņš atstāja daktera, dārznieka amatu, palika atkal par ķēniņu, kā bijis, iekaroja vēl arī to zemi un dzīvoja laimīgi.

24, 2, I (Skrundā Pločkalns uzr.. Brīvzemnieka “C6opiiHKb”)

Viņos laikos dzīvoja tirgotājs — tam bija dēls. Ievs bija jau vecs — dēlam bija jāstājās tēva pēdās. Tēvs sūtīja viņu ar kuģi uz svešām zemām (Turciju), lai pārdodot tur preces. Jaunais tirgotājs izbraukāja jūras ceļu, pārdeva savas preces, dabūja pulka naudas. Svešās zemes ķēniņš viņu uzņēma varen laipni, lika parādīt savu pili, savus dievu namus. Bet pie viena dieva nama bija kapsēta, kapsētā zārks, zārkā mirons, un kurš vien garām gāja — spļāva šim mironim virsū. Tirgotājs, to redzēdams, vaicāja: “Kamdēļ mironi tā apspļauda?” Ķēniņš atteica: “Šis mirons, dzīvs būdams, ietaisīja parādus un nomira parādus neatlīdzinājis, tādēļ gadu seši nedēji to apspļaudīs un tad tikai ņemsies aprakt.” Tirgotājam tas nepagalam nepatika — viņš vaicāja: “Cik tad mirons palika parādā?” Ķēniņš teica: “Desmit tūkstoši rubļu.” Tirgotājs sacīja: “Es aizmaksāšu to naudu, bet tad viņš tūliņ aprokams.” — “Labi — tiklīdz aizmaksāsi, likšu viņu paglabāt.” Aizmaksāja — mironi paglabāja. Tad mirons sacīja: “Priecājos ļoti. ka tik labu darbu izdarīji; še tev par to zelta gredzens piemiņai ar manu ģīmetni un vārdu.”

Pārbrauca jaunais tirgotājs mājā, — tēvs sagaida, vaicfy.lams: “Nu, kā labi vedās?” Šis atbild: “Labi.” Tevs palika priecīgs — prasīja atkal: “Vai daudz naudas nopelnīji?” Dēls atteica: “Nopelnīju, pareizi, bet visu iztērēju.” — “Kā tā?” Dēls izstāstīja visu, kā noticis. Tevs sacīja: “Tā nu gan nevajadzēja darīt — izmācīt tu ar to viņus neizmācīsi, gan viņi ar citu (mironi) tāpat apiesies — savu labumu tikai zemē nosviedi. Citā reizē tā vairs nedari! Tagad ņemi atkal kuģi un brauci uz turieni vēl ar precēm.”

Dēls apņēmās tā vairs nedarīt un aizbrauca ar kuģi uz svešo zemi. Aizbrauca laimīgi, pārdeva preces, un tās zemes ķēniņš saņēma laipni jo laipni. Ķēniņš viņam šoreiz iedāvina kabatas pulksteni ar savu ģīmetni, vārdu — vēl ieaicinādams pie sevis azaidā. Jaunais tirgotājs aiziet pie ķēniņa azaidā, liet, iegājis pilī, ierauga divi sievietes. Viena aplam skaista. Abas bija ļoti noskumušas, jo bija iespostītas aiz dzelzs margām. Tirgotājam palika žēl šīs — pavaicāja ķēniņam: “Ko sievietes nodarījušas, ka turamas iespostītas?” Ķēniņš atbildēja: “Mani pavalstnieki tās izglāba no nāves — atdāvināja man; bet viņas neklausa, ko es pavēlu, tādēļ nogalināmas.”

Jaunais tirgotājs sāka par viņām lūgt, bet ķēniņš dusmīgi atteica: “Neparko viņām nepiedošu! Es gribēju gulēt pie tām — šīs neielaižas, tādēļ sodīšu.” Bet tirgotājs nemitējās lūgt, sacīdams: “Taisnība gan, labi tas nav, ķēniņa pavēlei pretoties; bet es viņas gribēju nopirkt sev — man tās vajadzētu, un, kad viņas tev nebūs vairs acu priekšā, gan dusmas tev aprims.” Tad ķēniņš atteica: “Ja tu nebūtu man tik labs draugs, tad gan nepārdotu, bet tik labam draugam atdošu tās par desmit tūkstoši rubļiem.” Jaunais tirgotājs tīri izbijās, ka tādu naudu ķēniņš par viņām prasa, bet, drusku apdomājies, aizmaksāja taču to naudu. Ķēniņš atdeva viņam abas sievietes, — viņš brauca ar tām uz mājām.

Mājās sagaida tēvs priecādamies; bet, zināt dabūjis, ka atkal nauda pagalam. viņš iztrieca dēlu no mājām, sacīdams: “Eji, kur zinādams, ar savām sievām — gandrīz visu manu mantu iztērēji — ne redzēt vairs tevi negribu!” Gan lūdza tēvu, bet tēvs ne dzirdēt.

Aizgāja tad arī ar savām abām sievām, rūgti raudādams. Bet sievietes viņam sacīja: “Nebēdā neko! — maizi nopelnīsim, ka varēsi gulēt un ēst. Noīrē tikai kādu mazu istabiņu, kur var sākt strādāt — būs viss labi.” Noīrējis istabu, jaunais tirgotājs vēlējās redzēt, ko tad šīs īsti strādās. Atrada, ka viņa sievieši to vissmalkāko sievišķu darbu prot, pastrādādamas ik nedēļi katra pa desmit rubļu, pie tam pašas nezinādamas, kā būtu tencinājušas, iztapušas savam glābējam.

Viss vedās labi — pat to skaistāko no viņām viņš vēl ielūkoja, iemīlēja, vaicādams: “Vai vēlies man par laulātu draudzeni palikt?” Šī atbild: “To vārdu jau pieci gadi esmu gaidīt gaidījuse.” Nosvinēja kāzas. Bet, kad nu abi bija vīrs un sieva — šī apvaicāsies: “Vai tev starp bagātiem tirgotājiem neviena drauga nav, kas varētu laivu kādu laiku aizdot? — es zinu tādu valsti, kur neviena akmeņa neatradīsi; uz turieni tu varētu akmeņus aizvest un par bagātu cilvēku palikt.” Viņš paklausīja sievai, darīdams pēc viņas padoma: pietilpa laivu akmeņiem, taisījās aizbraukt. Bet iekams vēl nebija aizbraucis — sieva iedeva svešā valodā rakstītu vēstuli, sacīdama: “Šo vēstuli iedodi pašam tās zemes (Anglijas) ķēniņam — tur, kur akmeņus novedīsi. — neviens pats tavus akmeņus tad nepirks, kā pats ķēniņš.” Vēl arī laivas mastam karodziņu pagatavoja, izrakstīdama zelta burtiem savu vārdu tur virsū.

Jaunais tirgotājs aizbrauca ar laivu pa jūru — ieraudzīja svešas zemes (Anglija) krasta malas tuvumā vienu kuģi pakaļ braucam, un tur bija pats ķēniņš virsū. Ķēniņš ieraudzīja tirgotāja laivas masta galā savas meitas vārdu, rakstu un nu steidzās pakaļ. Iebrauc abas laivas ostā — apstājas. Ķēniņam par varu tīkas zināt dabūt, no kurienes uz kurieni svešā laiva braukdama, un tādēļ dodas turp. Jaunais tirgotājs satiekas — iedod vēstuli šim. Paņem vēstuli — ved ķēniņš tirgotāju uz savu pili.

Attaisa vēstuli — ierauga ķēniņš, ka vēstule no viņa meitas, kas kopš astoņi gadi pazuduse. Nu izdibināja ķēniņš no tirgotāja tā aplinkus, kas noticis ar viņa meitu un kā tā no nāves izglābusies. Nevarēja novaldīties ķēniņš, gauži neraudājis — tik gauži, ka asaras lielām lāsēm pār vaigiem bira. Beidzot ķēniņš sacīja: “Tavu dārgo preci aizmaksāt nespēju, bet es vēlētos, ka tu ar visu savu dzimtu nāktu manā pilī dzīvot. Te dzīvosi priekā — būsi tikpat kā dēls man.” Tirgotājs palika ļoti priecīgs, bet nevarēja izprast, par ko ķēniņš priecājas. Viņš nodomāja: varbūt tie akmiņi viņu iepriecinājuši — nemaz nenoprasdams, ka viņam prieks savas meitas dēļ, ka tā dzīva.

Daudz gadu atpakaļ viņa esot reiz ar savu kalponi pastaigājusies gar jūras malu. Gājušas — atradušas jūras malā laiviņu — iesēdušās tanī — vizinājušās. Piepeži sacēlies stiprs vējš, aizdzīdams laiviņu jūrā. Pūlējušās šīs, pūlējušās atpakaļ tikt malā, bet nejaudājušas. Vairāk dienu maldījušās pa jūru — viļņi aizdzinuši arvienu tāļāk un tāļāk. Beidzot esot saķēris svešs kuģis šīs un aizvedis tam ķēniņam, pie kura jaunais tirgotājs viņas atradis. Visu to ķēniņš tā lasīja meitas vēstulē un tādēļ lika visiem priecāties, ieceldams tirgotāju par savu mantinieku. Bet teikt to viņš tirgotājam vēl neteica — sūtīja papriekšu ar kuģi, lai atved sievu arī šurp, un iedeva augstāko ministri līdz par pavadoni.

Pārbrauca tirgotājs mājā, apsveicinājās ar sievu, un tad visi sēdās kuģī — brauca atkal atpakaļ pie ķēniņa. Bet ministrim radās skaudība: svešs cilvēks, pie tam vēl tirgotājs, būšot atkulties te valdīt, vai viņš pats, ķēniņa virsministris, gan nemākot valdīt? — labāki slīcināšot tādu nost. Tad ministrs viņu atkrāpa pie kuģa malas, sacīdams: “Lūk, kāda liela, liela zivs peld gar mūsu kuģi!” Jaunais tirgotājs paliecās skatīties — ministrs iegrūda viņu jūrā un aizbrauca.

Iekrīt tirgotājs jūfā — ierauga: viens putns peld. Viņš pieķērās putnam, un nu velk šo ātri jo ātri pa ūdeni uz priekšu. Aplūkos putnu tuvāki — ierauga, ka gulbis. Izvilka malā gulbis — tirgotājs priecīgs,f ka nav noslīcis. Kad palaida gulbi vaļā, tas pacēlās gaisā un aizlaidās. Vienu dienu sabijis taī zemē — iegribējās ēst; te vakarā gulbis klāt, atnesdams traukā gaļu, maizi. Paēda tirgotājs — nolikās gulēt. Otrā dienā gulbis tāpat atnesa paēdienu un atkal aizlaidās. Tā viņš viņu kopa katru dienu.

Tirgotājs brīnās, kas tas par putnu, tik rūpīgi viņu kopdams. Beidzot viņš ierunāsies ar gulbi, vaicādams: “Tu, gulbi, teicams cilvēks esi — saki, vai tu runāt arī spēji?” Gulbis atbild: “Varu gan!” Tad tirgotājs skaidri iekliedzas priekā: “Bij man to ātrāki zināt, cik tad laiks būtu aiztecējis īsi! Pateici, kas tāds esi!” Gulbis atbild: “Esmu tas mirons, ko tu — atminies — no ķēniņa atpirki. Tu mani toreiz no kauna paglābi, es tevi par to atkal no nāves izglābu. Drīzumā būs gads un seši nedēji aiztecējuši jau, un nu ministris, kas tevi ūdenī iegrūda, patlaban taisās tavu sievu precēt — ķēniņa meitu; tādēļ vien jau tevi slīcināja, lai pats tiktu par ķēniņu.”

Tad tirgotājs iesaucās: “Kā, vai tad mana sieva ir ķēniņa meita?” — “Kā tad! Tavi akmiņi ķēniņam nebūt nebija vajadzīgi; bet viņš, nevarēdams citādi tavu labo darbu atlīdzināt, bij nodomājis tevi par mantinieku iecelt — jau kāzas lai bij sarīkojis, gaidīdams tikai tevi pārbraucam ar viņa meitu; tomēr tavā vietā pārbrauca ministris ar visu tavu sievu, melodams ķēniņam, ka tu esi neviļot iekritis jūrā, un liela zivs tevi esot aprijuse. Ilgi ķēniņš pēc tevis nobēdājās; beidzot bija arī ar mieru atdot ministrim savu meitu un iecelt par savas valsts mantinieku; rītu svinēs kāzas. Tava sieva nepavisam nemīlē ministri, bet ķēniņš tomēr grib, lai paliek viņam par sievu.

Šovakar tu sēdies man mugurā, es aiznesīšu tevi turp. Kāzās būs ari pirmais ķēniņš, no kā tu sievu atpirki. Es tevi aiznesīšu, ievedīšu pilī, un tad zini pats, kas tev darāms.” Tirgotājs uzsēdās gulbim mugurā, vaicāja: “C ik tāļu būs no šejienes līdz turienei?” Gulbis atsaka: “Divi simti jūdžu; bet par stundu būsim tur.”

Novakarēs viņi bija jau viņā malā, un gulbis tad sacīja: “Tā tava laime, ka uzbildināji mani, es tevi pirmais bildināt nevarēju ar valodu.” Ievedis viņu pilī, gulbis pazuda. Bet tirgotājs, cauru gadu pa smiltīm vārtīdamies, bija vienās lēverēs noplīsis pēc nabaga un tādēļ apmetās pie citiem nabagiem ķēniņa kukņā. Kavējās, kavējās tur, kamēr iznāca abi ķēniņi, arī līgava, nabagiem dāvanas atmest. Ķēniņš jau nemaz nebūtu ieaicinājis svešo ķēniņu kāzās, bet meita viņam aplam lūdza, lai jele aicinot.

Iznāca ķēniņi, ķēniņa meita, deva katram nabagam pa dāvanai. Pieies tirgotājam pašam beidzamajam klāt — ieraudzīs svešais (turku) ķēniņš tirgotājam kabatas pulksteni, dārgu gredzenu pirkstā — sāks vaicāt: “Tev kabatas pulksteņi, dārgi gredzeni un tomēr dāvanas gaidi — saki, kur ņēmi gredzenu ar manu ģīmetni, manu vārdu?” Tirgotājs atbildēja: “Pats man iedevi piemiņai, kad mironi atpirku.” — “Bet kur tad pulksteni ņēmi?” — “Pats man iedevi piemiņai, kad atpirku divi sievietes.” Svešais ķēniņš sacīja: “Nu tad tu biji taču bagāts — kā tad tagad nabags?”

Tad tirgotājs visu smalki izstāstīja, kā ar viņu bijis. Ķēniņš, viņa sieva dzirdēja to — nevarēja vairs ilgāki ciest — pagāja sāņus, raudāja. Beidzot (Anglijas) ķēniņš sacīja svešajam (turku) ķēniņam: “Es to lietu nevaru izšķirt — nobeidzi tu manā vietā.”

Svešais ķēniņš iegāja pie viesiem goda zālī, sacīdams: “Ko būs darīt ar tādu cilvēku, kas, vēlēdamies pats par ķēniņu tikt, nomaitā ķēniņa mantinieku?” Visi viesi iesaucās, bet sevišķi jo dikti brūtgāns (ministris): “Tāds ar visbārgāko sodu sodāms!” (Ministris jau domāja, ka kāds pēc viņa dzīvības tīko.) Tad ķēniņš lika no kukņas ievest tirgotāju goda zālī un vaicāja: “Vai ziniet, kas šis ir par cilvēku?” Viesi paskatās — nodomādami, tas laikam tas slepkava būs, un tādē| saka: “Viņam jau pavisam slepkavas izskats ir." Bet ķēniņš teica: “Šis ir mans dēls un pēcnācējs, bet ministri ieslēdziet važās, tad pastāstīšu, kas tā par lietu.”

Ministris pārbijās, bet vēl visu nenoprata. Kad ķēniņš galu no gala bij izstāstījis, tad visi piekrita, ka ministris sodāms, lai gan tirgotājs lūgtin lūdzās par viņu. Ķēniņa meita priekā raudāja, un viņus vēl pa otram lāgam ķēniņa acu priekšā salaulāja. Visa valsts bij priecīga, ka tā noticis; bet svešais ķēniņš atvainojās, ka ar ķēniņa meitu tā bij apgājies. Ministri nosodīja. Drīzi pēc tam vecais ķēniņš nomira, un nu par ķēniņu palika tirgotāja dēls. Viņš dzīvoja labi jo labi un arī savu valsti labi kopa.

24, Z 2 (Meku pagastā pie Limbažiem liilaža uzr, Brīvzemnieka “CfopHHKb")

Šinī pasakā teikts, ka nevis viens pats tirgotāja dēls bijis, bet divi. Abi viņi aizbraukuši uz svešu zemi (Turciju), katrs ar trim kuģiem, tēva precēm pietilptiem. Svešajā pilsētā viņi ieraudzījuši vienam namam tādu virsrakstu: “Še trīs meitas ieslodzītas — kam tīkas, lai izpērk no cietuma.” Viens tirgotāja dēls grib iet pie ķēniņa meitas atpirkt, otrs ne. Viņš aiziet, atpērk par trīs tūkstoši rubļiem; bet meitas, kauču skaistules, ir mēmas. Taļāk labdarīgais tirgotāja dēls atradis svešajā pilsētā kārtavas, kārtavās cilvēku, bet pie kārtavām arī uzrakstu: “Šis cilvēks mira, neaizmaksājis savus parādus.” Arī šo nomirušo parādnieku viņš atpircis.

Bet otrs brālis pa tām starpām bij aizrakstījis tēvam, cik neprātīgi viņa dēls uzvedas. Tevs paziņo Turku ķēniņam, lai dēls vairs atpakaļ uz mājām negriežoties. Bet svešzemes ķēniņš māk taču jaunā tirgotāja labdarību cienīt — iedod tam divreiz tik daudz kuģu, naudas, nekā bijis priekš tam, noteikdams cieši, lai griežoties uz mājām — ilgāki par vienu dienu nekur lai neuzkavējoties. Bet netāļu no malas viņš saslimst. Kuģi iegriežas ostā uz rēdiņi), un tur viņš apprec visu to skaistāko no mēmajām meitām. Pēc tam braucis tālāk uz tēva pilsētu, pārdevis savu mantu, nopircis lielu namu un atvēris lieltirdzniecību.

Māte, to padzirdējuse, pierunājušo tēvu dēlu apraudzīt. Tēvs gājis, bet nesaticis ne pirmā, ne otrā gājienā dēlu, trešā, tad arī māte līdz gājuse, saticis gan. 'Ievs, māte saredzējušies, apsveicinājušies ar dēlu, un viņš visu laidis pār galvu — piedevis.

Tad bagātais tirgotāja dēls atkal sadomājis braukt ar precēm uz svešu zemi (uz Indiju), un sieva iedevuse līdz zīda drānu, visapkārt nesaprotamiem vārdiem izrakstītu. Aizbrauca Indijā — Indijas ķēniņš saņem tirgotāju kā savu znotu, iztaujādams, kur un kā viņa meitu dabūjis. Tirgotājs izstāsta visu, un šis tad sūta trīs kuģus ar trim ģenerāļiem meitai pakaļ, lai brauktu atpakaļ un dzīvotu tur ar visu savu vīru. Pārbrauc tirgotājs mājā — lūk, sieva jau var parunāt ar abām jumpravām. (Viņas visas trīs noburtas tāpēc, ka pretojušās ķēniņam par sievām palikt.) Kad dabūja dzirdēt par tēvu savu — tūdaļ brauca pie viņa projām.

Bet jūrā ģenerāļi sarunājās — aiz skaudības, ka nieka tirgotājs būšot viņiem par kungu — to slīcināt nost. un iemeta jūfā. Viņu izglābj putns, aiznesdams uz. saviem spārniem klints kalnā. Tur putns arī barību pienes. Beidzot viņš savāca lielu pulku gaļas un sacīja: “Sakrauji visu šo krājumu man virsū un pats lai sēdies man virsū. Tiklīdz galvu pagriežu atpakaļ — iemeti man gabalu gaļas rīklē.” Labi.

Putns pacēlās gaisā un skrēja pa jūru veselas divdesmit dienas. Skrēja, skrēja, un tirgotājs tikai iemet pa kumosam mutē. Te patlaban krasts jau redzams — nav vairs gaļas. Gan putns griež galvu atpakaļ, gan beidzamos spēkus netaupa, bet jau laižas zemu, zemu līdz ūdenim un drīzumā turpat kritīs jūrā iekšā. Tad tirgotājs atšķēla savai paša kājai gabalu gaļas — iemeta putnam mutē, un 11u putns sasniedza gan malu. Malā viņš izvēma kājas gabalu, pielika savai vielai, un kāja vesela atkal. Vēl putns pieteica: “Steidzies uz ķēniņa pili — pa deviņi dieni tavu sievu laulās ar vienu ķēniņa ģenerāli. likai pārmaini savu apģērbu, citādi ģenerāļi tevi pazīs un nelaidīs iekšā; tencinu tev, ka atpirki mani no kārtavām. Ķēniņa pilī ieiedams apmeties pie pavāriem — tie tevi pieņems — viss būs labi.”

To teicis, putns aizlaidās — tirgotājs atkal steigšus steidzās uz. ķēniņa pili. Ceļā viņš satikās ar vienu strādnieku, gluži noplīsušu. Tirgotājs saka strādniekam: “Nāci, izmainīsim apģērbus!” Strādnieks ne. Tirgotājs sola simts dukātu piedevām — strādnieks vēl ne; tirgotājs sola pusotrsimts dukātu — strādnieks vēl ne; tirgotājs sola pilnus divsimts — strādnieks vēl ne. Beidzot tirgotājs aizgāja strādniekam līdz uz mājām un tur tad dabūja par savu apģērbu, par divsimts dukātiem piedevām gluži jaunu kunga apģērbu.

Pārģērbās tirgotājs — gāja tāļāk — sestajā dienā nonāca ķēniņa pilsētā. Iegāja pilsētā, salīga pie ķēniņa pavāra par darbinieku — pavāri viņu drīzi iemīlēja—jau deva tīrīt nažus, dakšiņas. Bet viņš netīra vis nažus, dakšiņas — gāja labāk dārzā savas sievas loga priekšā dziedāt Urijas dziesmu, ko pate tam bija iemācījuse. Sieva izsūta vienu kalponi, paskatīties, kas dzied, bet viņš apietas ar kalponi tik rupji, ka tā atskrien atpakaļ. Tāpat arī vēl ar otru kalponi. Neko darīt — ies pate sieva skatīties, kas tas dziedātājs.

Iziet pie viņa — vaicās: “Kur tādu dziesmu mācījies?” Viņš atbild: “Tai un tai pilsētā no savas sievas.” — “Tad tu mani pazīsti?” — “Ja nemaldos, tad esi mana sieva.” Šī atbild: “Jā — esmu gan.” Nu šī aiziet pie ķēniņa: lai dodot to kukņas darbinieku viņai par sulaini. Ķēniņš mierā. Kad abi bij kopā sagājuši, viņš ņemas izstāstīt, kā izglābies no jūras briesmām. Arī ķēniņa meita pastāstīja, kā ar viņu noticis, piemetinādama: “Gan tevi meklēju, gan meklēju — nekur atrast; beidzot pienāks man ģenerāļi klāt, sacīdami: “Zvēri, ka no sava vīra atsakies un vienam no mums par sievu solies; ja ne —jūrā iekšā.”

Ilgojos vēl ar savu tēvu, māti saredzēties, apsolījos tādēļ. Rītu mani laulās ar vienu ģenerāli. Bet pagaidi: šovakar saradīsies viesi; — klās galdus, un tu nesīsi pirmo maltīti. Tiklīdz ienāci istabā, kur viesi, klūpi ar nesamo. Tad sūtīšu tevi pēc otras maltītes. Otru maltīti nesdams, pieeji pie galda un paklūpi taisni apakš galda, bet ēdienu uzlēji sev uz krūtīm. Tad ievedīšu tevi sāņu istabā, kur tu tik ilgi paliksi, kamēr saukšu.”

Labi. Viesi sabrauca, priecājās; sedza galdu — gaidīja ēdienus. Tirgotājs nesis pirmo maltīti — klupis un uzlej ēdienu sev virsū; nesis otru — atkal izlej. Ķēniņa meita aizved viņu. liek pārģērbties vislabākās drēbēs un gaidīt, kamēr saukšot. Sāka citi sulaiņi ēdienu uz galdu nest un viss gāja savu ceļu kā vajadzīgs.

Te ķēniņa meita piepeži ievaicāsies savam brūtgānam: “Man pazuda pūram atslēga — liku jaunu taisīt: pataisīju jauno — pa tām starpām atrodās vecā. Taisnība — jaunā ir skaista, tomēr vecā labāki aprasta, krietnāki arī slēdzama. Kuru no abām atslēgām lai lietoju?” Ģenerāls atsaka: “Jaunā atslēga pakarināma naglā — vecā lietojama.”

Tad ķēniņa meita mudīgi paceļas, iesauc no otras istabas tirgotāju lielistabā un saka: “Lūk, vecā atslēga, ko jūrā iemetāt; bet tu ar saviem biedriem — esat jaunā atslēga.” Tūliņ ģenerāļiem ir karotes no rokām izkrita… Bet ķēniņš bija ļoti bārgs: pavēlēja visus trīs ģenerāļus pakārt, kauču gan tirgotājs lūdza par viņiem.

24, 2, 3 (Rendā K Reķis uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKb”)

Šinī pasakā teikts, ka varons nebijis vis bagāta tirgotāja dēls, bet ļoti nabadzīga vīra. Tēvs viņam iedevis tikai piecas mārkas un sūtījis pasaulē. Šis iet, iet — aiziet tādā vietā, kur pēruši mironi neaizmaksāta parāda — piecu mārku — dēļ. Nabaga vīra dēls atpērk par savu naudu mironi. Tālab mirons 11u viņam visur palīdz: ja iegribas ēst —jāpiemin tikai mirons — nauda kabatā.

Pēc tam viņš noiet uz vienu pilsētu, ēst izgribējies, bet naudas ne graša. Te pieminēs mironi — tas saka: “Ieeji pilsētā, tur piestāsies tev viens, vaicādams: “Vai tev nav patika pie manis palikt? — došu ēst, došu apģērbu un, ja mirstu, — visa mana bagātība paliek tev — dzīvo kā pats vēlies. Pie tā kunga tu eji — viss būs tad labi.” Jā, ieies pilsētā — viens kungs klāt: “Nāci pie manis; došu ēst, došu apģērbu, un, kad mirstu, — visa mana manta paliek tev.” Aiziet pie kunga — sāk kalpot tam. Pēc trim gadiem kungs nomirst — nabaga dēls paliek bagāts.

Reiz viņš aizstaigā uz vienu kuģi — ierauga daiļu sievieti, ko viens kuģinieks bija nopircis un šurp atvedis. Nabaga vīra dēls apņemas zelteni atpirkt, tādēļ pieiet klāt tai — saka: “Tevjānāk man līdz!” Sieviete noskumst, bet šis mierina: “Neraudi vis — būsi mana sieva — apņemšu tevi.” Desmittūkstoš rubļu viņš aizmaksāja un ņēma viņu līdz. Nosvinēja kāzas — dzīvoja laimē. Pēc kāzām viņš nopirka naudas maku, kabatas nazi sev un sievai, abiem vienādus, un dzīvoja tādu laiku brīnum labi.

Te vienu reizi teiks šis sievai: “Iesim izstaigāties!” Abi aizgāja gar jūras malu — ierauga kuģi. Iekāpj kuģī — sāks tērzēt ar kuģa kapteini. Bet, kad iznāca kuģa virsū — ne vairs zemes, ne šī, ne tā — debess vien un ūdens. Sieva viņam bija liela skaistule — kapteinis ielūkojis to un šim nu grib galu darīt. Brauca vienu, brauca otru dienu, te nāks šim vienreiz kapteinis klāt, sagrābj — iemet jūrā. Kā iemet jūrā, šis piemin mironi un tūliņ ierauga — mirons brauc laivā šurp — ņem šo iekšā. Ieņem laivā — brauc kuģim nopakaļus. Aizbrauc kuģis uz vienu pilsētu — mirons tur aptura un izlaiž šo malā.

Dēls ieiet pilsētā — salīgst pie viena zvejnieka par cūkganu; bet viņa sievu kapteinis nodevis ķēniņam. Viņš nu gana zvejniekam cūkas, zvejnieks atkal ķer zivis. Reiz zvejnieks pārnāk tukšām rokām vakarā: ne pagalam zivis neķeras. Otrā dienā tāpat. Trešā dienā zvejnieks saka cūkganam: “Nāci palīgā zvejot, varbūt tev vairāk laimēsies, nekā man.” Aiziet zvejniekam līdz — zvejo, zvejo — zivju milzumis. Zvejnieks saka: “Ņemi zivis, brauci tirgū pārdot!” Viņš paņem zivis, iebrauc pilsētā — apstājas taisni pie ķēniņa pils.

Ierauga ķēniņiene šo, iznāk: “Cik maksā zivis?” — “Desmit rubļu.” Šī saka: “Ienesi zivis un nāci pēc naudas.” Ienes— ies pēc naudas; ieiet vienā kambarī un gaida. Šī ienāk, ienesdama lielu gabalu maizes, doti lai ēd. Viņš paņem maizi, kož no visa nuka. Šī saka: “Kā tu bez naža ēdi?” Viņš atbild: “Kur es, nabaga zvejnieks, nazi ņemšu? Ja ar nazi kabatā pa ūdeni bradā — tad tas drīzi pazaudēts. Kur to lai pieņem? Vai bez naža atkal nevar dzīvot!” Kad bij paēdis, ķēniņiene atdeva naudu. Viņš paņem naudu, bāž kabatā. Šī saka: “Kas tu par palaidnīgu cilvēku, ka ne naudas maka nav.” Viņš atbild: “Kur lai maku ņemu? Ja pa ūdeni jābradā un maks kabatā, tad tas ātri pagalam. Var jau arī bez maka pārtikt.” Šī tātad nevarēja šoreiz izdibināt, vai tas ir viņas vīrs jeb ne.

Pārbrauc mājā — zvejnieks priecīgs, ka cūkgans tik brangi zivis visas pārdevis, un nu vairs ne par ko nelaiž cūkas ganīt — ņem zvejā līdz. Saķēra atkal lēveni zivju un sūta ķērienu pārdot. Noiet pilsētā — apstāsies atkal ķēniņa pils priekšā. Ierauga ķēniņiene: “Cik maksājot zivis?” — “Divdesmit rubļu.” Šī saka: “Nesi iekšā un nāci pēc maksas.” Ienes — šī atkal ar lielu gabalu maizes klāt. Viņš paņem un sāk ēst bez naža. Bet šī: “Kur tev nazis palika, ka zobiem jākož?” Viņš saka: “Kur es nazi ņemšu — naudas nav; no saimnieka vairāk nekā nedabūju kā paēdienu.” Šī pasniedz viņam naudu par zivīm. Viņš paņem — bāž tāpat kabatā bez maka. Bet šī teiks: “Kā cilvēks var bez maka pārtikt!” Viņš atsaka: “Kur lai maku ņemu — nav naudas nopirkt.” Izrunājas šie — brauc atpakaļ uz mājām.

Trešā dienā atkal saķēra pulka zivju, un viņš ved pārdot. Bet šaī dienā viņa sievai kāzas pie ķēniņa. Viņš aizbrauc, apstājas ķēniņa pils priekšā. .Šī ierauga viņu — iznāks vaicādama: “Cik maksā zivis?” — “Trīsdesmit rubļu.” Šī saka: “Nāci iekšā — samaksāšu!” Ieies taī pašā lielistabā, kur jau agrāk — šī iznes lielu gabalu maizes — dod ēst. Viņš paņem gabalu pirkstos — kož zobiem. Nu šī plijās viņam virsū, lai parādot nazi. Bet viņš atteic: “Man nemaz naža nav.” Bet šī plijās un plijās, lai rādot. Beidzot nevarēja vairs apnesties, izņēma nazi no kabatas — parādīja. Šī aplūko nazi — atdod naudu. Viņš saņem naudu — iebāž kabatā bez maka. Nu šī uzplijas, lai parādot maku. Viņš saka: “Man ne pagalam maka nav.” Bet šī plijās un plijās. Nevarēja apnesties — parādīja viņai maku. Šī aplūko maku un paliek vareni priecīga.

Pēc tam ieiet pie ķēniņa, paliek brīnum tāda bēdīga un nesitas pie šā klāt nemaz. Te atnāk mācītājs viņus laulāt — nolasa lasīšanu — vaicā viņai: “Vai gribi viņu par savu vīru?” Šī atbild: “Nē!” Mācītājs vaicā: “Kāpēc tu saki nē?” Šī teic: “Kā es teikšu jā, kad man jau viens vīrs iraid — to iemetuši jūrā, bet viņš izglābies — saredzējos ar viņu — viņš pie viena zvejnieka.”

Mācītājs tad nelaulāja, kamēr izmeklēs. Nu paaicināja zvejnieka puisi, izprasīja visu. Viņš izstāsta smalki, kā bijis, parādīdams maku, nazi. Mācītājs pārliecinājās, ka tas patiesi viņas vīrs, un nelaulāja vis ar ķēniņu. Nu viņš pieminēja mironi — tas tūliņ atbrauc kuģī, paņem šos abus kuģī un pārved uz dzimteni. Tur abi dzīvo vēl šodien, ja nav vakar nomiruši.

24, 2, 4 (Elksniešu izloksnē II. Oltiņš uzr., JLB RNII li. kr.)

Senus laikus kodam skrūderam beja vīns dāls, kuru viņš izaudzinava leidz ostiņīm godīm bez kodās moceibas. Kad skrūders redzēja, ka viņam bous jomierst, viņš atstoja treis simti dolderu un pīteice, ko ar tīm vajagūt izskūlūt viņa dālu. Kad skrūders beja jau nūmirs un viņa dāls divpadsmit godu vacs palies, tad dāls teics motei: “Mem, es gribu īl skūlā, dūd man simtu dolderu.” Mote gan nagribējuse viņam dūt, bet bejs tikpat jādūd. Naudu pajāms, skrūdera dāls gojs iz Reigu skūlā moceitīs.

Reigā iz īles satics kodu ūsaini veiru, kurs viņam prasējs, kur eimūt skūlā. Skrūdera dāls atbildējs, ka skūlā neule gribūt īt un loudze ūsaini veiru, vai nazinūt, kur mocūt kārtas spālāt. Ūsains veirs atbildējs, lai nokūl pī viņa māceitīs: jū viņš kortas spālāt prūt. Skrūdera dāls pl ūsaiņa pīsastojos un izmocejos par visīm labāki kortas spālāt. Par tādu moceišanu viņš ūsainam veiram samoksoja simtu dālderus.

Kad skrūdera dāls pornocs mājās, tad viņam māte prasējuse, cik asūt isamocējis. Tis atteics: “Vīnu streipeiti!” Tad mote viņu kouluse ar palavu maisu. Bet tis nikū naleidzēja — viņš prasēja vāl simtu dālderu un, dālderus dabujs, aizgājs iz Reigu skūlā.

Pa īlu īdams, skrūdera dāls satics tū pošu ūsaini veiru un nū viņa prasējs, vai nazinūt, kur moceit veijūles spālāt? To, ko es spālāšu, lai visi tad touliņ doncū. Ūsains veirs atteics, ka šis labi prūtūt veijūles spālāt, un palika skrūdera dāls pī viņa skūlā vīnu mānesi. Kad spālāt izamācējs, tad aizmoksāja par tam simtu dālderus un aizgāja iz savām mājām pī mātes.

Kad māte prasējuse, cik izamoeējis, tad atbildējs: “Jau ūtru streipeiti!”, par kam māte sasadusmavusās un dālu krītni izpāruse. Pāc tam mātei lūkas nūbučūdams prasējs beidzamus simtu dālderus, kādus ari nū mātes sajāms un gājs otkol iz Reigu skūlā.

Pa īlu īdams satics tū pašu ūsaini veiru un tam prasējs, vai zinūt tādu skūlu, kur varūt visas volūdas par mānesi isamāceitīs? Ūsains veirs atbildējs, ka viņš varūt viņu izmāceit visas volūdas. Ūsains veirs ari skrūdera dālam par mānesi visas volūdas īmācējs; par kam skrūdera dāls samoksavs viņam simts dālderus un aizgājs uz mājom otpokaļ pī mātes.

Māte prasējuse: “No, dāls, cik izamocejis?” Skrūdera dāls atbildējs: “Jau ticis streipcites!” Mote par tam viņu krītni izpāre, ka naudu asūt izkāzejs un treis streipcites tikai īzamācējs.

Pāc tam mote sāja dālu pī rotīm un vede iz tiergu pārdūt par vārsi. Ticrgā māte prasējuse par dālu treis simti dālderus, un vīns kaupmans acarodās, kas viņu ar nūpierka par treis simti dālderim; pāc tam, kad skrūdera dāls viņu par “muļķi” beja nūsaucs, kaupmans nū svešām zemām skrūdera dālu nūdeve savam kuģa kapteiņam leidz. ar pavāli, lai tis zānu aizvad iz viņa zemi un tur lai viņu nūkaun.

Kapteins, pa jouri braukdams, pībroucs pī kodās solās un īsācs tur spālāt kārtas ar solās īdzeivūtūjiem tā, ko paspālājs obus kuģus ar visu montu. Skrūdera dāls, tū radzādams, prasējs un kapteiņa desmit rubļu un īsācs spālāt ar solās žeidu kārtas un atspālājs obus nū kapteiņa paspālātus kuģus, montu un vēl simtu toukstūšu rubļu klāt pīpclnējs.

Braucūt skrūdera dāls prasējs kapteini, lai parādūt un kaupmaņa izdiltu izraksteitu pavāli; kapteins ari parādējs, un skrūdera dāls pavāli pārrakstējs, lai touleit, ka viņš aizbrauc, viņu ar kaupmaņa meitu salaulā. Kad viņi aizbrouce iz kaupmaņa zemi, tika touleit skrūdera dāls ar kaupmaņa meitu salaulāti.

Pāc kāda laika ari pocs kaupmans atbraucs, un skrūdera dāls, kaupmani radzādams, socs spālāt, to, ko kaupmaņam gribušam, nagribušam bejs jādoncū.

To doncūdams, kaupmans nazinodams, ka skrūdera dāls ar viņa meitu salaulāti, izklīdzs: “Šitam savu meitu lej dūts par sīvu, par lik smuku spālāšanu.” Pāc tam nūdzāruši ūtras kožas, un kaupmans atdevs visu savu montu skrūdera dālam. To tod skrūdera dāls palies caur moceišanūs par bogotu veiru.

24, 3a, 1 (RLBZKlllR.kr.)

Ļoti daiļš puisēns zvejoja jūrmalā zivis. Te viņam gadījās izvilkt vienu skaistu zelta zivtiņu. Šī lūdzās, lai laižot vaļā, tad šī būšot par atmaksu dot tādas zāles no zivju ķēniņa, ka viņš varēšot visu putnu valodas saprast. Puisēns arī atlaida zivtiņu. Šī viņam atnesa brīnīgas zāles; tās baudījis, viņš staigāja gar jūrmalu un tur ieraudzīja kuģi, kas uz malu zēģelēja.

Kuģnieki, daiļo puisi ieraudzījuši, saņēma un noveda uz kuģi. Tad zēģelēja tāļāk pa plašo jūru. Taī kuģī bija viens ķēniņa dēls, kurš ar daudz dārgām sudraba un zelta lietām uz tāļu, tālu zemi devās, no kurienes bij dzirdējis, ka tur tā visskaistākā meita pasaulē dzīvojot, un tā esot ķēniņa meita. Daudz dienas braukuši, skaistās princeses pilsētu sasniedza. Tad aizgāja ar daudz skaistām zelta, sudraba lietām uz princeses pils pagalmu, jo iekšā pie princeses iet uz nāvi bij aizliegts.

Princese, pa logu skaistas lietas ieraudzījusi, no prieka nezināja, ko darīt. Nogāja pagalmā un dažas patīkamas lietas nopirka. Ķēniņa dēlam princese tā patika, ka viņš gandrīz noģība. Atjēdzies viņš sāka princesei stāstīt, ka kuģī jūrmalā esot daudz skaistākas lietas, pret kurām šās lik kā ēna esot. Princese ļāvās sevi apstulbot — nogāja uz kuģi.

Kuģa kambaros ieviltu, princesi aizkavēja. Kapteinis pa to laiku zēģelēja kuģi uz plašo jūru. Beidzot princese, manīdama, ka saule jau taisās jūrā pazust, iet pie kuģa loga un — ak tavas izbailes! — tikko sava tēva pilsētas torņus mana — sāk vaimanāt un noģībst. Tomēr ķēniņa dēls pūlējās, kamēr šī pie samaņas nāca. Nu ķēniņa dēls ņēmās princesi mierināt, ka pēc kāda laiciņa atkal būšot pie tēva atbraukt. Princesei bij jāpaliek mierā.

Otrā dienā, pa plašo jūru līgojot, uzmetās uz kuģa masta liels putnis un kliedza: “Vai dieniņ, vai dieniņ! Kad princeses zadzējs ar princesi pāries mājā un pirmo nakti gulēs, tad nāks ragana ar trim galvām un viņus nomaitās. Kas to dzird un izteic, tas līdz ceļiem par akmeni paliks.” Ta putna valodu prata tikai tas daiļais puika.

Pēc neilga laika uzmetās uz kuģa masta tik liels putnis, ka viss kuģis notrīcēja un putnis kliedza: "Vai dieniņ, vai dieniņ! Kad tas pāries mājā, kas to princesi nozaga, tad otrā rītā skries zaķis pa dārzu, tas būs prinča jaunākais brālis — tēvs viņu nošaus! Bet, kas to tagad dzird un izstāsta, tas līdz pusei par akmeni paliks!”

Ne ilgi pēc tam atkal atskrēja ļoti liels putnis un uz kuģa masta uzmetās, tā ka kuģis tik ko neapgāzās; tas kliedza: “Vai dieniņ, vai dieniņ! Kad tas pāries mājā, kas to princesi nozaga, tad trešā naktī nāks ragana ar deviņām galvām un princi ar princesi nomaitās, bet, kas to dzird un izteic, tas viss par akmini paliks!” ,

Pēc ilgas peldēšanas princis ieraudzīja savas tēvijas pilsētas torņus. Jūras ceļotāji priecīgi devās uz ķēniņa pili. Pašā laikā zaķis skrien pa dārzu. Ķēniņš, medītājs kārs, ķer plinti un grib zaķi nošaut; jautrais puisēns stājas starpā un kliedz lūgdamies, lai nešaujot, jo tas esot paša ķēniņa dēls. Tai pašā brīdī viņa kājas paliek par akmini.

Pirmā naktī — iekam princis ar princesi vēl nebij guļamā kambarī iegājuši — ielīda puika pa otrām durvīm tanī kambarī un palīda zem gultas. Kad jaunais pāris apgulās un bija cieti nomidzis, tad nāca ugunīga liesma ar trīs ugunīgām pūķa galvām pa logu iekšā. Puika bij paņēmis visasāko ķēniņa zobiņu un visas trīs galvas nocirtis, ka uguns vien nozibēja. Rītā bija liels brīnums, kad kambari asinainu atrada un nevarēja zināt, kas noticis.

Otrā naktī puika atkal izmeklēja trīs labākos zobiņus un guļamā kambarī paslēpās. Ap pašu pusnakti viņš ieraudzīja lielu blāzmu un savādi drūmīgi rūca vēl, tā ka logu rfltes sāka tirkšķēt. Rau, ragana ar deviņām pūķa galvām pie loga piestājās un, ugunīgu rīkli atplētusi, bāž vienu galvu iekšā. Jauneklis cērt visā spēkā ar zobiņu, un galva nokrīt, uguni šķiezdama uz visām pusēm, tā ka ir puika matus apsvilināja. Trešo galvu cērtot, jau viens zobins salūza, tā ka puika domāja, nu šis esot pagalam. Sagrāba otru zobiņu un nocirta atkal trīs galvas. Ar trešo zobiņu bij visas deviņas galvas nokritušas.

Rītā bij liela izmeklēšana, kas kambarī ir bijis un tur tādu asinainu darbu strādājis. Panāca, ka puika to darījis, jo uz drēbēm asinu pleķus atrada. Puika arī neliedzās stāstīt visu notikumu, bet turklāt pielikdams, ka tad šis palikšot viscaur par akmini. Tomēr visa ķēniņa saime uzspieda, ka viņam viss jāizteic jeb citādi to nokaušot; tikai princese vien kliedza, lai nestāstot, jo viņš esot šo ar princi no nāves izglābis. Tbmēr nelīdzēja neko, viņš sāka stāstīt un stāstīdams par akmini palikt.

Viņš stāstīja, ko putni uz kuģa runājuši un ka šis, savu dzīvību netaupīdams, viņus no briesmām izglābis. Nu gan visi kliedza, lai vairs tālāk nestāstot, jo bija jau līdz kaklam par akmini palicis; bet puika izteica visu līdz galam un krita par akmina tēlu pie ķēniņa saimes kājām. Nu bija liela vaimanāšana visā ķēniņa pilī. Visi trūvēja daudz dienu žēlumā. Akmina tēlu nolika dārzā jaukā vietā pie sudrabaina avota — apdēstīja ar visdaiļākām un krāšņākām puķēm. Divi stalti ozoli deva paēnu, lai saules stari to negrauztu.

Pēc kāda gada piedzima princesei divi dēli. Tie auga un staltojās savējiem par lielāko acu un siržu prieku un tā viņi jau sasniedza piekto gadu. Bet katru gadu nelaimes dienā svinēja lielus svētkus pie akmina tēla. Šinī gadā nodomāja tos vēl plašāki izrīkot, arī svešus valdiniekus uzlūgt uz to dienu.

Gadījās, ka jaunais ķēniņš priekš svinamās dienas trīs naktis no vietas redzēja savu glābēju sapnī un tā runājam: "Ja tu savus divi dēlus nokausi uz mani, tad es tapšu dzīvs!” Šo parādījumu viņš nu svinamās dienas rītā izteica visiem sapulcētiem. Pēc ilgākas spriešanas un asarām tomēr vienojās, ka dēli — glābēja nopelnus ievērojot —jānokauj, bet pašam tēvam!

Drīzi visu izdarīja; tēvs vai desmitreiz zobiņu cēla uz augšu un atkal nolaida; tomēr beidzot, acis aiztaisījis, zobiņu uzlaida uz puisēnu galvām. Galvas no rumpja novēlās kā pogas. Bēdīgais tēvs aizgāja pie citiem sapulcētiem un gaidīja, kas nu notiks. Ap trešu brīdi pēc pusdienas iejāja trīs stalti kungi zelta drēbēs ar dimantiem rotāti. Tie bija jaunā ķēniņa, ķēniņienes dzīvības glābējs un abi dēli. Nu svinēja lieliski prieka svētkus. Jaunais izglābējs mantoja pus ķēniņa valstību un ķēnišķu princesi par dzīves biedreni. Akmiņa tēla vietā izcēlusies liela upe, kuras vārdu esmu piemirsis.

24,       3a, 2 (Ūsiņos Emīlija Jurkovska uzr., JLB RN V R. kr.)

Kādam pirtniekam piedzima dēls. Tēvs viņu apsolīja pašam ķēniņam par krustdēlu. Šis to pieņēma, nosauca krustdēlu par Kārli un iedeva divsimts rubļus kūma naudas. Bet vairāk viņš nekā nedeva un savu krustdēlu pavisam aizmirsa. Pēc desmit gadiem viņš atminējās krustdēlu un aizsūtīja savu sulaini, lai to atvestu uz pili, ka varētu viņu skolā sūtīt. Bet sulainim pieteica: “Nemāci zēnu, kā ķēniņš apsveicinājams. Ja tu viņu mācīsi, tad galva nost!” Sulainis darīja, kā ķēniņš bija pavēlējis, un nesacīja Kārlim ne vārda. Ceļā prasīja zēns sulainim: “Kā lai es apsveicinu ķēniņu?” Sulainis atbildēja: “Pabučo ķēniņam roku!” Kad viņi pilī nonāca, ķēniņš sēdēja uz krēsla, valdības zizli rokā. Kārlis nometās ķēniņa priekšā uz ceļiem un bučoja tam roku. Ķēniņš brīnījās par zēna gudrību un domāja, ka sulainis to būtu mācījis; bet sulainis atbildēja, ka viņš nekā neesot sacījis.

Kārlis nu palika ķēniņa pili un mācījās cītīgi. Ķēniņam bija dēls — Ludis. Tas bija slinks un palika Kārlim tālu pakaļ. Ludis nevarēja Kārli ieredzēt un, kad ķēniņš kādu reizi sacīja: “Ludi, turi Kārli par savu brāli,” tad šis atbildēja: “Kārlis, bauris, nav mans brālis.”

Kārlis uzauga, un ķēniņš to iecēla par nama uzraugu. Kādreiz ķēniņam bij jāiet uz viesībām; tas atstāja Kārlim visas atslēgas. Pēc pabeigta darba arī Kārlis aizgāja uz viesībām, bet aizmirsa aizslēgt to istabu, kurā bij sakrātas visskaistāko sieviešu bildes, un nevienam nebij brīv tur ieiet. Kārlis steidzās ātri uz mājām, bet Ludis jau bij iegājis aizliegtajā istabā, apkampis visskaistāko bildi un apģībis. Kārlis viņu modināja un sacīja: "Ludi, celies, es tev gādāšu otrtik skaistu sievieti nekā šī bilde.”

Ludis izgāja no istabas. Otru dienu viņš stāja ķēniņam virsū, ka Kārlis tam esot solījis otrtik skaistu, nekā visskaistākā bilde. Ķēniņš laida Kārli ar Ludi to meklēt. Ceļodami tie lūkoja ļaudīm patikt, sevišķi sievietēm. Reiz ieraudzīja Ludis skaistu princesi — tā tam patika. Viņi abi ar Kārli to nozaga un brauca ar kuģi uz mājām.

Uznāca nakts. Kārlis palika uz kuģa virsus vaktējot. /^p pusnakti viņš dzird vārnas bļaujam: “Kva, kva! kad jaunais pāris pārbrauks mājās, tad ķēniņš viņiem jās pretim ar diviem melniem zirgiem. Tiklīdz jaunais pāris kāps viņiem mugurā, tie klups un nolauzīs viņiem kaklu, kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.”

Otru nakti dzird Kārlis atkal vārnas bļaujam: “Kva, kva! kad jaunais pāris pārnāks mājās, tad ķēniņš viņiem vīnu sniegs, bet kad viņi dzers, tad tiem jāmirst. Kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.”

Trešā naktī vārnas atkal bļauj: “Kva, kva! Kad jaunais pāris pirmo nakti ies gulēt, tad nāks velns ar trejdeviņām galvām un tos nokaus. Viņus var glābt, ja nokaļ trejdeviņu zobiņu un ar to nokauj velnu. Kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.” Kārlis noskuma, to dzirdēdams, bet apņēmās viņus glābt. Kādā pilsētā viņš nopirka zobiņu.

Mājās atnākušiem jāja ķēniņš pretī. Kārlis, nekā nesacījis, nodūra abus zirgus. Ķēniņš palika dusmīgs, bet piedeva Kārlim, jo viņš to mīlēja vairāk nekā savu dēlu. Kad jaunais pāris pie galda sēdēja un ķēniņš tiem gribēja uzdzert, tad Kārlis saplēsa glāzes. Ķēniņš viņu sabāra, lai citā reizē tā nedara un piedeva Kārlim. Kad jaunais pāris apgūlās, tad palika Kārlis pie durvīm, tos sargādams. Ap pusnakti nāca velns ar trejdeviņām galvām; bet Kārlis tās nocirta ar vienu cirtienu.

Ludis pamodās. Redzēdams Kārli kambara vidū ar pliku zobiņu stāvot, tas domāja, ka Kārlis viņu grib nokaut un gāja tūliņ pie ķēniņa, tam stāstīdams, ka Kārlis to gribējis nokaut. Ķēniņš lika Kārli apcietināt un pakārt. Kad Kārli pie kārtavām veda, viņš lūdza, lai tam ļaujot vēl ar ķēniņu runāt.

To atļāva un Kārlis ķēniņam stāstīja: “Kad jaunais pāris brauca ar kuģi uz mājām, es paliku naktī uz kuģa virsus vaktējot un dzirdēju, ka vārnas bļāva: “Kvā, kvā! Kad jaunais pāris nāks mājās, tad ķēniņš tiem jās pretim ar diviem melniem zirgiem. Tiklīdz tie kāps zirgiem mugurā, tie klups un nolauzīs kaklus. Kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.”” To sacījis, palika Kārlis līdz ceļiem par akmeni. Ķēniņš gan lūdza, lai vairs tālāku nestāsta, bet Kārlis stāstīja: “Otru nakti es atkal biju uz kuģa virsus un dzirdēju vārnas bļaujam: “Kva, kva! Kad jaunais pāris pārbrauks, tad ķēniņš tiem sniegs vīnu; bet kad viņi to dzers, tad tiem jāmirst. Kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.”” To sacījis, Kārlis palika līdz kaklam par akmeni. Ķēniņš un ķēniņiene lūdza, lai apstājoties, lai tāļāk nestāstot, bet Kārlis stāstīja: “Trešo nakti es dzirdēju atkal vārnas bļaujot: “Kva, kva! Kad jaunais pāris pirmo nakti ies gulēt, tad nāks velns ar trejdeviņām galvām un tos nokaus; bet viņus var glābt, ja nokaļ trejdeviņu zobiņu un ar to velnu nokauj. Kas to dzird un saka, tas paliks par akmeni.””

To sacījis palika Kārlis viscaur par akmeni. Nu bij visiem lielas bēdas. Akmeni nolika lepnākajā istabā uz dārgiem deķiem. Tur tas ilgu laiku stāvēja apsūnojis. Reiz ķēniņš ar Ludi izgāja uz medībām. Princese gulēja un sapņoja. ka akmins uz to sacīja: “Tu mani vari atkal atpestīt, ja tu nokauji savu bērnu un ar viņa asinīm mani apslapini.” Princese nezināja ilgi ko darīt; beidzot viņa apņēmās bērnu nokaut.

Tiklīdz tā akmini ar asinīm apslapināja, tas palika par cilvēku. Otrā istabā iegājuse, princese ieraudzīja savu bērnu veselu pa grīdu rāpojamies. Kad ķēniņš ar Ludi pārnāca un Kārli ieraudzīja, tad bija prieka bez gala. Tikai Ludis nepriecājās, bet arvienu sacīja: “Kārlis, bauris. nav mans brālis!”

(Lašu pagastā Zvirbļu mājās

24, 3b, I Jēkabs Pariņš slāsi., Kārtis Mačulāns uzr., A. L. P. kr.)

Bija sirms vecītis — tas ganīja Baltzemes ķēniņam lopus. Reiz lopi tam pazuda — meklēja vecītis nokusis. Meklēja — nedabūja lopus, dabūja taī vietā citu ko — mazu pliku puisēnu. Aiznesa puisēnu ķēniņam. Ķēniņš to iesauca par Atrastiņu un audzināja kopā ar savu dēlu. Bet Atrastiņš bija daudz gudrāks, attapīgāks par ķēniņa dēlu.

Reiz Atrastiņš ar ķēniņa dēlu medīja un dziļā mežā apmaldījās. Atrastiņš, pa biezumiem klīzdams, uzgāja beidzot jauku klajumu — tur trīs cilvēki plūcās, sitās. Šis vaicā: “Kas jums par nelaimi?” Ta un tā — viņi esot trīs brāļi, bet tēvs mirdams atstājis četras lietas — nu nemākot vienlīdzīgi izdalīt tās. Esot vienēji zābaki — tiklīdz apausi, soli paspersi, jau klāt taī vietā, kur vēlies; tad mētelis — tiklīdz applētīsies ar to, pa gaisu aiziesi kā putns; tad cepure — tiklīdz, galvā uzliksi, palieci neredzams; beidzot krūzīte, kas ēdina, dzirdina, cik vien gribi, un tad iemidzina. Atrastiņš izsprieda ķildu ātri: viņš nolikšot meža malā savu kakla autu zemē un iešot ar tām četri lietām projām; ja šie pa trim bez ķildas varēšot autu pie stūriem nest un viņu panākt, tad atdošot lietas, ja ne, tad lietas piederēšot viņam. Nu nesa, nesa nesaticīgie brāļi autu, bet ne ilgi, ķildojās atkal: šis turot savu stūri par zemu, tas par augstu, trešais nemaz nenesot — tā vien. Kamēr šie izķildojās — Atrastiņš ar lietām no meža ārā — mājā.

Drīzi pēc tam jaunais Baltzemes ķēniņš gāja precēt Aizjūras daiļo ķēniņa meitu. Iās daiļums bij izdaudzināts pa puspasauli. Viņš paņēma Atrastiņu par savu padomnieku līdz un vēl vienpadsmit vīrus par pavadoņiem. Nonākuši Aizjūras valstī jaunais Baltzemes ķēniņš iegāja taisni pilī pie ķēniņa meitas, bet Atrastiņš palika ārpusē, mežā paslēpies, ar tiem vienpadsmit.

Vakarā Atrastiņš iedod saviem vīriem no krūzītes nodzerties — tie iemieg cietā miegā. Šie lai 11u guļ veseli, kamēr būs vajadzīgi; bet Atrastiņš neguļ vis — gaida savu ķēniņu no pils iznākam. Iznāk ķēniņš: “Nu, kā vedas ar līgavu?” Nevedoties itin nemaz: ragana, līgavas māte, pavēlējuse viņam šonakt tādas pašas zelta kurpes gādāt, kādas līgavai būšot; ja to varēšot, tad kāzas, ja ne — galva nost.

Baltzemes jaunais ķēniņš bēdās, bet Atrastiņš pasmejas tikai par tādām bēdām — gan būšot labi. Tūdaļ Atrastiņš uzliek brīnuma cepuri galvā, paliek neredzams, ielien pilī un noklausās, ko ragana runā. Jā,«šonakt jāliekot zelta kurpes tur un tur gatavot un iepriekš gaismas jānoliekot te cietajā skapī, lai Baltzemnieks nekur nedabūtu tās redzēt un pakaļtaisīt. To dzirdējis, Atrastiņš uzmauc brīnuma zābakus un soļo kurpju nesējiem neredzams pakaļ. Aiziet tādā nomaļā, tāļu tāļu — tur šuj zelta kurpes vai cik. Drīzi līgavai kurpes gatavas — nesīs atpakaļ, bet Atrastiņš klusiņām paņem no kurpniekiem ir otru pāri kurpju līdz, uz mata vienādas ar pirmajām.

Rītā ragana aicinās Baltzemnieku: vai esot tādas pašas kurpes kā viņas meitai? Baltzemnieks atbild: “Rādi, rādi, kādas tad tavai meitai ir!” Parāda — ir gan skaistu skaistas, bet rādīs Baltzemnieks — tam arī tādas pašas. Nu, ko nu? — 11u vajagot nākamu nakti līgavai zelta svārkus apgādāt tādus pašus, kā viņai būšot. Vakarā Baltzemnieks noskumst, Atrastiņš tikai pasmejas un nākamu nakti atkal tāpat izdara kā ar kurpēm.

Bet raganai vēl nav diezgan — lai Baltzemnieks eimot pa mežiem, pa kalniem, pa lejām, pa jūrām — tur tad būšot ķēniņa valsts; taī valstī esot augļu dārzs, augļu dārzā koks, kokā perēklis, perēklī zelta ola, uz olas tupot putns, dārzam visapkārt stāvot kara spēks, aiz. kara spēka degot mūžīgas ugunis — ja visām jūrām, visām ugunīm šis būšot pāri tikt, olu atnest, tad meitu dabūšot.

Baltzemnieks 11u bija gluži nobēdājies, bet Atrastiņš pasmējās, appleta savu brīnuma mēteli, pacēlās par neredzamu gaisā un prom kā žiglais putns uz tāļo dārzu pēc olas. Ko viņam ugunis, kara spēki varēja darīt — ne redzēja, ne manīja, kā paņēma olu un līdz gaismai sen jau pie Baltzemnieka atpakaļ.

Rītā ragana noplātās vien — nekā vaira darīt. Bet 11u viņa gribot vēl redzēt, vai Baltzemes ķēniņa dēlam arī kāda pavadonība līdz esot, kā ķēniņa godam tas klājoties. Tagad Atrastiņš pamodināja savus vienpadsmit vīrus, iegāja Baltzemniekam līdz — pavadonība uz to labāko. Neko darīt — nu raganai bij jādod meita Baltzemniekam. Kamēr nu Baltzemnieks ar līgavu brauca pajāju apkārt, tamēr Atrastiņš applēta saviem vīriem, pats sev brīnuma mēteli, un kā putni sen jau mājā: lai tikai nu rīkojot vecais ķēniņš kāzas — dēls drīzumā pārbraukšot ar līgavu.

Bet ko domāt — kur saoduse, kur ne — mana Aizjūras ragana Atrastiņam pa vēja pēdām vien pakaļ un saskubina veco Baltzemnieku, lai liekot Atrastiņu nogalināt, tas esot tādu un tādu blēdību tur Aizjūnī pie viņa dēla izdarījis. Vecais Baltzemnieks gan atsaka, lai pārbraucot dēls, tad dzirdēšot, tad tiesāšot vainīgo, bet šī kā nākamā radiniece māk Baltzemnieku piedabūt, lai tūliņ galina. Vecais Baltzemnieks tomēr nogalina vis Atrastiņu — bet iemūrē to dzīvu cietā mūrī.

Pārbrauc jaunais Baltzemnieks — pirmais vārds: kur Atrastiņš? vai esot jau pārradies? Esot sen jau, bet guļot mūrī tamdēļ un tamdēļ. Jaunais

Baltzemnieks tīri saplok: “Vai jūs, tēt, maz ziniet, ko dariet — manu glābēju slogiet mūrī!” Šis izstāsta visu, ko Atrastiņš Aizjūrā darījis, un nu to izlaiž ar lielu godu no mūra. Visi hij priecīgi kāzās; tikai Aizjūras ragana ne — tai tas Atrastiņš dauzījās pa galvu.

24,      3b, 3 (Ozolniekos (Paulsgnade) Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN V R. kr.)

Sen, sen vecos laikos uztaisīja gudra, varena ķēniņa dēls pulksteni, kas kūkoja; bet ķēniņam bij amatnieks vēl gudrāks. Tas gan apbrīnoja pulksteni, bet teica, ka šis mākot ērgli uztaisīt, kas pa gaisu laižas. Ķēniņa dēls nu amatnieku lūdza, lai tas tādu uztaisa. Amatnieks gan negribēja, bet tomēr beigās uztaisīja ērgli. Viņš uzkāpa pirmais ērglim mugurā, palaidās kādu gabaliņu un griezās atpakaļ. Ķēniņa dēlam tas ļoti patika — viņš pacēlās augstu, augstu gaisā, tad gribēja zemē nolaisties, bet nu nevarēja vairs skrūves uzķert, ar kiņ u laižas uz zemi — gāja arvienim augstāku, tālāku pār jūru un tad nolaidās cita ķēniņa valstī.

Jūrmalā dzīvoja godīgs kalējs. Ķēniņa dēls, izskrūvējis savu ērgli, iesējis to drāniņā, iebāzis kulē, piestājās pie kalēja par zelli. Otrpus jūras bija grezna pils, kur nakti no nakts dega gaišas ugunis. Ķēniņa dēls prasīja kalējam, kas tur esot, ka katru nakti ugunis degot? Kalējs atbildēja: “Tu man esi labs zellis, tāpēc es tev pateikšu. Pils ir apburta, un viņā dzīvo smuka princese. Kad viņu kāds nozagtu, tad pils sadegtu zilām, melnām ugunīm.”

Naktī saskrūvēja ķēniņa dēls savu ērgli un laidās pāri pār jūru uz apburto pili. Logs bij vaļā, un ķēniņa dēls ielaidās iekšā. Galdi bija pilni ēdienu, dzērienu, bet viņš izdzēra tik vienu glāzi vīna, apgāza glāzi uz muti un laidās atkal projām. Princese, no rīta uzcēlusēs, atrada vienu glāzi izdzertu, apslēpās un gaidīja otru nakti. Otrā naktī ķēniņa dēls, saskrūvējis savu ērgli, laidās atkal uz pili.

Logs bija vaļā, viņš ielaidās iekšā, izdzēra atkal glāzi vīna un gribēja to uz muti gāzt, bet princese noķēra viņu un lūdza, lai to ņemot līdzi. Ķēniņa dēls teica: “Salasi naudas un zelta cik vari — nākošu nakti es atkal atlaidīšos un tad tevi ņemšu līdzi.” Princese bija ar to mierā, un ķēniņa dēls laidās pie kalēja atpakaļ, izārdīja ērgli, un strādāja tikuši līdz vakaram. Princese salasīja labi pulka naudas un zelta, ķēniņa dēls atlaidās, paņēma viņu līdzi, un nu laidās abi pār jūru projām. Atskatījušies atpakaļ, viņi redzēja pili zilām ugunīm degot.

Jūrai otrā pusē bija zaļa, puķaina pļava. Ķēniņa dēls izārdīja savu ērgli, sasēja drāniņā, palika pagalvī un apgūlās. Viņš nebija trīs dienas, trīs naktis gulējis. Princese gāja pa pļavu puķes lasīt. Ķēniņa dēls aizmiga. I.iels, melns krauklis skrēja bļaudams: “Krau, krau, krau!” un, izrāvis ērgli no pagalvja, aizlaidās projām. Ķēniņa dēls atmodies dzinās krauklim pakaļ pa mežu mežiem, purvu purviem, kamēr krauklis pazuda. Viņš bija, pakaļ dzenoties, noplēsis savas drānas ķentru ķentrām. Sasniedzis jūru.

Tē viņš ieraudzīja sāls kuģi. Piesējis baltu drānu garas kārts galā, viņš gaisā vicināja. Kuģis apturēja, un viņu uzņēma. Viņš palika uz kuģa trīs gadus par sāls nesēju. Reiz kuģa kapteins stāstīja, ka viņam asot tāds ērglis, ar kuru varot pa gaisu laisties. To stāstīdams, viņš saskrūvēja ērgli un palaidās ar viņu kādu gabaliņu, tad griezās atpakaļ un uzaicināja ķēniņa dēlu arī laisties.

Ķēniņa dēls likās pierunāties, uzkāpa ērglim un lidinājās sākumā zemu, zemu, bet kad kuģa kapteins viņu uzmudināja augstāki kāpt, tad ķēniņa dēls arī uzkāpa labi augsti, noņēma cepuri un, to riņķī griezdams, sauca: “Ardievu, ardievu! mans bijis, mans būs!” Kuģa kapteins, kas bija velns un kas kā krauklis viņam ērgli nozadzis — palika, apstulbis pakaļ skatoties. Ķēniņa dēls nu aizlaidās pie princeses — kura bij būdiņu uztaisījuse un tur dzīvoja. Nu kāpa abi divi uz ērgļa un laidās projām pie vecā ķēniņa — tēva — kas ļoti priecājās un brangas kāzas izrīkoja. Bet uz kāzām arī amatnieku no cietuma izlaida — tas tur visu laiku tupēja, tāpēc ka ērgli uztaisījis.

24,   4, I (Inciemā Audzis itzr, JLB RN II l(. kr.)

Kādam tēvam bijuši trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Kādā dienā kaimiņi ielūguši tēvu un abus gudros dēlus talkā sienu vest. Arī muļķis gribējis līdzi iet, bet tēvs un abi brāļi neatļāvuši, teikdami, lai labāk šiem izvārot putru ko ēst, kad atnākšot mājā. Muļķītis arī paklausījis. Icvs un gudrie dēli aizbraukuši siena talkā. Muļķītis aizgājis uz ezeru putrai ūdeni smelt; bet tiklīdz kā iebāzis spaini āliņģī, iesmēlusies spainī koši zaļa līdaciņa.

Muļķītis palicis ļoti priecīgs un teicis: “Nu būs labs virums; izvārīšu un tad pamielošu tēvu, brāļus.” Bet līdaka sākusi runāt, lūgusies gaužām, lai šo jele atstājot dzīvu; tad viss, ko šis vēlēšoties, būšot piepildīties, lai tik sakot: “Ar līdakas palīgu!” Muļķītis palaidis līdaku vaļā.

Nogājis mājā, uzsējis ragavām ilkses, iesēdies ragavās un sacījis: “Ar līdakas palīgu — ragavas lai iet.” Aizbraucis līdz siena kaudzei, piekrāvis vezumu, uzsēdies uz vezuma un braucis atpakaļ. Ķēniņa meita viņam braukusi pretim; redzēdama, ka ragavas iet bez zirga, viņa pasmējusies, par ko muļķītis sadusmojies un teicis: “Ar līdakas palīgu — kaut šai meitai būtu bērns.” Un tiešām ķēniņa meitai piedzimis bērns. Princesei mājā nobraucot visi ļoti brīnējušies, ka viņai bērns. Bērns jau bijis trīs gadus vecs.

Ķēniņš ļoti vēlējies zināt, kurš ir bērna tēvs. Zīlnieki devuši padomu saaicināt visus pavalstniekus, iedot bērnam āboli un kuram no pavalstniekiem bērns došot āboli, tas būšot viņa tēvs. Ķēniņš saaicinājis visus pavalstniekus, izsolījis lielu bagātību tam, kuram bērns āboli iedos. Arī muļķītis aizgājis uz pili un iesēdies kaktā aiz durvīm; bērns ar āboli izgājis visiem cauri, bet nevienam tā nedevis; pēdīgi uzgājis muļķīti un tam iedevis āboli.

Ķēniņš, redzēdams kāds bērnam tēvs, neizpildījis sava solījuma, bet pavēlējis ielikt muļķīti un savu meitu tukšā mucā un ielaist jūrā. Ķēniņa meita, jūrā ielaista, sākusi gauži raudāt, turpretī muļķītis izturējies gluži mierīgi. Pēdīgi muļķītis iejautājies: “Tu gan varbūt gribētu savu tēvu redzēt?” Princese atbildējusi: “Laikam gan sava tēva ne mūžam vairs neredzēšu.” Muļķītis sacījis: “Ar līdakas palīgu — lai še ir viena sala un uz tās salas grezna pils.” Abi uzkāpuši salā un apmetušies pilī.

Ķēniņš otrā rītā ieraudzījis netālu jūrā pili, licis taisīt tiltu uz pili, bet. ko pa dienu uztaisījuši, tas par nakti ticis noplēsts. Te muļķītis vienu vakaru teicis: “Ar līdakas palīgu — lai pa nakti ir uztaisīts tilts ar zelta margām.” Otrā rītā ķēniņš redz. ka starp viņa pili un salu ir uzcelts ļoti grezns tilts ar zelta margām. Brīnīdamies viņš iet uz salu un, pilī iegājis, atrod savu meitu un muļķīti. Nu visi bijuši ļoti laimīgi.

24, 4, 2 (Dursupē, Talsu apr., Gobziņš uzr., JLB RNII R. kr.)

Vienam tēvam bij trīs dēli: viens no tiem bij muļķis, tādēļ viņu sauca par muļķo Jānīti. levs viņus sūtīja malku cirst. Reiz visi trīs gāja gar ūdens malu, te varde lūdzās, lai to ieceļot ūdenī. Tie divi brāļi, kas gāja pa priekšu, neklausīja vardes lūgšanu un gāja tālāku. Bet muļķais Jānītis iecēla vardi ūdenī. Varde nu izbāza galvu no ūdens un prasīja, ko viņš vēloties. Muļķais Jānītis sacīja: “Kad noiešu mežā un apsēdīšos uz celma, tad lai malka skaldās pati no sevis.” “Tā tev arī notiks,” varde atteica, “un, ja vēl ko citu vēlies, tad saki: “Ar Dieva laimi, ar ķēkšas palīgu,” tad viss notiks, kā gribēsi.”

Muļķais Jānītis aizgāja mežā, apsēdās uz celma un sacīja: “Ar Dieva laimi, ar ķēkšas palīgu, kaut malka pati skaldītos.” Tā arī bija: malka saskaldījās ātrāki, nekā tie divi brāļi to būtu domājuši. Nu viņi gāja uz mājām zirgus jūgt; bet Jānītis nosēja ilksnis uz augšu un laida uz mežu. Par nelaimi viņiem bij jābrauc ķēniņa pilij garām; tur princese, galvu pa logu izbāzuse, sacīja: “Kam tad nu muļķais Jānīts brauc bez zirga!” Muļķais Jānītis par to apskaities un sacījis: “Kaut tev līdz rītam būtu bērns!” Tā arī noticis.

Ķēniņš, dabūjis dzirdēt, kas noticis, par to ļoti apskaities. Viņš nu taisījis dzīres un apgādājis tādu bumbu, kas lai tam skrietu virsū, kurš esot vainīgais. Tos divus brāļus ķēniņš arī ielūdzis, bet muļķo ne. Jānītis tomēr nogājis līdz un ielīdis krāsnī. Kad nu bumbu laiduši vaļā. tad tā citur nekur neskrējuse, kā uz krāsni — tur atrada muļķo Jānīti.

Ķēniņš nu visus trīs brāļus lika ielikt mucā, bet muļķais Jānītis izspēra dibinu. Ķēniņš nu lika ietaisīt jaunu dibinu un tā tos ielaida jūrā, — arī ēdienu, dzērienu iedeva līdz. Nu viņi maldījās ilgi pa jūru, līdz muca apstājās pie krasta. Nu Jānītis atminējās savus vārdus un sacīja: “Ar Dieva laimi, ar ķēkšas palīgu, kaut mucai dibins izsprāgtu.” Tūliņ arī dibins izsprāga un viņi izkāpa malā.

Nu muļķais Jānītis sacīja: “Ar Dieva laimi, ar ķēkšas palīgu, kaut manim uztaisītos pils no zelta un dimanta!” Tūliņ arī tāda pils bij viņam gatava.

Otrā rītā ķēniņš izgāja pastaigāties un brīnījās, ieraudzīdams tādu staltu pili. Otrā naktī Jānītis uztaisīja glāžu tiltu līdz. pat ķēniņa pilij. N11 muļķais Jānītis rīkoja dzīres un ielūdza arī ķēniņu. Pēc tam Jānīti* precēja ķēniņa meitu un taisīja lielas kāzas.

Sēdot pie galda, ēdot, dzerot, Jānītis uzdeva ķēniņam mīklu minēt. “Ko tādam cilvēkam būs darīt, kas trīs dzīvības uz reizi pazudina?” Ķēniņš atbildēja: “Tādu vajaga likt no trakiem zirgiem saraustīt!” Bet Jānītis atbildēja: “Nē, to es jums nevēlu, mīļais sievas tēv!” Nu ķēniņš saprata, kam tā pils pieder un kādu bārgu tiesu viņš pats par sevi bij turējis. Bet muļķais Jānītis dzīvoja laimīgi visu savu mūžu.

7.   virkne. 25. Neredzīgā tēva āboli

25,  I. 1 (? apg. uzr., RLB ZKII R. kr.)

Kādam ķēniņam bija trīs dēli. Divi no tiem bija gudri, bet trešais glups. Tam ķēniņam arī bija ābele ar zelta āboļiem; no šās katru nakti viens ābols zuda. Ķēniņa dēli apņēmās katris savu nakti vaktēt. Pirmā naktī gāja viens no gudrajiem dēliem vaktēt, bet neko neredzēja. Otrā naktī gāja otrais gudrais vaktēt, bet tāpat, kā pirmais, neko neredzēja. Trešā naktī bij jāiet glupajam vaktēt. Pašā pusnaktī viņš redzēja zelta putnu atskrejam, ābelē ielaižamies un vienu ābolu noraujam; glupais pielavījās un putnam vienu spalvu izrāva.

Rītā viņš rādīja šo spalvu tēvam, brāļiem un izteica, kāds esot ābolu zaglis. Tad abi gudrie brāļi apņēmās iet zelta putnu uzmeklēt. Viņi apsegloja savus zirgus un devās ceļā. Kādas dienas jājuši, tie piejāja pie kāda staba, no kura divi ceļi šķīrās; vienā pusē bija rakstīts: “Kas pa šo ceļu jās, tas pats dabūs galu.” Kreisā pusē bija rakstīts: “Kas pa šo ceļu jās, tā zirgs dabās galu.” Viņi nu jāja pa to ceļu, kurš rādīja, ka pašam gals. Nebija necik tāļu jājuši, kad pārvērtās par vilkiem.

Kad tēvs un glupais dēls viņus mājā nevarēja sagaidīt, tad glupais apņēmās iet brāļus meklēt. Arī glupais jāja pa to pašu ceļu un piejāja pie tā staba, kur tie divi nelaimes ceļi šķīrās, glupais jāja pa to ceļu. kur zirgam jādabū gals. Kad viņš pa šo ceļu bija jājis kādu gabalu, tad vilki to apstāja un zirgu saplēsa. Nu viņš gāja bēdīgs, raudādams savu ceļu tāļāk.

Te viņu sastop vilks un prasa: “Kur tu iesi?” Viņš tam izteic savu likteni. Vilks saka: “Kāpi man mugurā!” Viņš uzkāpa vilkam mugurā, un vilks nonesa glupo pie tā ķēniņa, kam tas zelta putns piederēja. Tad vilks uz viņu sacīja: “Tas putnis ir gan skaists, bet būrīts ir vēl skaistāks, bet tā tev nedos, tādēļ sargies, ka nepieduries pie viņa, jo, ja tu pie būrīša piedursies, tad tevi noķers.”

Bet viņš vilka neklausīja un lūkoja nozagt putnu ar visu būrīti. Tiklīdz kā pie būrīša piedūrās, tūlīt sāka visā ķēniņa pilī pulksteņi zvanīt, un glupo noķēra. Ķēniņš sacīja uz glupo: “Kādam ķēniņam ir zirgs, kuram viena spalva no zelta, otra no dimanta. Ja tu man to atvedīsi, tad tev atdošu šo putnu ar visu būrīti.”

Nu gāja viņš atkal pa ceļu raudādams. Viņš satiek to pašu vilku. Vilks saka: “Sēdies man mugurā!” Vilks aiznesa viņu līdz tā ķēniņa vārtiem, kuram tas zirgs piederēja, bet atkal pieteica: “Tas zirgs ir gan smuks, bet tie iemaukti un segli ir vēl smukāki, un tos tev nedos — sargies tos zagt; ja zagsi, tad tevi noķers.” Glupajam notika kā vilks bija sacījis; tiklīdz kā viņš iemauktus, seglus ņēma. viņu noķēra.

Šis ķēniņš nu uz glupo sacīja: “Tāļu, tālu kādam ķēniņam ir ļoti smuka meita, ja tu man viņu atvedīsi, tad tev atdošu zirgu ar visiem iemauktiem un segliem.” Viņš nu gāja atkal tālāk bēdādamies. Satika atkal to pašu vilku. Vilks sacīja glupam, lai sēžas viņam mugurā un iedeva viņam susekli, ābolu, palagu.

Iā viņš nojāja pie tā ķēniņa pils dārza, kur tā skaistule patlaban soļoja, bet ap to dārzu bija aukla apvilkta: tiklīdz kā tur piedurtos, tūlīt pilī troksni dzirdētu. Vilks ielēca gluži viegli dārzā iekšā, ka nemaz pie auklas nepiedūrās. Glupais, princesi saķēris, sēdās ar viņu vilkam mugurā. Bet, atpakaļ lecot, vilkam pakaļkājas piedūrās pie auklas, un tūlīt pilī dabūja zināt, ka ķēniņam meita nozagta.

Ķēniņš nu ātri ar lielu spēku dzinās zagļiem pakaļ, bet, kad jau klāt bija, vilks sacīja uz glupo: “Nomet susekli!” Tur tad tapa liels, biezs mežs. Kamēr pakaļdzinējies apkārt jāja. tikām bēgļi jau tāļu bija aizskrējuši. Kad atkal ķērāji tuvojās, glupais nometa ābolu — no ābola tapa liels, augsts, garš kalns. Te jau varēja redzēt tā ķēniņa pili, kurā smukais zirgs atradās. Ķērāji jau bija trešu reizi gluži tuvu. Tad glupais nometa palagu, un tur tapa liels ezers, kurā ķērāji noslīka. Šo ezeru dēvē par Gilmenu.

Kad skaisto meitu ķēniņa pilī ieveda, tad dabūja zelta, dimanta zirgu. Pa pagalmu jājot glupais ieraudzīja skaistuli, saķēra aiz rokas un uzrāva pie sevis uz zirga, aizskrēja kā viesuls pie tā ķēniņa, kur zelta putnis ar skaisto būrīti atradās. Te viņš atdeva skaisto zirgu un paņēma būrīti ar visu putnu, uzlika uz vārtu staba un lūdza no ķēniņa to žēlastību vēl pēdīgo reizi ar stalto zirgu pajāt. Paņēma savu skaistuli līdz uz zirga un — pa vārtiem skrejot — saķēra arī putnu ar visu būrīti.

Tā viņi skrēja dienām, naktīm pa klajumiem, mežiem, kamēr nāca pie tā staba, kur divi nelaimīgie ceļi savienojās, — tur viņam tecēja divi vilki līdz, gauži gaudodami. Zelta putniņš tos pazina un pārvēta par cilvēkiem — tie bija glupā brāļi. Kopā uz mājām ceļojot, šiem uznāca skaudības gars par sava glupā brāļa laimi; tie sarunājās un savu glābēju nokāva, sakapāja gabalos •un izkaisīja kādā dīķī.

Nejauši gadījās pienākt pie tā dīķa tam vilkam, kurš bija izvadājis glupo pie trim ķēniņiem; tas te laka ūdeni un saoda sava drauga smaku. Viņš 11u salasīja visus gabaliņus un salika tos pēc kārtas — tā ka tik dzīvības trūka. Tad viņš ieraudzīja vārnu kokā, kiifa baroja savus bērnus perēklī. Viņš teica uz vārnu: “Ja tu man veselības, dzīvības zāles neatnesīsi, t^d es tavus bērnus apēdīšu!”

Vārna aizskrēja un atnesa vienu pudelīti ar veselības, otru ar dzīvības zālēm. Nu vilks aplaistīja salasītos glupā miesas gabaliņus ar veselības zālēm, tad saauga visi gabaliņi kopā — pēc aplēja ar dzīvības zālēm un glupais tapa dzīvs. Nu vilks lūdza glupo, lai viņu nokaujot; bet glupais liedzās un teica: “Kā gan cs tik nepateicīgs varu būt pret savu labdarītāju, kurš mani daudzreiz no nāves glābis!”

“Ja tu mani nenokausi, tad lu pats pagalam būsi!” Tad glupais arī vilku nokāva, — vilks tūlīt pārvērtās par smuku jaunskungu. Nu jaunskungs izstāstīja, ka tā meita, kuru glupais nozadzis, esot šā māsa, un viņu kāda ragana pataisījusi par vilku, tādēļ ka šis atstājis viņas meitu. Tā kopā runādami, tie nonāca pie glupā tēva pils. Te viņi dabūja dzirdēt, ka tagad kāzas tiekot viņa skaistulei taisītas ar vienu brāli. Glupais pieteicās pie vārtiem par ēdienu sagatavotāju un tur apakš paša brūtes kūķa uz telēķa nolika savu gredzenu, kuru skaistule viņam bija devusi.

Kad skaistule to atrada, tad viņa ļoti satrūkās un pilnā balsī kliedza: “Mans mīļākais ir dzīvs! mans glābējs ir še!” gudrie brāļi satrūkās, bet tomēr neticēja, ka cilvēks, kas gabalos sakapāts, var būt dzīvs. Tad viņa lika viesiem ķēniņa priekšā nospriest: “Ko tādam lai dara, kas savu glābēju nonāvē?” Visi atbildēja: “Tāds ar zirgiem saraustāms četrās daļās.”

Tūlīt durvis atvērās, un ienāca glupais ar skaistules brāli. Skaistule tā bija pārņemta, ka pavisam apģība. Brāļi nobālēja un pamira, bet pēc vienprātīga sprieduma tos saraustīja ar zirgiem. Nu svinēja divējas kāzas ar lielu godu: savienoja glupā māsu ar skaistules brāli un glupo ar skaistuli.

25.        I, 2 (Dzirciemā Ernsts Birznieks uzr., JLB RN III R. kr.)

Dzīvoja reiz neredzīgs ķēniņš. Viņam bija trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Kādu dienu ķēniņš sasauc savus dēlus un tiem tā saka: “Visu lietu man ir papilnam — naudas, mantas, uzticamu pavalstnieku un mīļu dēlu, bet vienas lietas man, kā zināt, trūkst — man nav acu gaišuma un to arī ne par kādu naudu nevaru vairs atdabūt, jo neviens ārsts tās nevar dziedēt, Tagad nu izdzirdu, ka aiz trim valstīm ir princese, kura septiņas nedēļas guļ un otras septiņas nedēļas ir nomodā. Tai princesei ir tāds putniņš, kad tas dzied, tad neredzīgie — kas viņa balsi dzird — paliek redzīgi.

Bet princese putniņu nevienam ne rāda, ne dod, ne ļauj klausīties viņa dziesmās. Tādēļ nu vajadzētu putniņu slepus nozagt, bet tas arī būs ļoti grūts darbs, jo princesi līdz ar putniņu cieti apsargā un visi, kas viņai grib tuvoties, liek nokauti. Savas cerības es un lieku uz jums, saviem dēliem, un droši ticu, ka to izdarīsiet. Jūs, mani abi vecākie dēli, ņemat zirgus, ņemat naudu, cik tikai vajaga un dodieties ceļā; jūsu jaunākais brālis — kā tāds pamuļkītis — paliks pie manis mājās. Pēc trim gadiem jūs gaidīšu atpakaļ.”

Abi vecākie dēli paņem krietnus zirgus, sagrābj maisiem naudas un dodas ceļā. Abi jāj, un kur tik krogs, (ur iekšā dzert, un, kur tik krogs, tur iekšā dzert. Ceļā viņi satiek vecu vīriņu ar garu, baltu bārzdu. 'I’as prasa: “Dēli, uz kurieni jāsiet?” Abi ķēniņa dēli dusmīgi: tāds vecs vīrelis — ceļa gājējs — var mūs nosaukt par dēliem un mums noprasīt ceļu! "Kas tavam degunam gar to daļas?” šie atteic. “Kad tev kāds par to prasa, saki, ka tu nezini!” Abi jāja tālāk pa krogiem dzerdami. — Paiet trīs gadi, paiet četri, pieci, seši, bet no abiem dēliem vēl ne vēsts.

Ķēniņš vienmēr bēdājas: “Mani mīļie dēli, kāds gals jums manis dēļ bija jāņem, jūs tikāt vecā tēva dēļ no princeses sargiem nokauti. Nu tik man vēl ir viens dēls — šis muļķītis — ko lai ar to iesāku? Būtu jel kāds, kas man atnestu skaidras ziņas par manu dēlu nāvi!” Muļķītim tēva bēdas iet ļoti pie sirds. Viņš izlūdzās vienreiz, otrreiz, lai laiž viņu raudzīt, kur brāļi palikuši. Bet tēvs ikreizes: “lādas domas tu lieci pie malas! Kur tu, tāds muļķītis? Tu redzi, kad jau brāļiem nelaimējās, tu netiktu ne piecus soļus aiz mājām.” Muļķītis tik lūdz, kā lūdz. Beidzot arī tēvs saka: “Manis dēļ jau vari jāt, man jau tevis nevajaga. Tikai nedomā ņemt labu zirgu un naudu — lik jau tu tāli netiksi.”

Muļķītis priecīgs, ka 11u reiz taču dabūjis atļauju, paņem vecu, vecu zirdziņu un jāj projām. Ceļā viņš sastop vecu vīriņu ar garu. baltu bārzdu. Vecīts prasa: “Kur tu, dēliņ, jāsi?” Muļķītis izstāsta visu smalki: tā un tā — tēvs esot neredzīgs, aiz trim valstīm princesei putniņš, ar putniņa dziesmām varot viņu izārstēt. Abi gudrie brāļi jau priekš sešiem gadiem aizgājuši pēc putniņa, bet vēl neesot atpakaļ. Tevs un gribot zināt, kur viņa abi dēli palikuši — viņam tagad jājājot tos meklēt.

Vecītis viņam iedod diega kamoliņu un saka: “Taī krogā, kur tu gulēsi pa nakti, neielaidies ne ar vienu un atpakaļ nākot nepērc dzīvu gaļu. .Šis kamoliņš tev rādīs, kad tu varēsi iet pie princeses — kad kamoliņš tev tek pa priekšu, tad nebaidies — tad ir pats labākais laiks — neviens sargs tevi neredzēs un princese pate gulēs.”

Muļķītis patencināja, saņēma kamoliņu un jāja tāļāk. Vēlā vakarā viņš nojāj pie kroga un paliek tur par nakti. Krodzenieks viņu grib piedabūt, lai dzer, kārtis spēlē, bet muļķītis ar viņu neielaižas. Otrā rītā viņš jāj tālāki un pēc laba laika laimīgi nonāk pie princeses, kur gar pili visgarām nostādīti sargi.

Muļķītis noliek mežmalā kamoliņu zemē un gaida, kamēr tas sāks kustēties. Viņš gaida, gaida līdz pat vakaram, visu nakti cauri, bet kamoliņš kā nolikts, tā paliek. Otrā rītā kamoliņš sāk drusku kustēties no vienas puses uz otru, kamēr sāk ritēt uz priekšu. Muļķītis tūliņ pa pēdām pakaļ. Kamoliņš veļas taisni sargiem cauri uz pili, muļķītis uz pēdām pakaļ: neviens sargs viņu ne redz, ne mana. Kamoliņš rit viņam pa priekšu pilī — viņš pakaļ.

Viiiš redz, ka princese guļ. Viņa ir tik skaista, tik skaista kā pavasara saulīte — piere ievas ziedu baltumā, vaidziņi rožu sarkanumā, lūpiņas asins sarkanumā. Muļķītis nenociešas un liekas princesei blakām un aizmirst putnu, aizmirst tēvu, brāļus, aizmirst sevi pašu. Bet kamoliņš nedod viņam miera: tas skraida, skraida gar gultu, kamēr sāk lēkt gultā iekšā.

Nu muļķītis atjaušas, paķer putnu, novelk princesei gredzenu un skrej kamoliņam pakaļ, kuru tik knapi var panākt. Tikko viņš ārā, kad pilī saceļas troksnis — princese atmodusies un dzenā, kas pie viņas bijis un nozadzis putnu, gredzenu, pie viņas gulējis?

Muļķītis paķer kamoliņu, uzlec zirgam mugurā un jāj, cik ātri vien var. uz mājām. Vakarā viņš nonāk atkal krogā un guļ pa nakti. Krodzenicks viņu uzvedina atkal kārtis spēlēt. Muļķītis tagad tik laimīgs, ka laimē ari kārtīs: viņš jau krodzeniekam atņēmis veselu kaudzi zelta. Kad tā iet uz priekšu, tad pēc stundas viņš ir bagāts; bet kamoliņš sāk spārdīties pa kabatu, neļauj viņam vairāk spēlēt. Muļķītis noliek kārtis un saka, ka nu esot diezgan. Krodzenieks gan pavisam zils no dusmām, bet neko nevar darīt.

Muļķītis izgulējies, grib otrā rītā agri jau tūliņ uz mājām. Bet viņš aiz dārza žoga redz divus pie ķerrām pieķēdētus vīrus zemi dzenam. Pie krodzenieka apjautājies, kas tic esot, viņš izdzird, ka tic viņam palikuši parādā un viņš tos paturējis par vergiem. Muļķītis iežēlojās par nabadziņiem, un viņš tos izpērk. Bet kādi viņam prieki un brīnumi, kad izpirktos pazīst savus abus vecākos brāļus.

Visi trīs nu iet reizē pie tēva uz mājām. Ceļā viņi apmetas mežmalā uz diendusu. Tikko muļķītis aizmidzis, abi brāļi klāt, nosit viņu, paņem brīnuma putnu un dodas uz mājām. Icvs no priekiem nezin ko darīt, kā abus gudros brāļus cildināt un nožēlo, ka laidis muļķīti. “Tas varbūt būs kādā purvā iekūlies un vairs nepārnāks. Vai tāds zin, kur viņš kāju liek, kur iet!” brāļi tēvam saka.

Ķēniņam nu putnis gan iT, bet tas acu gaišumu tomēr vēl nevar atdabūt — putns nedzied. Gan izdarās, izmēģinās visādi, bet kā nedzied, tā nedzied. Ķēniņš kā bijis, tā paliek neredzīgs.

Nosistais muļķis — brālis — guļ mežmalā. Iznāk ķirzaka no čakšņiem un tik ilgam ložņā gar gulētāju, kamēr sāk līst tam mutē iekšā. Ķirzaka ielien, izlien, ielien, izlien, tā trīs reizes un tad aiziet prom. Muļķītis sāk kustēties, staipīties, žāvāties, kamēr ceļas augšā un iet arī uz māju pusi. Mājās neviens viņa nepazīst.

Muļķītis salīgst pie sava tēva par zirgu kopēju un dabūn kā algu mazu plušķīti — kumeliņu. Iā nu muļķītis tur — no neviena nepazīts — sadzīvo apaļus septiņus gadus. Viņa kumeliņš izaudzis par lielu, staltu zirgu; visā stallī viņam nav neviena pretnieka ne izskatā, ne skriešanā. Tikko septiņi gadi apkārt, atnāk ziņa, ka tam jāiet aiz trim valstīm pie princeses, kas nozadzis viņas putnu.

Abi vecākie brāļi ņem putnu, iet prom un top ielaisti pie princeses. Šī viņiem prasa: “Ko jūs bez putna vēl paņēmāt?” Gudrie brāļi nezin, ko atteikt; putns stāv sačurinājies, nedzied. Princese liek viņiem nocirst kaklus.

Tagad nāk muļķītis, un to ielaiž pie princeses. Putns tam tūliņ pretim un dzied. Princese prasa: “Ko tu vēl bez putna paņēmi?” “Vēl es paņēmu gredzenu; un tas arī ir mans, kas tev tur blakām sēž,” muļķītis rāda uz princeses sešus gadus veco dēlēnu. Princese priecīga, ka atraduse sava dēla tēvu — izrīko kāzas un apprec muļķīti. Pēc kāzām nu viņi ies apmeklēt neredzīgo ķēniņu.

Ceļā dodoties, princese paņem līdz maizes kukuli, kuru nekad nevar apēst, ūdens krūzi, kuru nekad nevar izdzert un zobenu, ar kuru var visus apkaut. Viņa saka: “Kas var zināt, kas mums ceļā var uzbrukt? Tagad esam droši pret badu. slāpēm, ienaidniekiem.”

Pirmo valsti cauri ejot, viņi to atrod beidzamajā postā — neizsakāms bads valstei uzbrucis, nevienam nav ne drupatiņas maizes, ļaudis tikko vēl dzīvi. Princese ar muļķīti sāk nu griezt no sava kukuļa, kuru nevar noēst, un dala visiem maizi. Ļaudis atkal atspirgst unno pateicības ievēl viņus par valdniekiem. Otrā valstī maizes būtu diezgan, bet te atkal ūdeņa bads — lietus ilgus gadus nav bijis un, viss ūdens izsīcis. Princese ar muļķīti sāk liet no savas neizsmeļamās krūzes ūdeni un dzirdīt izslāpušos. Šie no pateicības ievēl viņus par saviem valdniekiem. Trešā valstī viņi atrod visus ļaudis ļoti izbijušos: stiprais ienaidnieks apkāvis visu viņas kara spēku un nu nāk patlaban apkaut arī visus ļaudis. Princese iedod muļķītim zobenu, ar kuru visus var apkaut; šis stājas ienaidniekiem pretim un apkauj visus. Ļaudis no pateicības nezin, ko viņiem darīt un ievēl tos par saviem valdniekiem.

Slava par labdarīgo ķēniņa pāri iet viņiem pa priekšu. Vecais, neredzīgais ķēniņš, izdzirdis par savu vecāko dēlu bēdīgo likteni un muļķīša laimi, nāk tiem pretī raudādams. Putns sāk dziedāt un neredzīgais ķēniņš atdabū savu acu gaišumu. Viņš atdod dēlam visu savu valsti, gribēdams savas vecuma dienas pavadīt mierā. Muļķītis 11u savieno visas piecas valstis par vienu un ir licis un varens valdnieks.

25,  /, 3 (Durbes Raibenieku Rutkos Juris Bokums 1868. g. uzr., A. L. P. kr. )

Senāk Skodē dzīvojs dikti bagāts vīrs ar trim dēliem: dui bij gudri, trešais muļķis. Viņam bijis liels ābeļu dārzs — pašāi dārza vidūi bijse ābele zelta āboļiem, bet ik naktis viens ābolis pazudis. Tad raidījs savus gudros dēlus sargāt — nenosargājši. Beidzot gājši abi dui katris pus ābeles klāt gulēt — arī nekas. Sācis muļķis dēls lūgt, lai laižot viņu arī līdzēt sargāt, bet tēvs sarājis: “Tu, muļķi, kad gudrie nenosargāja, voi tu tad varēsi. Guli tikai istubā!” Kad.muļķis tomēr dikti lūdzis — atteicis: “Nu, tad ej arī, kad tā dikti gribi!” Gājis, uzkāpis ābeles zaros, nodrāzis smeilu puļķi, piesējs pie zara tiešām apakš degona puļķi — sēdējis. Pašā pusnaktī sācis dikti miegs nākt — iesnaudies, bet tūlīt degons atdūries it dikti uz puļķi — atmodies — ieraudzījs, ka viens pulnis knāpjot āboli. Noķēris putnu. Bet putnis gauži lūdzies, lai laižot vaļam. Atteicis: “Nevaru laist, kāpēc magam tēvam visus āboļus apēdi.” Tad putnis izrāvis sev spalvu, devis muļķim, teikdams: “Še tev ķīlas. Kad tev manis vajaga — paberzi spalvu, būšu pie tevis; tikai tagad laidi mani vaļam.” Palaidis.

Rītā tēvs izskaitījs āboļus — it ne viens netrūcis. Vaicājs: “Kas tas bij, kas izgājš nakt nāca āboļus zagt?” — “Viens putnis — te ta spalva.” Tēvs teicis: “Ak tu muļķis, kam laidi putnu vaļam.” Viņš izraidīja visus trīs dēlus putnu meklēt. Gudriem dēliem deve gaužām gaužām brangus zirgus, pulka naudas līdza, bet muļķim iedeve tādu ķēvi kā tūplānam un trīs eiduki naudas.

Viņi jāja visi pa vienu ceļu. Jādami iejāja lielāi mežāi. Tur gudrie sarunāja: “Ko mēs ar muļķi vairs jāsim līdzei —jāsim mežāi pa labi roki. lai muļķis pa kreisi.” Bet muļķis ar tūplāna ķēvi necik nevarēja uz priekšu tikt. Te viņš ieraudzīja pempali. To uzņēmis, sauce pilnā kaklā: “Dabūju, dabūju!” Gudrie, domādami, ka esot putnu atradis, nojāja pie viņa: "Ko dabūji?” — “Pempali dabūju!” Šie nospļāvās un it dusmīgi aizjāja projām. Muļķis pajāja tādu gabalu, pacēle mucas spundu — sauce pilnā kaklā: “Dabūju, dabūju!” Gudrie klāt atkal: “Ko dabūji?” “Spundu dabūju!” Tie nospļāvās, solīdami viņu pērt, ja vēl tā saukšot, un aizjāja projām. Pajāja gabalu — ieraudzīja mucas stīpu muļķis — bļāva pilnā kaklā: “Dabūju, dabūju!” Gudrie klāt: lai rādot dabūto. Parāda — stīpa. Nu gribēja sukāt viņu, bet sarunāja: no muļķības tikai bļaustījies, ko tur izpērs — jāja labāk pa labi projām aulekus vien, lai muļķi vairs nei redzētu, nei dzirdētu.

Muļķis, uzkāpis savai tūplāna ķēvei, to aris budināja tecēt pa kreisi roki. Vakarā muļķis piesēja ķēvi pie resna ozola, pats uzkāpa ozola zaros — aizmiga. Rītā nokāpa — ķēves vairs nebij — ribas vien vēl bij atlikus — vilks bij aprījs. Cits tagad raudātu, bet muļķis deja dziedādams gar ķēves ribām — beidzot it jauki iegulās iekšāi ķēves ribās un neteice nekā. Te atnāce tas pats vilks pie ribām1 — muļķis teice: “Nu vairs nevaru domāt putnu dabūt — gudrie būs jau noķēruši — man ķēve pagalam.” Vilks teica: lai sēdot viņam mugurāi — būšot nonest pie meklējamā putna.

Muļķis it žigli metās vilkam mugurā — aizskrēja pa purviem, lejām, mežiem, krūmiem, ka šim vējš vien gar ausīm svilpa. Skrēja, skrēja — piejāja pie viena kroga — teica: lai šis ejot iekšāi azaidā — viņš viņu krūmos pagaidīšot. legāje — tur daudz kungu ēde, dzēre, līgsmojas, runādami: te necik tālu esot ķēniņam viena pati meita — tā esot tik gudra, tik atvedīga valodā, ka neviens nevarot atrunāt pretim, bet, kas pretim atrunāšot, tam ķēniņš meitu par sievu atdošot. Muļķis izgājis laukāi — krūmos pie vilka — izstāstīja visu dzirdēto. Vilks atbildēja: “Lai tagad paliek ķēniņa meita — papriekšu jāsim pēc putna.”

Jāja, jāja — sasniedza lielu upi, aiz upes bij dikti liels mežs, mežā skaista pile (pils), pilē meklējamais putnis. Bet kā tikt upei pāri? Tad muļķis atcerējās, ka putnis viņam spalvu devis, kas vajadzības brīdī paberžama. Viņš sāke berzt spalvu gar pliku roku — tūlīt putnis bija klāt. Muļķis noķēre putnu, sacīdams: “Nu tevi vairs vaļam nelaidīšu — nesīšu pie sava tēva.” Putns teice: “Vai neesmu vārdu turējis? — ik spalvu paberzi, ik esmu klāt — laidi tikai mani vaļam. Te netāļu ir ķēniņš — tam viena pati meita — lai valoda atvedīga, neviens nevar aizrunāt; bet, kad tu tur ieeji — atminies manis, tev tūlīt būs, ko runāt.”

Jāja muļķis ar vilku atpakaļ pie ķēniņa, legāje pilē: esot nācis ķēniņa meitu aizrunāt. Sulaiņi smējās par tādu muļķi, smējās, bet tomēr ielaida. Istubā muļķis ieteicās: “Ujā, kur te sakurināts karsts!” Te, kur radusies, kur ne, skaista princese iesaucās: “Mana mīlestība vēl karstāka!” Tad muļķis atminējās putna — izrāva pempali no kabatas — teice: “Ja mīlestība tik karsta tev ir, še izcepi tad šo pempali.” Ķēniņa meita atsaka: “Pempalis izkusīs, sāks tecēt.” Muļķis atbild: “Še spunda — aizspundē!” Šī pretim: “Nevar spundēt — pārsprāgs!” Muļķis atteic: “Še stīpa — sastīpo!”

Tagad meita neko nevarēja atbildēt — palika klusu — ķēniņam bij jāatdod gudreniece muļķim par sievu. Nu muļķis pārbrauca pie tēva ar ķēniņa meitu un putnu. Ikt brāļi vēl nebija mājā — tie bij taī krogā, kur muļķis azaidu ēda, iedzērušies par vērgiem. lād muļķis viņus izpirka, pārveda tēvam un dzīvoja ar jauno sievu laimīgi.

25,       1. ) (Saulē, Vidzemē, Lavenovsku Jānis uzr., JLB RN V R. kr.)

Vienam tēvam bija trīs dēli: divi gudri, viens muļķis — un auzas, sētas pie kapiem. Bet šās auzas atradās katru nakti noēstas. Tevs sūta vienu no gudriem dēliem vaktēt. Dēls aiziet, apgulstas pie kapu vallcs un aizmieg. No rīta atmodies, viņš redz, ka auzas noēstas, iet uz mājām un pastāsta tēvam, ka nav varējis novaktēt. Otram dēlam iet uz mata tāpat. Trešā vakarā muļķītis teic: “Tet, šonakt es iešu vaktēt.” Tevs atteic: “Eji, bet pielūko, ka tev tāpat neiet kā taviem brāļiem.”

Viņš iet vaktēt. Pa ceļu iedams, tas salasa akmintiņus un saber tos kulē; pie lazdajas tas atkal sašķin riekstus un pieber ar tiem otru kuli. Nogājis viņš apsēžas uz kapu vallcs, tomēr neapgulstas, bet kož riekstus. Sietiņš rāda uz pulksten vienpadsmitiem, ta velns klāt — atbrauc ar lepniem zirgiem un lepnu karieti; mēnesnīcā tie spīd un mirdz vien.

Velns, pielaidis savus zirgus pie auzām, iet pats pie zēna un uzprasa viņam: “Ko tu tur ēd?” Šis teic: “Riekstus.” Velns prasa: “Dod man arī.” Zēns izņem akmentiņu no kules un dod to velnam kremt. Šis kož, ka ugunis vien iet pa žaunām, bet nevar pārkost. Zēns pārkož riekstu un dod velnam kodolu pasmeķēt. Velns gandrīz mēli aizrij līdz.

Te piepeži gailis iedziedas, suns ierejas, kaķis ieņaudas, pulkstens divpadsmit, un velns pazūd. Zēns sēžas uz bukas un laiž mājās. Še viņš nojūdz zirgus, ielaiž stallī, karieti ievelk vāgūzī, tad iet pats rijā, kāp uz krāsnes un guļ līdz gaismai. No rīta, kā uzcēlies, tēvs prasa: “Vai novaktēji?” “Novaktēju!” zēns dūšīgi atbild, tad viņš sauc un ved tēvu rādīt, ko noķēris. Tēvs brīnās, slavē savu dēlu un atdod viņam savas ijiājas.

25, 1, 10 (DolēJ. Simenovs uzr., Brīvzemnieka “COopHUKb")

Reiz dzīvoja vecītis ar vecenīti — tiem bija trīs dēli. Vecāko dēlu izmācīja par kurpnieku, otrs arī iestājās pie viena amatnieka, bet jaunāko — Andžu — tēvs nespēja amatā sūtīt. Tomēr Andžus, lai kas, bez amata negrib palikt — aizgāja pats pēc amata aplūkoties. Iet, iet pa ceļu vien — ieiet mežā, apmaldās. Gan izmeklējās ceļu, bet ne par ko vairs atrast. Beidzot apmanīs tādu teciņu, ies pa to, bet iekļūst vēl dziļāki mežā. Piepeži teciņš gluži izbeidzās, un šis nu tā piekusis, ka no kājām krīt nost. Apsēdās drusku, pārdomāja: “Ko nu darīt — visapkārt akls mežs! — kā ceļu atrast?”

Te beidzot apmanīs nelielā tālumā dūmus kūpam — aiztecēs turp — ierauga istabiņu: akmeņa mūris visapkārt, dzelzs vārti priekšā. Pieklauvē — iznāk vīrišķis, atslēdz vārtus: ko vajagot? Andža saka: “Vēlējos amatā iestāt.” — “Kas tev rādīja ceļu uz šejieni?” — “Apmaldījos — atmaldījos šurp.” — “Vai nevēlies par mūrnieku būt?” — “Man viena maksa, ja tikai tas ir amats.”

Andžus palika pie viņa, sāka strādāt. Nu viņi cēla dienu no dienas lielus pagrabus un nostiprināja pagalmu. Drīzā laikā Andžus mācēja šito amatu teicami. Tikai par vienu lietu viņš brīnījās: nemaz nevarēja izdibināt, kamdēļ tas viss te taisāms. Beidzot ierunājies ar saimnieku. Tas atsaka: “To visu izdibināt — tas lai ir amats. Līdz. šim tu izmācījies mūrnieka amatā, tagad, ja vēlies, vari arī šinī amatā dabūt mācīties. Šis amats ir zagļu amats.” — “Man vienalga, ja tikai tas ir amats!”

Tagad nācās Andžum zagt mācīties. Saimnieks ieveda viņu tukšā šķūnī, kur kailas sienas vien bija — nolika pašā čukurā maizi, izģērba Andžu gluži pliku* un noteica: “Nu, Andžu, līdz rītam nodabū zemē šito maizi, tad trīsdesmit rubļu dabūsi, bet, ja ne, tad trīsdesmit sitieni ar nūju.” To teicis, saimnieks aiziet, aizslēgdams durvis. Gan Andžus izpūlējās, nejaudāja vis maizi nodabūt. Rītā atnāk saimnieks — ierauga: maize stāv augšā uz plaukta. Neko darīt, neko būt — Andžum bij jāsaņem trīsdesmit sitieni ar nūju. Vakarā saimnieks ved atkal šķūnī. Bet nu Andžus pa to dienu bija izgudrojis padomu: bija aptinis apakš krekla garu virvi. Saimnieks nebūt neapmanīja, ka Andžum virve. Tiklīdz saimnieks bija aizgājis, Andžus apmeta virvi gar baļķi, uzrāpās, nogāza maizi no plaukta. Rītā atnāks saimnieks — redz: maizes nav vairs plauktā. Nelīdzēja vairs — bija jādod Andžum trīsdesmit rubļu.

Tad saimnieks apģērba viņu labās drēbēs, sacīdams: “Klausies, Andžu, rītu zemnieks vedīs vērsi no pilsētas — nozodzi viņam to; ja nozagsi — dabūsi piecdesmit rubļu, ja ne — piecdesmit cirtienus ar nūju. Andžus aizgāja, izraudzīja derīgu vietu, piekrāva vienu zābaku ar netīrumiem, nolika to ceļa vidū, bet pats paslēpās krūmos, zemnieku gaidīdams. Brauks zemnieks — atbrauc pie zābaka, saka: “Labs zābaks būtu, ja nebūtu nelietis noķēzījis; lai arī tas nekas nebūtu, bet tikpat otra jau nav.” Zemnieks atstāja zābaku — aizbrauca tāļāk. Bet nu Andžus aizskrēja ar riņķi priekšā zemniekam, nolika ceļā savu zābāku — tīru, un pats atkal krūmos atpakaļ. Piebrauks zemnieks: “Še tev, te ir otrs zābaks un gluži tīrs; pagaidi, nu jālobj atpakaļ pēc tā otra.” Zemnieks aiztek atpakaļ, atstādams vērsi turpat; bet Andžus to tikai bija gaidījis. Viņš tūliņ no krūmiem ārā, paņem vērsi, savu zābaku un projām uz mājām. Pārved vērsi mājā, atdod saimniekam. Nekā darīt — bija jāsamaksā Andžum piecdesmit rubļi.

Saimnieks nu apģērbj viņu atkal labās drēbēs, sacīdams: “Klausies, Andžu. šinīs dienās kronēs ķēniņu, viņa kroni pagatavoja ārzemēs; tagadiņ to pārveda un pilī cieši vien apsargā. IZji, nozodzi kroni! —ja nozagsi, dabūsi simts rubļu; ja ne — simts reiz ar koku.” Andžus aizgāja. Noiet uz pili, saka sargiem: “Pie jums atbrauks viens ķēniņš sērst — mani viņš sūtīja jau iepriekš to paziņot jūsu ķēniņam!” Sargi tūliņ laida viņu iekšā. Šis ieies pilī, pārģērbsies par pils sulaini un ieies lielistabā, kur kroni sargā. Ieiet tur — uzsauc sargiem: “Ķēniņš pavēl jums tūdaļ pie viņa ierasties, un man jāpaliek jūsu vietā.” Sargi sarāvās un steidz pie ķēniņa; bet Andžus paņēma kroni, izmūk ārā un projām uz. mājām. Pārnāk — atdod saimniekam kroni. Neko darīt — saimniekam bija jādod simts rubļu viņam.

Tagad saimnieks saka: “Nu, Andžu, zagļa amatu proti gan; iesim kopā pazagt.” Andžus mierā. Aizies šie nakts laikā pie mācītāja, izlauž klēts sienā caurumu, iznes mantas labi papilnam, aiztaisa caurumu atkal ciet, ka ne pagalam pazīt vairs. Rītā mācītājs ieiet klētī — ierauga: zelta, sudraba nekā vairs — kur palicis, to Dievs lai zina. Pēc kāda laika viņi otrreiz apmeklēja mācītāju, apzagdami tādā pašā veidā; tomēr šoreiz mācītājs apmanīja to vietu sienā — lika izrakt tur dziļu bedri un pieliet ar darvu.

Te atnāks Andžus ar saimnieku trešreiz, izlauzīs agrāko caurumu. Izlauž — līdīs saimnieks pirmais iekšā un tā līdz kaklam darvā; Andžus turpretim, to redzēdams, pārlēca bedrei pāri, saņēmās labu nesamo un gribēja izraut arī saimnieku laukā, bet nekādā ziņā nevarēja izzvejot šo. Ko nu? tā saimnieku pamest bija šaubīgi — gandrīz pierāda, tādēļ nogrieza saimniekam galvu, paņēma līdz un palika pats par saimnieku.

Kungs, zināt dabūjis, ka Andžum tāda izmaņa zagt, lika atsaukt viņu pie Sevis. Atnāk — kungs vaicā Andžum: “Dzirdēju, ka tu, Andžu, izmanīgi zodzi; dārzā man divi asinssuņi; ja tos izzodzi, dabūsi trīssimt rubļu; ja ne, tad tev man šie trīssimt rubļi jāmaksā.” Labi. Kungs iesūtīja dārzā divpadsmit sargus, lai suņiem pakaļ vien staigātu. Andžus pāriet mājā, liek brālim uzšūt lielu jēlmeņa ādas maisu, aizies vakarā ar to uz. dārzu, lēnītiņām atvērs vārtus un tad pieklauvēs mazliet. Suņi tūdaļ devās pie vārtiem; bet saoduši jēlo ādu, lien iekšā tanī; bet Andžus aizsien maisu, uz mājām projām.

Ritā Andžus nodod kungam maisu: “Še, kungs, tavi asinssuņi!” Kungs pārbrīnījies samaksāja trīssimt rubļu. Bet žēl viņam tomēr naudas bija, gribēja kaut kā atdabūt atpakaļ — aicināja atkal Andžu.«Atnāk Andžus, kungs saka: “Man ir ērzelis stallī, vai vari to nozagt? Ja nozagsi, dabūsi trīssimt rubļu, ja ne, samaksāsi man trīssimt rubļu.” Andžus mierā. Kungs liek apsedlot ērzeli, piesiet, liek vienam sargam mugurā kāpt, otram steliņģa galā stāvēt, diviem sargiem iekšpus durvīm palikt, diviem ārpus. Andžus pārģērbās par nabagu — vecu, noplīsušu — un aiziet uz stalli. Aiziet pie sargiem, lūdzas nakti pārgulēt. Iesākumā šie gan negrib vēlēt, bet vēlāk apžēlosies par vecīti, ielaidīs tukšā steliņģī. Par tādu labumu viņš pacienā viņus ar brandvīnu; bet tur bija klāt miega zāles. Drīzi vien šie krāc jau. Andžus nu nosēdināja sargu ar visiem sedliem uz steliņģa malas, atraisīja ērzeli, atslēdza durvis, izveda ērzeli, aizslēdza durvis un aizjāja uz mājām.

Rītā kungs aiziet skatīties: sargi stāv pie durvīm, kā vakar nolikti. Ieiet stallī, — sargs steliņģa malā uzmožas un, domādams, ka ērzelis vēl apakš kājām tramdas — sauc: “Tprr! tprr!” Andžus atkal nopelnīja trīssimt rubļu. Nu kungs aicināja Andžu trešo reizi. Atnāk — kungs saka: “Klausies, Andžu, manai sievai ir gredzens— to viņa nekad nost nemauc; vai vari to nozagt? Ja nozodzi — dabūsi trīssimt rubļu, ja ne — maksāsi man tikpat daudz.” Labi. Vakarā Andžus iezogas kundzes guļamā istabā — noslēpjas pagultē. Kundze ienāk, noģērbjas, liekas gulēt. Kad bija iemiguse, viņš izlien no pagultes, pamodina kundzi un čukst: “Dzirdi, dodi savu gredzenu, uzmaukšu savā pirkstā — man bail, ka Andžus nenozog tev.” Šī pusmiegā domā, tas jau pats kungs — mauc nost, atdod gredzenu un guļ atkal; bet Andžus aiziet it kā nekas nebūtu noticis.

Rītā Andžus atnāk pie kunga, rāda gredzenu. Tas brīnās kā traks, bet neko darīt — aizmaksāja Andžum trīssimt rubļu. Tomēr kungs par varu gribētu savu naudu atdabūt. Viņš ataicina atkal Andžu — saka tā: “Tagad, Andžu, rīkošu dzīres; daudz viesu būs, bet vienā viesu istabas kaktā nolikšu dukātus; ja tos nozagsi, dukāti pieder tev, ja nenozagsi, tad atdosi man tik daudz naudas, cik kaktā bijis.” Andžus mierā. Noteiktā dienā sabrauca pulka viesu; viens no tiem bija tīrā zeltā, diviem sulaiņiem, sešiem zirgiem. Kad visi bija saradušies viesu istabā, tad kungs sacīja: “Ja maniet, ka kāds uz zemi liecas, tad tādam pa kaklu.” Bet šis svešais kungs bija pats Andžus ar saviem brāļiem. Vienam brālim viņš bija licis pēdu apakšas notraipīt ar piķi un tādiem zābakiem lai tikai tad nu staigā pa dukātiem; ja diezgan dukātu bija pielipuši pēdu apakšām, tad atdeva tos zābakus trešam brālim un uzvilka atkal citus, tādus pašus aptraipītus. Iādā ziņā viņš drīzi vien visus dukātus sazagās.

Andžus nu bija bagāts, bet kungs bija palicis bez graša. Kundze, to zināt dabūjuse, aiz skaudības saslima un nomira. Andžus nu sagudroja savus jokus: aiziet naktī uz kapsētu, izrok kundzi, pārstiepj uz aitu kūti, noliek kaktā, ieliek vienā rokā zobenu, otrā cirvi, bet aitām visām nogriež galvas.

Rītā aizies uz kūti — redz — kundze nomaitājuse visas avis un pate tup kaktā. Kungs liek nelaiķi uz kapiem vest atpakaļ, bet neviens pats neiedrošinās klāt ķerties; beidzot taču laimējās izdabūt no rokas zobenu, cirvi un uz kapsētu aizvest. Bet, lai atkal negrieztos atpakaļ, tad ieguldināja uz acīm kapā.

Bet otrā rītā atrada nelaiķi govju kūtī — bija apkāvuse govis. Atkal aizveda uz kapsētu, ieguldīja uz acīm un piepuļķoja vēl ar puļķi klāt. Tomēr ir tas nelīdzēja — otrā rītā atrada kundzi zirgu staļļa kaktā — bija apkāvuse zirgus; ķēvi ar kumeļu vien bija pametuse dzīvu.

Kungs lika apsedlot ķēvi un aizjāja, nevarēdams izprātot, kāpēc nelaiķe viņu tā izpostījuse. Pa tam kučiers gāja kumeļu kopt. Atvēris durvis — ierauga: kumeļā sēž kundze ar zobiņu, ar cirvi rokā. Tas izbīlēs nokrīt gar zemi, bet kumeļš šim pāri un, ko tikai māk, ķēvei pakaļ. Kungs paskatās atpakaļ — ierauga: kundze kumeļā poš pakaļ, bet priekšā ir ezers. Neko darīt — grūda ezerā iekšā ar visu ķēvi, bet kumeļš pakaļ. Tur tad visi apslīka, bet Andžum palika muiža, nauda. Tas nu dzīvoja zaļi.

25. 1, I1 (Kalētos J. Ezers uzr., JLli RN V R. kr.)

Reiz gribēja mācīt tēvs savu vienīgo dēlu krietnā amatā. Viņš iejūdza ķēvi un veda dēlu pie meistara. Abi. pa mežu braukdami, satiek smalku kungu. “Kur tu viņu vedīsi?” kungs prasa. “Amatā mācīt.” tēvs atbild. “Laid viņu pie manis,” kungs saka, “pēc diviem gadiem tas būs gatavs meistars; tad sagaidi to šepat.” Kā runāts, tā darīts. Kungs ar dēlu nozūd mežā.

Pēc diviem gadiem tēvs iet dēlu gaidīt. Redz braucot lepnu kungu zelta karietē. “Kurp iedams?” kungs jautā. “Savu dēlu gaidīt,” tēvs atbild. “Apskaties labi, vai neesmu tavs dēls?” kungs saka. 'Ievs pazīst savu dēlu un brauc ar viņu mājās. Kaimiņi nevar nopriecāties vien par vecā Mača dēlu.

Kungs, dabūjis zināt, ka Mačam tik krietns dēls, sauc to pie sevis. "Kādu amatu ir tavs dēls izmācījies?” kungs prasa. “Nezinu, cienīgs lielskungs!” tēvs atbild. “Kad prasu, viņš saka: zagt, kaut, krāpt.” “A. tad tavs izmācījies par krietnu zagli,” kungs saka, “lai viņš nāk uz muižu.” Dēls atnāk. “Ja vari nākošu nakti manu braucamo zirgu nozagt,” kungs saka, viņu izsmiedams, “tad došu tev divus tūkstošus rubļu; bet zini, ka zirgu sargās četri vīri.”

“Nozagšu,” mācīts zaglis atteic. Viņš nopērk četrus stopus brandvīna un, nevienam nezinot, ieliek tos zirgu stallī. Sargi, brandvīnu atraduši, ņemas dzert, ka dzert — piedzeras un aizmieg. Pusnaktī zaglis aizved zirgu.

“Te tavs zirgs!” viņš rītā sauc, pie kunga lievenēm piejājis. Kungs izmaksā viņam nopelnīto algu. “Ja nozagsi manu naudas šķirstu,” kungs teic, “tad dabūsi manu muižu; bet zini, ka katras durvis stingri apsargās un es pats sēdēšu pie šķirsta.”

“Nozagšu!” zaglis atteic un aiziet pie tēva. “Vai nezini kādu nesen apraktu līķi?” dēls prasa tēvam. Tevs parāda to. Pa nakti līķi izracis, zaglis pārnes to mājās; tad nokauj aitu un piedara asiņu desas. Y'ņš aptin ar tām līķi, apģērbj viņu un aiznes uz muižu. Durvis atvēris, nostata viņu pie sienas un pats paslēpjas. “Rau, zaglis!” sargs iesaucas un belž līķim ar milnu; bet šis stāv kā stāvējis. Otrs pieskrējis, pārsmej ar dūci tam rīkli. Līķis nokrīt. Saceļas nejauks troksnis. Ar asinīm apvirušo zagli iznes ārā un visi sargi, kā arī pats kungs iet to apskatīties. Pa to starpu zaglis aizvelk naudas šķirstu.

No rīta viņš to nes pie kunga un saka: “Te tava nauda! Atdodi muižu!” Kungs iet skatīties — naudas istabā nav. “Ņem pusi no naudas, bet atstāji man muižu,” kungs lūdz. Zaglis ar to mierā. Draudzes mācītājs, dabūjis zināt par slaveno zagli un gribēdams gudrāks būt par kungu, liek zagli atsaukt pie sevis. “Ja tu manu naudu nozodzi,” mācītājs teic, “tad vari to paturēt.”

Zaglis savēžo vēžus, iespiež, viņiem nagu starpā vaska svecītes un laiž viņus pa baznīcu rāpot. Pats pārģērbjas par eņģeli un uzkāpj kancelē. Kāds no viņa biedriem aiziet pie mācītāja. “Cienīgs, žēlīgs baznīcas kungs, eņģels Gabriels ir nobraucis no debesīm ar ticīgi mirušām dvēselēm un liek jums sacīt, lai nākot sludināt grēku piedošanu.” Baznīcas kungs, ieraudzījis baznīcu apgaismotu, paņem naudu un dodas turp. Jā, ir jau arī daži viņa draudzes locekļi ieradušies un lūdzas svētā nopietnībā. Un kas to ticīgi mirušo dvēseļu! Mācītājs naudu pie eņģeļa kājām nolicis, steidzas uz altāru. Pēc ceremonijas eņģelis saka: “Tāda uzticama draudzes gana neesmu nekur atradis. Nāc, vedīšu tevi uz debesim.” Iebāzis mācītāju maisā un paņēmis naudas kuli, mācīts zaglis aiznes viņu uz kunga putnu kūti. “Tā, guli te un klausies mūsu dziesmās, līdz tevi saukšu.”

No rīta meita nāk putnus kopt. Mācītājs, padzirdējis viņas balsi, bildinādams saka: “Dārt, Dārt, vai tu arī debesīs?” Meita pārbijusies skrien pie kunga. Visi muižas ļaudis iet skatīties un redz savu ganu putnu kūti iz maisa izlienam. “Ak, tas sasodītais Dieva lopu suns ir mani apzadzis!” mācītājs izlīdis iesaucies un spēries uz mājām, ka čākstējis vien.

25, 1, 12 (I). L. etn. p. 1894.)

Vienam lielkungam bijis kalps — Jānītis vārdā — briesmīgs zaglis. Lielskungs pavēlējis Jānītim, lai nozog lielmātei nakts kreklu no muguras, tad šis to šim dārgi aizmaksās. Jānītis nu gājis kādā naktī pie lielmātes guļamās istabas logiem, sācis tur klauvēties un trokšņot. Lielmāte uzmodusēs, izbijusēs, apģērbuse drīzi sev dienas kreklu, drēbes, steigusēs ārā savu saimi modināt, ka laupītāji šās istabā laužoties. Kamēr nu visi iet laupītājus ķert, tikmēr Jānītis lielmātes guļamā istabā un nozog nakts kreklu.

Kad Jānītis zādzību izdarījis, tad lielskungs pavēlējis, lai izzog šā jājamu zirgu no staļļa, kamēr kučiers sēž zirgam mugurā. Jānītim arī še drīzi iekrita labs padoms prātā. Jānītis zinājis, ka kučiers labs dzērājs un ka viņam aizvien stāv šņaba pudele stallī. Jānītis piemaisījis pie šņaba miega zāles. Kučieris, zirgu uzraudzīt iedams, pa vecam ieradumam iemetis savu krakšīti un sēdies zirgam mugurā, bet drīzi vien iemidzis saldā miegā. Jānītis nu uzcēlis kučieru stallī uz sētas un pats ar zirgu prom. Rītā jājis Jānītis ar zirgu pie lielkunga.

Nu lielskungs noskaities, ka Jānītis tik daudz var nozagt — lai kučiers bāž to maisā, ved uz ezeru, slīcina nost. Kučiers ar Jānīti uz ezeru aizbraucis, bet par nelaimi aizmirsis mājā cirvi, ar ko āliņģi izcirst. Pametis Jānīti turpat uz ezera — maisā un aizbraucis uz māju pēc cirvja.

Jānītis pa tam, maisā gulēdams, izdzirdis, ka kāds žīds brauc garām. Jānītis saucis maisā: “Ne skrīvēt māku, ne rakstīt — mani grib celt par karali.” Žīds, to ieklausījies — atbild: “Es māku skrīvēt, rakstīt, vai tad mani nevar celt par karali?” Jānītis: “Kamdēļ tad ne — nāc vien. lien maisā!” Kā tad, riktīgi — žīds izlaiž Jānīti no maisa un ielien pats taī vietā. Jānītis aizsien maisam galu un aizbrauc pats ar žīda vezumu, kurā atradies krietns maks ar naudu un daudz mantas.

Kučiers, domādams Jānīti maisā, noslīcinājis žīdu. Jānītis braucis muižā ar žīda vezumu svilpodams. Lielskungs izbijies Jānīti ieraudzīdams — prasījis: vai tad šis vis neesot noslīcināts? “Kā nu nē!” Jānītis atbildējis, bet ezerā iebāzts, viņš to zirgu ar visu vezumu iz ezera izdzinis. Lielskungs, to izdzirdējis, — lai ved arī viņu maisā uz ezeru un bāž ezerā. Bet kā bāzts, tā bāzts.

25, 2 I (KoknesēJ. Sproģis iar., RLB ZKIIR. kr. tui Bnvzemnieka “CSopumch”)*

Kādam tēvam bija divpadsmit dēlu. no kuriem neviens nebija gājis zaldātos; laikam tāpēc, ka tēvs bijis par sava apgabala priekšnieku. Kādreiz apakšnieki iesāka strīdēties, ka viņam esot divpadsmit dēlu un neviens neejot tēviju aizstāvēt. lēvs, gribēdams ļaudīm pa prātam darīt, apņēmās vienu dot tēvijas sargos. Bet kuru lai nu dod? — tēvam visi bij mīļi. Tad dēli visi no labprāta apņēmās doties tēvzemes sargos.

Visi dzīvoja paklausīgi, uzcītīgi, savu dienesta pienākumu izpildīdami, tādēļ augstmaņi ievēroja viņus un jaunāko drīzi par ģenerāli iecēla. Kad viņš kādus divi gadus ar godu par ģenerāli bija nodienējis — pats ķēniņš uzrunāja viņu, lai precējoties; bet viņš atlūdzās, ka vēl līgaviņu neesot nolūkojis. Tad ķēniņš apsolījās sasaukt lielu sapulci no kungiem un jaunkundzēm — tur tad lai ģenerālis vienu nolūkojot.

Kad balles diena pienāca, jaunajam ģenerālam uzdeva pasniegt dzērienus viesiem. Kad ģenerālis savu kārtu bija beidzis, tad ķēniņš vaicāja: “Vai nu esi kādu ieskatījis?” Ģenerālis atbild: “Nē, vēl neesmu.” Nu ķēniņš pavēlēja, lai vēl otru reizi to pašu darot. Kad ģenerālis bija pabeidzis savu gaitu, tad ķēniņš vaicāja: “Nu tak būsi kādu ieskatījis?” “Tagad kādas trīs,” ģenerālis atteica. “Tad tev vēl jāiet trešo reizi!” Kad tas bija padarīts, tad ķēniņš vaicāja: "Nu tak esi vienu ievērojis?” “Jā!” ģenerālis atteica. Nu kāzas ar lielu greznumu tapa svinētas…

Jaunā ģenerāļa sieva sāka pašam ķēniņam patiki; tājēļ ķēniņš sāka ar citiem lielmaņiem spriest, ko darīt. Tie deva padomu: vajagot ģenerālam uzspiest kādu netaisnu lietu un tad viņu nonāvēt; bet ķēniņš teica, ka tas būšot nepareizi — labāki vajagot stellēt to uz trešo ķēniņa valsti, tam ķēniņam dārzā esot briesmīgi negants zvērs, to lai viņš atvedot šurp.

Kad tas ģenerālam tapa zināms darīts, tad viņš gauži noskumās. Kad viņa sieva to redzēja, tā vaicāja: “Kādēļ tu, mīļākais, tik bēdīgs?” Viņš izteica savu likteni. Tā sacīja: “Nebīsties, es taī lielā varu tev palīdzēt. Es tev došu trīs pīrāgus; divus tu vari ēst, bet trešo, kad ieiesi pie zvēra dārzā un zvērs tev dusmīgi virsū skries, — met zvēram rīklē, tad viņš tev ļauna nedarīs.”

Ģenerālis devās ceļā. Kad tas atnāca pie niknā zvēra dārza, tad vārtu sargs to nelaida iekšā, teikdams, ka zvērs to saplēsīšot. “Man viena alga, vai dzīvoju, vai mirstu.” Tiklīdz vārti kļuva attaisīti, zvērs ar lielu niknumu devās uz ģenerāli, bet ģenerālis iemeta zvēram rīklē to atlikušo pīrāgu. Zvērs nu palika rāms un kā jēriņš ģenerālam pieglaudās. Par to visi ļoti brīnījās.

Ģenerālis nu — zvēru paņēmis — devās uz sava valdnieka pilsētu; bet pirms tur nonāca, sūtīja vēl vēstnesi priekšā, lai sataisot stipru dārzu. Labi. Tūlīt arī ieradās ģenerālis ar nikno zvēru. Dārzs bija ķēniņa pilij apkārt. Tiklīdz kā zvēru ielaida dārzā, tas palika atkal briesmīgi traks un nesavaldāms. Ķēniņš nu, bailēs būdams, brēca, lai ģenerālis to glābjot, jo cils neviens nedrīkstēja zvēram tuvoties. Ģenerālis iegāja dārzā un ar savu zobiņu zvēru nodūra. Tā viņš izglāba ķēniņu no nāves.

N11 ķēniņam atkal ar saviem padomniekiem bija galvas grozīšana, kā lai ģenerāli varētu no pasaules izsūtīt. Viens deva tādu padomu, otrs savādu, bet viss rādījās par neizdarāmu; beidzot vecākais padomnieks teica: “Lai viņš dabū Nekti!” Ķēniņš brīnījās, kas tas par vārdu, bet padomnieks piebilda, ka to meklējot ģenerālis tak galu dabūšot.

Kad ģenerāļam šo spriedumu zināmu darīja, tad viņš ļoti skumīgs nogāja mājā. Ģenerāliene vaicāja, kādēļ viņš tik skumīgs esot? Ģenerālis izteica savu likteni. Ģenerāliene sacīja: “Nebīsties, es ir šai liktenī tev palīdzēšu. Ņem šo kamoliņu; kad tu būsi ceļā, tad nomet viņu zemē; kur šis kamoliņš veļas, tur tu eji viņam pakaļ. Viņš tevi novedīs pie manas krustmātes — viņai ir tās vecākās grāmatas, varbūt viņa tev teiks, kur Nekte atrodama.”

Vecene liek ģenerāļam atgulties, jo esot no ilgas ceļošanas piekusis. Pate izgāja ārā un ienākusi sacīja, ka viņa nezinot, bet lai ģenerālis ejot pie viņas krustmātes, viņai esot vēl vecākas grāmatas — tā gan varēšot palīdzēt. Domīgs, galvu nokāris, ģenerālis gāja savu ceļu kamoliņam pakaļ. Nonāca atkal pie mazas mājiņas — iekšā iegājis atrada ļoti vecu un briesmīgu bābu ar gariem zobiem, kuri iz lūpām ārā stāvēja. Šī ģenerāļam uzsauc: “Ko tu to meklē, kā tu še nāci?” Ģenerālis izteic savu vajadzību un radniecību.

Vecene tūlīt iziet ārā un pilnā skaņā uzsvilpē. Tad saskrien visādi putni, no paša mazā līdz lielajam. Vecene prasa putniem, vai nezinot, kur Nekte atrodama. Šie atbild, ka nezinot. Tad svilpē otrreiz. Nu sanāk visādas zivis. Vecene prasa, vai nezinot to zvēru — Nekti. Šās saka, ka nezinot. Vecene svilpē trešo reizi. Tad sanāk visādi zvēri; arī šie teica, ka Ncktes nezinot. Vecene svilpē ceturto reizi. Tad sanāk visādas čūskas; arī tās Nektes nezināja. Nu vecene, rokas izplētuši, beidzamiem spēkiem svilpē. Tad sanāk visādas vardes. Vecene prasa: “Vai esat visas?” “Tik klibās vien nav,” šās atbild. Te pašā laikā arī pielec klibā. Ragana prasa: “Vai zināt kur Nekte atrodama?” Klibā atbild: “Zinu gan.”

Nu klibā lēca pa priekšu un ģenerālis gāja pakaļ; bet kad ātri nevarēja uz priekšu tikt, tad ģenerālis ņēma vardi un aizbāza aiz šineļa aploka, ka tikai galva palika ārā, ka varde ceļu redzētu, rādītu. Kad jau labu laiku bija gājuši, tad varde rādīja uz mazu, mazu mājiņu. Tur ceļotāji neatrada neviena dzīvnieka. Nu varde vēlēja ģenerālam paslēpties un pate arī noslēpās. Ģenerālis palīda zem krāsns, un varde noslēpās kādā kakliņā.

Drīzi ienāca kāds lielskungs ar gluži melniem svārkiem, tā ka visa mājiņa nošņācēja — kā no briesmīga viesuļa apņemta. Kungs sauc: “Nekte!” Šī atbild: “Kas tur ir, kungs?” Kungs saka: “Ka liek ēdiens un dzēriens uz galda!” Galds acumirklī pildījās ar dažādiem ēdieniem, dzērieniem. Kungs paēdis, padzēris, aizgāja projām, tā ka atkal viss nošņācēja.

Nu ģenerālis izlīdis no krāsns apakšas un saucis: “Nekte!” Šī atbild: “Kas tur ir, kungs?” — “Ka tiek ēdiens, dzēriens uz galda!” Viss atradās bagātīgā mērā. Ģenerālis izdzēris vienu, otru glāzi un piedāvājis Nektei arī. Šī, pāra glāzes izdzērusi, lūgusi, lai ģenerālis viņu līdzi ņemot, jo tas kungs, kas pirmīt te bijis, šai nekad nedodot ne ēst, ne dzert. Ja arī ceļā ģenerālis viņu ar ko izmīšot, šī tomēr būšot pie ģenerāļa atpakaļ.

Kādu gabalu gājušiem, tiem gadījās satikties ar ganu, kuram bija varen smuka taure ar neizsakāmi jauku skaņu. Ģenerālis ganu uzrunā: “Kas tev par smuku tauri, vai arī nevarētu dabūt zināt, ko ar šo tauri var darīt?” Gans saka: “Ar viņu var sapūst visādu kara spēku, vai kājniekus, vai jātniekus.” Ģenerālis saka: “Man ir vēl labāka lieta, vai nevarētu mēs mīties?” “Kāpēc ne!” gans saka, “parādiet, kāda tā ir?” Ģenerālis saka: “Nekte!” “Kas tur ir, kungs?” — “Ka ēdiens un dzēriens uz galda!” Viss tas notika ganam par lielu brīnumu. Gans ar ģenerāli arī mijās; bet ģenerālis pieteica ganam, ka lai trīs dienas tā saucot.

Ģenerālis gāja tāļāk. Labu gabalu gājis, viņš ieraudzīja vecu tēvu meža malā stāvam — malka nāca no meža un pate vezumā krāvās. Viņš vectēvam vaicāja, kā tas notiekot? Vectēvs saka: "Man ir tāds cirvis, ko viņam saku, to viņš strādā, ja vēlos īsā laikā pat pili varu uztaisīt.” — “Man ir vēl labāka lieta — man ir Nekte, vai mēs nevarētu mīties?” “Parādiet, kungs,” vectēvs saka, “ko tad viņa spēj?” Ģenerālis sauc: “Nekte!” — “Kas tur ir, kungs?” — “Ka ēdiens, dzēriens uz galda!” To redzēdams, vectēvs arī savu cirvi izmija, jo no dzērieniem bija apstulbis. •

Tālāk ejot ģenerālis ieraudzīja siena pļāvējus, no kuriem viens ceļmalā smēķēja lielu pīpi. Ģenerālis prasa: "Kāpēc tu siena nepļauji?” — “Cienīgs kungs, man ir tāda pīpe, ko pavisam nevar izpīpēt un darbs pats (par to laiku, kamēr pīpē) padarās.” Ģenerālis vaicāja: “Vai nevaram mīties, man ir vēl labāka lieta?” un sauc, “Nekte!” — “Kas tur ir, kungs?” — “Ka ēdiens, dzēriens uz galda!” Pļāvējs, redzēdams, kas notika, bija ar mieru un mijās.

Nu ar visādām brīnumu lietām ieguvies, ģenerālis prieka un cerības pilns devās uz ķēniņa pilsētu. Vakarā nostājās pie ķēniņa pils un pretī uz plača apgūlās, cirvim pieteikdams, lai par nakti varenu pili uztaisa. Kad nu ķēniņš rītā piecēlās, viņš ļoti brīnījās, ieraudzījis varenu pili savai pilei pretim. Ķēniņš gāja to pili aplūkot; tad iznāca pretim ģenerālis, ko sen par pazudušu turēja. Ugunīgām acīm viņi viens uz otru lūkojās; bet ģenerālis sāka taurēt — tūlīt sāka kaia spēki, gan kājnieki, gan jātnieki, no visām malām kā straume tecēt. Ķēniņš nobijies, sniedz ģenerālam roku un apņemas mūžam skaudīgiem padomniekiem neticēt. Ģenerālis izrāda ķēniņam visus brīnumus, kurus taī laikā pasaulē staigādams iemantojis. Ķēniņš atdod ģenerālam pus valstību un skaudniekus notiesā uz nāvi. Burvienes vietā ģenerālis dabūja ķēniņa meitu par sievu.

25, 2, 2 (Dzirciemā Emsts Birznieks tizr., JLB RNIII R. kr.)

Ķēniņam bija vecs, vecs kapi vadonis. Aiz nespēcības viņš vairs nevarēja izpildīt savu amatu, un ķēniņš viņu atlaida. Vecais ģenerālis aizgāja dzīvot pie savām trim meitām savā muižā. Nāk karš. Ķēniņš ik reizes, kamēr kara vadonis pie viņa dzīvoja, noskatījās it vienaldzīgi ienaidnieku tuvojamēs un gāja —vecā ģenerāļa pavadīts — it mierīgi uz kara lauku. Bet šinī reizē viņš bija ļoti nemierīgs. ‘‘Jāsūta būs pēc vecā ģenerāļa; ja nevarēs nākt līdz karā, taču padomiņu kādu piedos,” ķēniņš domā un sūta vecajam ģenerālim ziņu.

Vecais pats ļoti slims un nespēcīgs, tādēļ nevar iet. Bet jāiet ir! — Viņš sūta savu vecāko meitu — liek viņai apģērbties virsnieka drēbēs, un nu tai jājāj. Viņa jāj. Kādu gabalu jājuse nonāk mežā pie liela purva. Viņa jau no tālienes redz, ka kāds kūņojas pa purvu, bet vēl nevar izšķirt, kas tas varētu būt: vai cilvēks jeb kāds kustonis. Tuvāku piejājuse — redz, ka purvā iestiguse vāja, balta ķēvīte un veca vecenīte pūlas to izdabūt ārā. Vecene lūdz, lai jaunskungs nākot viņai palīgā. Viņa nolec no zirga un palīdz vecītei un viņas baltiņam izkļūt no purva. Vecenīte viņai patencina un saka: “Jums nebūs laimes, jājat atpakaļ!”

Vecākā meita jāj atpakaļ un saka mājās, ka nevarot pajāt. Vecais ģenerālis liek nu apģērbties vidējai meitai vīrieša drēbēs, un nu tai jājāj. Šī nu jāj atkal, kamēr nonāk pie lielā purva. No tālienes viņa jau redz, ka purvā kaut kas kūņojas, bet kas — to viņa vēl nesaredz. Tuvāki pietikusi, viņa redz, ka purvā iestiguse vāja, balta ķēvīte un veca vecenīte, pate grimdama, pūlas to izdabūt ārā. Vecenīte lūdz atkal, lai jaunskungs apžēlojoties un palīdzot viņiem iztikt ārā. Viņa nokāpj no zirga un palīdz iestigušiem izkļūt uz cietu zemi. Vecenīte patencina un saka: “Jājat atpakaļ, jums nebūs laimes.”

Vidējā meita jāj atpakaļ un stāsta mājās, ka nevarot tālāki pajāt. Vecais ģenerālis nezin, ko nu iesākt, ko darīt. Viņš sūta tagad jaunāko meitu. Šī apģērbās vīrieša drēbēs, kāpj zirgam mugurā un jāj projām. Pie purva nonākuse, viņa redz to pašu, ko divas vecākās māsas, — balta, vāja ķēvīte iestiguse purvā un veca vecenīte pūlas to izdabūt ārā. Jāsteidzas gan būtu prom, jo māsas tā jau nokavējušās, bet tomēr jāpalīdz — cilvēku nevar atstāt mocoties, tam nepalīdzējis. Viņa nolec no zirga, iet un izvelk vecenīti ar viņas zirdziņu no purva. Vecenīte patencina un saka:

“Jūs varēsiet jāt, jums būs laime! Bet laižat savu zirgu atpakaļ uz mājām un ņemat citu no mana staļļa tepat aiz kadiķa krūma. Ko tas jums teiks, to darāt! Pie ķēniņa nonākuši, jūs lūdzat īpašu stalli, lai neviens nedzird, ko jūs runājiet.” Vecīte pazuda ar visu savu balto ķēvi.

Ģenerāļa meita palaiž savu zirgu atpakaļ uz mājām un iet aiz kadiķa krūma stallī, kur viņa atrod melnu ērzeli. Tas tik dižojas vien. kad tikai dabūtu skriet. Līdzko ģenerāļa meita tam mugurā, tad tik daudz kā redzē! kā sviestiņ aizsviež līdz. ķēniņa pilei. Viņa ieiet pie ķēniņa un teicas par sava tēva dēlu un ka nācis viņa vietā. Ka viņa ir sieviete, to viņa slēpj. Ķēniņš ļoti priecīgs par sava vecā kara vadoņa jauno, skaisto dēlu, liek ielikt viņa melno ērzeli īpašā stallī un saka, lai jaunais virsnieks pastaigājoties pa viņa dārzu, kamēr būšot jāiet karā.

Pirmā dienā jaunais virsnieks staigā pa dārzu un apbrīno lielos, lepnos kokus, skaistos augļus. Ķēniņa māte (ķēniņš pats vēl neprecējies) augšā pa logu ieraudzījuse skaisto virsnieku, arī nāk dārzā un ir tik laipna, tik laipna ar jauno virsnieku kā kad būtu diezin kādi veci pazīstami. Otrā dienā vecā ķēniņiene vēl laipnāka, mīlīgāka pret jauno virsnieku — sāka jau tam ķerties apkārt. Šis tik kauna dēļ var izmukt. Vadzi, trešā dienā vēl trakāki — ķēniņiene nogrābj jauno virsnieku aiz svārkiem un nelaiž vaļā. Virsnieks atstāj svārkus un aizbēg prom.

Vecā ķēniņiene tūliņ prom pie dēla: “Tāds bezgodis, tāds nekauņa, gribēja mani piesmiet! Dēls. tu viņam to nepiedodi! It ja viņš viens pats apkauj visus ienaidniekus, tad vari arī piedot.” Ķēniņam gan jaunā cilvēka žēl, bet savu māti viņš tā nevar ļaut apvainot. Jaunais virsnieks top saukts priekšā, un ķēniņš viņam saka: “Ja tu viens pats vari apkaut visu ienaidnieka kara pulku, tad es tevi nesodu par manas mātes apvainošanu.”

Jaunais virsnieks lūdz laiku apdomāties. Ķēniņš viņam to atvēl. Viņš aiziet pie sava zirga un tam nu izteic tā un tā: “Ķēniņš grib, lai es viens pats apkauju visu ienaidnieka kara pulku, citādi viņš mani liek nosodīt.” Zirgs uzklausās un tad saka: “Tā maza lieta, to vari apņemties. Prasi tik. lai ķēniņš tev dod tik daudz naudas līdz, cik es varu nest, tad jau to izdarīsim.” Jaunais virsnieks aiziet pie ķēniņa un tam tā pasaka. Ķēniņš priecīgs un dod naudu, cik virsnieks grib. Šis liek piebērt pilnu maisu ar zelta naudu, kāpj zirgam mugurā un jāj projām ienaidniekam pretī.

Kādā mežmalā jaunais virsnieks ierauga lielu, lielu vīru ar cisku malku skaldot. Zirgs uzsauc jājējam, lai to ņem līdzi. “Ko tu te modes?” jājējs skaldītājam uzprasa. “Man jāskalda bez cirvja katru dienu astoņdesmit asis malkas un par to vēl nedabūju ne pilna vēdera ēst.” skaldītājs atteic. “Nāci mums līdzi, tad tu dabūsi vienmēr pilnu vēderu!” jātnieks viņu uzaicina. Malkas skaldītājs iebāž savu cisku vecā vietā un iet tūliņ līdzi.

Tikko mežam cauri izgājuši, viņi ierauga lielu vīru guļam pie maizes kaudzes un brēcam. Zirgs iečukst savam jātniekam, ka arī šis jāņemot līdzi. “Ko tu te raudi?” jātnieks tam uzprasa. “Kā lai neraudu,” tas atbild, “maize ir, bet te man nav vērts ko iesākt — neiznāks pilns vēders.” — "Nāci mums līdzi, tad dabūsi pilnu vēderu!” Vīrs acumirklī apēd visu maizi un iet līdzi.

Gabaliņu gājuši, viņi ierauga uz ceļa lielu vīru sapītām kājām. Zirgs doti zīmi, ka tas arī līdzi ņemams. “Kādēļ tu sapini kājas?” virsnieks uzprasa. “Esmu par daudz ātrs skrējējs,” tas atbild, “kad man nav sapītas kājas, tad nevaru nekur valdīties.” Jaunais virsnieks uzaicina skrējēju sev līdzi — tas arī tūliņ gājējs.

Viņi nu iet, kamēr nonāk pie kāda vīra, kam aizsietas acis un flinte rokā. Zirgs saka, ka tas arī jāņem līdzi. “Kādēļ tev acis aizsietas?” — “Esmu par daudz liels šāvējs — vēl aizsietām acīm nošauju zaķi kā mirgu.” (Atstāstītājs teica, ka varētu arī sacīt: “Nošauj zaķi kā mirgos.” No agrākiem laikiem atminos izteicienu “Mirgas mest”. Piem. "Dod viņam, ka lai mirgas met!” mēdza sacīt kaujoties. Tas apmēram būtu tas pats, kas “lai dzirksteles sprāgst”.) “Vai nevari nākt mums līdzi?” jātnieks vaicā. Lielais šāvējs iet viņiem līdzi.

Nu viņi iet atkal, kamēr nonāk kādā pļavā, kur guļ vīrs. “Ko te guli?” — "Man jāklausās, kā zāle aug,” vīrs atbild. Jātnieks viņu aicina līdzi — vīrs iet. Tagad viņi nonāk pie divpadsmit sudmalām. Sudmalu spārni visi tā griežas, ka tīri bailes skatīties, bet mūsu ceļotāji nemana it nekā no vēja. Viņi redz sev priekšā lielu vīru — tas vienu nāsi aiztur ar roku un pa otru tik velk dvašu. Zirgs piebiksta jātniekam, ka arī šis jāņem līdzi. “Ko tu te dari?” — “Man jāpūš sudmalām virsū, lai var malt. Abām nāsīm nedrīkstu pūst, tad sudmalas sagāztos. Tā man te jāstāv dienu mūžu un par to nedabūju ne pareizi paēst.” — “Nāci man līdzi, tad dabūsi ēst, cik tik tev ies iekšā.” Vīrs apstājas pūst un iet līdzi. Sudmalas apstājas.

Līdzko viņi ienāk pilsētā pie ienaidnieku ķēniņa, jaunais virsnieks dod saviem ceļa biedriem ēst, cik tikai tie var. Pats viņš dodas pie ķēniņa un saka, ka nācis ar to kauties. “Ko nu mēs kausimies,” ķēniņš atteic, “raudzīsim izlīgt ar labu. Ja tu jeb kāds no taviem sulaiņiem var izskriet manu princesi, tad es padodos.” Virsnieks lūdz laiku apdomāties un iet zirgam padomu prasīt. Zirgs saka, ka sapītais ātrskrējējs izskriešot princesi, lai tikai laižot kopā.

Skriešana nolikta uz septiņām verstīm. Otrā galā ir nolikta grāmata; kas pirmais to atnesīs, tas būs izskrējis. Bet ķēniņš lieto blēdību: otrā galā ir arī krogs; kad princese noskrej ātrāki, tad nekas, bet kad viņas pretinieks nonāktu ātrāki pie mērķa, tad krodzenieks tam piedāvās šņabi ar miega zālēm. Sāk skriet. Ātrskrējējs skrej iesākumā tikai ar vienu kāju vien, bet tiek jau labu gabalu princesei priekšā. Viņš jau ir galā un paņēmis grāmatu, bet princese vēl nav ne līdz pusei. Par tik veiklu skriešanu krodzinieks viņam piedāvā šņabi. Ātrskrējējs iemet vienu — tam vienam garlaicīgi; iemet otru — nu abi kaujas; jāmet vēl trešais par šķīrēju. Šņabjus sametis, viņš sāk skriet atpakaļ, bet tālu netiek — pakrīt un iemieg.

Princese jau tālumā redzama, bet ātrskrējējs nekā. Ķēniņš aiz priekiem tik smej vien. Bet ko dara virsnieks? Viņš sauc, lai visudzirdētājs, kas pļavā klausījās, kā zāle aug, tagad klausās, cik tāļu vēl ir ātrskrējējs princesei pakaļ. Tas atsaka, ka ātrskrējējs guļot un šņācot. Virsnieks uzsauc šāvējam, lai tā šaujot, ka gulētājs uzmostas. Šāvējs mērķē un izšauj ātrskrējējam akmentiņu no pagalvja. Gulētājs, skrējējs, augšām — un pirmais ar grāmatu mājās.

Ķēniņa meita nu ir izskrieta, bet ķēniņš vēl negrib valsti atdot un saka: “Ja tu vēl vienu lietu izdari, tad dabūsi manu valsti; ja nevarēsi, tad nedabūsi: tev jāgādā tāds ēdējs, kas trijos mēnešos var apēst, kas pa to laiku ir cepts." Jaunais virsnieks to apņemas. Nu ķēniņš liek savest no visas valsts rudzus kopā un cept maizi. Pavalstnieki dzen rudzus un cep maizi — dzen un cep, dzen un cep, kamēr no maizes kukuļiem sakrauts jau labs kalnelis. Lielēdējs nu liekas klāt un ēd — kalns plok acīm redzot. Ķēniņa pavalstnieki gan raujas caurām naktīm vedot rudzus, cepot maizi, bet kur nu bezgalim pieceps. Pašiem rudzi pietrūkst — viņi pērk par naudu kaimiņa valstī. Arī naudas pietrūkst, bet bezgalim kā nav, tā nav diezgan.

Nu ķēniņš redz, ka atkal paspēlējis un sola atdot ienaidnieku virsniekam un viņa biedriem valsts atslēgas, bet pats pie sevis domā tos nobeigt citā ceļā. Viņš tos ieved pils viscietākajā kambarī un tur ieslēdz. Ķēniņš nu ir priecīgs, ka tie vairs ārā netiks un nomirs tur badā. Virsnieks izmēģina attaisīt dzelzu durvis — nekā. tās aizslēgtas; izrauga visus kaktiņus, bet nevar nekur tapt ārā. Malkas cirtējs sadusmojas — izrauj sev vienu cisku un sāk ar to tik ilgi skaldīt pils sienas, kamēr visa pils sakrīt drupās. Ieslodzītie nu ir svabadi.

Virsnieks paņem valsts atslēgas un visi iet atpakaļ uz savu zemi pie sava ķēniņa. Kādai upei pārtikuši, redz, ka ienaidnieki dzenas pakaļ. Šiem paliek bail; ar tādu baru iesākt nav vis smiekla lieta. Lielais pūtējs viens pats tikai nezaudē dūšu, viņš nogaida, kamēr ienaidnieki uznāk uz tilta, tad sāk pūst — saceļas tāda vētra, ka koki lokās līdz zemei, viļņi uzšķiežas līdz pat koku galiem, tilts sadrūp un aiziet ar visu kapa spēku bļuzgu bļuzgās straumei līdzi.

Jaunais virsnieks it laimīgi nonāk ar visiem palīgiem pie sava ķēniņa un nodod viņam ienaidnieka valsts atslēgas. Ķēniņš priecīgs nezin, ko darīt. “Kad tu būtu sieviete, es tevi precētu, bet tagad patiesi neminu, kā lai tev to atlīdzinu.”

Virsnieks neatsaka nekā, bet staigā atkal pa ķēniņa dārzu. Tūliņ pirmā dienā ķēniņa māte arī skaistajam virsniekam klāt un ir ar viņu tik laipna, tik laipna, bet šis neliekas to ne manot, stāsta viņai par saviem piedzīvojumiem ienaidnieku zemē un saviem palīgiem. Otrā dienā ķēniņa māte atkal dārzā pie skaistā virsnieka — ir atkal laipna, mīlīga, kā vai izkusīs, bet šis auksts, tāds pat kā vakar. Uz reizi ķēniņa māte noķer viņu aiz drēbēm, bet viņš izraujas, atstāj drēbes ķēniņienes rokās un aizbēg pie zirga.

Ķēniņiene par to tā sapiktojas, ka iet atkal dēlam sūdzēt: “Ko tu gan domā, jaunais virsnieks mani gribēja atkal piesmiet. To tu viņam nepiedodi!” It, ja viņš nokauj postītāja putnu, tad tu viņam vari arī piedot, bet citādi viņam jāmirst.” Ķēniņiene nu skaidri zināja, ka jaunais virsnieks uz šo reizi būs beigts. Postītāja putns bija liels, briesmīgs, spārnains zvērs; no viņa spārnu cilāšanās sagruva ēkas — neviens, kas viņu bija izgājis kaut, nepārnāca vairs dzīvs.

Ķēniņš gan noskumis — viņam jaunā virsnieka žēl — bet nekā nevar darīt: tā jau nevar ļaut piezobot savu māti. Viņš liek atsaukt virsnieku un pasludina viņam, ka tam jānokauj vai nu postītāja putns jeb jāmirst. Virsnieks lūdz laiku apdomāties un aiziet pie zirga ar to pārspriest. Zirgs saka: “Lieta var iet, bet tu prasi, lai tev dod līdzi simts mucu vīna, simts vezumu cvībaku, simts šķūtnieku, simts ūdens pumpju.” Virsnieks aiziet un pieprasa to ķēniņam. Šis ar prieku visu to dod, tā ka virsnieks vēl taī pašā dienā var doties ceļā.

Trešā dienā viņi nonāk pie kāda dīķa. Zirgs saka savam jājējam: “Tagad paslēpsimies tepat šaīs krūmiņos un nogaidīsim, kamēr putns aizlaidīsies prom, tad uzpumpēsim ūdeni un ieliesim ta vietā dīķī vīnu. Kad putns tad vakarā pārnāks, viņš sadzersies vīna, apskurbs un mēs tam varēsim it viegli pieiet.” Tikko pret rītu maza gaismiņa, putns paceļas un aizlaižas, — ūdens dīķī nošļakst vien no pakaļas un gaiss nodvingst vien. Līdzko putns prom — virsnieks ar ļaudīm pie dīķa klāt, pumpē ūdeni ārā un lej vīnu iekšā. Kad vīns saliets, tad vēl ieber simts vezumu cvībaku dīķī. un visi paslēpušies gaida, ko putns pārnācis iesāks. Pret vakaru milzu putns skrej atpakaļ, ka viss gaiss žvingst un žvangst. Viņam dīķī iekrītot, vīns uzšļāc katrā pusē kalna augstumā. Visi nu skatās, ko viņš darīs?

Putns iegrūž knābi pirmo reizi vīnā, izvelk atkal, nopurinās, iebāž otrreiz — izvelk, pastiepj kaklu uz augšu, paklabina ar knābi — vadzi, labs! Trešo reizi, kā bāž knābi vīnā tā dzer neatņēmies, kamēr arī turpat paliek — nemaz vairs nekustas. Virsnieks pieiet ar saviem vīriem milzu putnam — ja, šis pilns kā dublis, nejēdz nekā vairs no pasaules, lai dara ar viņu, ko grib. Malkas skaldītājs izrauj sev cisku un liek ar to piedzērušam milzu putnam tā pa kaklu, ka galva aiziet rituļu rituļiem projām. Citi visi tūliņ klāt, sagriež putna rumpi mazākos gabaliņos, piekrauj ar tiem visus šķūtnieku vezumus un nu dodas atpakaļ pie ķēniņa.

Ķēniņš no priekiem nezin ko darīt, kā pateikties: “Kad tu būtu sieviete, tad tevi precētu, bet tagad nezinu, kā lai tev to atlīdzinu.” Virsnieks neatsaka nekā, bet iet staigāt atkal pa dārzu, kamēr viņu atlaidīs uz mājām. Te otrā dienā ķēniņa māte atkal klāt —jaunais virsnieks aizmūk, bet viņa mantelis paliek ķēniņienei rokā. Šī atkal pie ķēniņa sūdzēt:

“Par tādu negodu jau trešo reizi nu viņam jāmirst, citādi tas nevar būt.” Ķēniņš arī pavisam sašutis sasauc padomniekus un visi kopā nospriež, ka jaunais virsnieks pakarams. Šis neko par to daudz arī nebēdā — kad jau jāmirst, jāmirst. Viņš it mierīgi kāpj augšā uz karātavas krāģa. Bende viņu sāk pārģērbt nāves uzvalkā, bet kas tas — ķēniņienes goda laupītājs ir — sieviete. Visi no brīnumiem nezin ko darīt. Tik ķēniņa māte, redzēdama, ka nu vairs nebūs labi — sāk lūgties. Bet ķēniņš nav pielūdzams: “Kādu pirti citiem kūris, tādā pašam jāpepis!” ķēniņš nospriež, un ķēniņiene tiek pakārta. Pēc tam ķēniņš apprecēja sava vecā ģenerāļa jaunāko meitu, dūšīgo virsnieku un dzīvo varbūt vēl šodien.

25, 3, I (Skrundā Pločkalns ar Vulneii uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKi&gt;”)

Vienam tēvam deviņi dēli. Viņš tos raidīja pasaulē darbu meklēt. Visi deviņi brāļi tad arī aiziet. Iet vienu dienu, otru, vienu mēnesi, otru, darba nekur dabūt. Jau sāk šiem grūti klāties: ēduši nekā nav, bet uz priekšu jāiet arvienu, kaut neatpūtušies. Beidzot vēlu vakarā iekūlušies lielā mežā, kur nevienas būdiņas, neviena kroga. Te piepeži ieraudzīs tāļumā uguni spīdam.

Aizies turp, kur uguns spīd — atron mazu mājiņu; mājiņā dzīvo māte deviņām meitām. Māte, meitas sagaidīja ciemiņus laipni, cienādamas ar krietnām vakariņām, vīnu un kas vien tas labākais. Tomēr vakariņas bij salaistītas miega zālēm; bet viņi visi — tik māte, tik meitas — ar brāļiem ir tad kopā ēda, kopā dzēra. Pēc vakariņām māte uzmauca katram viesim baltu mici galvā un guldināja ikkatru vienai savai meitai blakus — vecāko brāli ar vecāko meitu, jaunāko ar jaunāko, un tā visus pa pārim un pa kārtai vien. Katris pāris arī bija — kā par brīnumiem — uz mata vienādā vecumā — izrādījās, ka katra pāra vīrietis ar tā pāra sievieti bij dzimis taī pašā dienā, taī pašā brīdī, la nu nogula viņi.

Met jaunākā māsa brīnum smagi nopūtās. Blakusgulētājs, jaunākais brālis— vārdā Gusts — vaicāja: “Ko tu tā nopūties? ko raizējies?” Bet šī, viņu mīlēdama, atteica: “Mana māte ir briesmīga ragana un burve, bez tam vēl slepkava: katru, ko tik aizgrābj, saplosa un apēd. Tas pats ari notiks ar jums šonakt. Tomēr, ja tu jaudātu iegūt to zobiņu, kas pie mātes gultas, tad gan izglābtos. Lejā ir upīte. Pārēji pār upīti, ievelci ar zobiņu zemē krustu sev aiz muguras, tad viņa tevi vairs nepanāks — nespēs upei pāri tikt. Bet kūtī ir vērsis zelta ragiem un no ieejas pa kreisi roki plauktā āmars; ja ar šo āmaru katram ragam trīsreiz pieklauvē, tad ragi npkrīt — no kritiena izceļas tāds troksnis, ka pusvalstība notrīc. Mātei gultas apakšā stāv kokles — ja tās tikai ar pirkstiņu aiztiksi, tūliņ trīs stundas no vietas koklē kā tik domā. Bet aiz mātes gultas pie sienas karājas nazis jeb tutenis — to māte katrreiz lietā ļaudis galinādama.”

Kad visi bij aizmiguši, Gusts piecēlās, paņēma mices, kas brāļiem galvā, uzmauca tās slepkavas meitām galvā, izmeta brāļus pa istabas logu laukā, paķēra vecenes zobiņu, kā līgava bij izmācījuse, un izlēca pats arī pa logu. Tīrā gaisā viņš sāka brāļus atmodināt. Bet pa tām starpām arī vecene bij atmodusies un, nazi pagrābuse, nāca miceniekiem galvas nogriezt, domādama šos ciemiņus esam. Nogriezuse visām savām meitām galvas — apskatīsies — ciemiņu nava. Nu loba šiem pakaļ, bet nevarēja upei pāri tikt: Gusts bij pasteidzies upmalā krustu uzvilkt. Tad ragana palika stāvam upmalā un sacīja: “Pagaidi tu man, Gusti, ja tevi nogrābšu — zobiem saplosīšu, — tu manu zobiņu zagsi, manas meitas galināsi.” Bet Gusts ar brāļiem gāja tikai projām.

Gāja, gāja — nogāja uz citu valsti. Tur viņus saņēma cieti, noveda pie ķēniņa. Ķēniņš saka: "Jūs septiņi* vecākie brāļi ejat cietumā, bet tu, Gusti, iesi pie raganas pēc vērša ragiem. Ja ragus nepārnesi, tad taviem brāļiem jāmirst; ja pārnesīsi — atdošu savu meitu un valsti tev.” Gustim metās žēl brāļu — viņš apņēmās iet mēģināt, vai tad itin nenodzīs ragus. Aizgāja līdz raganas dzīvoklim, iezagās kūtī, paņēma no plaukta āmaru un sita pa ragiem. Ragi nokrita, bet pašam arī drebuļi kaulus satrieca: tik briesmīgs troksnis izcēlās, tā ka visa zeme notrīcēja, (iusts paķēra ragus un mudīgi, mudīgi skrēja upei pāri, bet ragana arī tūliņ pakaļ. T ik tik vēl paspēja ar zobiņu krustu sev aiz muguras uzvilkt un upītei pārlēkt. Nu ragana nejaudāja vairs pakaļ dzīties — tā apstājās pie upes un dusmās sacīja: “Paga, Gustiņ, gan es tevi reiz dabūšu rokā! Tu izdarīji, ka es savas meitas apkāvu, tu manu zobenu nozagi un tagad manam bulim ragus nositi, gan es tevi reiz dabūšu rokā!”

Bet Gusts vairs nenieka nebēdā — iet tikai ar saviem zelta ragiem pie ķēniņa. Aiznes ragus — ķēniņš netura vārda: ragus tas paņem labprāt, bet saka: “Tev vēl jāiet pie raganas; ja pārnesīsi viņas tuteni, tad būsi mans znots, tad laidīšu tavus brāļus no cietuma ārā.” Nagi! — tutenis raganai taisni aiz gultas. Bet ko darīsi —jāiet Gustim arī tutenim pakaļ. Ceļā viņš gudro, gudro, kā raganas tutenim piekļūt. Bija pašu laiku nakts, nonāca raganas mājās un par laimi šī guļ cietā miegā. Gusts ielīda viņas istabā un, cietu dūšu saņēmis, piegāja uz pirkstu galiem pie gultas — paņēma lēni tuteni no sienas. Vecene gan nemanīja neko, bet ir tad viņam sāka šaušalas pa kauliem iet — tas jau bija tas pats nazis, ar ko ragana tik daudz cilvēku bij apkāvuse, un, ja nu viņa atmostos, tad droši vien arī viņu nogalinātu. Bet, līdz viņš arī labi bija izlīdis pa durvīm laimīgi, te vecā ragana pakaļ. Tomēr drusku tā bija nokavējusies — Gusts jau bija uzvilcis krustu aiz muguras ar zobiņu un pārlēcis upītei. Šī palika stāvam upes malā un briesmu un dusmu pilna lamā, lād Gusti. Bet Gusts bez bēdām — viņš steidzās pie ķēniņa nazi nodot.

Tomēr ķēniņš ir šoreiz vārda neturēja, sacīdams: “Ja pārnesīsi raganas ūdens nesamo trauku, tad došu visu, ko solīju.” (Šis trauks bija dimanta akmeņa.) Atkal Gustim raizes. Viņš iet. iet, bet nevar sagudrot, kā trauku rokā dabūt. Aiziet pie raganas mitekļa — nezin ko iesākt. Nu skatās, nu klausās — neviena paša nemana. Līdīs augšā uz bēniņu — paslēpsies turpat. Kas ir — ierauga — turpat istabas augšā ir meklējamais trauks. Ragana pate taī brīdī nebija mājā, tikai kalpone vien, vārīdama azaidu. Piepeži ragana pārloba mājā pabaudīt kalpones virumu; bet taī virumā vira viņas pašas meitu miesas. Pabaudīja virumu — sacīja kalponei: “Par sāļu —eji pēc ūdens!” Uzlīda bēniņā kalpone pēc trauka, aizgāja pēc ūdens. Bet Gusts prātoja: “Nu ir labi!” Viņš klusiņām līda kalponei pakaļ un tikai vēro trauku. Tiklīdz kalpone pie akas noliecās pēc ūdens, Gusts deva tai pa kakla kaulu. Kalpone iegāzās akā, bet Gusts, paķēris trauku, uz upi prom. Tur viņš vēl laikā uzvilka krustu ar zobiņu sev aiz muguras un pārlēca upītei.

Atkal atloba ragana līdz upītei, apstājās un lamāja, lādēja bez gala. Gusts ar trauku neliekas ne zinot — iet pie ķēniņa; bet ragana steidz pie akas — velk savu kalponi laukā. Izvilka gan, bet kalpone jau nomiruse. Nu ņēmās ragana atdzīvināt to — piegāja klāt un pūta virsū pa muguras pusi. Kalpone uzpūtās — tīri vai pušu sprāgt gribēja — bet tomēr neatdzīvojās vis. Vēl otrreiz ragana visā spēkā pūta. Kalpone vēl vairāk uzpūtās — likās, tūliņ sprāgs pušu, un arī raganai pašai acis sprāgs ārā, elpu vairs neatdabūs, — bet kalpone kā nekust, tā nekust. Nu ragana apsēdās, pārdomādama, ko iesākt un lūk, tā atrod jaunus padomus — apskrēja trīsreiz akai riņķī un tad ņēmās pa tiešam lāgam kalponei virsū pūst. Pūta visā spēkā — te, vai redzi, sāks kalpone drusku kustēties un… atdzīvojās gan.

Bet pa tām starpām Gusts jau pie ķēniņa, atdod tam dimanta trauku, nodomādams: “Nu taču atsvabināšu savus brāļus no cietuma.” Tomēr ir šoreiz ķēniņš nepalika pie vārda — sacīja: “Atnesi man kokles no raganas, tad došu visu, ko solīju.” Gusts pārdomāja: “Ko lai iesāku? Ikreizes ķēniņš mani piekrāpis — viņš piekrāps arī šoreiz vēl — taču brāļu man žēl." Gāja gan Gusts pēc koklēm vēl. Bet šoreiz jo vairāk par koklēm prātoja, jo drebuļi visu miesu trīcināja tam: traki iedomāties —ja tikai ar pirkstiņu aiztiksi, kokles koklēs trīs stundas no vietas, un stāvēt tās stāv pašas raganas gultas apakšā. Beidzot viņš apņēmās nogaidīt tādu laiku, kad ragana mājā nebūs un tad aiznest kokles, jo kalpone viņam bijuse, nebijuse.

Aiziet līdz raganas mājām — ragana pašu laiku nav mājā. Ieiet istabā, ņems kokles; bet tiklīdz aizkustina — spēlē, ko tik māk. Vecā ragana pārskrien — Gustim nelabi pavisam — aizmukt nekur vairs, 11u ir nagos. Ragana prieka pilna saka: “Nu vienreiz, Gustiņ iekļuvi man nagos — tagad tev jāmirst. Bet izvēlies pats, kādā nāvē gribi mirt.” Gusts nodomā: “Ko 11u iesākt? nelāgi!” Te tam nāk jauns padoms prātā — viņš saka raganai: “Pārnesi atsprāklis egli no meža un sadedzini mani ar tās egles malku — cita nekā nevēlos.” Ragana paklausīja, ko lūdza: paņēma viņu, iebāza mucā (taī pašā, kurā raganas meitu gaļa bija bijuse), nolika kalponi klāt aplūkot viņu un tad pate teciņus aizsteidzās uz mežu pēc egles.

Mucā gulēdams, Gusts atminēsies, ka viņam tēvs reiz jostu iedevis, sacīdams: “Šo jostu nēsā vienmēr gar vidu apjoztu; ja tevi kādreiz kur sagūstītu — atjozi jostu tikai — būsi tūdaļ brīvs.” Viņš atjozās un patiesi bija tūdaļ brīvs. Nu paņēma kokles — aizgāja kā vīrs. koklēdams upei pāri un uzvilka ar zobiņu krustu sev aiz muguras. Pārnāk ragana no meža — redz: ne Gusta vairs, nedz kokļu. Gan loba Gustim pakaļ, bet Gusts jau upei pāri. Sāks vecene lamāties bez gala: “Tu blēdi! tevis dēļ man bija jānokauj meitas, zelta ragus manam vērsim tu zagdams nozagi, manu zobiņu, manu nazi, beidzot ir kokles nospēri!”

Dusmu pilna pārskrēja ragana atpakaļ, sagrāba kalponi, saplosīja smalkos gabalos, izcepa un apēda Gusta vietā. To padarījuse — nezināja, ko pate būtu iesākuse, ko ne — drīzi skrēja uz. upīti — tur Gusta nekā, skrēja atkal uz. mājām — istabā, kūtī, nekur miera atrast. Beidzot paķēra āmaru no plaukta — loba atkal uz upīti. Atskrien — sviedīs āmaru gaisā, Gustim pakaļ. Bet raganas āmars neķēra Gusti — augstu galvai pāri tas aizsprāga vairāk verstu Gustim uz ceļa priekšā. Gusts, iedams uz priekšu, atron nokritušo āmaru, paņem to un nodomā: “Kas var zināt, kur tāds kādreiz der.”

Aiziet līdz ķēniņa pilij, atdod kokles ķēniņam. Ķēniņš aplam priecājās, ka nu viņa ienaidniece vienreiz pilnīgi aplaupīta, jo arī ķēniņš bija viņas nagos bijis un diezgan izcietis. Viņš izlaida brāļus no cietuma un darināja lielas kāzas. Gusts palika par ķēniņa valsts mantinieku un dzīvoja laimīgi jo laimīgi ar ķēniņa meitu.

25, 3, 2 (Durbē Bokums uzr., A. L. I'. kr.)

Vienam tēvam divpadsmit dēli, un vienai raganai divpadsmit meitas. Dēli sarunāja jāt pie raganas meitām uz. precībām. Aizjāja — redz: raganai deguns deviņreiz gar krāsni aptinies un gals vēl klēpī. Šī pacienā preciniekus un gulētejamā laikā guldina katru vienai meitai blakus —jaunāko, muļķīti, jaunākai meitai, vecāko — vecākai. Bet muļķītis gulēdams plijas blakusgulētājai virsū, lai pasakot, kur raganai domas stāvot. Jaunākā meita atteic: “Raganai ir sarkana drānele, ja drānelē paskatās, tad visu redz, ko ragana domā.” Meita parāda muļķītim drāneli — muļķītis paskatās — ragana taisās visus viņus — preciniekus — nokaut. Muļķītis tūdaļ pasaka brāļiem redzējumu. Brāļi tad darīja gudri — pārcilāja meitas savās vietās, paši iegulās meitu vielās. Ienāk nu ragana — apkauj pate savas meitas, iet gulēt atkal. Bet brāļi salec zirgos — projām.

Rītā pamodīsies ragana — meitas pagalam, precinieki lapās. Ko šī — dosies pakaļ; bet kur tu panāksi tos vairs — sen jau aiz upes. Tad ragana paņem vienu baltu maizi, sviež to brāļiem pakaļ. Muļķītis paceļ baltu maizi, grib ēst; bet jājamā ķēvīte saka: “Neēdi pacēlumu — būs vēlāk jānožēlo.” Bet muļķītis ķēvelei tev klausīs — ēd un ēd.

Jāj, jāj — iejāj vienā muižā — salīgst kalpot. Kalpoja — muļķītis mācēja labāki izbēdāt kungam — pacēla par uzraugu brāļiem. Tas brāļiem skauž — tie apmelo muļķīti kungam, — viņš zinot, kamdēļ saule trīs dienas vairs nespīdot. Kungs aicina muļķi — liek izskaidrot to. Muļķītis bēdās aiztek pie ķēvītes — raud. Ķēve brīnās: “Kam raudi?” la un tā. Ķēve saka: “Raudi nu raudi, vai labi neteicu: neēdi pacelto baltu maizi! Bet tagad tu paprasi kungam divpadsmit podu tauku, divpadsmit vēršu ādas, kāpi man mugurā — nesīšu tevi pie Saules mātes.”

Labi. Aiznes pie Saules mātes, vecas, vecas vecenītes, mazā, mazā mājiņā. Saules māte pacienā šo. ietin tad divpadsmit vēršu ādas, aptraipa vēršu ādas ar divpadsmit podu taukiem, lai ne vīlītes nepaliktu vaļā, un tad pabāž muļķīti Saules meitas pagultē, lai Saules meitas karstums nededzinātu to. Pienāk vakars — pārronas Saules mātes meita un tā tik karsta, tik karsta. Saules māte vaicā: “Meitiņ, kāpēc trīs dienas saule nespīd?” Meita atbild: “Tāpēc nespīd, ka jūras valsts zivs nomiruse.” Rītā meita atkal aiziet projām, un muļķītis nu jāj atpakaļ pie kunga. Kungs dabū zināt, priecīgs bez gala.

Bet brāļiem tas vēl vairāk skauž — tie apmelo muļķīti —viņš zinot zelta putniņu pārnest. Kungs pavēl putniņu gādāt. Bēdās muļķītis aiztek pie ķēves — raud atkal: tā un tā. Ķēve atsaka: “Raudi nu raudi, kam ēdi balto maizi. Bet lai nu tas, kāpi man mugurā — nesīšu pie gardegunes — turpat zelta putniņš uz loga būs. Tomēr gardeguna ragana droši vien tevi pazīs, tādēļ paliksi par zīlīti — citādi ne, ka par zīlīti vien.” Labi — aizjāj, ielaižas par zīlīti raganas istabā zelta putniņu ņemt — ragana pretim: “A, gudro muļķi, nu vienreiz tevi nogrābu!” un sāka zīlīti nejauki spiest. Bet muļķītis gudrībā diktāki nebļāva par zīlītes balsu, lai spiež, cik spiezdama. Gardegune spieda, apnika spiest — zīlīte, kas zīlīte, vairāk nekā — nav muļķīša vis — palaida vaļam nabaga zīlīti — pate aizgāja projām.

Kā aizgāja projām — muļķītis pagrāba putniņu, ķēvītei mugurā un projām ar zelta putniņu pie kunga. Kungs nu pacēla muļķīti vēl augstāku, bet brāļi palika kaunā.

25, 3, 3 (Grienvaldē F. Dunovs uzr., Dr. A. Bielensteina kr.)

Lielā, lielā mežā dzīvoja vientuļā būdiņā nabaga vīrs ar divi dēliem. Un viņam no laika gala vēl bija vecs, balts zirgs — to viņš brīnum bij iemīlējis un neapnikdams kopa.

Vienu dienu nabaga vīra vecākais dēls bij aizgājis tāpat pa mežu un, šurpu turpu staigādams, ieraudzījis savādu koku. kokā savādu ligzdu. Viņš tecēja tēvam un brālim to teikt. Atnāca tie — uzkāpa augšā — atrada ligzdā mazu puišeli; bet tas bija tik smags, ka mokām tikai pa divatiem varēja nonest zemē. Nu, kur nu puišeli tādu likt? — vārda nebija nesa uz baznīcu un nokristīja par Atrastiņu. Bet tos brīnumus! — kad krusta bērnu mājā nesa — tas auga augdams un īsā brīdī izauga par lielu cilvēku. Šie atplēta acis; bet Atrastiņš sacīja: “ Iet, nebrīnāties! man savāds liktenis — es biju saimnieka dēls citā zemes apgabalā — mans tēvs mani nolādēja, un ērglis atnesa taī ligzdā, kur jūs mani atradāt; bet otrreiz mani kristīdami, no lāstiem esmu raisīts, par lielcilvēku atkal izaudzis.”

Tā nu palika — tēvs ar abiem dēliem un Atrastiņu dzīvoja labu laiku saticīgi un, kad vecajam pienāca mirstamā stunda, kad dēliem mantu dalīja, tas Atrastiņam to pašu daļu novēlēja, ko saviem dēliem. Labi, — tēvu paglabāja. Bet tūliņ bēru dienā Atrastiņš — pārnākdams no kapiem drusku vēlāk — dzird ārpus durvīm, ka abi brāļi norunā: Atrastiņam nevajagot no tēva mantības nekā dot — daudz, ja veco baltiņu tam atmetot. Labi, — Atrastiņš patencina par to pašu baltiņu un aizjāj. Jāj, jāj pa lielo mežu vien — vakarā uzjāj lielu ozolu, piesien pie tā savu baltiņu un pats kāpj ozola galā nosnausties — tur drošāki no zvēriem un tā. Uzkāpj, apskatās visapkārt — ierauga ziemeļos lielu gaišumu. Nu, ko nu? — tā kāpj zemē un jāj uz to pusi raudzīt. kur tas gaišums. Jāja, jāja jūdzes piecas mazākais — ierauga uz lauka putna spalvu — tā tā spīdētāja — tik gaiši, ka visa apkārtne tikpat kā dienā. Un, zināms, tāda spalva reta lieta — šis grib ņemt; bet baltais zirgs saka: “Neņcmi spalvu — tā ir tava nelaime!” Par tiem vārdiem Atrastiņš iesākumā gan tā kā atraujas, bet klausīt taču neklausa — paņēma spalvu un aizjāja.

Labu gabalu jājis — iejāja vienā muižā — tur bij pats velns par kungu — un saderēja par zirgu puisi. Bet drīzi muižas ļaudis sūdzēja kungam, ka zirgu puisim istabas sienā tāda un tāda spalva iesprausta — istaba esot tumšākā naktī tik gaiša kā dienu. Tad kungs domāja — kam putna spalva, tam arī pats putns, — lai tūliņ gādājot viņam spožās spalvas putnu! Nu Atrastiņš bij nagos: nezin nekā par putnu un jāgādā ir. Raudādams nabadziņš iegāja pie sava baltiņa un žēlojās: nelabi ir! Zirgs sacīja: “Ko es tev teicu: neņcmi spalvu! tā tava nelaime; tu ņēmi. Zināms, no šīs nelaimes gan vēl glābsimies, četras lielākās nelaimes stāv priekšā. Un tagad nu pie darba — sēdies man mugurā, aizjāji uz to lauku, kur spalvu pacēli, uzcēli tur no seģenēm telti, spalvu iespraudi telts čukurā un gaidi teltī, kalēm putns nāks spalvu ņemt; tikko viņš tad ņem. izgrūdi roku pa telts čukura caurumu, notvēri putnu, leci atkal man mugurā un steidzi atpakaļ pie kunga.”

Labi, — šis tā darīja: uzcēla telti, noķēra spožo putnu un pārnesa kungam. Kungs par to ļoti priecājās un turēja Atrastiņu labi jo labi.

Bet Atrastiņš no tās dienas savu baltiņu glaudīja vien un, cik tikai kungs zirgu barības deva, to visu grūda baltiņam, lai citiem kā citiem.

Tad muižas ļaudis otrreiz apsūdzēja Atrastiņu kungam: kādu nelietību tas darot — citus zirgus nemaz vairs nebarojot. Kungs par to apskaitās un

m pavēlēja Atrastiņam jūras dieva meitu pārvest viņam par sievu. Nu Atrastiņš raudādams iegāja atkal pie sava baltiņa: tā un tā. Baltiņš sacīja: “Šo nelaimi gan glābsim, bet uz priekšu vēl trīs lielākas gaidāmas. Nopērci vienu birkavu zirgu ādu. vienu birkavu nagliņu, vienu birkavu piķa: tad klāji vienu ādu pēc otras man virsū, sapiķo ar piķi, pienaglo ar nagliņām, lai saturas kopā un jāji mani uz jūras malu. Es tevi nesīšu pa septiņiem sudraba mežiem, pa vienu glāžu tiltu līdz jūras malai, līdz tādam kokam ar trim zariem; bet tu jādams neskaties atpakaļ. Nojājis pie koka, piesieni mani pie tā, bet pats kāpi kokā augstākā zarā. Tad iznāks no jūras papriekšu liels, melns ērzelis rēkdams, spārdīdamies un noplēsīs man vienu ādu kārtu no muguras, aizskriedams atkal atpakaļ; bet tu pēc tam nokāpi uz vidējo zaru. Tad iznāks no jūras lāsains šķimelis un noplēsīs man otru ādu kārtu no muguras, aizskriedams jūrā atpakaļ; bet tu tad nokāpi uz beidzamo zaru. Trešo reizi iznāks balta ķēve no jūras un noplēsīs man beidzamo ādu kārtu no muguras; bet tad pamanies — leci no zara man mugurā, saķēri baltai ķēvei aiz krēpēm un jāji, ko māk, uz mājām; tikai to ievēro: lai tur grab, lai tur čab — atpakaļ neskaties!” Labi — Atrastiņš sapirka ādas, nagliņas, piķi, noklāja baltiņu ar ādām, nonagloja, nopiķoja, ka nevar cauri izkost, aizjāja pa sudraba mežu jūras malā, uzrāpās kokā un gaidīja, — tad nāca melns ērzelis, nāca lāsaiņš, norāva baltiņam ādu kārtas — aizskrēja jūrā ar tām; beidzot nāca baltā ķēve ādu kārtas raut. un tā viņš no zara zemē, baltiņam mugurā un baltās ķēves krēpes tura rokā — tai jāskrien līdz. Turēja, turēja — uz vienu reizi šis pamana: nava ķēves krēpes vairs rokā — jūras dieva meita tagad rokā, kas kungam vedama (baltā ķēve bij pārvērtusies par meitu). Bet taī pašā brīdī aiz glāžu tilta iesāka grabēt un skanēt — tas bija sudrabs, kas meitai nāca pakaļ; tikai par nelaimi Atrastiņš paskatījās atpakaļ, un tūdaļ viss sudrabs noslīka jūrā.

Nu pārveda kungam skaisto meitu tīrā, baltā apģērbā; — kungs bija priecīgs un rīkoja tūdaliņ kāzas.

Bet jūras dieva meita bij dikti bēdīga — iemeslus vien meklēja, kā tikai kāzas pailgot. Beidzot tā sacīja: drīzāk šeitan nedzīvošot, kamērt viņas pašas gredzenu neatnesīšot no māsas mājām. Tad kungs pasauca Atrastiņu: “Gādā līdz rītam tādu un tādu gredzenu!”

Atrastiņš bēdādamies iegāja pie baltiņa: tā un tā! Baltiņš sacīja: “Šo nelaimi glābsim, bet uz priekšu vēl divi lielākas gaidāmas. Tev vajaga nākošu nakti man mugurā sēsties, ne vārda runāt, ne atpakaļ skatīties, tad es tevi nesīšu pa septiņiem zelta mežiem, pa glāžu tiltu pie mazas, mazas mājiņas; tur nokāpi zemē, ncsieni mani nemaz — eji tikai iekšā uz pirkstu galiem, cik klusu vien varēdams, paņēmi no loga divi gredzenus un steidzi atpakaļ jāt pa glāžu tiltu, pa zelta mežiem.”

Labi, — nākošā naktī Atrastiņš tad jāja pa septiņiem zelta mežiem, pa gKižu tiltu līdz mazai mājiņai. Baltiņu nepiesējis, klusiņām iegāja iekšā un dikti nobijās — tur gulēja vecene tik resna, ka visa istaba pilna. Par laimi logs nebija tālu no durvīm, kur gredzeni stāvēja. Nu paķēra gredzenus, pa durvīm ārā, baltiņam mugurā, glāžu tiltam pāri, zelta mežā iekšā. Bet vecene — ieraudzljuse šo ar gredzeniem bēgam — negulēja vairs — klupdama, krizdama skrēja pakaļ. Bet, pārliekam skriedama, tāi glāžu tiltu salauza un pate iekrita upē — noslīka. Atrastiņš pārnesa gredzenus, — iesākās kāzas. Nu dzēra, un dancoja kā jau pa kāzām; bet jūras dieva meita dancoja, dancoja — pārlauza kāju un sacīja tā: “Mani nekas nevar dziedēt; tikai putnu piens manas mātes istabā — tas mani dziedēs!”

Tad kungs paaicināja Atrastiņu: lai gādājot putna piena! jū|as meitas mātes istabā tas esot.

Bēdādamies Atrastiņš iegāja pie baltiņa: tā un tā! Baltiņš sacīja: “Šo nelaimi glābsim, bet vēl viena lielāka gaidāma. Kāpi man mugurā, es tevi nesīšu pa septiņiem dimanta mežiem, pa sudraba tiltu pie mazas mājiņas; tur nokāpi zemē, nepiesieni mani nemaz — eji tikai iekšā lēnām, klusām, uz loga būs putna piens trauciņā, paņēmi to un steidzi jāt projām.”

Labi, — Atrastiņš aizjāja pa septiņiem zelta mežiem, pa sudraba tiltu, iegāja mājiņā un nobijās dikti: tur gulēja vēl lielāka vecene — istabā ne godīgi ietilpdama — taī resnumā. Par laimi logs nebija tālu no durvīm. Nu paķēra snaikādamies putna piena trauciņu, baltiņam mugurā un projām pa sudraba tiltu, dimanta mežā. Resnā vecene gan loba pakaļ, bet skriedama iespriedās mājiņas durvīs, kur tik ilgam vārga, kamēr iepempa gluži, ka ne pirkstiņa vairs kustināt — nomira. Bet Atrastiņš pārnesa putna pienu, dziedēja, dziedēja jūras dieva meitas salauzto kāju tikām, kamēr abi norunāja no kunga aizbēgt.

Kungs, manīdams, ka jūras dieva meita Atrastiņu izredzējuse — nejauki dusmojās un tūdaliņ lika pirti kurināt, lielā katlā ūdeni uzvārīt — Atrastiņu plucināt. Atrastiņš sabijās — prasīja baltiņam padomu. Tas sacīja: “'Īli nu tā beidzamā nelaime! Nolīgsti ar kungu, ka pie verdošā katla man arī brīv klāt būt. Es tad raudāšu, — kad iekritīs pirmā asara katlā — ūdens paliks vēss, tad kāpi iekšā; kad kritīs otra asara katlā — ūdens paliks siltāks, tad mazgājies; kad kritīs trešā asara katlā — ūdens paliks karsts, tad leci ārā; kad kritīs ceturtā asara katlā — ūdens vārīsies, un tavs kungs kāps iekšā raudzīt, kāpēc neesi noplucis? Bet viņš iekāps un paliks!”

Labi, — Atrastiņš nolīga ar kungu, ka baltiņam jābūt pie katla viņa nāvi apraudāt. Kungs pilnā mierā — par katru mirēju raudot — viņš nodomāja. Un baltiņam nobira viena asara — vārošais ūdens atdzisa — Atrastiņš ielēca katlā; baltiņam nobira otra asara — ūdens palika silts un Atrastiņš mazgājās krietni; baltiņam nobira trešā asara — ūdens palika karsts — viņš izlēca ārā; baltiņam nobira ceturtā asara — ūdens sāka vārīties un kungs lēca katlā paraudzīt, kādēļ šis mazgājies? kādēļ nava plucis? Bet ielēca — neizlēca vairs — bija pagalam.

Nu Atrastiņš paņēma jūras dieva meitu un aizjāja no šīs velna muižas.

25, 3, 4 (Jumpraviešos F Malevičus uzr., Dr. A. Bielensteina kr.)

Viens vīrs nevarēja dabūt mācītāja savu dēlu nokrustīt. Viņš gāja, mācītāju meklēdams, un piepeži sastapa svešu vīru — prasīja tam: vai nezinot kādu mācītāju viņam dēlu nokrustīt? Svešais teica: “Kur tu mācītāju dabūsi! es esmu Atrastiņš — lai tavs dēls arī ir Atrastiņš! Un tad še tev šis vaska kumosiņš priekš mana krustdēla: — kad viņš nāks divdesmit gadu vecs, tad tas ies pasauli apskatīties, nu. un tad neaizmirsti šo vaska kumosiņu līdz dot!”

Labi. Kad dēls iegāja divdesmitajā gadā, tas saņēmās iet pasaulē, 'lād tēvs skrēja viņam pakaļ: “Atrastiņ, Atrastiņ, kad tu nu eji — še tavs vaska kumosiņš līdz, ko krusttēvs iedeva!”

Atrastiņš paņēma vaska kumosiņu un iegāja lielā mežā. Tur vaska kumosiņš pārvērtās par vaskainu zirdziņu un sacīja tā: “Atrastiņ, kāpi man labāk mugurā, ko tu vedi pie pavadas mani!” Atrastiņš kāpa vaskainam zirdziņam mugurā — jāja, jāja — aizjāja uz lielu klajumu — tur ieraudzīja pulka skaistu baložu un iesāka vienu ķert. Zirdziņš gan biedināja: “Neķēri vis, Atrastiņ, balodi — nelaime būs!” bet Atrastiņš, stūrgalvis, neklausīja — noķēra balodi, jāja tālāk. Tamēr jāja — uzjāja vienu muižu, salīga par zirgu kopēju un balodi nolika zirgu stallī plauktā. Bet pienāca nakts — nu bija brīnumi! — skaistais balodis spīdēja tik gaiši, ka stallī diena, kas diena; bet pret rīta laiku balodis, kur palika, kur ne. Tad vecais zirgu kopējs apsūdzēja jauno kopēju kungam, ka tādi un tādi baloži tam esot. Kungs aicināja Atrastiņu un ne prasīja, nekā — lai tūliņ gādājot spožo balodi viņam! Nu Atrastiņš pusraudus steidzās pie vaskainā zirdziņa: “Tā un tā — kungs grib to balodi, kas spīd kā uguns tik dienā, tik naktī, un baloža stallī vairs nava!” Vaskainais zirdziņš atbildēja bēdulim pārmezdams: “Ko es tev teicu! — neķēri balodi — nelaime būs! — tu ķēri un ķēri. To nelaimi mēs glābsim, bet daudz nelaimes ir priekšā! Kāpi man un jāji uz to pļavu, kur balodi ķēri un ķeri otrreiz to gudrībā!”

Atrastiņš nojāja uz pļavu, kur baloži bija, pārgrieza vaskainam zirdziņam vēderu, izvēla zarnas, pats paslēpās ribās un glūnēja, kamēr baloži pienāca tuvāk. Kā pienāca tuvu — satvēra spožo balodi, iespieda sev padusē, sašuva zirdziņam vēderu, pārjāja mājā un atdeva kungam, ko bija ķēris.

Bet vecais zirgu puisis apmeloja otrreiz Atrastiņu kungam — viņš varot jūras ķēvi ar kumeļu dabūt! Kungs atsauca Atrastiņu un pieteica bārgi — lai jūras ķēvi ar kumeļu gādājot, cik ātri vien spējams! Atrastiņš pusraudus aizgāja pie zirdziņa: “Tā un tā —jūras ķēve ar kumeļu man jāgādā!” Vaskainais zirdziņš atbildēja bēdulim: “Vai es tev neteicu — neķeri balodi! — nelaime būs. To nelaimi gan glābsim, bet daudz nelaimes vēl priekšā! Prasi tu kungam birkavu pakulu un labu dzelzs kārti; tos dabūjis, jāji mani uz jūru un ievēro: kad es pirmo reizi zviegšu, tad nekā nedzirdēsi; kad otrreiz zviegšu — zeme rībēs; kad trešo reizi zviegšu — nāks ķēve ar kumeļu; ievaidi tad ķēvi ar pakulām un kārti!”

Atrastiņš sadabūja birkavu pakulu, labu dzelzs kārti, aizjāja jūras malā un gaidīja, kas notiks. Te par brītiņam vaskainais zirdziņš iezviedzās vienreiz — vēl itin nekas; iezviedzās otrreiz —jau zeme rībēja; k*i zviedza trešo reizi — ķēve ar kurnēju — muti ieplētuse — nāca kā negaiss. Tad Atrastiņš svieda ķēvei pakulas rīklē, ar dzelzs kārti iegrūda birkavu vīkšķi vēl dziļāk — ķēve palika kā mēma un godīgi, rāmi nāca uz muižu tam līdza, kur atdeva kungam.

Bet vecais zirgu puisis apmeloja trešreiz Atrastiņu kungam: tas varot pārvest jūras ķēniņa meitu, ja gribot! Kungs pasauca Atrastiņu un tūdaļ pavēlēja jūras ķēniņa meitu gādāt. Atrastiņš pusraudus aizskrēja pie vaskainā zirdziņa: tā un tā. Zirdziņš tad kārpījās un gribēja viņu vai samīt: “Vai es tev neteicu — neķeri balodi — nelaime būs! Bet kāpi man mugurā, jāji uz jūras malu — tur redzēsi tirgu; tirgū tu pērci to, ko nevari nopirkt, tad klāsies vēl labi!”

Atrastiņš aizjāja uz jūras malu, iejāja tirgū un pirka, un pirka, bet visu, ko pirka, to nenopirka; beidzot aizvirzās līdz pašai ūdeņa malai, kur ieraudzīja trīs skaistas jo skaistas ķēniņa meitas. Nu viņš sakampa to skaistāko un iesaucās tā: “Visu pirku, nenopirku, bet skaisto jūras ķēniņa meitu kā pirku, tā nopirku!” Bet taī pašā brīdī skaistā jūras ķēniņa meita norāva savu dārgo kakla rotu. iemeta jūrā un atsacīja: “Šis pirka mani, tas pirka mani, bet, kas manu rotu atpirks no jūras, tas būs atpircis mani!”

Tad Atrastiņš atkal bēdājās ļoti un vaicāja vaskainam zirdziņam: ko būšot iesākt? Vaskainais zirdziņš iepeldēja jūrā, iezviedzās vienreiz, iezviedzās otrreiz; kā zviedza trešreiz, uzšāvās zivju valdiniece ūdeņa virsū: ko zviedzot, ko gribot?

“Jūras ķēniņa meitas dārgo kakla rotu es gribu — vai nevari līdzēt!”

Un zivju valdiniece nogrima dibina, saaicināja visas jūras zivis, tā mazās, kā lielās, un pavēlēja rotu meklēt, lai kur būtu grimuse. Zivis meklēja vienu cēlienu, meklēja otru; kā meklēja trešo cēlienu — atrada rotu un uznesa vaskainam zirdziņam. Zirdziņš iznesa rotu malā, atdeva Atrastiņam, un nu jāja ar jūras ķēniņa meitu pie kunga. Bet jūras ķēniņa meita negribēja kungu — gribēja Atrastiņu, kas viņu pats pircis, pats vedis. Tad kungs nežēlīgi saskaitās uz Atrastiņu, it kā tas būtu vainīgs — un pavēlēja kaklu tam nocirst.

Nu Atrastiņš bēdājās bez gala; bet vaskainais zirdziņš mierināja viņu: "Nesaki nekā! kad eji kalnā, nāves vietā, izlaidi tikai balodi ar ķēvi un kumeļu laukā — būs labuma diezgan!”

Labi, — šis izlaida balodi, ķēvi ar kumeļu laukā un gāja uz kalnu, kur kaklu tam cirtīs. Aizgāja — nocirta kaklu — kungs jau palēkdams gavilēja vien; bet te balodis, spurkt! gaisā pēc dzīvības, ķēve ar kumeļu pēc skaistuma un jaunības un jūras ķēniņa meita tā raud un raud, ka Atrastiņš pagalam. Te — necik ilgi — balodis ar dzīvību atpakaļ, ķēve ar jaunību, ar skaistumu atpakaļ. Un kā šie labi atpakaļ, tā vaskainais zirdziņš piegrūda galvu Atrastiņam pie pleca, balodis atkal iešāva dzīvību starpā, ķēve ar kumeļu jaunību ar skaistumu: tai pašā brīdī Atrastiņš atmodās, bet kāds atmodās? — tik stalts, tik skaists un jauns, ka kungam sirds vairs ne vietā — lai cērtot viņam arī kaklu nost un atmodinot par vēl jaunāku, staltāku, ja iespējams vien! Kungam tad nocirta kaklu; bet ne vairs balodis dzīvību nesa, ne ķēve ar kumeļu jaunību — tie aizskrēja gan, bet nenāca vairs atpakaļ — kungs palika miris.

Bet Atrastiņš ar jūras ķēniņa meitu saprecējās un dzīvoja labi.

25, 5, 5 (Jelgavas apg. Zamels Jankovskis uzr., Dr. A. Bielensteina kr.)

Viens kalps kalpoja saimniekam par grasi gadā. Un. kad to gadu bij izkalpojis — iemeta grasi dīķī — grasis nogrima dibina. Tad kalps sacīja: “Ja grasis grima dibina, tad neesmu labi kalpojis — kalpošu vēl vienu gadu par grasi!" Izkalpoja otru gadu — meta grasi dīķī — grasis atkal nogrima dibina, un viņš sacīja: “Ja tas grasis arī grima dibina, tad neesmu labi kalpojis — kalpošu vēl trešo gadu par grasi!” Izkalpoja trešo gadu — meta to grasi dīķī, tad visi trīs graši uznāca augšā. Viņš paņēma grašus un sacīja itin tā priecīgs: “Nu esmu kalpojis labi, nu iešu ar grašiem pasaulē!”

Aizgāja pasaulē — satika vienu vīru ar kašķainu zirgu un uzrunāja to: “Kur tu jāsi ar tik kašķainu zirgu?”

“Nekur nejāšu — vedu kašķaini nosist!”

“Ai, nesiti vis! — pārdodi labāk novārgušo lopiņu par manu gada algu!” Labi. Kalps paņēma zirgu un atdeva vīram savu gada loni — vienu grasi. Vīrs ievaicājās gan: “Vai tik vien gada algas tev bija?”

“Vairāk nebija; eji pie tā un tā saimnieka prasīt, ja netici!

Vai vīrs aizgāja jeb neaizgāja — tas nava zināms; bet kalps aizjāja kašķaino zirgu pie pirtnieka un sacīja tā: “Izkurini pirti par manu gada algu!” Labi. — izkurināja. Tad kalps ieveda kašķaino zirgu pirtī un mazgāja un pēra siltā garā, mīlīgā garā vienu lāgu, otru lāgu; kā pēra trešu lāgu — kašķis nolupa — zirgs laistījās vien, cik glums. Nu atdeva pirtniekam par pirts kurinājumu savu gada algu — otru grasi — un jāja projām. Bet pirtnieks brīnījās: “Vai tik vien gada algas tev bija?”

“Nebija ne vairāk; ja netici — prasi tam un tam saimniekam!”

To teicis, kalps piecirta savam spožajam zirgam un aizjāja, ka nolaistījās vien. Jāja, jāja — bet nu viņam iešāvās prātā: “Tā lieta nava pareizi! —zirgs man tik spožs kā izpeldināts, pašam darba drēbes mugurā!” Kamēr tā prātoja — ieraudzīja pretimnācēju svētdienas drēbēs.

“Klausies, draudziņ!” kalps iesaucās dikti, “mainīsim drēbes! man jājāj pasaulē — ar vecām netiktos kulties — solu tev piedevām visu savu gada algu!” Tas tūliņ mierā — velk savus svārkus zemē, kalpa mugura: kur nu tā gada alga piedevām? Kalps iedod trešo grasi un jāj projām — šis brīnās: “Vai tik vien gada algas tev bija?”

“Nebija ne vairāk; ja netici — prasi tam un tam saimniekam, kur trīs gadi kalpoju.”

To teicis, kalps piecirta zirgam un aizjāja, ka nolaistījās vien. Pajāja tādu gabalu — ieraudzīja sudraba spalvu uz ceļa un kāpa zemē to ņemt. Bet zirgs teica: “Neņem! — uzņemsi savu nelaimi.” Šis neklausa — ņēma un ņēma. Pa gabalem ieraudzīja zelta spalvu un kāpa zemē arī to ņemt. Zirgs atkal teica: “Neņēmi! uzņemsi savu nelaimi,” šis ņēma un ņēma. Pa gabalem ieraudzīja dimanta spalvu un kāpa no zirga zemē arī to ņemt. Zirgs atkal teica: “Neņēmi! — uzņemsi savu nelaimi,” bet šis ņēma un ņēma. Nu ar trim spalvām aizjāja tālāk un iejāja pie viena ķēniņa — tam prasīja darbu. Ķēniņš sacīja: “Mans vecais zirgu puisis aizjāja kāzās — pakopi tu tamēr zirgus!”

Labi, — tas viņam īsti esot pa prātam. Bet jaunais zirgu puisis par dienu zirgus nemaz nesukāja — par nakti vien. Tad ķēniņš tīšām gāja skatīties — kā par nakti var saredzēt to darbu strādāt? Aizgāja pie zirgu staļļa durvīm — pažūrēja pa durvju caurumu — ieraudzīja stallī sudraba gaismu un brīnīdamies vaicāja: “Kas tā par gaismu?” Kalps rādīja sudraba spalvu: “Te, te tā sudraba gaisma no tā!”

Nu ķēniņš plijās: lai jcle atdodot sudraba gaismas spalvu viņam! Atdeva, — kāpēc atkal neatdot, ja tik gauži lūdzas pats ķēniņš.

Bet otrā naktī ķēniņš atkal gāja žūrēt — kā šis nu bez sudraba gaismas gan saredzēs zirgus sukāt? Aizgāja — ieraudzīja zelta gaismu un nu vēl vairāk uzplijās: lai jele atdodot zelta gaismas spalvu viņam! Atdeva — ko darīsi, kad pats ķēniņš tā lūdzās.

Bet trešā naktī ķēniņš atkal gāja žūrēt — kā šis nu bez zelta gaismas gan saredzēs zirgus sukāt. Aizgāja — ieraudzīja dimanta gaismu un nu vēl vairāk uzplijās — lai jele atdodot dimanta gaismas spalvu viņam! Atdeva — ko darīsi, kad ķēniņš pats tik gauži lūdzas.

Bet nu bija joki, kad pārradās vecais zirgu puisis no kāzām — ķēniņš atraidīja to —jaunais esot daudz labāks — tam esot gaismas, visādas spalvas — kas šim? Tāda pārestība vecajam iekoda sirdī; par varu tas meklēja atriebties un apmeloja jauno zirgu puisi ķēniņam — tas esot plātījies, lielījies pat gaismu spalvu putnus ķēniņam pārnest, ja vajadzīgs. Ķēniņš, lētdabiņš diezgan, — aicina puisi — lai tūliņ gādājot tādus pašus putnus, kādas te iedevis spalvas! Nu šis aizgāja pie zirga, stāstīdams, ko ķēniņš pavēlējis darīt. Zirgs sacīja: “Kāpi man mugurā — jāsim!” Jāja, jāja — aizjāja pie vienas mājiņas — zirgs apstājas, — lai šis eimot iekšā pārgulēt nakti, viņš palikšot laukā un rītā pateikšot, kas darāms. Labi, — iegāja istabā, izgulējās — no rīta cēlās zirgu pakopt — zirgs bij jau apkopts un sacīja tā: “Eji nu no pirmās istabas otrā — tur atradīsi sudraba, zelta, dimanta putnus; tad eji trešā istabā — tur atradīsi skaistu ķēniņa meitu; beidzot eji ceturtā istabā — tur atradīsi divi mazas kmciņas — tās iesieni jājamās pātagas auklas galā vienu pa labi roki, otru pa kreisi; tad paņēmi ķēniņa meitu, paņēmi putnus un kāpi man mugurā; bet ceļā mums gadīsies plata, plata upe priekšā, kur netiksim pāri; siti tad pātagas auklu ar krūciņām ūdenī: ūdens tūdaliņ pašķirsies uz katru pusi — mēs pārjāsim pa sausumu, bet krūtiņas piesmelsies viena ar jaunības ūdeni, otra ar vecuma — tā pa labi roki ar jaunības, pa kreisi ar vecuma, bet pieglabā abas!”

Jaunais zirgu puisis tā darīja un dabūja putnus, dabūja meitu, dabūja krūciņas. Mājā jājot, gadījās upe priekšā. Nu sita ar pātagu — krūciņas piesmēlās, upe atšķīrās — šiem sausums pa kājām. Pārjāja mājā — ķēniņam pirmais vārds mutē — vai dabūjis putnus?

“Dabūju gan!” — bet ķēniņa meitu un krūciņas tas nerādīja vēl — tos bij paslēpis stallī. Ķēniņš, dabūjis sudraba, zelta, dimanta putnus, bija it priecīgs.

Bet nu vecais zirgu puisis apmeloja jauno — viņš esot lielījies ķēniņam skaistāko līgavu pārvest, kāda vien pasaulē esot.

Ķēniņš pasauca jauno zirgu puisi un tūdaliņ pavēlēja tādu meklēt — skaistāko līgavu viņam. Tad zirgu puisis atteica: “Ko es vēl meklēšu — man jau viņa pie rokas!” un atveda līgavu no staļļa (ik skaistu, tik skaistu kā sauli. Bet līgavai nepatika nestaltais ķēniņš: esot par vecu, kas nekas. Par to ķēniņš saīga un nesolījās ne ēst vairs, ne dzert vairs. Tad vecais zirgu puisis atkal apmeloja jauno: viņš esot lielījies jaunuma zāles ķēniņam pārnest, lai sūtot tikai pakaļ. Ķēniņš atsauca jauno zirgu puisi un tūliņ sūtīja jaunuma zālēm pakaļ, — lai meklējot pa pus pasauli, bet atrast vajagot! Puisis atbildēja: “Ko es vēl meklēšu — man jau viņas ira pie rokas!” un iedeva to krūciņu, kas pātagas auklā pa labi roki bij sieta. Ķēniņš iedzēra no krūciņas — tās bija jaunuma zāles — un palika par tik jaunu, tik staltu, ka prieks bija redzēt. Bet ķēniņš bij visgribis — ieraudzījis vēl otru krūciņu zirgu puisim rokā. tas vēlējās ir to izdzert un vēl jaunāks palikt; bet kā iedzēra no kreisās rokas krūciņas — it piepeži palika arvienu vecāks, arvienu vecāks, kamēr pavisam acīm redzot nosirmoja un nomira.

Nu jaunais zirgu puisis palika ķēniņa vietā — apņēma skaisto ķēniņa meitu par sievu un dzīvoja bez bēdām.

25, 3, 6 (Skrundenieku Būdniekos Jānis Kungs uzr., Brīvzemnieku kr.)

Vienam tēvam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Un viņam bija pulka lopu; bet pļava, kur lopus ganīja, nc visai liela, pie tam vēl ik naktis nāca sveši zirgi palīdzēt apēst. Tad tēvs ilgāki vairs nevarēja paciest — sūtīja gudros dēlus pļavu sargāt. Tie izsargājās — nenosargāja. Nu gāja muļķis uz savu laimi. Aizgāja iegūlās grāvī un gaidīja. Te pēc neilga laika nāca lieli zirgi, trekni zirgi, ielauzās pļavā un ēda. Tūliņ muļķītis krita lielā zirgu barā iel*šā un ķēra un kampa, bet vairāk nenoķēra kā vienu pašu baltu, vecu čapri; gan brēkādams, gaiņādams, vēlreiz skrēja baram pakaļ; bet čapris teica: “Ko tu brēkā, ko tu skraidi — kāpi labāk man mugurā un sāci jāt!”

Viņš uzkāpa mugurā —jāja — tā visi treknie zirgi pakaļ vecajam, baltajam zirgam. Pārjāja mājā ar visu baru — ko nu? jālaiž stallī. Salaida pilnu stalli un tad gāja brāļiem teikt, kas noticis un ko izdarījis. Bet brāļi — viltnieki — nogaidīja muļķīti aizmiegam, paņēma visus treknos zirgus un aizjāja projām. Rītā muļķītis izcēlās — atron savu balto vien un sāk brēkt; bet baltais mierina: “Ko tu brēci pēc treknajiem, kāpi tikai man mugurā!” Labi, — uzkāpa mugurā, aizgāja baltais pa zemi un pa jūru, ka nemaz nemanīja.

Bet jādams viņš atrada zelta pakavu un pacēla to; atrada zelta putna spalvu un pacēla to; atrada zelta cilvēka spalvu un pacēla to; beidzot iejāja vienā muižā, kur gudrie brāļi bij jau priekšā — viens bij salīdzis par vagari, otrs par modernieku. Muļķītis tad arī nekur tālāk nekūlies — salīdzis atkal par zirgu kopēju, vēl pieminēdams, ka viņam par nakti uguns nevajagot. Gudrie brāļi, padzirdējuši, ka šim par nakti uguns nevajagot, domājuši: “Jāiet skatīties, kāpēc šim nevajaga uguns?” Gājuši paslepus — ierauga — muļķītim miltu krīcītī spīd zelta pakavs un viss stallis tik gaišs kā dienā. Tad vecākais brālis atņēma zelta pakavu un teica: “Ja tu otram brālim arī tādu pašu pakavu negādāsi, tad tūliņ sagriezīsim tevi mārciņās!”

Neko darīt — muļķītis kāpa baltajam mugurā un jāja pa ūdeņiem, pa sausumu, ka vējš vien gar ausīm nožvīkstēja, kamēr atrada otrpus jūras zelta pakavu — tādu pašu kā tas pirmais. Pārnesa otram brālim pret rīta laiku pakavu — nu bija miers līdz vakaram. Bet vakarā brāļi atkal gāja skatīties. kā viņš bez uguns vai' iztikt un ieraudzīja miltu krīcī zelta putnu spalvu, kas tāpat spīdēja kā pakavs. Tad vecākais brālis atņēma spalvu un teica: “Ja tu, muļķīti, otram brālim arī tādu pašu spalvu negādāsi, tad mēs tevi sagriezīsim mārciņās!” Neko darīt — muļķītis kāpa baltajam mugurā un jāja pa ūdeņiem, pa sausumu kā vējš, kamēr otrpus jūras atrada tādu pašu spalvu kā pirms. Pārnesa brāļiem — nu bija miers. Bet vakarā brāļi atkal gāja skatīties, kā viņš bez uguns var iztikt, un ieraudzīja miltu krīcī zelta cilvēku spalvu, kas tāpat spīdēja kā pakavs ar putnu spalvu.

Tad vecākais brālis atņēma zelta cilvēka spalvu un teica: “Ja tu, muļķīti, otram brālim arī tādu pašu spalvu negādāsi, tad mēs tevi sagriezīsim mārciņās!” Neko darīt — muļķītis kāpa baltajam mugurā un jāja pa ūdeņiem, pa sausumu kā vējš, kamēr otrpus jūras atrada zelta cilvēku — ķēniņa meitu. Bet to viņš negribēja ne par ko brāļiem atdot, tādēļ paslēpa meitu un sacīja brāļiem, ka nevarējis meklējamo atrast. Gudrie brāļi sapīka un tūliņ graizīja muļķīti sīkos gabaliņos. Bet muļķītis mirdams gauži lūdzās: lai brāļi viņa miesas gabaliņus vēl samīdot ar balto jājamo zirdziņu labi smalki, ka ne pazīt nevar. Brāļi to darīja, domādami: “Muļķītim vēl sliktāki, kad samīdīs!” Bet tā nebija vis — līdz ko sāka mīdīt, tā piepeži gabaliņš ar gabaliņu saradās kopā, saaugdami, sadzīdami un nu muļķītis izgadījās tik stalts, tik skaists zirga mugurā, ka tur lai paskatās vien, kas nava redzējis.

Un taī pašā acumirklī muļķītis aizjāja, paņemdams līdz savu ķēniņa meitu. Kur viņš aizjāja, to brāļi vairs nedabūja zināt.

25, 3, 11 (Ozolnieku Tiltiņos Mezevsku Jānis uzr., JLB RN V R. kr.)

Vienam tēvam bija trīs dēli un priekš katra dēla desmit dālderi naudas. Vecākais dēls teica kādu dienu: “Tēvs, dod man manu daļu; man tīkas iet pasauli apraudzīt.” Tēvs viņam iedeva pienākošos desmit dālderus, un dēls aizgāja. Viņš gāja, gāja caur mežiem, pa laukiem un malu malām. Mežmalā viņš uzgāja mazu mājiņu, kurā vecs vīriņš dzīvoja. “Ko tu. dēls, te meklē?” vecītis viņam uzprasīja. Zēns atbildēja: “Es eimu pasauli apraudzīt.” Vecītis viņu aizveda uz kūti, parādīja tam kādu bučiņu un prasīja: “Dēls, cik dosi man par šo bučiņu?” “Došu tev, cik kule spēs,” zēns atteica un samaksāja desmit dālderu. Aizejot vecītis teica: “Ja tu teiksi uz bučiņu “Bučiņ, sper!” tad viņš dālderus simtiem izspers.” Zēns aizgāja ar nopirkto bučiņu uz māju pusi.

Viņam uznāca nakts, un tas pārgulēja kādā krogā. Gulēt iedams, viņš piekodināja krodzeniekam, lai tas neteic vārdu: bučiņ, sper! Krodzenieks, ziņkārīgs, kā jau krodzenieki mēdz būt — gribēja izzināt, kas noliks, kad šos niecīgos vārdus teiks — piegāja, kad zēns jau bija gulēt aizgājis, — pie bučiņa un teica: “Bučiņ, sper!” Tiklīdz kā krodzenieks šos vārdus bij izteicis, te buciņš izspēra simtiem dālderu. Tādu brīnumu redzēdams, krodzenieks paglabāja zēna bučiņu un ielika viņa vietā citu. Zēns, no rīta izcēlies, no blēdības nekā nezinādams, paņēma bučiņu un gāja mājās. Mājās pāriedams, dēls — tēvu ieraudzījis — saka: “Bučiņ, sper! bučiņ, sper!” bet buciņš nesper vis. Kad tēvs vēl dzirdēja, cik par bučiņu samaksājis, tad ņēma kaučuku un zēnu krietni sapēra.

Nu otrs dēls prasīja tēvam savus desmit dālderus. Tos dabūjis, viņš aizgāja tāpat pasaulē apraudzīties. Arī viņš uzgāja to pašu mazo mājiņu, kufā dzīvoja vecais vīriņš. “Ko, dēls, meklē?” jautāja vīriņš. “Eimu pasauli apraudzīties.” Vīriņš noveda zēnu pie kāda galdiņa un prasīja: “Dēls, cik tu man dosi par šo galdiņu?” “Došu, tēvs, ko kule spēs,” zēns atbildēja, samaksāja desmit dālderu un paņēma galdiņu. Aizejot vecītis teica: “Ja tu teiksi: “Galdiņ, klājies!” tad galdiņš būs pildīts visādiem ēdieniem, dzērieniem.” Zēns griezās uz savām mājām atpakaļ. Iedams tas uzgāja to pašu krogu, kurā vecākais brālis bija gulējis — arī viņš tur pārgulēja. Gulēt iedams, viņš piekodināja krodzeniekam, lai nesakot: galdiņ, klājies! Bet krodzenieks tomēr teica. Krodzenieks galdiņu pārmainīja ar citu. Zēns no rīta uzcēlies, un no tādas blēdības nekā nezinādams, paņēma galdiņu un aizgāja. Mājās pārgājis, tas izteica tēvam galdiņa īpašības. Tevs teica: “Galdiņ, klājies!” bet galdiņš neklājās vis, un tēvs ņēma atkal kaučuku un zēnam labi sadeva.

Beidzot arī jaunākais dēls gribēja iet pa pasauli. Tevs iedeva tam naudu un dēls aizgāja. Arī šis uzgāja mazo mājiņu. Vecīts tam rādīja sprigulīti tarbiņā un prasīja: “Dēls, ko dosi man par šo sprigulīti? Ja saka “Sprigulīt, laukā!” tas izlec no šīs tarbiņas un dod, vai acs, vai galva.”

“Došu, tēvs, ko kule spēs,” zēns atbildēja un samaksāja vecītim desmit dālderus, paņēma sprigulīti un griezās uz mājām. Arī viņam uznāca nakts pie tā paša kroga, un viņš palika te par nakti. Gulēt iedaries, tas krodzeniekam piekodina, lai nesaka: Sprigulīt, laukā! Bet ziņkārīgais krodzenieks — ar bučiņu, galdiņu bagāts palicis, — pārkāpj arī šoreiz piekodinājumu. Bet tavu nelaimi! — tiklīdz izteica: “Sprigulīt, laukā!” te sprigulīts no tarbiņas ārā, krodzeniekam virsū un dod, kur tik trāpa, vai acs, vai galva. Krodzenieks sāka mukt. sprigulīts tam pakaļ un dod, ka dod.

No trokšņa uzmodās zēns. Krodzenieks, no sprigulīša nevarēdams nekādi atgaiņāties, gāja zēnu lūgties, lai sprigulīti apturētu. Zēns atteica: “Tik tad apturēšu sprigulīti, kad tu atdosi manu brāļu lietas: bučiņu, galdiņu.” Krodzenieks apsolījās. Zēns nu apturēja sprigulīti, teikdams: “Mīļais sprigulīt, cji labāk nogulies tarbiņā!” Bet krodzenieks liedzās to dot, ko bij apsolījis, kad sprigulīts apstājās. Zēns uzsauca sprigulītim: “Sprigulīt, laukā! un dodi otrtik daudz!” Sprigulīts arī tūlīt ārā un dod atkal krodzeniekam, kur tik trāpa, otrtik daudz, kā pirmo reizi. Krodzenieks sāka atkal lūgties, lai tik sprigulīti apsaucot — būšot jau visu atdot. Zēns apsauca, bet krodzenieks vēl negribēja dot, teikdams, ja nebūtu sists, tad gan atdotu — sitienu dēļ ne par ko nebūšot atdot. Zēns uzsauca atkal sprigulītim: “Sprigulīt, laukā! un dodi trīsreiz tik daudz!”

Sprigulīts arī tūlīt no tarbiņas ārā un dod krodzeniekam, kur klāt tikdams, kamēr krodzenieku gandrīz pavisam pasita. Zēns sprigulīti tik tad apsauca, kad krodzenieks bija licis bučiņu, galdiņu atnest. Zēns izmēģināja abjus, vai tiešām tie ir pareizie, un tik tad, kad tos par tādiem bij atradis, griezās uz mājām, levs ar abjiem brāļiem viņu sagaidīja un ņēmās tūlīt visas trīs lietas izmēģināt. Ar naudu, ko buciņš saspēra, tie izrīkoja lielas viesības. Viesi nepaspēja visa baudīt, ko galdiņš tiem no ēdieniem, dzērieniem gādāja. Pēc viesībām katrs brālis paņēma savu īpašumu: vecākais — bučiņu; vidējais — savu galdiņu; jaunākais — sprigulīti, un visi dzīvoja laimīgi.

25, 3, 12 Zaļeniekos Hibšmaņu Edžus uzr., JI.B UN V U. kr.)

Kādā pavasara rītā nodarbojās zemnieciņš, uzcītīgi ardams ceļmalā. Viņa nodzītais zirdziņš vairs nemaz negrib iet ap launaga laiku un uz priekšu tik padzenams ar lieliem negaliem. Arājs — apstājies vagas galā. lai ļautu zirdziņam atvilkties — ierauga braucam lielkungu. Te zemnieciņam šaujas prātā joks — viņš, ceļos nometies, liekas ko meklējam. Lielskungs, garām braukdams, redz, ka zemnieciņš izņem no patlaban izmestajiem zirga mēsliem spožu dālderi un — to apskatījis — smīnēdams iebāž kulē. Viņš izbrīnējies prasa: kā tur ticis dālderis? “Jā, redziet, cienīgs lielskungs,” saka zemnieciņš. “man ar saimniecību negrib un negrib iet uz priekšu; ja man nebūtu šā labā zirdziņa, tad jau ne maizes kumosa man nebūtu. Viņš izsviež mēslojot katru reizi dālderi līdzi.”

Šie vārdi bij kā uguns pakulās — lielkungam deg pēc zirģeļa. Viņš domā: ja zirģelis, pie saimnieka slikti misdams, dod dālderi, tad pie pilnas siles tas dos desmit dālderu. Lielkungs prasa zemnieķelim, vai tas negribot pārdot zirģeli. 1as no tam negrib ne dzirdēt; bet, kad lielskungs viņam pārlieku virsū mācas, tad atdod tas tam zirģeli par sieku naudas. Lielskungs liek zirģeli pārvest uz muižu un salūdz daudz augstu kungu, lai tie apbrīnotu viņa dālderu zirģeli. Viesi, stallī sanākuši lielā skaitā, gaida ziņkārīgi, nepacietīgi uz acumirkļa, kur zirdziņš sāks birdināt dālderus. Kungiem arī nav ilgi jāgaida, — labi paēdušais zirģelis izmet mēslus — bet, tavu brīnumu! nav un nav dālderu. Kungs un viesi saskaišas, un pēdējie izklīst dusmīgi.

Kungs sabozies dodas uz otru rītu, labu nūju rokā, uz zemnieka mājām, lai viņu pārmācītu. Rijā ieejot kungs redz: zemnieks sēž mierīgi; tam priekšā katliņš, kurā vārās ūdens no uguns nesildīts. Kungs aizmirst pavisam sava nodoma un vēlas nopirkt brīnišķīgo katliņu, kuru tam zemnieks arī beigās atdod par sieku naudas. Lielskungs atkal salūdz viesus; bet tie, velti izgaidījušies katliņu vārāmies, aizbrauc vēl dusmīgāki, nekā pirmo reizi. Tagad 11u kungs bija tik dusmīgs, ka vai no ādas sprāga, skrēja uz zemnieka mājeli, lai varētu pārmācīt viltnieku.

Lielskungs, pienācis pie rijas, dzird, ka zemnieks baras ar savu sievu, ka visa rija skan. Rijā iegājis, viņš nogaida, kamēr sapiktotie beigtu bārties; bet, kas nu! tā bij tik tas ievads — beigas bija jo briesmīgas — zemnieks, sakaitināts par sievas bezkaunību, pakampj lielu dunci un iegrūž to sievai sānos. Tā saļimst. Lielskungs, sabijies, sāk bļaut uz zemnieka, ko tas esot padarījis. Bet šis tik skaļi iesmejas, paņem kādu stabulīti, pieliek to sievai pie mutes, iepūš tai dvašu — nu sieva uzceļas spirgta, vesela.

Lielskungs nu par visu negalu grib pirkt brīnišķīgo stabulīti, lai varētu pārmācīt savu dusmu pūci. Galā arī atdod zemnieks stabulīti par sieku naudas. Lielskungs nu trešu reizi salūdz viesus un nodur savu sievu viņiem klāt esot. Sapulcējušies iztrūkstas par tādu slepkavību; bet lielskungs tik pasmīn un pūš savai sievai dvašu nāsīs. Tomēr, kā ļaudis teic, viņa neesot vis uzcēlusies, bet kungs aizdzīts uz to riju, kur tam neticies iet.

Tā 11u nāca mūsu zemnieciņš pie bagātības un zināja izsargāties no lielkunga bārdzības. Ne zirgs, ne katliņš, ne stabulīte nebij burvīgi — dālderi bij pats zemnieks ielicis zirga mēslos, katliņu bija darījis vārošu, taī ielikdams nokaitušas dzelzis, stabulīti par burvīgu un dūrienu par nekaitīgu darījis, piesiedams sievai pie sāniem pūsli ar asinīm pildītu un viņu pašu nemaz neaizķerdams ar dunci.

25, 4, 1 (Lieģos Jānis Dīcmanis uzr. savā “Pasaku vācelītē”)

Citreiz bija putns — Bolbons vārdā. Šis putns bijis liels un smuks, un viņam bijuse zelta būdiņa, kur viņš gulējis. Šo putnu gājuši daudzi meklēt, bet nevienam neizdevies to noķert. Kādam tēvam bijuši trīs dēli: divi gudri, viens muļķis. Vecākais dēls arī gāja meklēt šo putnu. Viņš, pa ceļu iedams, uzgāja krogu, kur daudz ļaužu bij sapulcējušies. Ļaudis prasīja, kur viņš ejot. “Eimu meklēt Bolbones putnu.” Ļaudis ttjica: “Nu, jaunais cilvēks, tad tu arī vairs atpakaļ nepārnāksi. No visiem, kas uz turieni noiet, neviens nepārnāk.” Gudrais dēls teica: “Kas ir iesākts, tas ir jāizdara.” 1b sacījis, viņš aizgāja no kroga.

Ceļš iegriezās lielā, biezā mežā. Pa mežu iedams, viņš vienumēr uz augšu, uz kokiem, lūkojās, vai neieraudzītu kur kādu putnu. Ta ejot no nejauši viņam kāds ar itin aukstu, kā miroņa roku, pie kreisā vaiga piesita. Pagriezās uz to pusi — ieraudzīja lielu koku, kurš acīm redzot auga, un galotnē bija zelta būdiņa. Pēc maza brītiņa tur atskrēja putns, nometās uz koka zariem un sauca: “Vai te ir kāds putniņš? Ja ir kāds, tad lai atsaucas “Putniņ, atdusies!” Putns, gribēdams īsti pārliecināties, vai tik kāds nebūtu viņa tuvumā, vēlreiz sauca: “Ja kāds putniņš te ir, tad lai atsaucas “Putniņ, atdusies!” Gudrais dēls iesaucās: “Putniņ, atdusies!” Tik ko bij izteicis tos vārdus, viņš palika par koku.

Nevarēdami mājās sagaidīt vecāko brāli, gāja atkal vidējais brālis meklēt putnu. Bet šim gāja tāpat kā vecākajam brālim: pārvērta par koku.

Nu gāja muļķis — jaunākais brālis. Viņš nonāca pie tā paša kroga, kur viņa divi brāļi bij piegājuši. Tur tagad arī bij liels pulks ļaužu sanākuši. Ļaudis prasīja, uz kurieni viņš ejot. Viņš atteica, ka ejot meklēt Bolbones putnu.

Tur pie kroga drusciņ atpūties, viņš devās lieliem soļiem atkal uz. priekšu — nonāca tumšā, biezā mežā. Pa mežu ejot uz reizi viņam tāpat kā brāļiem auksta roka pie kreisā vaiga piesila. Pagriezās — ieraudzīja koku, acīm redzot augam, un galotnē zelta būdiņu. Viņš tāpat paslēpās, gribēdams noskatīties, vai zelta būdiņā tik nebūs meklējamais putns. Pēc kāda laiciņa atskrēja lielais putns, uzmetās uz minētā koka zariem un sauca: “Ja te kāds putniņš ir, tad lai atsaucas “Putniņ, atdusies!”” Bet muļķis cieta klusu. Putns vēl trīs reizes tāpat sauca. Bet, kad neviens neatsaucās, tad putns ielīda savā zelta būrķinā, domādams, ka neviena nav tuvumā. Muļķis, to visu noskatījies, klusiņām pielīda putna būdiņai klāt un durvis aiztaisīja cieti.

Putns, redzēdams sevi apcietinātu, sacīja uz muļķi: “Tu nu esi mans kungs, un es esmu tavs kalps. Lūdzams nedari man tikai pāri; es tev varu kādreiz būt liels palīgs. Še tev mans gredzens, paglabā to cieti; kad tev kādreiz grūti iet, tad tik pabrucini gredzenu — būšu tūliņ pie tevis.” Muļķis prasīja: “Putniņ, vai mani divi brāļi te nav bijuši?” Putns atteica: “Te viņi ir gan bijuši. Šie divi koki ir tavi brāļi.” — “Vai viņus var atkal pataisīt dzīvus?” — “Viņus var gan pataisīt dzīvus. Pagrābi no šīm smiltīm kādas pārs, trīs saujas, uzbēri uz kokiem, tad tie paliks par dzīviem cilvēkiem.”

Muļķis nu apbārstīja tos divus kokus un viņa brāļi bija atkal dzīvi. Brāļi pateicās muļķim un bija ļoti priecīgi, ka bij atkal tapuši dzīvi. Muļķis nu grāba smiltis, apbārstīja visus kokus un par lielu brīnumu visi koki palika par cilvēkiem. Visi šie koki bij reiz bijuši cilvēki. Viņi, tāpat kā muļķa brāļi, bij gājuši meklēt Bolbones putnu, bet visi no putna par kokiem apburti. Visi muļķim sirsnīgi pateicās un priecīgi aizgāja katrs uz savām mājām.

Muļķis un viņa brāļi paņēma zelta būrķinu ar putnu un arī aizgāja uz mājām. Viņi nonāca pie liela tilta, kas bij taisīts pār lielu upi, un tur viņiem nu vajadzēja pāri iet. Muļķim uznāca miegs — viņš pie tilta apgūlās. Kad gudrie brāļi redzēja muļķi aizmiguši, tad viņi to iegrūda patiltē. Gudrie nu paņēma viņa putnu ar būrķinu un aizgāja uz mājām.

Muļķis krizdams bij iekritis nogrimušā, palādētā pilī. Tanī pilī viņš atrada jaunu, ļoti skaistu jaunavu. Šī, muļķi ieraudzījuse, skumīgā balsī sacīja: “Vai, mīļais jaunekli, kur tu tagad esi ienācis! Slikti tev būs, kad mans kungs pārnāks. Viņš ir ļoti dusmīgs un pie tam vēl briesmīgi stiprs — viņš tevi saplēsīs.” Šādi jaunavas vārdi gan padarīja muļķi domīgu, bailīgu, bet viņš atminējās putna gredzenu — palika jau drošāks.

Pirms skaistās jaunavas kungs pārnāca, viņš pabrucināja putna gredzenu. Te acumirklī atskrēja lielais Bolbones putns ar lielu pulku kapa vīru un prasīja muļķim, kas darāms. Viņiem tā vēl runājot, varenais pils valdnieks skrej mājās. Tiklīdz tas pils pagalma vārtos parādījās, te putna kara spēks to nomaitāja. Pēc tam viņi gāja pilī, un kur tik kādu velna pilnu cilvēku atrada, to kapi vīri tūliņ nokāva. Tad kapi vīri no pils mantām itin visu pārnesa muļķa mājās. Viņš nopirka lielu zemes gabalu un palika par lielu, varenu valdnieku, apprecēdams skaisto jaunavu. Arī Bolbones putns palika pie viņiem.

25, 4, 2 (Rumbeniekos Brivnieku Liesma uzr., JLB RN V R. kr.)

Kādam tēvam bija trīs dēli — divi gudri, trešais muļķis. Viņam bija arī zelta kvieši. Bet viņos nāca ik dienas zelta putnis un noknāba vienu vārpu. Iēvs sūtīja vecāko dēlu putnu meklēt. Viņš jāja, jāja — iejāja biezā mežā. Tur bija vecs kroģelis un pie tā piesietu daudz zirgu — visuvisādu, kādu nekādu, vecu, jaunu, staltu un vāju kā redeles. Viņš piesēja tur arī savu zirgu, iegāja krogā un apvaicājās par zelta putnu. Krodzenieks stāstīja, ka mežā esot zelta putns zelta būrītī, pakārts lielā kokā.

Dēls nu devās kājām meža biezumā putnu meklēt. Viņš dzirdēja jau no tālienes putnu brēcam un — piegājis pie tā koka, kur zelta būrītis karājās — prasīja: “Kāpēc tu brēc? kas tev kaiš?” Tur stāvēja divi čupas smilšu: viena baltu, viena sārkanu. Putnis paņēma knābī sārkanās smiltis un uzbēra tās viņam uz galvu — viņš palika par koku.

Kad nu vecākais dēls nepārnāca, tad gāja vidējais viņu un putnu meklēt. Viņš jāja, jāja — piejāja pie tā paša kroģeļa, kur krodzeniekam prasīja, vai nav tāda un tāda jātnieka redzējis? — un kam tie pulka zirgu, ka visi te piesieti? Krodzenieks teica: “Tāds jātnieks bija gan te; tas atstāja te, tāpat kā daudzi citi, savu zirgu un gāja zelta putnu meklēt. Putnis tepat mežā katru dienu brēc; bet tie, kas gājuši viņu meklēt, nav atnākuši atpakaļ.

Vidējais dēls gāja nu kājām meža biezumā un nonāca arī pie tā koka, kur zelta būris karājās. Zelta putnis brēca, ka ne aizklausīties nevarēja. Viņš prasīja putnam: "Kas tev kait? kāpēc tu brēci?” Putnis, paņēmis knābī no sārkanām smiltīm, uzbēra tās viņam uz galvu, un tas palika tūliņ par koku.

Kad nu arī otrs dēls nepārnāca, tad tēvs izvadīja jaunāko — muļķīti — savus brāļus un putnu meklēt. Viņš jāja tāpat kā vecākie brāļi — nojāja pie tā paša kroģeļa. Zirgu piesējis, tas nemaz negāja iekšā. Nekā neprasījis, gāja uz mežu. Mežā satika viņu nabadziņš. Tas sacīja: “Es zinu, tu meklē zelta putnu. Viņš ir pašā meža vidū zelta būrī. Ja tu viņu gribi dabūt, tad sargies viņam ko prasīt, ar viņu runāt, kamēr neesi viņa gredzenu rokā dabūjis.” Nabaģelis bija Dieva eņģelis.

Muļķītis nu gāja uz meža vidu un dzirdēja jau no tālienes putnu nejauki brēcam. Kad viņš piegāja pie tā koka, kurā būrītis karājās, putnis kliedza, vaimanāja tik žēlīgi, ka muļķītis jau gandrīz gribēja sākt runāt. Bet viņš apdomājās un nerunāja vis, lai arī putnis brēca kā brēkdams. Muļķītis kāpa tikai kokā un paņēma būri ar visu putnu. Putnis, novilcis no savas kājas gredzenu, iedeva to muļķītim un sacīja: “Nu tev ir brīv runāt — es tagad esmu tavs. Ja tev kādas briesmas uznāk jeb citādi kā manis vajaga, tad pabērzē gredzenu — tūliņ pie tevis būšu.”

Muļķītis prasīja: “Kur ir mani brāļi?” “Tie abi!” putnis teica un rādīja uz divi tuvumā stāvošiem kokiem. “Ja tu būtu runājis, tad arī tev es būtu uzbēris sārkanās smiltis, un tu būtu par koku palicis.” Muļķītis lūdza, lai viņš viņus pataisot atkal par cilvēkiem. Putnis ņēma nu no baltajām smiltīm un bēra uz kokiem. Nevien muļķīša brāļi, bet vēl simtiem koku palika par cilvēkiem, kas visi bija gājuši zelta putnu meklēt. Visi nogāja pie kroga, paņēma savus zirgus un jāja līdzi muļķītim. Viņi nojāja pie lielas upes, atpūtināja zirgus — muļķītis aizmiga. Vecākie brāļi iesvieda muļķīti ūdenī, paņēma zelta putnu, pārnesa viņu mājās un rādīja tēvam, teikdami, ka tie viņu dabūjuši. Bet putnis brēca un brēca vienā gabalā — brāļi viņu turēja ieslodzītu.

Ūdenī iesviesto muļķīti uzņēma ūdens meita un ienesa viņu zītara pilī. Tur dzīvoja briesmīgs velns, kas aizgāja katru dienu un pārnāca vakarā. Glābēja rādīja jauno puisi citām ūdens meitām, un viņas visas nobēdājās, kaut varētu viņu kur paslēpt, lai velns pārnākdams viņu nevarētu rokā dabūt, 'la pate, kas viņu pilī ienesa, ielika viņu savā skapī. Tūliņ pārnāca arī velns. Pilī ienācis, viņš sāka briesmīgi rūkt, lādēt. “Te ir kāds iekšā; es saožu cilvēka smaku,” tas brēca, apkārt ošņādams. Muļķītis aiz bailēm žņaudzīja rokas un tā viņam pabērzējās putna gredzens. Tūliņ bija zelta putnis klāt — prasīja, ko vēloties. “Eji, nokauji briesmīgo velnu, kas pilī pie ūdens meitām atronas!” Putnis tūliņ aizskrēja, un pēc brītiņa bija velns jau pagalam.

Muļķītis dzīvoja zītara pilī un apprecēja to meitu, kas viņu bija izglābuse. Reiz viņi brauca pie tēva ciemoties. Zelta putnis laidās priecīgi tam pretī. Muļķītis sūdzēja tēvam, ka viņš putnu dabūjis, bet brāļi tam to atņēmuši.

pašu ūdenī iesvieduši. Tēvs ļoti noskaitās un gribēja tūliņ savus vecākos dēlus sodīt; bet muļķītim bija brāļu žēl — viņš par viņiem aizlūdza. Tomēr tie paši aiz kauna un dusmām nogalinājās.

25, 5, I (Dobelniekos Viļķeni Kārlis uzr., JLii RN V R. kr.)

Kādam tēvam bija trīs dēli — vecākais un vidējais gudri — jaunākais muļķis. 'Ievs saslima, un labdari nevarēja viņu izdziedināt. Te tēvs sapņoja trīs naktis no vietas (un katru nakti trīs reizes), ka aiz deviņām valstīm liels mežs, mežā maza mājiņa, apsargāta no visādiem zvēriem; mājiņā zelta gailis — ja šo viņš apēstu, tad izveseļotos. Tēvs stāstīja dēliem dīvaino sapni, un šie apgalvoja, ka tas tiešām tā būšot; jo citādi nebūtu sapnis tik daudz reizes atkārtojies. Ievs bija tais pašās domās un sūtīja vecāko dēlu pēc zelta gailīša — iedeva tam brangu zirgu, ko jāt, un krietnu naudas zutni, lai garā ceļā nebūtu jācieš trūkums.

Pagāja divi gadi no tā laika, ka dēls bija aizjājis pēc zelta gailīša un nebija vairs pārradies. Ievs nu sūtīja vidējo dēlu pēc zelta gailīša — iedeva tam brangu kumeliņu, ko jāt. un daudz naudas. Pagāja atkal divi gadi. bet nepārnāca neviens no dēliem. Jaunākais dēls nu lūdza tēvam, lai viņu laižot pēc zelta gailīša, varbūt viņam laimēšoties to dabūt. 'Ievs nelaida dēlu, sacīdams: “Kad gudrie dēli nevarēja dabūt zelta gailīša, ko tad tu, muļķīti, izdarīsi!" Bet dēls nerima lūgties, kamēr tēvs pielaidās un viņu arī laida pēc zelta gailīša. Iedeva tam nātna ķēvīti un trīs pimbcri ceļa naudas.

Muļķītis jāja, jāja — tam pietrūka ceļā naudas un nu bij jāgavē. Te izdzirda viņš prieka vēsti, ka taī valstī, kurā bija iejājis, varot ēsties iet ar ķēniņa meitu: ja viņš noēdot meitu, tad iegūstot to par sievu, ja ne, tad jāpaliekot par vērgu ķēniņam. Muļķītis domā: “Mani jau pats nelabais nenoēdīs!” Labi. Pataisa gārdu ēdienu: muļķis un meita sāk ēst. Iztukšo pirmo bļodu — princese grib iet ieliet ēdienu; bet muļķis viņu attura, sacīdams: “Jums jau neklājas liet, lai lej sulainis.” Sulainis ielej. Nebija abi ne pusbļodas iztukšojuši — ķēniņa meita apstājas ēst un atzīstas par pārspētu. (Ar citiem ēdējiem ķēniņš bija izdarījis blēdību: viņam bija trīs meitas, uz mata vienādas. Kad pirmā meita iztukšoja bļodu — tā gāja smelt, un taī brīdī slepeni pārmainījās ar otru māsu, šī atkal ar trešo māsu.)

Ķēniņš deva nu muļķim pusi no valsts un meitu par sievu; bet viņš atlūdzās, teikdams, esot jāmeklē līdzeklis, ar ko tēvu izdziedināt; lai aizsūtot tēvam trīs vezumi zelta, trīs sudraba — pietikšot. Dabūjis zināt, ka starp ķēniņa vērgiem arī viņa brāļi (kas nebija noēduši ķēniņa meitas) — muļķis lūdzās ķēniņam, lai viņus atsvabinot un pārlaižot mājās ar apsolīto zeltu, sudrabu. Ķēniņš izpildīja lūgumu. Muļķis paņēma labu tiesu naudas un jāja atkal pēc zelta gailīša.

Beidzot sasniedza muļķis lielo mežu, bet nevarēja uziet mājiņas, lai gan cītīgi tās meklēja. Ta meklējot, tas satika mazu. mazu vīriņu ar garu, baltu bārzdu. Tam izstāstīja muļķītis savas bēdas un lūdza, vai nevarot parādīt ceļu uz mazo mājiņu. Vecītis — parādījis ceļu uz mājiņu — sacīja: “Neeji tagad tūliņ mājiņā — nogaidi pusdienas laiku, kur visi zvēri 4&gt;ulēs, un tu varēsi iešmaukties nepamanīts; bet nepalieci ilgi — zvēri uzmodīsies, un tad nevarēsi agrāki ārā tikt, kā tik otrā dienā ap pusdienas laiku.” Muļķis pateicās sirsnīgi par padomu un jāja priecīgi uz mājiņu. Mājiņas tuvumā nokāpa no ķēvītes, sapina — laida zālē ganīties. Pienāca pusdienas laiks. Zvēri sagula.

Muļķis iegāja mājiņā — tur bija daudz istabiņu. Iegājis vienā istabiņā — atrada uz galda maizes klaipu. Pacēlis maizes klaipu — lasa viņš: ja kur nav audzis uz lauka septiņi gadi ne labības grauds, tad — lai atkal augtu labība — jāiedrupina no maizes klaipa kādas drusciņas lauka stūrītī. Otrā istabiņā tas atrod buteli pilnu ar ūdeni. Apakš buteles bija rakstīts: kur septiņi gadi nav bijis ne ūdens pilītes, tur — lai rastos ūdens —jāielej kādā akā drusku no šīs buteles. Trešā istabiņā tas atrada zelta gailīti. Muļķis izgāja visas istabiņas un redzēja daudz brīnuma lietu.

Pašā beidzamā istabiņā ieejot, tas palika stāvot kā apburts. Zelta sienas tur mirdzēja, laistījās visādās krāsās, tā ka viņam apžiba acis. Nekad tas nebija redzējis tāda spožuma, tāda greznuma. Bet vēl vairāk tas izbrīnījās, ieraudzījis pie galda sēžam daiļu jaunavu. Jaunava viņu laipni uzaicināja piesēsties, teikdama, ka tai reti gadoties ar cilvēkiem satikties. Muļķis paklausīja uzaicinājumam un piesēdās. Triecot pārgāja laiks ātri. Metās jau vakars; muļķis nu tik atģidās, ka jāiet; bet nu jau bija par vēlu: bija jau sacēlušies zvēri. Muļķis palika mājiņā pa nakti. No rīta šķiroties, jaunava tam uzmauca pirkstā savu dimanta gredzenu. Iziedams viņš paņēma gailīti, buteli. maizes klaipu — uzlēca ķēvītei mugurā, devās taisni uz mājām.

Jādams tad nonāca kādā valstī, kur bija visi ļaudis tērpušies sēru drēbēs. Viņš prasīja ļaudīm: kāpēc šie sērojot? Tie atbildēja, ka septiņi gadi nav uzauguse labība —jāpārtiekot no koka saknēm, lapām, zālēm. Ja kāds varētu atdot zemei audzelību, tas dabūtu ķēniņa daiļāko princesi par sievu un vēl pus valsti. Muļķis aizgāja pie ķēniņa un teicās atdot zemei audzelību. Labi — atdeva ar maizes klaipu audzelību, bet princesi ar pus valsti neņēma, aizbildinādamies, ka jāsteidzoties pie tēva. “Aizsūtiet manam tēvam trīs vezumi zelta, trīs sudraba — pietiks.” Pateicis, kur tēvs dzīvo, tas jāja projām.

Jādams iejāja atkal kādā valstī, kur ļaudis bija tērpušies sēru drēbēs. Viņš prasīja: kāpēc šie sērojot? “Kā lai nesērojam,” atbildēja ļaudis, “septiņi gadi mums nav bijis ne lietus pilītes. Kas varētu apgādāt, ka ūdens ir atkal visās upēs, ezeros, akās, tam ķēniņš dotu savu skaistāko princesi par sievu un vēl pusi no valsts.” Muļķis nogāja pie ķēniņa, iepilināja no buteles akā — tūliņ visos ezeros, upēs, akās bija ūdens papilnam. Ķēniņš gribēja muļķītim dot apsolīto algu, bet tas aizbildinājās kā agrāk — sacīja: “Aizsūtiet manam tēvam trīs vezumi zelta, trīs vezumi sudraba — tad jau pietiks.” Pateicis, kur tēvs dzīvo, tas aizjāja projām — tiešām uz mājām. Tevu gan atrada vēl dzīvu, bet tuvu pie miršanas. Apēdis gailīti, tas ātri atžirga.

Muļķis no saviem piedzīvojumiem daudz nekā nestāstīja brāļiem — strādāja pa vecam, kā bija strādājis. Bet brāļi viņu muļķoja, kā agrāk, tā arī tagad.

Otrā gadā jaunavai tur mājiņā piedzima dēls. Tas auga spirgts, vesels kā rutks. Septiņus gadus vecs būdams, tas prasa mātei: “Mem, kur tagad mūsu tēte? vai tad man tētes nav?” Māte nosarkst un pasmejas par mazo gudrenieku. Bet, kad puisēns arvienu prasa pēc tēva, tad māte saka vienu dienu: “Nu, dēliņ, rītu iesim meklēt tēti.”

No rīta — savas lietas līdzi paņemdama — tā atstāj ar dēliņu mazo mājiņu. Visi zvēri iet viņai līdzi. Nonāk kādā valstī, redz jaunava sešus vezumus ar zeltu, sudrabu. Prasa ļaudīm: “Kur tik vedīs?” Šie stāsta par labdari, kas darījis viņu laukus audzelīgus — ka vedot zeltu, sudrabu tam par atmaksu. Jaunava noskārst, ka labdaris tas pats jauneklis, kas reizi viņu apmeklējis: jo maizes klaipa trūka istabā, kad viņš bija aizgājis. Viņa piebiedrojās ceļiniekiem (zelta vedējiem), un visi iet vienu ceļu. Iedami tie nonāk citā galvas pilsētā, kur arī redz piekrautus sešus vezumus ar zeltu, sudrabu. Ceļinieki nu sabiedrojās arī ar šiem vedējiem un dodas gapl rindā uz priekšu.

Nonākuši pie muļķa tēva dzimtenes, tie sūta vēstnešus pēc dēla. Atnāk vecākais dēls. Puika to no tālienes ieraudzījis, saka uz māti: “Mem, tas, kas tur nāk, tas nav mūsu tēte.” Kad vecākais dēls pienāk klāt, zvēri to sakampj, saplēš. Nu sūta citus vēstnešus pēc dēla. Atnāk vidējais dēls, bet tam iet tāpat kā vecākajam. Sūta trešos vēstnešus pēc dēla. Nu nāk jaunākais. Puisēns — jau no tālienes viņu ieraudzījis, iesaucas: “Mem, mem, re, kur nāk mūsu tēte!” Kad viņš pienāk, zvēri tam laiza rokas. Jaunava viņu pazīst no sava gredzena, ko pirkstā uzsprauduse. Jaunava viņu apkampj priecīgi — ne viens, ne otrs aiz prieka nevar runāt. Ilgi negaidīja uz kāzām.

25, 5, 2 (Ūziņos Emīlija Jurkovska uzr., JLR RNIIR. kr.)

Kāds zemnieks atrada ezera malā mazu zēnu, ņēma to līdz uz mājām un nosauca viņu par Ezerjāni. Augdams lielāks, Jānis tapa tik nerātns, ka zemnieks apņēmās viņu vest projām. Kādu reizi viņš brauca uz pilsētu un veda divpadsmit gadus veco zēnu līdz. Pusceļā viņš to izlaida no ratiem un sacīja: “Eji nu, rakari, uz elli!”

Zēns no elles nekā nezināja un domāja: “Jāiet ir uz elli.” Viņš gāja, gāja, kamēr uzgāja lielu, lielu pilsētu. Daudz ļaužu viņam prasīja: “Kur. puisīt, tu iesi?” Šis atbildēja kā arvienu: “lešu uz elli!” “Ko tu tur darīsi?” ķēniņš jautāja. Zēns atbildēja: “Es nezinu, kas man tur jādara; mans audžu tēvs mani tur sūtīja.” Ķēniņš sacīja: “Mūsu pilsētā ir liels ūdens trūkums. Ja tu noeji ellē, tad izdibini, kā var ūdeni dabūt.” Zēns to apsolīja un izgāja no pilsētas. Gāja, gāja, kamēr uzgāja otru pilsētu. Ķēniņš, pie atvērta loga stāvēdams, redzēja zēnu un uzsauca: “Puisīt, kur tu iesi?” Šis atbildēja: “lešu uz elli.” Ķēniņš sacīja: “Kad tu noeji ellē, tad izdibini, kā varu dabūt atpakaļ savu meitu, kuru man velns nozaga.” Puisēns arī to apsolīja un gāja tāļāk. Kādu gabalu gājis, viņš nonāca pie upes, kur bija plosts. Plosta cēlājs prasīja: “Kur tu, puisīt, iesi?” “Uz elli!” zēns atbildēja. Plosi# cēlājs sacīja: “Kad tu noeji ellē, tad izdibini, kā es no plosta celšanas varu tikt vaļā.” Zēns arī to apsolījās.

Beidzot tas nonāca ellē, kura atradās četras verstes no upes. Velna neviena paša nebij mājās, kā tik velna sieva. Tā bij nozagtā ķēniņa meita. Jānis tai visu izstāstīja, kādēļ tas šurp nācis. Princese tam padeva ēst, satina to mašā un pabāza pagultē, sacīdama, ka velni — to atrazdami — saplēstu drusku druskās. Vakarā pārnāca velni, saoda cilvēka smaku un sacīja: “Kas par cilvēku še bijis?” Sieva atbildēja: “Še bij gan viens cilvēks, bet tas atkal aizgāja.” Velni ar to apmierinājās.

Naktī guļot, ķēniņa meita sāka kā pa sapņiem runāt un velnu pie sāniem grūstīt. Velns prasīja, ko viņa murgojot? 'lā atbildēja: “Es sapņoju, ka kādai pilsētai ūdens trūkstot.” Velns sacīja: “Tā jau ir patiesība.” — “Nu, kā tad viņi var ūdeni dabūt? Pasaki man arī, es jau nevienam neteikšu.” Velns atbildēja: “Ja visu pilsētu izbungātu un atrastu melnu vērsi, izvestu to ārpus pilsētas un liktu pār lielu akmeni lēkt, tad tur gadītos upe — kuģi pa to peldētu — visiem būtu ūdeņa diezgan.” Pēc brītiņa atkal sieva sāka vīru ņurcīt. Vīrs prasīja: “Ko tu murgo?” Sieva atbildēja: “Mīļais vīriņ, es nemaz nezinu, kas man noticis — šonakt man nāk tādi sapņi, ka pate nesaprotu.” — “Nu, ko tad tu sapņoji?” — “Es sapņoju, ka vienam ķēniņam velns bij meitu nozadzis.” Velns smējās: “Tā meita jau tu pate esi.” Sieva sacīja: “Nu, kā tad viņa var no tevis vaļā tikt? Pasaki man, es projām neiešu, jo man tepat labi iet.” Velns negribēja, negribēja atteikt — beidzot sacīja: “Viņa var no manis vaļā tikt, ja viņu kristīts cilvēks jāteniski pārnes pār plostu, tad viņa ir pār robežām, un velns viņai nekā nevar darīt.” Brītiņu pagulējuse, sieva sāka atkal vīru grūstīt un pa sapņiem ņurdēt. Vīrs prasīja: “Ko tu te atkal sapņo? Tev nekad nav nākuši tādi sapņi kā šonakt.” Sieva atbildēja: “Ak, vīriņ, kad tu zinātu, ko es atkal sapņoju. Ko domājies! — mūsu plosta cēlājs gribēja no plosta celšanas tikt vaļā. Pasaki man, kā viņš to var izdarīt? Es jau nekam neteikšu.” Viņa pielabināja vīru liktāļu, ka viņš viņai sāka stāstīt: “Kas piektdienas rītā pirmais uz plosta iet un iebāž kreiso kāju ūdenī, tas paliek par plosta cēlāju, bet vecais ir vaļā.” Jānis pagultē visu dzirdēja.

No rīta velni atkal izgāja uz medībām. Princese paēdināja zēnu, ieveda to kambarī, kur bij visādas dārgas mantas. Jānis piegrāba pilnas kabatas zelta, notupās četrrāpus un aiznesa princesi jāteniski līdz plostam. Tāļāk viņi varēja iet kājām. Jānis pateica plosta cēlājam, kā viņš var tikt vaļā un gāja projām. Vakarā velni nepārnāca, bet tikai no rīta. Sievas neatrazdams mājā, velns dusmās skrēja uz plostu, bet plosta cēlājs saķēra velnu, iebāza tam kreiso kāju ūdenī un aizgāja projām. Tā velns pats palika par plosta cēlāju. Jānis pa tam aizgāja pie ķēniņa — atdeva tam zagto meitu. Ķēniņš viņam piesolīja savu meitu par sievu un pusvalsti, bet Jānis nepieņēma, jo viņam bij jāiet vēl pie otra ķēniņa. Tur viņš lika izbungāt visu pilsētu, dabūt melnu vērsi, lika tam pār akmeni lēkt. Tūliņ gadījās liela upe — kuģi peldēja — ūdeņa bija papilnam. Ķēniņš atdeva Jānim savu meitu par sievu un pusi no valsts. Nu bij visi priecīgi, laimīgi un dzīvo vēl šo baltu dienu, ja nav nomiruši.

(Dzirciemā Krišs Skudra stāsi., 25, 5, 3 Enists Birznieks uzr., JLB RN IIIR. kr.)

Bagātais Mārtiņš bija tik bagāts, ka viens pats varētu par skaidru zelta naudu atpirkt visus Kurzemes kviešu laukus ar visiem salmiem, visas magazinas klētis ar visiem graudiem un visus mežus ar visiem kokiem. Kādā dienā viņš taisīja lieliskas balles — no pat baznīcas līdz savām durvīm viņš noklāj deķus un uzlūdz pašu Dievu ballēs. Visu dienu cep, brūvē, vāra un ir — visu to smalkāko — nebūs jau šādi, tādi viesi, pats Dievs būs pie bagātā Mārtiņa ballēs.

Ir jau novakars, bet pa izklātiem deķiem vēl nenāk neviens; metās jau tumšs, bet vēl Dievs nav ieradies. Līdz ar labu patumsu pienāk kukņā kāds sirms nabadziņš un lūdzās nakts māju. Bet bagātais Mārtiņš negrib no tam nekā dzirdēt, — kur pats Dievs uzlūgts ballēs, tur jau nevar pieņemt šādus, tādus ubagus! Bet bagātā Mārtiņa mazā meitiņa lūdz, lai nedzenot vis veco krusttēvu projām — kur šis vairs tumsā varot iet. Bagātais Mārtiņš beidzot atļauj arī nabadziņam palikt pa nakti, bet viņam turpat kukņā jāguļ. Vecītis ir ar to pilnā mierā, patencina un liekas tūliņ turpat gulēt.

Bet gaidītais viesis — Dievs, kā nenāk, tā nenāk. Bagātais Mārtiņš nezaudē vis vēl dūšu. “Nākt viņš nāks, vai agri, vai vēlu, jo viņš jau to piesolīja, kad lūdzu. I'ik ātri viņš tik nevar iztikt, vai Dievam gan maz darīšanu — te viens lūdz, te otrs sūdzas, te trešais brēc — kamēr tos visus apmierina, paiet jau arī savs laiks.” Viņš gaida vēl kādu laiku, kamēr tam sāk nākt miegs, bet gulēt nevar iet, kad Dievs nāks, kas tad viņu sagaidīs.

Mārtiņš liek turpat kukņā pie durvīm uztaisīt sev guļu un sāk Dievu gaidīt gulšņus. Tā, caurmiegā guļot, viņš dzird, ka viens ienāk kukņā un sāk runāt. Viņš pusmiegā klausās. — “Dievs! — kāda laime tiem būs, kas šonakt dzims? Tagad patlaban dzimst trīs dēli — ķēniņam, kaimiņu kungam un tepat kaimiņu pagastā nabaga atraitnei.” — “Kas ķēniņš dzimis — būs ķēniņš, kas kungs dzimis — būs kungs, bet nabagās atraitnes dēls apprecēs bagātā Mārtiņa meitu.”

Beidzamā runātāja balss ir tīri tāda pat lēna, mīlīga, kā vakar vakarā pienākušā nabadziņa. Mārtiņam šaujas prātā, kad tik tas pats vecītis nebūs bijis.Dievs, Viņš lec augšā un iet skatīties, vai nabadziņš patiesi ar kādu runā, bet tur vairs nav ne nabadziņš, ne viņa kulītes, ne arī cita kāda. Nu gan bagātais Mārtiņš skaidri noprot, ka vakar vakarā pienākušais nabadziņš bijis pats Dievs, bet kas to varēja domāt, ka tas nāks tik vienkārši — par nabadziņu! Būtu Mārtiņš to zinājis, tad gan večiņu būtu uzņēmis citādi, bet kas bijis, tas bijis. •

Tik par to bagātais Mārtiņš nevar apmierināties, ka nabagās atraitnes dēls apprecēšot viņa meitu. Tas jārauga kaut kādi izjaukt. Tūliņ otrā rītā viņš brauc meklēt nabaga atraitni un patiesi to arī atrod ar viņas spirgto dēliņu turpat kaimiņu ciemā. Bagātais Mārtiņš sola par viņas dēlēnu veselu pūru zelta naudas. Nabadzīte negrib, negrib pārdot savu dēliņu, bet, kad uzskata uz galda lielo čupu spožo dukātu un citur visur kailo nabadzību, — pārdod arī.

Bagātais Mārtiņš paņem puisēnu un brauc atpakaļ uz mājām. Mežā licis, Mārtiņš iedod puisēnu kučieram, pavēl to nokaut un sirdi viņam atnest. Kučieris ieiet mežā, bet viņam mazā tārpiņa žēl, kā lai tādu var nomaitāt. Viņš skatās apkārt, kur varētu maziņo nolikt un ierauga turpat uz sūnām zaķi guļot. Kučiers noķer zaķi, nokauj to, izņem viņa sirdi, noliek mazo puisēnu zaķa midzenī un iet atpakaļ pie bagātā Mārtiņa. Šis paņem zaķa sirdi puisēna sirds vietā un ir it mierīgs.

Pa to pašu ceļu gadās braukt mācītājam. Viņš pret to pašu vietu izdzird tā kā bērna balsi un iet mežā raudzīt, kas tur brēc. Viņš atrod mazu puisēnu zaķa midzenī, ņem to klēpī, ved uz mājām un audzina kā savu dēlu. Iā tas nu velkas kādus septiņus gadus.

Te kādu reizi atbrauc bagātais Mārtiņš pie mācītāja viesos. Pa mācītāja muižu skraida apkārt tāds dūšīgs puika — tā septiņu gadu. Bagātajam Mārtiņam viņš pārliekam patīk. “Kur tu tādu puiku ņēmi?” viņš prasa mācītājam, vai tas tavs paša dēlēns?” “Kur nu mans paša,” mācītājs atteic, “priekš kādiem septiņiem gadiem braucu tepat caur mežu, dzirdu bērna balsi, eju raudzīt — bērns guļ uz sūnām un raud. Neviena cilvēka nebija tuvumā — paņēmu puiķeli, un tā viņš man nu tāds izauga.”

Bagātajam Mārtiņam tik tā vien nāk prātā, ka šis ir tas pats puisēns, ko priekš septiņiem gadiem nopirka no atraitnes un iedeva kučierim nokaut. Viņš sola mācītājam par puiku divus siekus zelta naudas; mācītājs par to neatdod, bet par pūru gan. Bagātais Mārtiņš aizmaksā mācītājam pūru zelta naudas un ved puiku līdz uz mājām, lai to varētu atkal kaut kādi nobeigt.

Mājās Mārtiņš liek uztaisīt jaunu mucu, ieliek puiku iekšā un palaiž jūrā. Viļņi pārnes mucu otrā pusē un izsviež malā. Kādai meitai gadās nākt pēc ūdens — viņa atrod mucu, dzird, ka tur iekšā kaut kas bubina. Meita aiziet un pastāsta to savai cicnmātei. Šī atnāk un liek taisīt mucu vaļā. Visiem par brīnumu no mucas izlien tāds skaists, žirgts puika. Cienmāte prasa, kas viņu tur ieslodzījis? Ko nu puika zin. kas viņu licis mucā un kādēļ. Viņš atteic: “Viens mani nopirka un ielika.” Cienmātei neviena bērna nav, vīrs arī tai jau nomiris — viņa zēnu pieņem dēla vietā.

“Tu būsi mans dēls un mana laime,” viņa saka. Puika nu paliek pie savas audžu mātes, un te viņam iet ļoti labi. Arī cienmātei iet tagad pavisam citādi.

Kamēr viņas virs miris, viņai klājies ar tirgošanu ļoti slikti, bet līdzko atrastais zēns pieņemts dēla vietā, viņai iet dienu no dienas spožāki — viņas kuģi dodas ar visiem vējiem uz visām pasaules pusēm, aizved dārgas preces, pārved naudu.

Ta nu bija pagājuši kādi desmit gadi. Kādā dienā bagātais Mārtiņš ir jūrmalā un redz, ka kuģi iet no vienas puses uz otru, ka zvēro vien. Viņš sāk apprasīties, kam šie kuģi piederot. Tie viņam atteic, ka visi kuģi un bagātība piederot aiz jūras kādai atraitnei. Kad viņas vīrs nomiris, viņa palikuse ļoti nabaga, bet priekš kādiem desmit gadiem viņa atraduse jūrmalā, jaunā mucā, kādu septiņu gadu puiku, pieņēmuse to dēla vietā, un no tā laika viņai ejot augsti.

Bagātais Mārtiņš tūliņ noprot, ka puika nav neviens cits, kā no viņa mucā ieliktais, jūrā palaistais. Viņš sataisās braukt pāri jūrai un pirkt zēnu trešam lāgam. Bagātais Mārtiņš atbrauc pie cienmātes un patiesi atrod to pašu puiku, ko priekš desmit gadiem ielicis mucā; bet kas tas nu iztaisījies par staltu jaunēkli. Kad nezinātu, tad nemaz vairs nevarētu pazīt.

Starp citu bagātais Mārtiņš prasa cienmātei, vai viņa puiku nepārdodot? Šī no tam negrib ne dzirdēt. “Es viņu mīlu, kā savu dēlu, un lai es to ietu pārdot!” Bagātais Mārtiņš izdomā viltību — viņš noraksta vēstuli uz mājām un ieraksta — kas to vēstuli nones, to vajaga nekavējoties nokaut — un saka cienmātei, vai viņas audžu dēls to nevarētu aiznest uz viņa mājām. “Lai viņš dara. kā pats grib — ne es viņam teicu, lai nes, ne lai nenes,” cienmāte atteic. Bagātais Mārtiņš pats runā jauneklim — tas ir ar mieru nest. Mārtiņš piekodina, lai tik nododot grāmatu pats savu roku.

Pāri jūrā tikušam, viņam piebiedrojās kāds vecītis un prasa, kur viņš iešot. “Man jānes uz bagātā Mārtiņa mājām grāmata.” — “Dod man, es aiznesīšu,” vecītis prasa. “Nē, es nevaru citam dot, man pašam jānodod ar savu roku.” — “Nu, ja vairāk ne, tad parādi, kāda tā grāmata izskatās,” vecītis teic. Jauneklis izvelk aizzieģelēto grāmatu un iedod vecītim. Tas pēc brītiņa atdod grāmatu, un abi izšķiras. Jauneklis atdod grāmatu bagātā Mārtiņa sievai. Šī izlasa, liek aizbraukt pēc mācītāja, un jaunekli salaulā ar bagātā Mārtiņa meitu. Nu ir Dieva nolēmums piepildījies — nabagās atraitnes dēls apprecējis bagātā Mārtiņa meitu.

Brauc bagātais Mārtiņš mājās, priecājas — viņš domā, ka atraitnes dēls būs nokauts, jo vēstulē stāvējis, ka tās nonesējs jānokauj. Bet kā viņš brīnās, kad atraitnes dēls nāk saķēries ar viņa meitu tam pretim. Mārtiņš zils, melns aiz dusmām vēlētos sprāgt no ādas ārā, bet neko darīt — sieva parāda vēstuli un tur stāv melns uz balta: vēstules nonesēju vajaga salaulāt ar manu meitu! Mārtiņš nevar saprast, kā tas tur gadījies, bet akurāt viņa paša rakstu zīmes. To viņi neviens nezin, ka vecītis — jauneklim grāmatas nesot — tās pārmainījis.

Bagātais Mārtiņš tomēr vēl nav ar mieru. Kad arī ir salaulāti, bet viņš vēl grib znotu nobeigt. Viņš uzaicina znotu medībās. Abi aizjāj. Tikko mežā tikuši, viņš mērķē uz znotu un šauj vaļām, bet nekrīt vis znots, nokrīt viņa labākais suns. Bagātais Mārtiņš redz, ka pats ar znotu gan nevarēs nekā iesākt. Viņš to sūta pie velna. “Aizeji uz elli un apprasies*kurš ir bagātāks — bagātais Mārtiņš vai velns!” Mārtiņš domā: “Nu gan vairs viņš dzīvs nepārnāks.”

Znots tūliņ dodas ceļā. Viņš nonāk pie platas upes, kur liela, liela zivs ir tilta vietā. Zivs tam prasa, kur iešot. Viņš tai atbild: tā un tā — bagātais Mārtiņš to sūtījis pie velna prasīt, kurš no viņiem abiem bagātāks: bagātais Mārtiņš, vai velns. Zivs saka: “Kad tu tur nonāci, tad lūdzams piemini mani arī, cik ilgi man te vēl jākalpo par laipu!” Aiz upes gabalu gājis, Mārtiņa znots ierauga kādā kalnā kūņojoties vīru ar koka kāju. Vīrs tam prasa, kur iešot. “Man jāiet pie velna prasīt, kurš bagātāks: bagātais Mārtiņš, vai velns.” — Vīrs lūdzas: “Kad tev tur iešana, tad piemini mani arī, cik ilgi man vēl te jāgrozās!” Mārtiņa znots to apsola un nu naigi vien turpina savu ceļu, kamēr nonāk ellē.

Velns pats nav mājās, tikai viņa sieva sēž kambarī un šuj. Šī izbīstas un saka: “Vai, skaisto jaunekli, kas tevi te atpūtis? Kad mans kungs pārnāks, viņš tevi saplēsīs dzīvu.” — “Kad jau plēš, plēš, ko es tur varu darīt! Mans sievas tēvs — bagātais Mārtiņš — mani sūtīja.” Un nu viņš ņemas izstāstīt skaidri, gaiši, kādēļ viņš sūtīts, un ko vēl ceļā viņam zivs un kokkājis likuši pieminēt. Velna sievai iežēlojas nabaga jaunā vīra — viņa to pataisa par kniepadatu, iesprauž turpat šuveklī un solās likt savam kungam minētos jautājumus priekšā.

Ne cik ilgi, te velns klāt: liels, briesmīgs, spalvains tēviņš ieskrej iekšā un nopurinās: “Kas te par svešu smaku?” viņš zvērošām acīm jautā, “vai te nav bijis kāds cilvēks?” “Nē, nav bijis neviens,” sieva atteic, “tu pats pa pasauli skraidīdams esi saodies cilvēku smaku un to tagad te meklē. Nāci labāk, es tev paieskāšu galvu.” Velns noliek savu spalvaino galvu sievas klēpī, un šī sāk ieskāt un par šo un to runāt. Uz reizi viņa prasa: “Es esmu dzirdējusi no kāda bagātā Mārtiņa; kurš gan no jums ir bagātāks — tu vai viņš?” "Viņš jau nav ne trešo tiesu tik bagāts kā es,” velns lepni atbild. “Tad, ko es tev vēl gribēju prasīt,” sieva atkal uzsāk, “kas tā par zivi, kas tur pār to plato upi? un cik ilgi viņai tur vēl jāpaliek?” — “Kad viņa būtu gudra, tad jau sen būtu vaļā — viņai tik vajaga paplunčināl ar asti ūdenī, kamēr kāds iet viņai pāri, tad gājējam būs jāpaliek viņas vietā.” Sieva sāk runāt atkal par citām lietām un tad prasa: “Ko tu domā, vai tur tam vīram kalnā ar to koka kāju vēl ilgi būs jāgrozās?” — “Arī tam tur jāpaliek, kamēr viņu kāds atsvabinātu: iesistu ar rungu pa sāniem, tad viņš pārvērstos par naudu.”

Mārtiņa znots kniepadatas izskatā, visu to noklausījies — nu tikai nogaida, kamēr velns aizmigs, lai varētu sākt kāpt uz mājām. Velns drīz aizmieg, un znots aiziet. Pie kalna ticis, viņš paņem rungu un dodas pie vīra. Tas jau pa gabalam prasa, kas bijis, cik ilgi viņam te jāgrozoties. Mārtiņa znots neatsaka nekā, bet tikko klāt. tad griež vīram ar rungu pa sāniem. Viss tik nodžingst vien — un tai vietā tāda čupa naudas, ka spīguļot spīguļo. Znots iegrābj naudu maisā un dodas uz priekšu. Pie upes nonākušam, zivs jau viņam pa gabalam sauc pretī, kādas ziņas viņš nesot. "Pag, pag, pāriešu pāri, atpūtīšos, tad dabūsi visu zināt.” Viņš pāriet un saka: “Ja pašļakstināsi ar asti ūdeni tai brīdī, kad kāds pa tevi ies pāri, tad gājējam būs jāpaliek tavā vietā.” “Kad to būtu ātrāki zinājuse, tad tev gan vajadzēja palikt manā vietā,” zivs dusmīgi atteic.

Bagātā Mārtiņa znots atnāk it sveiks un vesels mājās un dod sievas tēvam naudas kuli: “Velns trīs reizes bagātāks pārjums; viņš vēl man iedeva šo naudas kuli. lai jums to pārnesu.” Bagātais Mārtiņš nezin, ko lai ar savu znotu nu iesāk — ne pats velns viņam nevar neko darīt! Vēl viņš domā beidzamo līdzekli izlietot. Viņam aiz celma mežā ir lieliski darvas un ogļu cepļi. Vakarā viņš aiziet pie cepļiem un piekodina strādniekiem: “Kurš rītā no rīta agrāki pie jums atnāk, to ņemat un bez kādas žēlastības sadedziniet. Neklausāties, kad viņš saka, ka esot kunga radinieks, vai pats kungs, dariet tik, kā es sacīju — bez žēlastības ugunī iekšā, citādi es jūs visus likšu sadedzināt.” Strādnieki apsolās.

Otrā rītā bagātais Mārtiņš sūta savu znotu uz cepļiem apskatīties, vai ļaudis arī strādā. Znots, nekā ļauna nemanīdams, iet. Ceļā viņu sastop tas pats vecais vīriņš, kas toreiz, kad viņš nesa grāmatu. Vecais vīriņš saka: “Gar baznīcu, dēliņ, nekad gaļ ām neeji, bet iegriezies iekšā pielūgt Dievu! Arī krogā vari ieiet, tur tu dzirdēsi daudz patiesības — gan ļaunu, gan labu, bet uz slikto neklausies — paturi tik to labo.” Mārtiņa znots iet gar baznīcu, redz durvis vaļām un iet pielūgt Dievu. No baznīcas iznācis, viņš ieiet krogā apklausīties, ko tur spriež. Tikai pēc laba laiciņa viņš turpina savu ceļu uz cepļiem.

Bagātais Mārtiņš pēc brīža dodas savam znotam pakaļ, lai redzētu, vai to arī no tiesas sadedzina. Pie cepļiem nonācis, viņš nekā sevišķa nemana un prasa strādniekiem, vai kāds jau sadedzināts. Šie atminas par vakarējo piekodinājumu — ķer bagāto Mārtiņu rokā un nes sviest ceplī. Gan nabaga vīrs lūdzas, apgalvo, ka viņš neesot dedzināmais — esot pats bagātais Mārtiņš, bet kas uz. viņa bļaušanu drīkst klausīties, viņš jau pats pie nāves soda piedraudējis pirmo atnācēju sadedzināt, vai tas kunga rads vai kungs pats. Nelīdz ne lāsti, ne pātari: bagāto Mārtiņu iesviež ceplī un sadedzina. Pa tam pienāk arī bagātā Mārtiņa znots. Nu tik viņš dabū zināt, ko viņa sievas tēvs ar to bijis nodomājis. Viņš pateic Dievam, ka tas viņu paglābis — iet uz mājām un dzīvo ar savu sieviņu bagātā Mārtiņa vietā laimīgi.

25,5,5 (Rl.li ZK IIR. kr.)

Kādā pilsētā bij ļoti bagāts kopmanis, kas ar savu bagātību lielījās, ka to pats ar savu gudrību un spēku vien esot sakrājis. Un tiešām šo bagatieri varēja saukt par laimes luteklīti, jo visi viņa darbi ļoti laimējās. Viņa andeles kuģi ik reizes pārnāca no svešām zemēm ar bagātām precēm. 'Ieva brālis tam mirdams atstāja miljoniem naudas. Mātes brālis, kas kroņa dienestā būdams, bij par slavenu vīru palicis, grāfa godu nopelnījis — viņam mirdams atstāja savu goda vārdu, un vecā mātes māsa — veikla valodniece būdama — viņu apprecināja ar kādu augstmaņa meitu, kura ļoti skaista bija un bagāta. Pēc viena gada dzemdēja šā laimīgā kopmaņa sieva meitiņu, kas spirgta, vesela viņus ļoti iepriecināja. Kopmanis varētu būt tagad par to laimīgāko cilvēku pasaulē, ja viņš likteņam uzticētos; bet viņš gribēja likteni pats grozīt, tādēļ viņam uznāca grūtības, kas pēc viņa dzīvībai galu darīja.

Tas notika tā: tā vecmāte, kura kopmaņa bērniņu saņēma, bij dzirdējusi Pestītāju ar eņģeli runājam, ka šā bagātā kopmaņa meitiņa esot novēlēta kādam pirtnieka dēlam, kufš ar to kopmaņa meitu vienā dienā un stundā dzimis. Šo Dieva nolikumu kopmanis gribēja iznīcināt. Viņš aizbrauca pie pirtnieka un nopirka par trīs tūkstošu rubļiem to puisēnu, un, kad nu pašlaiku taī reizē auksts ziemas vakars bija, — viņš, uz mājām braucot, izmeta to bērnu sniegā, lai nosalst. Pirtnieka sieva viena pate, vīram mājā neesot, bij pārdevusi to bērniņu. Kad nu vīrs mājā atnāca, viņa priecīgi skrēja tam pretī, naudu rokā turēdama un savu laimi izteikdama.

Vīram, to dzirdot, šaušalas pārgāja pār kauliem; dusmu pilns viņš uzsauca sievai: “Eji ar savu naudu pašā ellē! bet manu bērnu dodi man šurp.” Lai nu gan vīrs dusmojās, un sieva vaimanāja, tak bērns bij un palika pārdots. Drīzi nāca sievai labs padoms prātā: viņa sacīja uz vīru: “Vīriņ, iesim uz pilsētu pie tā kopmaņa, atdosim tam viņa naudu un lūgsim savu bērniņu atpakaļ, varbūt, ka viņš paklausīs mūsu lūgšanu.” Vīrs bija mierā ar šo padomu. Nu abi ģērbās un steidzās uz pilsētu, lai gan vēls vakars bija. Tiem ceļš gāja caur biezu mežu, kas pusceļā no pilsētas bija.

Taī mežā tikuši, viņi dzirdēja meža biezumā raudoša bērniņa balsi. Sieva palika kā sāls stabs stāvot un meta krustu uz krusta priekšā, domādama, ka ķēms tiem priekšā esot. Arī vīram dūša sāka zust. Bet mīlestība ir stiprāka nekā nāve: vīrs — sievu pie rokas saķēris — skrēja kā traks uz priekšu, kamēr gadījās taī vietā tikt, kur bērniņš gulēja. Te sieva, no bailēm paģībusi, nokrita gar zemi, jo viņa savā māņu ticībā domāja, ka tas esot pats nelabais, kas viņu nupat raušot. Negribot vīram arī bija jāapstājās un jāpūlējās sievu līdzi dabūt. Par laimi no mājas tiem bija mazs sunītis līdzi nācis; tas, pie bērniņa piegājis, laizīja viņa ģīmi un smilkstēja, caur ko bērniņš apklusa. Vīrs, redzēdams, ka spoks suņam neko ļaunu nedara, dabūja jaunu dūšu un piegāja klāt. Bet tavu brīnumu — bērns nebija vis spoks, bet tiešām bērns. Nu vīrs sievai teica, ka tiešām bērniņš nevis spoks še raudot. Sievai, to dzirdot, pārgāja nāves bailes. Viņa piegāja pie bērniņa, bet — ak prieks! — šis spoks bij viņas mīļais bērniņš. Priecīgi par savu laimi viņi gāja. Dievam pateikdami, uz mājām, jo nu tiem bij bērniņš un nauda.

Zēns auga, stiprinājās kā ozols. Vecāki gādāja par viņa miesīgu un garīgu apkopšanu kā pieklājas, un tas tiem nebija grūti, jo tiem bija naudas diezgan. Tā tad zēns uzauga par prātīgu, staltu jaunekli, un bij laiks pienācis viņam amatā iet. Jaunekļam vislabāki patika kopmaņu amats, tādēļ viņš ar vecākiem aizgāja uz pilsētu, un tur saderējās pie tā paša kopmaņa par buršu, kurš viņu bij nopircis un gribējis nonāvēt. Pirtnieka dēlam izveicīgam, jautram gāja ļoti labi pie kopmaņa. Pēc pabeigtiem buršas gadiem viņš saderējās pie tā paša kopmaņa par zelli. Drīzi viņš bij pie sava maizes tēva tik lielā godā, ka tas viņam uzticēja visas savas andeles izdarīšanas. Šinī amatā strādājot, viņam gadījās bieži vien ar kopmaņa meitu satikties un tā tad notika, ka pēc Dieva nolikuma viņi iemīlējās un pēdīgi saprecējās.

Kādā reizē pie maltītes iesāka kopmanis savu znotu vaicāt par viņa dzīves gājumu. Znots tam stāstīja visu, ko no sevis zināja, un arī to, ka viņu kāds bagāts kungs nopircis un sniegā izmetis, gribēdams nosaldēt. Kopmaņam uznāca dusmas par to, ka viņa nodoms nebij izdevies un ka viņa meita apprecēta tādam pirtnieka dēlam. Tādēļ viņš apņēmās savu znotu nogalināt. Bet negribēdams to rupji izdarīt, viņš izgudroja smalkā vīzē viņu nāvei rīklē iegrūst. Tas notika tā: kopmanis bij dzirdējis no kādas raganas, ka no tās pilsētas, kufā viņš dzīvoja, aiz trim ķēniņu valstībām esot velna pilsēta. Uz šo velna pilsētu nu kopmanis sūtīja savu znotu, lai tur nozogot sātana nāvīgās bultas un viņam tās atnesot. Kopmanis domāja, ka viņa znots no velna pilsētas vairs atpakaļ nenāks — ka velns viņu tur nogalinās. Znots gan manīja, kādās briesmās sievas tēvs viņu dzen, bet ko darīt? — vecāka vārdam jāpaklausa.

Taī pašā dienā, kūjā sievas tēvs pavēlēja, jauneklis atstāja ar Dievu savu mīļo sieviņu, savus vecākus un sievas tēvu un devās ceļā uz velna pilsētu. Ceļš gāja caur trim ķēniņa valstībām. Pie pirmā ķēniņa galvas pilsētas mūsu pazīstamais ceļinieks atrada pie staba šādu sludinājumu piesistu: “Kas izgudros, kādā vīzē mūsu zemē ūdens trūkums novēršams, tas tiks no ķēniņa augstā godā iecelts un dabūs ceturtu daļu no viņa valstības.” Ar ļaudīm par to sludinājumu apjautājies, viņš dabūja zināt, ka taī zemē ūdens trūkums esot. Pie otras ķēniņa valstības galvas pilsētas kopmaņa znots atrada pie staba tādu sludinājumu: “Kas izgudros, kādā vīzē mūsu zemē labības trūkums novēršams, tas dabūs no ķēniņa pus valstību.” Mūsu ceļinieks apjautājās ar tās valstības iedzīvotājiem par šo sludinājumu un dabūja zināt, ka šaī zemē jau no senlaikiem bads esot. Trešā ķēniņa valstībā mūsu kopmaņa znots dabūja zināt no ļaudīm, kas trūvu drēbes valkāja, ka tās zemes ķēniņa meita — viņa vienīgs bērns — esot pazudusi un ķēniņš solot tam lielu maksu, kas viņam meitu atdotu.

Trešā ķēniņa valstībā cauri izgājis, ceļinieks ieraudzīja no tālienes velna pilsētu ar ziliem dzel/.u torņiem. Tam drebuļi pār kauliem skrēja šo nāves rīkli ieraugot. Zinādams, kur iet, viņš bij visapkārt ar krustiem nokāries un uz Dievu paļaudamies — gāja tāļāk, kamēr nonāca pie velna pilsētas vārtiem. Te nu stāvēja kristīga dvēsele pie velna pilsētas vārtiem — tik lieliem, ka ne simts vīru tos nevarētu kustināt — un domāja: kā gan varēs te iekšā tikt? Kopmaņa znots meklēja kādu lietu, ar ko klauvēt, lai iekšā laiž, bet nevarēja atrast. Te no nejauši piesitās viens no viņa krustiem pie vārtiem un redzi! — vārti atvērās ar lielu troksni. Kopmaņa znots 11u iegāja iekšā pukstošu sirdi, jo viņš domāja, ka cita radījuma gan še neatradīšot, bet tikai velni būšot; tak viņam še bij misējies.

Tikko viņš savu roku pielika pie durvju kliņķa klabinādams, acumirklī durvis no iekšas atvērās, un jauna, skaista sieviete, kā eņģelīts smaidīdama, tam pretim nāca, viņu uzrunādama: “Kā tu, kristīga dvēsele, šaī vietā tiki? — še jau neviens no kristītiem cilvēkiem ne acu nerāda. Laime, ka pats sātans nav mājā, tad tu gan rītdienas vairs neredzētu.” Kopmaņa znots tai atbildēja: “Kā tad tu vēl te dzīva esi? laikam arī vēl paša ļaunā neesi satikusi?” Tā sieviete atbildēja: “Es jau labu laiku te dzīvoju — esmu ļaunā sieva.” Ta runājot tai sāka asaras birt pār vaigiem. (Šī skaistā sieviņa bij pazudusī ķēniņa meita.) Šie abi nu viens otram savu nelaimi izstāstīja un slēdza draudzību bēgt. Ķēniņa meita stāstīja, ka velns viņu sagrābis, viesuļa vīzē še atnesis un sev par sievu turot.

Vakarā ķēniņa meita paslēpa kopmaņa znotu kādā lādē un taisīja sev un savam vīram — velnam — tur virsū gultu. Labu nakti un Dieva sargāšanu viens otram vēlēdami, viņi abi gulēja kalris savā gultā, pukstošām sirdīm gaidīdami velnu mājā nākam. Bet tikko gultā bij iegājuši, te princese par laimi iedomājas, ka vārti vaļā palikuši. Tad būtu liela nelaime, kad ļaunais to uzietu, jo viņš gan labi zināja, ka princese pate nevarēja tos vaļā attaisīt. Tādēļ bij abiem jāiet steigšus vārtus aiztaisīt.

Piegājuši abi — visā spēkā pūlējās vārtus aiztaisīt, bet viss velti — vārti nekustējās ne no vietas. Te kopmaņa znots iedomājās par krustu, ka, tam klāt piesitoties, vārti bij atdarījušies. Viņš sita ar krustu pa vārtiem un, redzi, vārti aizskrēja ar lielu troksni cieti. Nu abi steidzās atkal steigšus savās gultās, jo, kad ļaunais viņus abus būtu dabūjis redzēt, tad abiem būtu slikti gājis.

Tikko princese un kopmaņa znots katris savā gultā bij iegājuši, atvērās durvis, un velns kā bulta iešāvās pa durvim iekšā. Viņa pirmie vārdi bij: “Siev, man šķiet, ka še kāds kristīts cilvēks atrodas — še ir kristīta cilvēka smaka.” Princese tam lišķēdama atbildēja: “Sirsniņ! tu pats esi pie kristīgām dvēselēm sasmērējies, tādēļ tev ož pēc kristīga cilvēka smakas. Nāci vien gulēt, še nav nevienas kristīgas dvēseles.”

Princese, rītā pamodusies, stāstīja ļaunajam, ka viņai šo nakti bijuši ērmīgi sapņi. Viņa esot sapņojusi, ka vienā ķēniņa valstībā trūkstot ūdens, tādēļ tur daudz ļaudis no slāpēm mirstot. Otrā ķēniņa valstībā trūkstot labības, tādēļ tur bads esot liels. Trešā ķēniņa valstībā esot ķēniņa meita pazudusi. Tad viņa sirsnīgi lūdza, lai izstāstot, ko šie sapņi nozīmējot. Ļaunais tai atbildēja: “Še nav nekas ko izskaidrot — tu esi tīru patiesību sapņojusi. Vienā ķēniņa valstībā ir tiešām liels ūdens trūkums. Tas ir tādēļ, ka ļaudis, ūdeni smeldami, vienmēr velnu piesauc; par to Dievs dusmojas un ir atļāvis velnam visus avotus aizbāzt. Kad tur tagad visus kalnus mācītājiem liktu nosvētīt, tad atvērtos visi avoti un ūdens būtu diezgan. Tāpat arī tajā ķēniņa valstībā, kurā labības trūkums, tas tādēļ vien ir, ka strādnieki pie ikkatra darba piesauc velnu; tā tad man īpaši sestdienas vakarā darbinieku pulkā liels posts, ka nezinu, kuram klausīt, jo visi mani piesauc. Dievs par to, ka ļaudis ne viņu piemin, bet velnu, ir atdevis visu lauka svētību velnam, un velns tos augļus ik gadus ierauj zemes dibinā. Kad tur tos labības laukus mācītāji nosvētītu, tad pārplīstu visi kalni un pa tiem plīsumiem labība, kas simtiem gadiem tur sakrājusies, nāktu laukā. Bet tā pazudusī ķēniņa meita esi tu pati.”

Princese atbildēja: “Ak, cik labs vīrs tu esi, sirsniņ! — tu no savas sievas neko neslēpj i. Es mūžam no tevis vairs negribu šķirties. Simts tūkstošu kārtīgi pateicu par to, ka tu mani par sievu esi ņēmis un mani izvedis no mana tēva mājas, kur man tēva un mātes bārieni daudzreiz bij jādzird. Bet nu vēl vienu lietu lūdzu: Stāsti man. kur gan atpakaļ no šejienes var tikt? Tu tak tik neuzticīgs nebūsi, ka domāsi, ka es gribu aizbēgt?” Uz to ļaunais atbildēja: “Tā maza lieta no šejienes atpakaļ tikt. Vajaga tikai ar krustu pie vārtiem piesist, tad tie paši atveras; tad vajaga trīs krustus pie krūtīm un trīs krustus pie muguras piespraust un, ejot, nemaz atpakaļ neskatīties, kamēr no manas valstības ārā tiek — tā var bez bēdām atpakaļ tikt.”

To velns droši varēja stāstīt, jo viņš domāja, ka princese nevar dabūt krustu, tādēļ ka visā velna mājā no koka ne smakas neatradās, bet visas lietas bij no dzelzes; un uguns, ko vārīt un sildīt, izšāvās no zemes bez kurināšanas. Ļaunais nu teica: “Tagad man laiks iet; jo mani gaida daudz vietās.” Savu bultu maku velns aiz lielas steigšanās aizmirsa mājā un aizskrēja kā vētra rūkdams, kaukdams. Tikko ļaunais bij aizgājis, princese pacēla lādes vāku, izlaida kopmaņa znotu laukā un teica: “Tagad mums laiks bēgt. Tu jau gan būsi visu dzirdējis, ko ļaunais man stāstīja, — tādēļ ar stāstīšanu nav ko kavēties. Steidzies drīzi, ka tiekam projām!” Kopmaņa znots nu paņēma sātana bultas un deva princesei no saviem krustiem, cik vajadzēja.

Abi devās ceļā. Ne cik tālu gājuši, viņi dzirdēja sev pakaļ stipri rūcam. Par laimi neviens no tiem atpakaļ neskatījās; tad gan būtu slikti gājis. Pēc dzirdēja velnu no pakaļas saucam: “Sieva, sieva! atskaties jele atpakaļ uz mani, uz savu vīru! atskaties atpakaļ uz mani, uz savu vīru un uz manu smuko pilsētu!” Bet viss bij velti — sieva neskatījās vis. Tā tad ļaunajam bij bez sievas uz mājām atpakaļ jāgriežas. Neizteicams bij princeses tēva prieks, kad viņš savu. jau sen par mirušu turētu, bērnu redzēja atkal dzīvu. Ja viņas glābējs nebūtu kopmaņa znots bijis, tad ķēniņš būtu devis viņam savu meitu par sievu. Ķēniņš gan gribēja savas meitas glābēju pie sevis paturēt, bet šis gribēja labāk doties pie savas mīļās sieviņas.

Ķēniņš 11u atlaida kopmaņa znotu, to apdāvinādams ar visādām goda zīmēm, un tam par meitas izglābšanu deva lielu kuģi ar dārgām mantām līdzi. Otram ķēniņam kopmaņa znots izteica, kādā vīzē viņa zemē labības trūkums novēršams, un, kad viņa padoms par labu bij atrasts, tad ķēniņš tam piedāvaja izsolīto pusvalstību. Bet, kad nu viņš tās nepieņ&lt;yna, tad ķēniņš to apdāvināja ar visādām goda zīmēm un tam deva lielu kuģi ar mantām līdzi. No trešā ķēniņa kopmaņa znots dabūja trešo kuģi ar mantām un arī tās valstības goda zīmes, la tad viņš pārnāca tēvijā ļoti bagāts un godināts.

Septiņi gadi bij pagājuši, kamēr kopmaņa znots no tēva zemes bij aizgājis. Pa šo laiku viņš bij garu bārdu uzaudzinājis un tik svešs palicis, ka dzimtenē neviens viņa vairs nepazina. Tādēļ viņš izlikās gluži svešs un stāstījās, ka no tālienes nācis un gribot šinī pilsētā par kopmani palikt. Viņš īrēja par dārgu cenu no sievas tēva bodi un izlikās viņa priekšā par svešu kopmani, kas no tāļas zemes še atnācis tirgot. Kopmanis savu meitu jau sen būtu apprecējis kādam citam, ja tik meita būtu gājusi. Tagad viņas vīrs izlikās priekš viņas ļoti mīlīgs. Viņš tai stāstīja, ka esot neprecējies jaunskungs un labprāt no šā vidus vēloties sev mīļāko izredzēties. Kopmaņa meita gan ilgi viņa mīlestībai pretī, bet jo vairāk viņa atturējās, jo vairāk viņš tai patika. Pēdīgi, nevarēdama vairs ilgāki atturēties, viņa apsolījās svešo kopmani precēt. Brūtes tēvs bij pilnā mierā — nodzēra precības.

Kāzas lieliski sataisīja. Priekš laulāšanās visi ēda, uzdzēra jaunajam pāram veselību. Tad brūte, brūtgāns saģērbās goda drēbēs un nu gaidīja mācītāju. Tagad bij laiks brūtgānam pazīstamam doties. Viņš atstāja tīšām savu īsto laulības gredzenu uz galda, izlikdamies, ka to būtu aizmirsis un pats izgāja ārā. Brūte, šo gredzenu ieraudzījusi, tūdaļ pazina un ļoti iztrūkusies izsaucās: “Tas jau ir mana pirmā vīra gredzens!” Kad nu brūtgāns iekšā nāca, tad brūte un brūtes tēvs viņu iesāka vaicāt par to gredzenu, bet brūtgāns pastāvēja, ka tas viņa paša gredzens un teica: “Šis gredzens ir mans pirmais laulības gredzens, ko priekš septiņiem gadiem, kad pirmajā laulībā devos, dabūju no savas brūtes.” Nu brūte pazina savu vīru, un kāzu vietā bij prieka dzīres. Tagad arī iedeva kopmaņa znots sievas tēvam sātana bultu maku. Nu gan būtu jādomā, ka kopmanis savu pirmo naidu būs aizmirsis un ar savu meitas vīru — kam tagad ne goda, ne mantas netrūka — pilnā mierā būs, bet nekā — kopmanis arvienu vēl lūkoja viņu nogalināt.

Netā|u no tās pilsētas bij kalējs, kas mežā dedzināja ogles. Pie šā nu kopmanis sūtīja savu znotu naktī, lai pastellē kumodes atslēgu, un pavēlēja, lai taisni caur mežu ejot, ka drīzāki atpakaļ tiekot. Kopmanis domāja, ka znots caur mežu iedams, iekritīs ogļu bedrēs un tur galu dabūs. Bet znotam ejot, vēl nebij ogļu bedru griesti sagruzduši, tādēļ viņš bez kaites izgāja. Atpakaļ nākot, viņš satikās ar vecu draugu un ar to iegāja traktierī malciņus dzert. Kopmanis, nevarēdams znota mājās sagaidīt, domāja, ka tas jau esot galu dabūjis. Viņš gāja lūkot; bet pa šo laiku ogļu bedru griesti gruzdēdami bij vājāki palikuši, un tā tad kopmanis pats iekrita kvēlošā ogļu bedrē un bij pagalam. Kopmaņa znots nu palika viņa vietā par kopmani un dzīvoja laimīgi.

25, 5, 6 (Meķē Talaia uzr., Brīvzemnieka “C6opHmcb”)

Reiz viens tirgotājs brauca no Rīgas uz Vidzemi un iegriezās pie pazīstama saimnieka. Tumšs arī jau metās — palika pa nakti turpat. Guļu uztaisīja turpat priekšnamiņā, un tirgotājs — paēdis vakariņas — nolikās gulēt. Naktī — tā ap pusnakti — viņš pamodies dzird: divi ķildojas pie loga. Viens saka: “Nule pat saimniekam dzimušais dēliņš dienās mantos šā tirgotāja iedzīvi.” Otrs turpretim: “Nemantos vis!” Ilgi viņi tur saķildojās; bet tirgotājs pūlējās lielām domām, kas būtu darāms, lai jaunpiedzimušais saimnieka dēliņš dienās nemantotu viņa bagātību un meitu.

Rītā ienāk saimnieks pie tirgotāja: “Labrīt! — kā gulēji?” Tirgotājs atbild: “Paldies, par tavu labo sirdi! — vai nevari man pārdot savu jaunpiedzimušo.” Saimnieks drusku gan izbijās par tādiem vārdiem, bet nevarēja izprātot, kā tirgotājs zin, kas istabā gadījies. Tirgotājs tomēr nemitējās virsā plīties: “Pārdodi man jaunpiedzimušo, še tev būs trīs simti rubļu.” Saimnieks negribēja pārdot bērniņu; bet beidzot nodomāja: “Ja tirgotājs tik lielu naudu par bērniņu maksā, tad, zināms, viņam arī nelabi neklāsies pie viņa.” Viņš atdeva bērnu par trīssimt rubļiem.

Paņēma tirgotājs bērniņu, lai nomaitātu to. Viņam vajadzēja pa mežu braukt — tur tad ielika bērniņu apses dobumā un pats aizbrauca. Dienas trīs vēlāk gāja mežsargs pa šo vietu — izdzirdēja bērniņu brēcam, sāka meklēt, atrada apsē maziņo, izņēma un nesa uz mājām, prātodams: “Kas nu zin, vai ir kristīts, vai nav?” Viņš viņu lika nokristīt, nosauca par Mežādabūto un audzināja kā paša dēlu.

Kad Mežādabūts bija gadu divdesmit vecs, tad šim pašam tirgotājam gadījās vienu vakaru pie mūsu mežsarga iebraukt un pa nakti gulēt. Mežsargs uzņēma tirgotāju laipni un sūtīja Mežādabūto tam zirgus nojūgt. Padzirdējis zēnu vārdā saucam, tirgotājs vaicās: “Kāpēc savam dēlam tādu savādu vārdu liki?” Mežsargs tad pateica, ka zēnu maziņu mežā atradis. Tirgotājam tūdaļ iešāvās prātā, ka šim vajaga tam pašam saimnieka dēlam būt, ko viņš mežā apses dobumā izlicis un ka nu — kad jau tiktāl Dievs tādu glābis — visādā ziņā viņa bagātību, viņa meitu iemantošot. Tomēr, lai kā — pie malas vajaga dabūt tādu.

Tirgotājs iedeva zēnam vēstuli, lai aiznesot par labu maksu uz viņa muižu. Mežādabūts paņēma vēstuli — gāja turp. Bet ceļā — netāļu no muižas — nesējam aplam miegs uznāca. Viņš nolikās grāvmalā un piemiga. Bet tai pašā brīdī pa ceļu staigāja tirgotāja sieva ar meitu — ierauga: ceļa malā guļ tāds skaists puisis, cepure nokrituse no galvas un cepurē vēstule. Pieies tuvāk — redz: vēstule rakstīta šīm — ņems plēsīs vaļā un lasīs. Vēstulē teikts: lai ņem jaunekli tūliņ nosist. Māte grib arī to darīt, bet meitai skaistā jaunekļa žēl — tā lūdzas: “Ņemsim, māmiņ, viņu labāk līdz uz mājām, paēdināsim papriekšu, gan tad laika būs diezgan.” Pielūdza māti gan meita un pārveda puisi līdz uz mājām, paēdināja. Bet nu atkal meita lūdz un lūdz māti puiša labad — neļauj to nomaitāt.

Pārronas tirgotājs pats mājā — ierauga: Mežādabūts vēl sveiks un vesels. Māte bīda vainu meitai: “Viņas dēļ tikai zēns dzīvs palicis.” Bet nogalināt saimnieka dēlu tirgotājs vienreiz bija iedomājies un nu to gribēja izdarīt, lai kas. Viņš paaicināja kurpnieku, iedeva piecdesmit rubļu — sacīja: “Nodomu tev uz trim dienām, trim naktīm šito jaunekli — skaties tu cieši: tiklīdz. viņš drusku iesnaužas, tūliņ siti viņu nost; bet neiemigušu neaiztieci.”

Labi. Šo nodomu tirgotājs pateica arī sievai un sieva atkal meitai. Bet meita bija zēnu ielūkojuse — tai palika ļoti žēl un izstāstīja zēnam visu: “Ta un tā, tu cieties, cik spēka — neiesnaudies.” Aizies zēns pie kurpnieka — izcietīs vienu nakti, otru, trešo vairs nejaudāja: iesnaudās. Kurpnieks jau vaicā: “Ko tu snaudi?” Zēns atbild: “Nesnaužu vis!” — “Tā tava laime, ka nesnaudi, citādi uz vietas tevi būtu nositis.” Izcieta zēns gan trīs dienas, trīs naktis bezmiegā, bet tirgotājs brīnās, kā varējis izciest, kā ne.

Tagad prātoja: “Ko nu lai iesāk ar Mežādabūto?” Sagudroja nozāļot to. Šo nodomu tas pateica sievai, sieva meitai, bet meita zēnam: “'la un tā — tēvs tevi nozāļot grib!” Tirgotājs sarīkoja vienā šķīvī ēdienu ar nāves zālēm un nosēdās ar visu ģimeni aiz galda; bet meita slepeni pārmainīja to šķīvi ar citu. Nu tirgotājs aicina zēnu pie galda — nosēdinādams taisni pie tā šķīvja. Nosēžas šis, apēd visu no šķīvja — tirgotājs smej vien: “Nu vienreiz tevi nogalināju.” Bet zēns ēd, paēd — nekā. Tirgotājs pārbrīnās — nevar saprast, kāpēc zēns nemirst.

Tagad tirgotājs sagudroja vēl beidzamo nelietību: karstā alus kublā noplucināt. Viņš piesacīja strādniekiem: “Kas rītā, agrumā alus tecinātavā pirmais ienāk, to sagrābjat un iemetat karstajā kublā. Pielūkojat, ka jūs katru tur iemestu! jeb es jūs pašus likšu tur iemest!” Šo pavēli tirgotājs pateica sievai, sieva meitai, meita zēnam, sacīdama: “Ja tevi rīta agrumā raidītu tēvs uz alus tecinātavu, tad no Dieva puses neeji agri, bet tā ap pulksten desmitiem: tēvs licis strādniekiem tevi karstā kublā iemest.” Zēns paklausa un neiet vis agrumā.

Te ap pulksten astoņiem ies pats tirgotājs uz turieni. Bet līdzko pirmais tur iegāja, strādnieki sagrāba viņu, iemeta kublā. Gan tirgotājs kliedza: “Ko nu darāt, esmu taču jūsu kungs!” bet nelīdzēja nekā — pats pavēlējis katru iekšā mest, kas pirmais ienāk. Nobeidzās tirgotājs karstumā, nomira arī viņa sieva žēlabās; tikai meita palika ar visu bagātību. Zēns apņēma tirgotāja meitu un dabūja visu lielo bagātību viņas pūrā līdz.

25, 5, 7 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “C6opuHKb”)

Bija divi brāļi — tie sadomāja pasaulē iet mantu pelnīt. Nogāja abi pie kuplas egles, iedūra katrs savu nazi. norunādami tā: kurš no abiem ātrāk pārnāktu, tam jāiet otra nazis aplūkot: ja nazis spožs, tad brālis dzīvs. Labi.

Nu aizgāja katrs pa savu ceļu. Jaunākais brālis iet, iet pa svešu apgabalu — nevar neko nopelnīt dabūt — nāks pēc gada uz tēva zemi atpakaļ. Aizies pie naža — abi naži spoži — brālis, zināms, tad dzīvs ir. Bet tas bija jau pret vakaru — un tā kā tālu bij jāiet, tad viņš nolikās turpat koka apakšā pārgulēt nakti.

Šī nakts bija taisni Jāņa nakts. Šis guļ, te ap pusnakti dzird: atlaižas bars žagatu, nometas egles virsonē, ka spārni tikai nožvākst vien. Tup, tup šīs egles galā — sāks sarunāties: “Vai zināt, māsiņas, arī ko jauna?” tā viena žagata ieteiksies, “es zinu lielu, skaistu pilsētu — tanī pilsētā viss pa pilnam — tikai ūdeņa vien tur nava. Tomēr tai ligai lēli līdzams: aiz pilsētas, uz lauka, aug kupla liepa; ja liepas tuvumā parakņātu, tad vesela upe ūdens tur iztecētu.” Bet otra žagata sacīja: “Vai jūs, māsiņas, zināt, ko es zinu? — es zinu vienu kalnu — laī kalnā visvisādi dārgumi; tomēr piekļūt tur neviens nevar. Bet, ja Jurģu rītā, gaismai svīstot, kāds kalnam trīs vagas apdzītu apkārt, tad kalns atvērtos un dārgumus iemantotu tas, kas aris.”

Tā katra žagata pastāstīja citām savas jaunās ziņas. Pastāstīja ziņas — izcēlās gaisā, spārnus sacirzdamas, un aizlaidās. Tomēr gulētājs tur egles apakšā tūdaļ noskārta — šīs runātājas nebijušas vis vienkāršas žagatas, bet gan raganas, kas, Jāņu naktīs apkārt skraidīdamas, viena otrai pastāsta piedzīvojumus.

Rītā jaunais brālis kā cēlās, tā projām uz to pilsētu, par kuru ragana bija stāstījuse. Jā, aiziet, ierauga lielu, skaistu pilsētu. Ieiet pilsētā — prasa: “Dodat man nodzerties!” Bet pilsētnieki atsaka: “Ai, svešniek, būtu mums ēst prasījis, dotum labprāt, bet dzēriena mums pašiem nav. Viss mums pa pilnam, bet ūdeņa —ja gribi mirsti nost — arī nava.” Šis saka pilsētniekiem: “Ko dosiet man, es ūdeni parādīšu.” Pilsētnieki teic: “Dosim maksu lielu lielo." Labi. Kad bija norunājuši, tad viņš paņēma pilsētniekus, izveda aiz pilsēta pie kuplas liepas un lika rakt. Izraka padziļu bedri — te jaunais brālis liek apstāties un — pielicis ausi pie zemes — klausās. Dzird — ūdens krāc. Nu viņš saka strādniekiem: “Diezgan ir! Atnesat tikai krietnu akmeni.” Paņēma akmeni un kā svieda bedrē — vesela ūdens straume piepeži izšāvās. Ūdens tecēja uz pilsēta pusi, aizraudams veselus dārzus, namus sev līdz… Tā gadījās pilsēta vidū pilnīga upe skaidra ūdens… Viss pilsēts gavilēja… Pilsētnieki aizmaksāja visu apsolīto algu ūdens atradējam un pavadīja godinādami uz mājām.

Pirmais darbs jaunajam brālim bija izdevies — nu devās pie otra: pie tā kalna, kur dārgumi esot. Bija Jurģa diena. Viņš ņēma zirgu, izara trīs vagas kalnam riņķī. Kā izara — kalns tūdaliņ sagruva. Ieies kalna iekšienē — ai, manu dieniņu! kas tur dārgumu! — zelts, sudrabs, dimanti — viss pārpilnam. Ko nu raizēties vairs? stāvus bagāts. Nu sapirka dārgus zirgus — dzīvoja kā lielskungs.

Bet reizi pa lielceļu sešiem zirgiem braukdams, satiks savu veco brāli no svešatnes kājām nākam un mazu kumeļu rokā vedam — tik bija varējis iedzīvoties svešā zemē. Šis redz tādu ievērojamu kungu pretim braucam — pagriezīsies jau notālēm sāņus ar savu kumeliņu. Bet tiklīdz bija viens otram klāt — tūdaļ jaunais brālis pazina veco — lika zirgus apturēt. Sasveicinājās abi brāļi, un nu jaunais apvaicāsies: “Kur tu. brālīti, biji? ko redzēji? ko piedzīvoji?” Veco brāli saņēma stipras žēlabas — viņš rādīja uz savu kumeļu: “Te, lūk, ir viss, ko svešatnē iemantoju!” Tad jaunais brālis izstāstīja: “Tā un tā: arī es pārrados tukšām rokām no svešuma, bet Jāņu naktī, pārgulēdams apakš tās egles, kur mūsu naži iedurti — dzirdu raganas sarunājamies, apgādāju vienam lielpilsētām ūdeni, nopelnīju lielu algu, atradu vienu kalnu ar dārgumiem un paliku par lielu, bagātu kungu.”

Vecais brālis klausās, klausās — sāks šim vareni žēl palikt, ka lik ilgi pa pasauli nodauzījies un vienā kumeļā tikai iedzīvojies — palūk, jaunajam brālim, kas tam viss nava. Dusmās viņš ņēmās — nosita labāk to pašu kumeļu. “Pagaidi!” viņš sadomāja, “ja jaunais brālis mācēja tādā bagātībā iedzīvoties, tad es, vecāks būdams, iedzīvošos vēl jo lielākā.” Viņš aizgāja Jāņu nakti pie tās pašas egles un guļ. Pienāk pusnakts — atskries atkal bars žagatu — spārni vien nožvakst, kā egles galā sametās. Sametās — iesāka runāt. Viena saka: “Māsiņas, vai zināt ko jauna? — to, ko pērn te runājām par ūdens trūkumu, par dārgumiem kalna iekšienē — to visu viens ir izdibinājis un izdarījis. Tagad jāapskatās, kad tikai kāds te egles apakšā nenoklausās?” Šīs kā nonāks zemē — atron veco brāli. Apēda raganas viņu, un nu manai pasakai ir beigas.

25, 5, &lt;V 0ziņos Emīliju Jurkovska itzr., JLB RN II R. kr.)

Citu reizi dzīvoja jauns kara vīrs. Reiz tam bij darīšanu dēļ jāiziet. Gaf Lielupes malu ejot, sacēlās briesmīga auka un norāva zaldātam ķiveri no galvas — iesvieda upē. Ko nu darīt? Viņa bēdas bij lielas, jo zaldāts, ja ķiveri pazaudēja, stingri tika sodīts. Iā bēdājoties un gar Lielupes malu ejot viņš satika jaunu cilvēku, kufš viņam solīja ķiveri atdot, ja šis viņam apsolot to, ko, mājās pāriedams, jaunu atradīšot. Savā nelaimē zaldāts apsolīja. Jaunais cilvēks — tas bija pats velns — atdeva zaldātam ķiveri, iegrieza tam mazajā pirkstiņā un ar tā asinīm parakstīja nolīgumu. Pēc astoņpadsmit gadiem zaldāts pārgāja mājās. Pirmais, ko viņš satika, bij viņa astoņpadsmit gadus vecais dēls, kurš, tam mājās neesot, bij piedzimis. Prieku vietā, dēlu ieraugot, viņš ļoti noskuma, jo atminējās solījuma, ko viņā dienā bij solījies.

Kādu dienu Gusts (tā dēlu sauca) viņam prasīja: “Kādēļ tu esi arvienu tāds noskumis? Saki man arī savas bēdas.” Tevs atbildēja: “Reiz kādā nelaimes dienā es tevi velnam apsolīju. Drīzi tu būsi astoņpadsmit gadus vecs, tad man tu esi velnam jāatdod.” Dēls sacīja: “Ko tu par niekiem bēdājies. Kamēr velns man nāk pakaļ, es pats iešu velnu meklēt.” Vecāki negribēja, negribēja laist, bet beidzot tomēr laida. Gusts, jautrs būdams, taisījās ceļā. Iedams viņš sastapa kādu vecīti. Tas viņam prasīja: “Kādēļ tu tik jautrs?

Kurp tu eji?” “Uz elli,” Gusts atbildēja. Vecīts iedeva Gustam spieķīti un sacīja: “Kad tu noiesi ellē, tad piesiti ar šo spieķīti trīsreiz pie vārtiem un saki: “Vecā tēva vārdā, pērkons un zibens — veln, atdod grāmatu!” Gusts pateicās un gāja tāļāk.

Gāja, gāja, kamēr iegāja lielā mežā, kur atrada vecu, sakritušu būdiņu. Tur dzīvoja slepkava. Gusts iegāja būdiņā un lūdza naktsmāju. Slepkava prasīja Gustam: “Kurp tu eji?” — “Uz elli!” — “Kad tu noeji ellē, tad prasi velnam, kā es no saviem slepkavas darbiem varu atpestīties.” Gusts apsolījās. Nakti pārgulējis, viņš gāja tāļāk, kamēr atrada elli. Viņš piesita ar spieķīti pie vārtiem un sacīja: “Vecā tēva vārdā, pērkons un zibens — visi velni šurp!” Tūliņ pacēlās pērkons ar zibeni, tā ka visi mūri notrīcēja, bet velni nenāca. Viņš sita otrreiz — nu sanāca velni, bet viena vēl trūka. Beidzot atnāca arī tas. Gusts nu sacīja: “Vecā tēva vārdā, pērkons un zibens, veln, atdodi grāmatu!” Negribēja, negribēja dot, bet, baidīdamies no pērkona un zibeņa, beidzot atdeva grāmatu. Viņš sita atkal un sacīja tos pašus vārdus: “Vecā tēva vārdā, pērkons un zibens, kā var slepkava no saviem darbiem atpestīties?” Velns atbildēja: “Daboni to rungu, ar kuru viņš pirmo cilvēku nositis un paroci pāridesmit soļus no viņa mājām zemē, tad viņš atstās slepkavību.” Gusts gāja atpakaļ pie slepkavas un izstāstīja tam, kas jādara. Pie slepkavas būdas atradās vesels zārds rungu; ar katru rungu viņš bija vienu cilvēku nositis. Slepkava atrada rungu, ar kuru viņš bija pirmo cilvēku nositis. Tā bij no ābeles koka. Viņš paņēma rungu, atgāja divdesmit soļus no mājas un atspiedās uz to. Bet runga sāka augt un izauga tam caur krūtīm par kuplu ābeli. Gusts pārgāja jautrs mājā, ka bij ticis no velniem svabads, un nu visi bij priecīgi, laimīgi.

Reiz ziemā Gusts ar puisi brauca mežā. Starp kailajiem kokiem viņi ieraudzīja vienu koku, kurš izskatījās kā piesnidzis. Viņi gāja raudzīt un atrada ābeli — pilna ziedu un kādam cilvēkam cauri izaugušu. Cilvēks žēli kunkstēja. Gusts atminējās, ka tas bij slepkava, — nometās ceļos un noskaitīja pātarus. Tūliņ visi ziedi nobira, un ābele ar slepkavu sakrita kopā par pelnu čupu.

(Dzirciemā F.msts Birznieks uzr.,

25, 5, 9 stāsi. Atis Bemsteins, JLB RNIIIR. kr.)

Dzīvoja zvejnieks pussakritušā mājiņā, netālu no jūras. Viņš tagad bija noslīdējis pavisam uz beidzamo riteni — zveja nepadevās, labība nepaauga, kungam nekā nevarēja nomaksāt — tas nu nabaga zvejnieciņu dzen pavisam no mājām ārā. Ar noskumušu sirdi viņš iet vēl beidzamo reizi mēģināt savu laimi. Viņš izvelk aizzēģelētu krūku. “Kas te cits var būt iekšā, kā.brandiņš jeb vīns?” zvejnieks domā un lauž zēģeli vaļam. Līdz ko viņš attaisa korķi — no krūkas nāk tā kā migla ārā. Pēc brītiņa viņš paskatās — krūka tukša, un viņa priekšā stāv liels, briesmīgs vīrs.

Lielais vīrs skatās zvērošām acīm uz zvejnieku un saka: “Es tevi aprīšu.” “Kādēļ mani risi?” zvejnieks prasa. “Es jau te gulēju savus piespriestos trīssimts gadus. Savam uzmodinātajam es būtu devis bagātību*bct, tā ka viņš man to neprasīja, to tagad aprīšu,” atteic lielais, briesmīgais vīrs un grib jau nabaga zvejnieciņu rīt, bet šis teic: “Kā tu mani vari rīt? Tu varbūt nemaz neesi tas vīrs, kas te trīssimts gadus krūkā gulējis. Ja tu vēl te vari ielīst, tad gan es to ticu un ļaujos aprīties, citādi ne.” Lielais briesmīgais vīrs pazūd — acumirklī paceļas mazs mākonītis un ielīž kā pa diegu krūkā. Tagad lielais, briesmīgais vīrs ir atkal krūkā un sauc: “Nu, vai tu 11u redzēji, kā ielīdu?” Zvejnieks to tik bija gribējis; viņš tūliņ, špukt! korķi virsū, un lielais briesmīgais vīrs nu ir iespundēts. Tas nu arī atzīst, ka nevajadzējis vis līst, bel nu par vēlu. Viņš sāk lūgties, lai zvejnieks viņu laižot ārā — viņš došot par to bagātību un visu, visu, ko tikai zvejnieks gribēšot. Zvejnieks arī to palaiž. Lielais, briesmīgais vīrs aiziet šņākdams, krākdams kā viesulis projām; zvejnieks tik noskatās vien viņam no pakaļas un tad iet uz mājām.

Mājās viņš atrod veselu kaudzi zelta priekšā. Nu nabaga zvejnieks ir bagāts. Zvejnieks samaksā kungam savu parādu un sūta vēl savu dēlu taī pašā skolā, kur iet kunga dēls. Tur abi jaunie krietni sadraudzējas.

Kad abi vecie — vecais zvejnieks un vecais kungs nomirst — dēli paliek viņu vietās. Jaunais kungs atdod savam skolas biedrim tēva mājas uz mūžīgiem laikiem, bet tam atkal šad tad jāpiegādā kungam zivis, 'lā 11u viņi dzīvo kādu laiku; kungam atnāk jauna meitiņa. Viņš aizsūta pie sava skolas biedra pēc zivīm kristības vajadzībām. Šis tūliņ gan dodas uz jūru zvejot, bet viņam nekas neķeras. Viņš apsēžas malā uz akmeņa un sāk raudāt. Saceļas vētra, — priedes šņāc, meži krāc, viļņi sniedzas līdz pat koku galiem — iznāk liels vīrs no jūras un prasa zvejniekam, kādēļ viņš raudot. Zvejnieks visu skaidri, gaiši izstāsta: esot kungam jānesot zivis uz meitas kristībām, bet nevarot nevienas dabūt. Kungs domāšot, ka viņš tikai esot nepaklausīgs. “Tā ir maza bēda,” lielais vīrs atteic, “ja tu man to dosi, ko mājās nezini, ka tev tas ir. tad es tev došu zivis.” Zvejnieks domā, domā, kas tas varētu būt. Naudu, mantu, sievu, mājas, to visu viņš zin. kas tur vēl varētu cits būt, ko viņš nezinātu? “Jā, esmu mierā — došu. Ja es pats nemaz nezinu, kas man ir, par to man arī nebūs žēl.” Zvejnieks atdod un parakstās ar savām asinīm. Lielais vīrs ieiet atkal jūrā, un vētra nostājas. Zvejnieks izmet tīklu, un nu zivju vai cik. It priecīgs viņš tās nes uz mājām. Mājās viņš atrod, ka sievai atgadījies dēls — to viņš atdevis lielajam jūras vīram. Zvejnieks aiz žēluma nezin ko darīt — brēc atkal. Vaimanādams viņš aiznes kungam zivis. Kungs prasa, kādēļ viņš vaimanājot. “Kā lai nevaimanāju — man atgadījies dēls, un es to — labāki jau neteikšu.” Vaimanā atkal. “Tu esi tikai skops!” kungs to sāk rāt, “tev ir atgadījies dēls, un tu nevīdies viņam nekā dot. Dodi man savu dēlu, es viņu uzaudzināšu.” Zvejnieks domā: “Jādod būs: kad cits viņu audzinās, tad man beigās tā nebūs žēl, ka būs jāatdod lielajam jūras vīram.” Viņš atdod kungam savu dēlu audzināšanai.

Zvejnieka puika un kunga meitene nu ;iug kopā. Kad jau tie cik necik paauguši, kungs viņiem pieņem skolotāju. Abi čakli mācās, bet zvejnieka puika var visu labāki apķert un paturēt. Pēc ne visai ilga laika puika jau zin visu tikpat labi kā skolotājs. Kungs to skolotāju atlaiž un pieņem otru. Ar šo tāpat — ari šis gada laikā visu savu gudrību izkrāvis, un puikam viss tas galvā; viņam jau nu ir divu cilvēku gudrības. Kungs atlaiž arī otro un nu uzaicina pa visu ķēniņa valsti, lai nākot visgudrākais mācīt viņa audžu dēlu. Atnāk vecs, vecs sirms skolotājs. Bet nepaiet vēl ne gads, arī vecais, sirmais skolotājs nezin puikam vairs neko mācīt — visu viņš jau zin. Vecais, sirmais skolotājs taisās iet projām un saka puikam: “Še tev mana nūja un grāmata par piemiņu. Kad ar nūju apvilksi sev visapkārt strīpu, tad tev neviens netiks klāt, un kad tu lasīsi grāmatā, tad tevim var kurt uguni apkārt, tu nesadegsi.” Vecais, sirmais skolotājs aiziet. Kungs kādu laiku vēl patura puiku pie sevis un tad atdod tēvam atpakaļ. Tēvs, līdz ko ierauga savu dēlu, sāk atkal brēkt: “Nu ir patlaban laiks, ka dēls jāatdod lielajam jūras vīram.”

Zvejnieks aizved savu dēlu jūrmalā un izstāsta viņam, kas viņam priekšā. Dēls nemaz neizbīstas, nenoskumst — viņš vēl mierina raudošo tēvu: “Neraudiet vis, tēt! gan jau mēs iztiksim. Eita uz mājām!” Tēvs aiziet vaimanādams uz mājām. Dēls apsēžas jūrmalā uz akmeņa, apvelk sev visapkārt strīpu ar skolotāja dāvināto nūju un gaida, kas un būs. Saceļas briesmīga vētra, — priedes šņāc, meži krāc, viļņi šļakstās līdz pat koku galiem. No jūras iznāk lielais vīrs un sauc, lai jauneklis viņam ejot līdzi. “Kāpēc es tev iešu līdzi?” jauneklis atteic. “Tavs tēvs tevi man atdeva.” — “Varbūt gan, bet es no tam nekā nezinu.” “Te ir raksts, ko tavs tēvs pats savām asinīm parakstījis,” lielais jūras vīrs viņam no tālienes rāda rakstu. “Nāci šurpmāki! Es nevaru tik tāli ne redzēt, ne lasīt.” — Lielais jūras vīrs grib nākt tuvāki, bet nevar tikt strīpai pāri. Viņš skrej gan visapkārt meklēt, kur varētu pāri tikt, bet visur ir strīpa priekšā. Viņš sviež papīri jauneklim klāt — papīris nokrīt viņa priekšā zemē — viņš to ar nūju iebaksta smiltīs. Lielais jūras vīrs nu dusmīgs kā traks un vemj jauneklim uguni virsū — pievemj visu riņķi pilnu, bet jauneklis lasa grāmatu, un viņam nekaiš it nekas. Lielais vīrs tik vemj ka vemj uguni, kamēr no ūdens uzpumpējas tik resns, ka tikko var pakustēties, bet vēl dzer vienādi vien, kamēr nokrīt turpat jūrmalā gar zemi tikko vēl pusdzīvs. Jauneklis aiziet un nokneķē viņu ar nūju pavisam.

Nu jauneklis ir svabads. Viņš aiziet pie ozola un apguļas. Pēc brīsniņa pielaižas zelta karīte, un iekšāsēdētāja princese lūdz jaunekli, lai brauc viņai līdz. Jauneklis iekāpj karītē un nu brauc pa gaisiem vējam līdzīgi projām. Braucot princese stāsta: “Mans tēvs bija velna pilns un tagad 11u nomira. Mirdams viņš man pieteica, ka neviens pilī nekā nedrīkst kustināt, citādi to saplēsīs. Tik tas pili var glābt, kas trīs naktis pie viņa vāķē. Ja tāds neviens negadās, kas to uzdrošinātos, tad pils paliek uz mūžu mūžiem velna rokās.” Jauneklis apsolās mēģināt — iet pilī vāķēt.

Jauneklis ieiet pilī, apvelk ar nūju sev visapkārt strīpu un nosēžas pašā vidū. Pret pusnakti atsprāgst durvis, un ienāk nomirušais ķēniņš. “Ko tu te meklē?” viņš uzsauc jauneklim. Šis neatteic nekā, bet tik noskatās, kas nu īsti būs. Vecais ķēniņš sāk svilpt, un nu nāk no visām pusēm visvisādi velnēni viņam palīgā. Pienāk pilna istaba, bet vēl spraužas vienādi vien iekšā. Sienmali jau sāk krakšķēt, cik velni saspraudušies, bet viņa apvilktai strīpai neviens nevar tikt pāri. Sienmali jau sāk gandrīz irt, te par laimi dzied gailis un visi šmauc atkal ārā. Tā tas iet visas trīs naktis.

Trešā naktī ķēniņš aizsūta velnus projām un saka: “Tu uzvarēji. Vari tagad precēt manu meitu. Tev nu pieder visa mana pils, valsts un visas manas mantas. Nāci līdz, es tev atdošu pils atslēgas!” Ķēniņš iet pa priekšu un jauneklis no pakaļas, uzvilkdams uz katrām durvīm un kliņķa ar krītu krustu. Viņi ienāk pagrabā. Te ir ķēniņa tukšais zārks, un ap to deg sveces. Ķēniņš viņam iedod savu gredzenu, atslēgas un parāda mantu un tad skrej pie durvīm, gribēdams tās aiztaisīt, bet ierauga uz tām krustu. “Vadzi, tu esi gan gudrāks par mani — tev pieder viss mans ķēniņa gods. Nu es tevi likšu mierā!” To teicis, ķēniņš pazūd ar visu zārku.

Otrā rītā princese un visi pavalstnieki tik priecīgi, ka pils atpestīta. Princese norunā ar jaunekli precēties, bet šis vēl grib iet apmeklēt savus vecākus. Šķiroties princese viņam dod zelta gredzenu ar zīli un saka: "Ja tu pagriezīsi zīli uz zemi, tad tev būs zelta karīte, un ar to tu varēsi nokļūt, kur vien gribēdams.” Jauneklis pagriež zīli uz zemi, atrodas zelta karīte. Viņš iesēžas iekšā un brauc pie saviem vecākiem.

Tēvs un māte nezin aiz priekiem, ko darīt, ka dēls pārradies. Viņi jau to sen apraudājuši par nomirušu, un 11u viņš pārradies sveiks, vesels. Vairāk reižu viņam jāatkārto stāstījums par viņa izglābšanos un kā viņam līdz šim gājis. No vecākiem viņš aiziet pie audžu tēva un audžu mātes. Šie arī ne mazāk priecīgi — negrib viņa ne projām laist. Viņam arī netikās tik ātri no piederīgiem šķirties, un tā viņš palika labi ilgi pie īstiem un pie audžu vecākiem.

Princese viņu nevarēja sagaidīt atpakaļ un brauca raudzīt, kur viņš paliek. Viņa pārģērbās par nabadzi un atbrauca sava brūtgāna audžu tēva muižā. Viņas brūtgāns patlaban gulēja dienasvidu, un audžu māsa sēdēja viņam blakus, atdzenādama mušas. Princese domāja, ka tas viņai palicis neuzticīgs un šī ir viņa otrā brūte, tādēļ nozaga savu iedoto gredzenu un aizbrauca atkal projām. Kad jauneklis atmodās, viņš sabijās, jo redzēja, ka gredzens nozagts. Viņš tūliņ nomanīja, ka nu vairs nebūs labi, un sāka taisīties iet atpakaļ pie princeses. Nelīdzēja vairs norunas, nelīdzēja vairs lūgties — viņš ņēma sirmā skolotāja dāvināto nūju un gāja projām pa pasauli.

Gabalu gājis, viņš pavisam apjuka — ne viņš zināja, kā to valsti sauca, kur viņa brūte atradās, ne arī zināja, uz kuru pusi griezties, lai tur nokļūtu. Būtu viņam bijis vēl gredzens, tad tikai vajadzētu pagriezt zīli uz zemi, iesēsties karītē un pateikt: “Aiznesi mani tur un tur!” — tūliņ tas viss būtu noticis; bet tagad nekā. Par laimi viņš atminējās, ka viņa sirmais skolotājs reiz bija teicis: “Kad gribi kur iet un nezini Isli. uz kuri pusi būtu jāiet, tad apgriezies uz papēdi apkārt — uz kuru pusi tad būs deguns, uz to pusi tad eji!” Viņš apgriezās un sāka nu taisni vien iet uz priekšu — pāri purviem, cauri mežiem, līdz pat lielam ezeram.

Pie ezera atnācis, viņš nezināja, kā tikt pāri. Apkārt varētu gan apiet, bet kā tad lai zinātu taisni doties uz priekšu? Viņš izskatījās vai kur nebūtu kāds kociņš, ko te šinī pusē iedurt, lai no tā otrā pusē varētu noņemt graudu tāļāk iet; bet neviens kociņš nekur nebija redzams. Nekas cits neatlika, kā iedurt sirmā skolotāja dāvināto nūju šinī pusē par zīmi. Jauneklis iedūra nūju, apgāja ezeram apkārt un tad devās taisni atkal tāļāk, kamēr pret vakaru nonāca kādā kalnā. Te viņš gribēja atpūsties.

Tikko viņš grib apsēsties — ierauga, ka lejā divi vīri kaujas. Noiet pie vīriem — prasa: kas tiem par ķildu, ko tie kaujoties? “Redzi,” abi viņam atbild, “mūsu vienīgais aizstāvs — kaimiņu ķēniņš nomira un tika no kaut kāda vazaņķa — kurš jau jūrmalā bija nositis mūsu tēvu — izdzīts no savas pils. Tā nu mums vairāk nekā nepalika, kā par abiem šis mantelis un šie sedli. Mēs 11u nezinām, kas lai viņus patura? Izspriedi mums taisnību!” — “Paturiet viens manteli, otrs sedlus!” “Tas tā neiet! Tikai, kad tie abi pieder vienam, viņiem piemīt brīnišķīgais spēks, ka mantelis padara valkātāju neredzamu un sedli aiznes jājēju, kur tikai tas vēlas,” atteic abi strīdoņi. “Nu tad klausaties, ko es jums teikšu!” jauneklis saka, “noliekat manteli un sedlus tepat kalnā un atnesat man dzirnu akmeni! Es to tad noritināšu te no stāvā kalna lejā; kurš lati nojums man pirmais atnesīs akmeni atpakaļ, tas dabūs manteli un sedlus.”

Abi strīdoņi bija ar to spriedumu mierā. Akmens bija drīzi atnests un palaists no kalna, lai tek. Abi strīdoņi skrēja katrs pusē, lai — tikko akmens nostātos — to varētu stiept atpakaļ kalnā un dabūt abas mantas. Jauneklis tikmēr apvilka manteli, uzkāpa sedlos un uzsauca: “Pie princeses!” Acumirklī viņš bija pilī pie princeses. Abi strīdoņi, gabaliņu paskrējuši akmenim līdzi, apskatījās atpakaļ, bet neredzēja ne vairs šķīrēju tiesnesi, ne manteli, ne sedlus. Abi tūliņ saprata, ka tas aizlaidies lapās. “Nu mums, brālīt, vairs nav ko strīdēties, ne ko kauties,” viņi abi runāja “viņš mūs samierināja uz mūžīgiem laikiem. Tas cits nevarēja būt, kā tas pats, kas izdzina mūsu aizstāvi no pils un nosita jūrmalā mūsu tēvu.”

Jauneklis, aizticis pie princeses, tūliņ vis vēl nerādījās, bet paturēja manteli mugurā — noskatījās, ko pilī visi dara. Visi taisās uz kāzām. Viņš dzird dažus sarunājamies, ka princese piekrāpta no pirmā brūtgāna — tagad uz karstām pēdām precēšot citu. īsi priekš baznīcā iešanas pirmais brūtgāns ieiet pie princeses un nu visa lieta izskaidrojas — viņa domājuse, ka viņš vairs nepārnākšot, bet precēšot turpat savu audžu māsu. Princese iziet pie kāzu viesiem un brūtgāna un saka: “Man pazuda atslēga, un es liku nokalt jaunu. Bet tagad man nu atkal atradās pirmā atslēga — sakat: ar kuru atslēgu man tagad jāslēdz un kura jāliek pie malas?” “Ar pirmo atslēgu — tā vairāk aprasta!” teic brūtgāns un kāzenieki. Princese aizgāja atpakaļ uz savu kambari un atveda savu pirmo brūtgānu. “Mans pirmais brūtgāns ir atradies, un jūs paši nospriedāt, ka man tas jāprec, jo tas esot vairāk aprasts.” Visi bija ar to mierā un dzēra priecīgas kāzas.

25, 5, // (Saukā J. Ozols uzr., Brīvzemnieka "Mūsu tautas pasakas'')*

Reiz gāja pa pasauli kurpnieks un skrodelis. Kurpnieks bija draudzībā ar pašu vellu, bet skrodelim bija Dievs sirdī. Kurpniekam bija naudas kā vellam pelus, tomēr viņš krāpa un blēdīja, kur varēdams; skrodelim bija naudas un citu laicīgu mantu maz, bet viņš dāvāja katram nabadziņam kādu grasīti, katram sērdienītim, grūtdienītim kādu maizes rieceniņu, katram izsalkušam lopiņam kādu kumosu. Kurpnieks gan teica skrodelim, lai tas neesot lik devīgs, jo, kad pašam pietrūkšot, būšot jākar zobi vadzī; bet skrodelis tam mēdza atbildēt: “Gan jau Dieviņš palīdzēs!”

Tālāk ejot, devīgam skrodelim arī tiešām viss izbeidzās. Bads bija klāt: ko nu darīt? Skrodelis cieta, cieta, bet pēdīgi teica savam ceļa biedrim: “Vadzi, brālīt, vai nevari man dot kādu gabaliņu maizes? Neesmu jau pāri dienas nekā ēdis.” Kurpnieks atteica: “Kā, vai lev vairs nav maizes? Kur tad tavs Dievs, ka viņš tev nepalīdz?” — “Gan jau Dieviņš palīdzēs — tikai šimbrīžam, paša grēku dēļ, man pietrūcis ko ēst. Dod man cik necik maizes; es tev atdošu.” “Gan jau Dieviņš palīdzēs,” zoboja bezdievis kurpnieks: “Vai tu arī zini, ka tev, uz Dievu paļaudamies, divās, trijās dienās jānosprāgst badu, ja tev nedodu maizes. Atsakies labāk no Dieva, dzīvo kā es, tad tev nekad netrūks maizes.” — “Nē, no Dieva neatsacīšos, gan viņš palīdzēs.” — “Klausies, ja tev tāda stipra ticība uz Dievu, tad derēsim, — došu tev maizi, bet, ja tavs Dievs tev nepalīdz to trijās dienās atdot un tu no Dieva neatsakies, tad izduršu tev acis; bet ja viņš tev palīdz, tad dotā maize nav jāatdod.”

Labi: skrodelis ar kurpnieku salīga. Pagāja viena diena, pagāja otra, pagāja arī trešā, bet nabaga skrodelim nebija maizes, ko atdot. Nu kurpnieks stājās virsū skrodelim, lai vai atsakās no Dieva, vai ļauj izdurt abas acis. Un skrodelis palika pie Dieva un ļāva labāk izdurt abas acis. Nu gāja atkal tālāk abi, aklais skrodelis un redzīgais kurpnieks. Pēdīgi (ie nonāca kādā mežā, tuvu pie lielas, lielas pilsētas. Še kurpnieks nosēdināja savu nelaimīgo ceļa biedri apakš liela, kupla ozola un sacīja, lai tas pagaidot, kamēr šis būšot atpakaļ atnākt, jo iešot pilsētā pirkt maizes. Bet bezdievis, aklo ceļa biedri vienu mežā atstājis, aizgāja projām un nenāca vairs atpakaļ.

Skrodelis gaida, gaida, bet viss pa velti. Viņš gaida, klausās un dzird: arvienu jo vairāk apklust putnu dziesmas, koki sāk savādi šņākt, un gaiss metas aukstāks. Nu viņš nomana, ka nakts un ka kurpnieks to nežēlīgi piekrāpis, mežā vienu atstādams. Ko nu darīt? Koku aptaustījis, tas sāk rāpties augšup, jo mežos plēsīgi /vēri. Par laimi zemākais zars arī nav augstu. To sasniedzis, viņš uzkāpj uz otru, uz trešo, kamēr atrada tādu vietu zaru žuburā, kur varēja itin brangi nosnausties nakts laikā.

Snauž viņš kokā — te ap pusnakti sanāk viens pēc otra vesela meža muižas saime: zaķis — sulainis, lapsa kūmiņš — vagare, vilks — muižkungs un lācis — lielskungs. Sanākuši sarunājas. Sulainis prasa: "Ko lai tāds dara, kas akls?” Lielskungs, liels zintenieks, atbild: “Ja tāds, saulei lecot, trīs rcizas izmazgātu acis ar rasu, tad tas dabūtu atpakaļ savu acu gaismu.” Te vagare jautā: “Kā gan pilsēta, kas tagad slāpst nost. varētu atkal dabūt ūdeni?” Lielskungs, liels zintenieks, atbild: “Pilsētā liels akmins: ja to sašķeltu krusteniski četros gabalos, tad būtu ūdeņa diezgan.” Bet muižkungs vaicā: “Kā lai izdziedē zemes valdnieka vienīgo meitu, kas nav nedz dzīvotāja, nedz mirēja? Valdnieks gan izsludinājis dot tam to par sievu un pusi no valsts klāt, kas viņu izglābtu, bet kā nav, tā nav glābēja.” Lielskungs, liels zintenieks, atbild: “Kambarī, kur tā gul, pie sliegšņa, zem grīdas, paglabāti trīs āboli: viens sudraba, otrs zelta, trešais dimanta. Kad tos ābolus izņemtu, krusteniski pārgrieztu un viņai iedotu āboļu sēklas, tad tā tūdaļ atspirgtu.”

Tā sarunājušies, visi četri aiztecēja katrs savu ceļu. Nu skrodelis kokā jo līgsms; miegs tam vairs nenāk ne prātā; viņš pateic savam Dievam un gaidīt gaida ritu atnākam. Kādu brītiņu gaidījis, tas jau arī dzird lakstīgalu pogojam; vēl paiet brītiņš, te paceļas gaisā cīrulis un dzied savu dziesmu; te jau arī žubīte žubina, žagata žadzina, dzeguze kūko — vālodze, staltkāja, kaņepu putniņš, cielava, paceplītis, strazds — visi čalina, čīkstina un vītero katrs savu rīta dziesmu. N11 skrodelis, putniem dziedot, kāpj no koka zemē, un lielāko zāli sataustījis un roku rasā saslapinājis, saulītei lecot, izslauka reiz savas acis un mata jau rīta blāzmu. Otru reizi ar rasu acis apmazgājis, viņš jau itin labi spēj vērot kokus. Trešo reizi ar rīta rasu jo labi acis izmazgājis — tas redz visu — vēl labāki nekā senāk. Nu skrodelim lielu lielais prieks. Dievam pateicis par atdabūto acu gaišumu, viņš taisni iet uz pilsētu.

Pilsētā nonācis, skrodelis redz riktīgi: visi ļaudis pēdīgi izslāpuši, iet galvu nodūruši, bēdīgi kā pusmiruši. Viņš prasa pilsētniekiem, kas tiem par nelaimi uzbrukuse, ka tie tik vareni izmisuši. Viņam atbild: "Vai, svešniek, kā lai mēs neizmistam, kad mums visā pilsētā nav ne lāsītes ūdeņa. Bija mums ūdeņa diezgan, bet tas viss izsīka. Ja ūdeņa neatdabūnam atpakaļ, tad mums visiem posts.” — “Tad jau jārauga, vai īsti nevar atdabūt ūdeni.” "Ai, svešiniek, ja tu mums padarītu to labumu, tad jau tevis gan nepiemirstum.” To sacījuši, tie ved viņu pie paša valdnieka. Šis sola labdarim naudas dot pūriem, ja viņš pilsētai atgādā atpakaļ ūdeni. Skrodelis apņēmās to izdarīt, ja viņam tik dod četrus krietnus dzirkaļus. Brīnejās gan, priekš kam akracim vajaga dzirkaļus, bet deva arī. Dzirkaļus dabūjis, skrodelis lika tiem krusteniski sašķelt četros gabalos pilsētas lielo akmini, bet tā, ka lai neatplīstu neviena šķembelīte. Dzirkaļi arī to padarīja, un tiklīdz kā sašķēlās lielais pilsētas akmins krusteniski četros gabalos, te ari visas akas pildīt pildījās ar ūdeni. Nu pilsētniekiem bija prieks bez gala; tie gribēja labdari tīri ar naudu apbērt un slavēja un daudzināja,to vairāk, nekā kādu citu.

Bagāts palicis, skrodelis nopirka dārgas drēbes, saģērbās un izgreznojās par smalku kungu. Nu to nebūt nevarēja vairs pazīt, ka tas kādreiz bijis nabaga skrodelis. Kā kungs viņš aizgāja valdnieka pilī un izteicās liels dakteris iz tālienes. Pilī visi bija ļoti bēdīgi jebšu pilsētai vairs netrūka ūdeņa. To redzēdams, skrodelis prasīja: “Kādēļ jūs še visi tā noskumuši, kad pilsētā ļaudis prieciņ priecājas?” Pilenieki atbild: “Vai, svešniek, kā lai neskumstam, mūsu valdnieka vienīgā meita gaužām slima; tā nav nedz dzīvotāja, nedz mirēja un neviens dakteris to nespēj paglābt.” — “Tad jau jārauga, vai īsti nevar glābt valdnieka meitu.” — “Ai, daktera kungs, ja jūs to izdarāt, tad jūs dabūsit valdnieka meitu par sievu un pusi no valsts klāt.” — “Tad vedat mani pie valdnieka.” Aizveda pie valdnieka svešzemes dakteri, un šis prasa, lai tam dodot divus galdniekus. Valdnieks gan brīnējās, priekš kam dakterim vajaga galdniekus, bet pēdīgi deva arī. Nu skrodelis lika galdniekiem izcelt grīdu kambarī, kur gulēja slimniece, un izņēma pie paša sliegšņa trīs ābolus: vienu sudraba, otru zelta, trešo dimanta, pārgrieza ābolus, izņēma āboļu sēklas un sāka dot valdnieka meitai. Sudraba āboļa sēklas norijuse, slimniece jau palika spirgtāka; zelta āboļa sēklas apēduse, tā jau pacēlās gultā, bet dimanta āboļa sēklas baudījuse, tā piecēlās stāvu un bija pavisam vesela. Nu tik bija valdniekam un visai valstij prieks diženi liels. Drīzi arī dzēra kāzas un saprecināja skrodeli ar valdnieka meitu un deva jaunajam pārim pusi no valsts par pūru līdz.

Skrodelis bija ļoti labs valdnieks savai zemei; zem viņa ļaudis dzīvoja priekā un laimē. Reiz jaunais valdnieks gāja pa savu pilsētu pastaigāties un sastapa it neviļus uz ielas kurpnieku. Kurpniekam tolaik jau neklājās visai labi, jo kā gan var klāties labi vella kalpam, kur Dieva kalps par valdnieku.

Savu veco ceļa biedri ieraudzījis, bezdievis kurpnieks nāca viņam klāt un sāka ar to runāt. Jaunais valdnieks nebija arī nedz lepns, nedz atcerējās tā, ko bezdievis tam darījis ļauna. Valdnieku laipnu redzēdams, kurpnieks kāroja zināt, kā gan viņš. nabaga skrodelis, nācis tādā godā un mantā. Sis sacīja, ka Dievs tam palīdzējis, un izteica bez viltus savam bijušam ceļa biedram visu, ko aklis, kokā sēdēdams, sadzirdējis no meža zvēriem. Kurpnieks nu gaužām lūdza valdnieku, lai tasjele viņu novedot turp pie tā ozola un lai tam arī izdurot acis. Valdnieks gan noveda kurpnieku pie ozola, bet acis tam nedūra vis ārā. Nu ņēma kurpnieks pats īlenu un izdūra sev abas acis, un uzrāpās arī pa zariem kokā.

Ap pusnakti — riktīgi — visa meža muižas saime atkal klāt zem ozola un sāk tūdaļ sarunāties. Lielskungs, lācis, bārgu balsi uzprasa saviem apakšniekiem: “Kurš gan tas pļāpa, kas visu izpaudis, ko toreiz spriedām? Pilsētai tagad ūdeņa diezgan, un valdnieka meita arī vesela. Vai tik tu.

sulain. to neesi darījis: tu jau kustini ausis bailīgi kā zaķis?” Visi, lielkungam iztapt gribēdami un bīdamies, ka tik tos pašus nesāk tirdīt un vajāt, stājās zaķītim virsū. Šis, nabadziņš, gan liegšus liedzās, dievot dievojās, bet viss velti. Jau vagare, kūmiņš, kampj to aiz kakla un grasās tam paīsināt mēli. Sulainis, lielās izbailēs, it kā Dievu lūgdams, paskatās uz augšu, uz debesīm un ierauga kurpnieku kokā — sauc, ko spēj: “Rau, rau, tas tur noklausījies!” Tūliņ lāča lielskungs pats kāpj ozolā, nogāž kurpnieku zemē un muižkungs ar vagari to saplosa gabalu gabalos.

25, 5, /2 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “COopiiHKb”)

Reiz dzīvoja vīrs — tam bija ļoti nikna sieva. Dienu, nakti tā ēdās vīru lamādama: “Diedelnieks, gatavs diedelnieks!” Vīrs redz — miera nav no sievas, sāks to iebrīdināt. Viņš sarīkojās uz mežu iet — paņem cirvi, virvi līdz. un saka sievai: “lešu mežā malku cirst; pēc brīža nāci man pakaļ — Dievs mums laimi piešķīris… naudu atradu… palīdzēsi man mājā pārstiept.” Bet sieva priecas vietā izlamāja vīru: kāpēc neesot agrāki to pateicis. Nu, labi.

Vīrs aiziet uz mežu, sāk strādāt. Pa brītiņam atnāks ir sieva, uzkliegdama: “Nu, rādi šurp. kur ir nauda?” Vīrs aizveda sievu pie vecas, dziļas akas. Ūdeņa taī akā nebija. Tur viņš tai saka: “Naudu te akā atradu, bet viens nejaudu izvilkt; aplam smaga; bet pa divatiem gan izrausim; tevi ielaidīšu papriekšu akā, pēc tam pats nolaidīšos dibinā.” Sieva tic. Nu viņš iesēja to virvē — ielaida akā. Ielaida — bet pats aizgāja malku cirst. Sieva akas dibinā tūdaļ sāka pēc naudas meklēt. Meklē, meklē — tausta, ķersta, rakņājas pa dubļiem, bet naudas kā nava, tā nava. Nu paskatīsies atpakaļ — akā vīra nekā. Šī noprata, ka vīrs tīšām iekrāpis tādā dziļā alā un sāks tikai visā spēkā kliegt un vīru lādēt. Iā viņa salamājās veselu dienu.

Bet kas vīram par bēdu — tas tāļu mežā cērt savu malku un ne dzirdēt nedzird, kā šī tur akā trokšņo. Beidzot viņš sadomā: vai tad nu vienreiz nebūs piekususe, laiks jau pret vakaru — jāiet mājā. Aizies pie akas — dzird: sieva, nabadzīte, jau ēdās vienās asarās. Ielaida virvi akā, uzsauca: “Ieķeries virvē, vilkšu laukā!” Tūliņ arī viens ieķērās, un šis nu velk augšup. Velk. velk — brīnās: “Kas velns! sieva tik smaga — spēka gandrīz pietrūkst velkot.” Vilka, vilka — mokām izvilka gan. Bet uzvelk līdz akas malai — ierauga: liels, liels vīrs ieķēries virvē…

Šis pārbijies gandrīz izlaida virvi no rokām, bet lielais vīrs sāks šo gaužām lūgties: “Nelaidi mani akā atpakaļ — darīšu tev laba, cik spēdams! Jau sen gadiem dzīvoju akā, labprāt paliktu ir tagad tur — nekad nenāktu laukā — bet šodien tur iekūlās briesmīgi pikta sieva. Cauru dienu tur lādējās, lamājās — beidzot bij jāsprūk man. Lūdzams, velci mani no akas ārā. Es.tevi padarīšu par lielu ārstu — piedošu tev labus padomus. Dēvēt tu mani vari par “diedelnieku”; tā jau mani tā sieva akā lai dēvēja. Es iešu uz. vienu valsti; turienes valdniekam ir daiļa meita; ieskriešu taī meitā un padarīšu par ārprātnieci. Neviens ārsts to neizārstēs. Bet, kad valodas par ārprātīgo līdz tevim jau aizgājušas, tad pārdodi visu savu mantu un eji uz to valsti; tur izliecies par ārstu un ņemies slimo meitu dziedināt. Pie slimnieces tev vajaga tikai ieteikties: “Diedelniek, nāci ārā!” Tūliņ tad iziešu, un viņa būs vesela. Bet, ja tevi aicinātu pa otram lāgam tādu pašu slimību dziedināt, tad pielūko — neeji! Es būšu tad atkal slimniecei iekšā; bet, ja tu būsi nācis, tad tev nāve.”

Pēc kāda laika vīrs patiesi padzird: tādā un tādā valstī, tam un tam ķēniņam meita ārprātā. Visi ārsti, labdari izdziedinājušies — neviens likstai līdzēt. Bet meita aplam daiļa — ķēniņš to bez gala mīlot — solījies pusvalsti un meitu par sievu atdot tam, kas izdziedināšot. Vīrs tūdaļ pārdeva visas savas grabažas un mudīgi devās ceļā uz to valsti, kur slimā ķēniņa meita. Aiziet tur — liek sacīt ķēniņam: tā un tā “solos tavu meitu izdziedināt”. Nu, lai tad vedot pie slimās! Aizved — slimā trako, dauzās, mocās. Šis pieiet klāt — uzsauc: “Diedelnieks, izeji!” un acumirklī it kā Dieva gars būtu nolaidies — tā tūdaļ aprimst, līgsmo un ir vesela. Nu, ko nu? Ķēniņam solījums jāpilda— bij jāatdod ārstam pusvalsti un izdziedināto meitu par sievu.

Bet tas, nelietis, no šīs valsts aizgāja uz citu valsti un tur tāpat rīkojās. Drīzi padzird: turpat tuvējā valstī atkal ķēniņam meita saslimuse: prātā sajukuse. Zināms, ka par mūsu vīra iespēju valodas bij tāļu izpaudušās jau un arī uz to valsti aizgājušas, kur slimniece slimoja. Ķēniņš atsūta vēstnešus, lai nākot, lūdzams, viņa meitu dziedināt. Bet, ja lūgumam neklausot, tad vēstnešiem pieteikts pasludināt, ka viņu ķēniņš nākšot ar lielu kapi spēku valsti postīt, ļaudis nāvēt un arī viņu pašu ar visu daiļo sievu nesaudzēt. Ko nu iesākt nabaga vīram? Viņš atceras itin labi norunu ar diedelnieku. Ja nu ietu — pašam nāve, neietu — posts visai valstij. Gudroja, gudroja, beidzot sagudroja: “Labāk viens pats tad nogalinos, nekā uzraidu simtiem, tūkstošiem galu un vēl savai pašai daiļai sieviņai vēl. Nē, lai tie dzīvo, es iešu!" Iedams uz svešo valsti, viņš pa ceļu jau sagudroja, ko darīt. Aiziet tur — tūliņ to ved ķēniņa pilī pie slimās ķēniņa meitas. Bet līdz ko iegāja istabā pie slimnieces, te tas piepeži, it kā izbailēs, iesauksies: "Diedelnieks, mūci mudīgi, piktā sieva tepat jau — iznākuse no akas!” Nelietis gluži piemirsa atriebties un tā ārā no ķēniņa meitas, to vien iesaukdamies: “Ne mūžam vairs cilvēkos nemājošu, jo nu mana aka atkal brīva.”

(Dzirciemā Ernsts Birznieks uzr.,

25, 5, 13 slāsi. Fricis Paberzis, JEB RNIII R. kr.)

Bija reiz slinks, nabags puisis — it nekā viņam netikās darīt. Viņš sāka staigāt apkārt pa pasauli, nonāca kādā pilsētā — ieskatījās te pilskunga meitā. Šī viņam tā patika, ka apņēmās uzrunāt uz precībām. Meita bija mierā; tikai vecāki negribēja neparko pielaist tādas precības. Bet meita kā gāja, tā aizgāja pie nabaga puiša. Jaunais vīrs nu ir bēdās — apprecējies

gan ir, bet kur nu var sievu likt? — pašam nav ne kumosa maizes bāzt mutē, ar ko vēl uzturēs sievu. Bet sieva neko daudz nenoskumst — viņa vēl drošina vīru: “Neviens vēl tagadējos laikos nav dzirdēts nomirstam badā, vai tad arī mums nu tas itin notiks?”

Viņi aiziet labi tāļu no pilsētas un apmetas kādās mājās par vaļeniekiem. Sieva pašuj smuku, smuku tabakas maku, iedod to vīram, lai nes uz pilsētu pārdot, un piesaka: “Bet tā kā tu maku nepārdodi apakš piecdesmit rubļiem!” Virs paņem maku — aiziet uz. pilsētu. Pie pilsētas vārtiem nāk pretī vecs vīriņš un prasa, lai dodot viņam maku. “Maku nevaru tāpat atdot — sieva mājās pieteica, ka to lētāk par piecdesmit rubļiem nav brīv pārdot.” — “Ko nu niekus sievu klausīt — nauda būs bijuse — izbijuse, bet es tev došu labu padomu — tas tev pietiks visam mūžam.” Vīrs atdod vecajam vīriņam maku. Tas pateic: “Esi drošs un leci visur iekšā!”

Vīrs iet uz mājām un stāsta sievai, ka nauda nekas neesot — viņš tādēļ atdevis tabakas maku kādam vecam vīriņam pret padomu. Sieva dusmojas gan, bet ko nu vairs var darīt. Viņa pašuj otru maku, dod atkal vīram un piesaka, ka to nav brīv pārdot apakš simts rubļiem. Vīrs nes atkal maku uz pilsētu. Pie vārtiem viņam atkal vecais vīriņš pretī un prasa maku. “Sieva jau tagad bija uz. mani dusmīga,” vīrs atteic, “un man piesacīja, lai maku apakš simts rubļiem nepārdodot.” “Ko tev nauda var līdzēt,” teic vecais vīriņš, “dodi man maku, un es tev pateikšu gudru padomu, kas tev daudz labāki noderēs.” Vīrs atdod maku, un vecais vīriņš viņam teic: “Kur aug vītoli, tur visur ir ūdens!”

Vīrs gāja uz mājām un stāstīja sievai, ka neesot vis par maku dabūjis nieka simts rubļus, bet krietnu padomu. Sieva sarāj vīru: kur viņš ar saviem padomiem braukšot, vai viņš pavisam esot prāta zaudējis — maizes neesot vairs ne kumosa, un viņš makus atdodot tikai tāpat — nabagiem. Labi vīru izrājuse, viņa pašuj trešo maku un sūta uz pilsētu pārdot, bet atkal ne lētāki par simts rubļiem. Vīrs nes atkal, un atkal vecais vīriņš priekšā: lai dodot viņam maku! Vīrs gan negrib, negrib dot, bet vīriņš pierunā atkal, un vīrs viņam atdod maku. Vīriņš viņam teic padomu: “Kad izveici, tad pieturi!” Vīrs iet uz mājām — trīs padomi viņam nu ir. bet maizes ne druskas. Sieva tik dusmīga uz vīru, ka tūliņ šķiras no vīra un iet atpakaļ pie tēva. Vīrs nu ir atkal vaļīgs — viņš sāk kā agrāki lierēt pa pasauli. Tā un viņš nonāk jūrmalā un redz, ka kuģis patlaban peld garām. Vīrs sauc. ka viņš gribot braukt līdzi. Kapteinis piebrauc malā — uzņem arī vīru. Nu viņi brauc pār jūru prom. Te saceļas vētra, un visi kuģinieki sāk brēkt, ka ūdens sākot sūkties: kuģa grīdā patapis caurums, un11u gāžas ūdens iekšā. Visiem bailes iet aizbāzt kajītē caurumu. Vīrs atminas, ka vecais vīriņš viņam teicis, lai tik esot drošs un lecot visur iekšā. Viņš tūliņ kajītē iekšā un aizbāž caurumu. Kuģis 11u ir izglābts. Kapteinis iedod vīram veselu mucu zelta naudas.

Vīrs viņam vēl brauc līdzi līdz nākošai pilsētai. Pilsētā ir visādas mantas, lietas, bagātība papilnam, tikai ūdens tur trūkst. Visi ļaudis tikko vēl pusdzīvi, kā noslāpuši. Ķēniņš izsolījis lam, kas gādās ūdeni, pusvalsli jeb visu naudu, cik viņa valstī var sadzīt. Gan izmeklējušies aku racēji visvisādi, bet ūdens nav atrodams. Mūsu vīrs visu to noklausījies un atminējies vecā vīriņa otro padomu, ka visur ir ūdens, kur aug vītoli — iet un piedodas ķēniņam par akas racēju. Ķēniņš un visi pavalstnieki priecīgi, ka nu varbūt pietikšot pie ūdens. Vīrs aiziet netāļu no pils pie vītoliem un sāk rakt; jau pie trešā, ceturtā šķipeles dūriena sāk sūkties ūdens, un jo dziļāki raka, jo vairāk ūdens. Ķēniņš un visi viņa pavalstnieki nezin, no priekiem ko darīt. Visi viņi steigšus vien nes akas racējam apsolīto naudu. Tas to liek kraut kuģos un brauc ar trim pilniem kuģiem naudas atpakaļ uz to pilsētu, kur viņa sieva pie tēva.

Lai gan viņš jau tagad kādus sešpadsmit gadus, kamēr savu sievu nav redzējis, un pa to laiku pavisam no viņas tikpat kā atjucis, tomēr, jo tuvāki viņš nāk pilsētai, jo vairāk viņš ilgojas savu sievu redzēt un pats brīnās, kā tik ilgi varējis bez viņas iztikt. Bet nu viņam uznāk bailes: kad tik viņa pa to laiku nav apprecējuse citu. Briesmīgas domas viņam ienāk prātā — viņš nospriež, ja sieva būs apņēmuse citu vīru, tad tam un arī sievai jāmirst. Vīrs jau norauga zobenu, ar ko tos nodurt. Tikko pilsētā, viņš vispirms steidzas pie savas sievas. Bet ko viņš redz: viņa sieva sēž uz galda, ieņēmuse jauna vīrieša galvu klēpī un ieskā tam galvu. Vīrs jau izrauj zobenu abus nodurt — jau grib durt, bet viņam par laimi iekrīt vecā vīriņa trešais padoms prātā: kad izveici, tad pieturi! Vīrs izvelk zobenu, bet vēl pietura — nedod tik ātri virsū.

Sieva ierauga savu vīru un tūliņ nomana, ko viņš nodomājis; viņa sauc: “Vīrs, vīrs, nenokauji savu sievu un savu dēlu!” Vīram nokrīt kā zvīņi no acīm, viņš atminas, ka viņam šķiroties sieva palikusc tādu ļaužu. Viņš apkampj sievu, apkampj dēlu un izstāsta, kas viņam bijuse par laimi, kādus augļus nesuši trīs padomi. Ak tēvs! kas nu visiem par prieku. Nu grib sieva, grib arī citi rada gabali agrāki nosmādēto vīru. Trīs naudas kuģi to pavisam padarījuši par citu vīru.

25, 6, 1 (Brīvzemnieku “C6opnnKb”)

Viens kuģis braucis pa jūru uz svešu zemi. Braucis — uzskrējis sēklei, akmenim ūdens apakšā. Tas noticis iepretis gluži nepazīstamai zemei. Jūrnieki pūlējušies, pūlējušies no sēkles nocelties, bet viss velti. Neko darīt. Te sarunājuši: “Dosimies uz krastu izlūkot, kas tā te par zemi un kādi teitan ļaudis iedzīvo.” Runājuši, sēdušies laivās, aizcēlušies uz krastu. Krastā gājuši zemi izlūkot. Gājuši, gājuši — piepeži apmanījuši būdiņu. Aiziet pie būdas, ieiet iekšā — neviena nav — tukša. Staigājuši pa būdu — runājuši: “Ērmoti, ka neviena te nava.”

Beidzot — divas minūtes vēlāk — atnāks pie durvīm milzis briesmīgā augumā. Neganti paskatījies uz jūrniekiem un — ne vārda nebildis — tūdaļ vienu no viņiem sagrābis un kā siseni saspiedis savām milzu rokām. Nogalinājis un turpat arī apēdis. Visi jūrnieki nejauki pārbijušies — drebējuši kā apšu lapas un domājuši: gals nu mums visiem. Bet, lūk, kad milzis biedri bijis apēdis, tad apgūlies uz nama sliegšņa, lai šie nevarētu ārā tikt, lai būtu vēl ko uzkost citām reizēm, gan vakariņās, gan azaidā. Nolicies milzis — aizmidzis. Bet jūrniekiem nagi tagad — čukstējuši viens, otrs: “Ko, bāliņi. darīsim? Kā izkļūsim no šās istabas?” Gan izstaigājuši istabu riņķu riņķiem, tomēr ne loga, ne izejas nekur atrast; pa durvīm gan varētu iziet, bet tur milzis kā krāsns aizgūlies priekšā. Pāri lēkt, kāpt arī nedrīkst tam — ja atmodināsi tādu — nāve visiem.

Staigājuši, staigājuši pa istabu, gudrojuši, gudrojuši, te ierauga — vienā kaktā stāv liels, liels cirvis. Viens jūrnieks bijis aplam stipris — tas sacījis: “Lūdziet, bāliņi, Dievu, lai man nāk palīgā cilāt šo cirvi —ja jaudāšu pacelt, tad esam glābti, ja ne — gals visiem.” Aizgājis pie cirvja, sagrābis no liesas — tik tik varējis pacelt. Nu devies pie milža un visā spēkā krāvis pa resno kaklu. Vienā cirtienā kakls nost. Galva aizripojuse gan, bet neaprimuse ne būt ne — lēkuse, lēkuse kā velns un trokšņodama ielēkuse mežā. Turpretim rumpis vēlies, vēlies, rokas grasījušās, grasījušās jūrniekus ķerstīt. Bet jūrnieki jau sliegsnim pāri un, ko vien māk, uz savu kuģi atpakaļ. Aizskrējuši piejūras krauts, likušies laivās un notikuši gan uz kuģi. Bet 11u šie redz: no meža brūk vesels bars milžu ārā šiem taisni pakaļ — zeme vien dimd. Atskrien jūras malā — atvēzējušies ūdenī iekšā — uz kuģa pusi šurp. Ko nu iesākt? Sākuši tad jūrnieki visus lielgabalus dimdināt, cik vien bijuši uz kuģa. Šāvuši tik stipri, ka kuģis no sēkles nogrūdies dziļākā ūdenī, un nu milžiem bijis jāgriežas atpakaļ. Viss tas tamdēļ vien tā gadījies, ka galva dabūjuse uz mežu aizlēkt.

Bet viens no jūrniekiem — kad citi aizmukuši uz. kuģi — nezin kā bijis atšķīries no biedriem — palicis mežā. Šis, pa mežu staigādams, piepeži ierauga milžu ķēniņa meitu pretim nākam. Pārbijies, nokritis ceļos — lūdzies: “Neatdodi jele mani saviem ļaudīm apēst.” Ķēniņa meita apžēlojusies — ņēmuse, paslēpuse šo. Kopuse, līdzējuse viņam kā mācēdama. Beidzot saraduši — sākuši viens otra valodu saprast — iemīlējuse ķēniņa meita jūrnieku vēl, un jūrnieks atkal ķēniņa meitu. Nu jūrnieks pierunājis meitu to zemi atstāt, mukt labāk šim līdz uz viņa zemi. Mīlestībā paklausījuse arī šo, un izdevīgā brīdī aizmukuši uz jūrnieka zemi.

Tur savā zemē jūrnieks pierunā savu līgavu: “Atmeti pagāna ticību, pieņemi kristīgo.” — “Kas tev gar manu ticību, kad tikai tevi mīlu; vairāk man tā kā tā nav nekādas piemiņas no viņas zemes.” Bet jūrnieks nemitējies: “Pieņemi, pieņemi kristīgo ticību!’Tomēr sieva kā ne, tā ne. Nu šis projām pie baznīcas tiesas, apgalvodams: viņa sieva zaimojot kristīgo ticību.

Baznīcas liesa notiesājuse ķēniņa meitu, ka sadedzināma sārtā. Aizveduši ķēniņa meitu pie sārta —jau likuši uguni klāt, te šī teiks jūrniekam pilnu patiesību acīs: “Cik tu esi nepateicīgs cilvēks. Vai es, pagāne, tev tā darīju, kā tu man? Atminies, kā tu man ceļus skūpstīji, lūgdamies, lai neatdodu tevi saviem ļaudīm apēst. Vai par tevi neapžēlojos? Vai tevi nepaslēpu? Vai es arī tev tad uzplijos — pieņemi manu ticijju? Vai es visu neatstāju tevis dēļ? Bet tu negribi man vienvienīgo labumiņu atstāt — tēvu tēvu ticību. Nolādēts lai tu esi uz visiem laikiem ar visu savu ticību. Bet es gribu nomirt savējā!” Uguns apņēmuse viņu jau — ķēniņa meitas — jūrnieka glābējas — nebijis vairs.

25, 7, 1 (Misā uzr. Celmu Anna, A. L. P. kr.)

Vienam tēvam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Tēvs viņus sūtīja maizi mangot — iedeva katram kulīti. Gudrie savas kulītes paņēma, muļķais neņēma. Kad nu gudrie maizi ēda, muļķais piegāja klāt: “Dodiet man arī ēst!” Brāļi atteica: “Eji, tur mežā ir bites, ēdi tās!” Bet bites viņu lūdzās: “Neēdi mūs — grūtā dienā palīdzēsim!” Otrā dienā brāļi raidīja muļķi skudras ēst. Skudras lūdzās: “Neēdi mūs — grūtā dienā palīdzēsim!” Trešā dienā brāļi raidīja uz mežu kokā vanagam bērnus ēst. Vanadzēni lūdzās: “Neēdi mūs — grūtā dienā palīdzēsim!” Pēc tam muļķais pārgāja mājā, prasīja tēvam darbu.

Gudrie iemuldēja vecajam — muļķīts esot nolielījies vaska baznīcu uzcelt. Tēvs noteica muļķītim, ka baznīca tūdaļ ceļama. Nu muļķais aizgāja uz mežu un raudāja, raudāja. Atskrēja bites: kamdēļ raudot? “Kā neraudāšu — man jāceļ vaska baznīca.” — “Neraudi vis — uzcelsim gan.” Tad bites šuva šūdamas — rīta agrumā baznīca gatava. Tevs brīnījās; bet muļķīts prasīja citu darbu. Nu gudrie iemuldēja — muļķīts esot nolielījies visu tēva labību vienā metienā izkult. Tēvs noteica, ka nākamu nakti labība izkuļama. Nu muļķis raudāja, raudāja. Atlīda skudras lēveņu lēveņiem: kam raudot. Tā un tā — viss vienā naktī nokuļams. “Neraudi vis — nokulsim gan.” Tad skudras vilka un kūla, vilka un kūla — gaismiņā metiens gatavs. Tēvs atkal brīnījās; bet muļķīts prasīja citu darbu. Tagad gudrie iemuldēja — muļķīts esot nolielījies vaska baznīcai vēl zelta gaili torņa galā uzcelt. Tēvam tas īsti bija pa prātam: lai ceļot tūdaliņ! Nogāja muļķīts pie baznīcas — raudāja atkal. Atlaidās vanadzēni: kam raudot jele? “Zelta gailis torņa galā ceļams, kas to lai izdara!” — “Neraudi vis — mūsu tētiņš pārnesīs tevi viņpus upes pie velniem, tur gaili dabūsi.” Saņēma lielais vanags muļķīti pa muguru, aiznesa viņpus upes pie velniem, iegādāja zelta gaili, pārnesa muļķīti itin drīzi atpakaļ, uzsprauda gaili torņa galā, izlīdzēja muļķim. Rītā tēvs brīnās un brīnās, muļķīti vai debesīs celdams; bet gudriem dēliem teica: “Nu, izdarat jele jūs arī kādu darbu — nobadat šo ozolu ar galvu!” Badīja, badīja gudrie atspērušies — atbadījās par daudz — nomira.

(Vietalvas Odzienas Danepeltē 25, 7, 2 Poritent Pēters uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz brauca trīs brāļi uz Rīgu — divi gudri, trešais muļķis. Katram bija kulīte iedota pārtikai. Ceļā izēda muļķa kulīti visi kopā. Kad gudrie brāļi ēda no savām kulītēm, tad muļķis arī gāja, bet gudrie viņu nelaida — teica, lai ēdot skudras. Muļķis gāja pie skudrām, bet skudras lūdzās, lai viņas neēdot: viņas bēdu dienā tam atpalīdzēšot. Muļķis neēda viņas. Otru reizi, kad gudrie ēda, muļķis arī gāja ēst, bet gudrie viņu raidīja uz bitēm, lai ēdot tās. Bites lūdzās, lai šās neēdot: tās viņam palīdzēšot bēdu dienā. Muļķis paklausīja bišu lūgumu. Viņi brauca tāļāk — ēda trešo reizi. Muļķis gāja atkal ēst. Nu brāļi rādīja viņam vārnu, teikdami, lai to ēdot, bet vārna lūdzās, lai viņu neēdot, lai viņu atstājot dzīvu, — šī palīdzēšot bēdu dienā.

Brāļi iebrauca Rīgā un gribēja muļķi tur atstāt, lai varētu viņa cēlo kumeliņu dabūt. Viņi iebēra pūru linsēklu pelnos un pavēlēja muļķim tās izlasīt. Muļķis sāka raudāt. Pienāca skudras, un nebija viens, divi — linsēklas izlasītas. Nu gudrie teica, lai iztaisot vasku baznīcu. Muļķis nogāja no šiem un sāka raudāt. Te pienāca bitītes, sāka baznīcu taisīt. Baznīca bija gatava, bet nebija gaiļa. Te vārna izpalīdzēja. Viņa noskrēja uz jūru, kur velns mazgāja zelta gaili, bet bija aizmirsis ziepes. Kamēr velns aizgāja pēc ziepēm, tamēr vārna paķēra gaili un sāka bēgt. Tomēr velns pamanīja, ka gaiļa nav; nu tik tas sāka pakaļ dzīties. Nebija vairs tāļu — vārna no velna gandrīz sasniegta — te vārna nosvieda susekli. Tas pārvērtās par biezu mežu. Kamēr velns dabūja cirvi, izcirta ceļu, tikām bija vārna atkal lielā gabalā. Velns jau bija gandrīz klāt, kad vārna gaili uzlika uz baznīcas torņa. Gailis nu sāka dziedāt, un velns pazuda. Muļķis aizbrauca līdz ar gudrajiem uz mājām.

25, 7, 3 (Rendā F. Reķisuzr., Brīvzemnieka “C6opuuKb”)

Vienam tēvam trīs dēli — divi gudri, trešais muļķis. Reiz tēvs saaicināja savus dēlus un sacīja: “Esmu jau vecs — nespēju jūs vairs ēdināt; eitat, kurp paši zinādami, maizi iepelnīties!” Tevs viņiem vēl iedeva ceļa maizi un tad palaida. Dēli aizgāja. Gāja, gāja — iegribējās šiem brokastot. Nosēdās pie skudru pūžņa — gudrie ēd — muļķītim nekā nedod. Muļķītis lūdzās: “Dodat jele arī man kaut ko ieēst!” Bet gudrie atbild: “Ēdi skudras!” Jau muļķītis grasās skudras ēst — te skudras lūgsies: “Neēdi vis mūs, bāliņi, par to tev, kur tu ne domāsi, ne cerēsi, labu darīsim.” Gribējās gan muļķītim aplam ēst, tomēr neēda vis skudras. Visi trīs cēlās — gāja tāļāk.

Gāja, gāja — pret pusdienu nonāca pie bišu dārza. Apsēdušies pie bišu dārza, gudrie brāļi ēda azaidu, muļķītim nekā nedeva. Muļķītis saka: “Dodat jele man arī ko ēst!” Gudrie atteic: “Ēdi bites!” Gribēja ēst bites muļķītis, bet bites lūdzās: “Neēdi vis, bāliņ, mūs, par to tev, kur tu ne domāsi, ne redzēsi, labu darīsim.” Muļķītis neaiztika bites. Visi trīs gāja tāļāk: gudrie paēduši, muļķītis tukšu vēderu. Gāja, gāja — nogāja ap palaunadža laiku līdz vienam egļu mežam. Brāļi apsēdās; gudrie ēda palaunadzi, muļķītim nedeva nekā. Šis gan saka: “Dodat, brāļi, arī man ko ieēst!” Bet gudrie atteica: “Skaties, kur eglē tup krauklis, ēdi to!” Aiziet muļķis pie egles, saka: “Kraukli, es tevi apēdīšu!” Bet krauklis atbild: “Neēdi vis mani, par to tev, kur tu ne domāsi, ne redzēsi, labu darīšu.” Neaiztika kraukli. Gudrie brāļi, paēduši palaunadzi, beidzot apžēlojās ir par muļķīti — deva arī tam kumosiņu maizes. Pēc tam visi cēlās un gāja arvienu tālāku līdz pašam vakaram.

Nonāca visi trīs brāļi vienā muižā un salīga pie kunga —viens par kučieri. otrs par zirgu kopēju, bet trešais — muļķītis — par cūku ganu. Kungs viņiem deva vakariņas, un otrā rītā tad muļķītis iesāka cūkas ganīt. Bet, palūk, gudrie brāļi apmeloja viņu, iestāstīdami kungam: “Mūsu trešais brālis var viens pats pa vienu nakti riju nokult, izvētīt, pelus aizvest.”

Vakarā muļķītis pārdzīs cūkas, kungs ieteiksies: “Tev šonakt vienam pašam jānokuļ visa labība, kas rijā, jāizvētī, jāaizved pelus; ja nevarēsi — kaklis nost!” Aiziet muļķītis uz riju, nosēžas uz sliekšņa un raud. Te ap pusnakti atnāk skudru tēvs — vaicā: “Kam raudi?” Šis atbild: “Kā neraudāšu — man neiespējami darbi darāmi —jāizkuļ visa labība, jāizvētī, pelus jāaizved.” Skudru tēvs saka: “Neraudi vis — gan tev palīdzēšu.” Un nu salasījās skudras no visām malām, iesāka strādāt, un, vēl nebija ne gaisma — visa labība nokulta, izvētīta, pelus aizvestas. Atnāks otrā rītā kungs aplūkot darbu, nosaka: “Tas labi, ka visu padarīji.”

Muļķītis atkal ganīja savas cūkas. Tad gudrie brāļi to pa otram lāgam apmeloja, iestāstīdami kungam: “Mūsu trešais brālis spēj vienā naktī veselu vaska baznīcu uzcelt deviņiem pulksteņiem.” Vakarā pārdzīs muļķis savas cūkas — pavēle klāt: lai vienā naktī uzceļot vaska baznīcu deviņiem pulksteņiem! Kungs arī ierādīja ceļamai baznīcai vietu, pieteikdams: “Ja nevarēsi — kaklis nost!” Apsēdās muļķītis ceļamā vietā un raud. Raud, raud — atnāks bišu tēvainis, vaicās: “Kam raudi?” Šis atbild: “Kā neraudāšu — man vienā naktī jāuzceļ vaska baznīca deviņiem pulksteņiem.” Bišu tēvainis saka: “Neraudi vis — izlīdzēšu tev.” Tad atlaidās bites no malu malām un ātri jo ātri uzcēla gatavu baznīcu.

Uzcēla baznīcu, aizlaidās bites, bet muļķītis apsēdās pie jaunās baznīcas — raudāja. Atskrēja krauklis, vaicādams: “Kamdēļ raudi?” Muļķītis atsaka: “Kā neraudāt — baznīca gan uzcelta — nava pulksteņu; ja līdz gaismiņai pulksteņus nedabūšu deviņus gabalus — kaklu kungs nocirtīs man.” Krauklis teic: “Neraudi vis — līdzēšu tev. Sēdies man mugurā — došos pie velna pulksteņus nozagt. Bet iekams man mugurā sēdies — paņēmi vienā rokā zariņus, otrā smiltis, bet mutē ūdeni ieņemi. Ja tad es iesaucos: “meti zariņus zemē!” — tūliņ to dari; ja saucu: “smiltis izbēri zemē!” — beri; ja teikšu: “ūdeni izlēji zemē!” tad laidi.”

Labi. Uzsēžas krauklim, krauklis uz velna iemītni projām. Jau lēnām noņēma astoņus pulksteņus, bet kā ies pie devītā, tas iesāk zvanīt. Zvanīja tik dikti devītais pulkstenis, ka uzmodināja velnu. Uzmodies tūliņ tas krauklim joza pakaļ. Gandrīz jau bija panācis kraukli, te iesauksies šis: “Meti zariņus zemē!” Nometa zariņus muļķītis zemē, izauga lielu lielais mežs. Velns, nespēdams mežam izspraukties cauri, apcērt visu mežu un lobj atkal krauklim pakaļ. Panāca ir šoreiz kraukli gandrīz, te iesauksies šis: “Bēri smiltis zemē!” — izauga lielu lielais smilšu kalns. Nespēja velns smilšu kalnam pārrāpties — aizskrēja uz mājām pēc šķipeles. Atskrien ar šķipeli, izrakās kalnam cauri un atkal krauklim pakaļ. Gandrīz jau bij panācis kraukli, te iesauksies šis: “Leji ūdeni zemē!” Izlaida muļķītis no mutes ūdeni zemē — gadījās lieljūfa. Noskārta velns, pāri gan netiks šai jūrai — loba tad atpakaļ, atvilka visu nocirsto mežu un sāks tikai tiltu celt jūfai pāri. Uzcēla tiltu, dzinās krauklim pa jūru pakaļ, te itin piepeži gailis iedziedājās. Tūliņ sabruka tilts, un velns vidū jūrā noslīka. Pārskrēja mājā krauklis ar muļķīti, pakarināja pulksteņus baznīcā. Nu muļķītis zvanīja ar visiem deviņiem pulksteņiem. Izdzirdēja kungs brīnišķīgo skaņu, bez. biksēm izskrēja no gultas. Aplam, aplam nopriecājās viņš un atdeva muļķim savu meitu par sievu. Bet gudros brāļus kungs pakārt lika.

25, 7, 4 (Druvienā K. Tarziers uzr., Brīvzemnieka “C6opnnKb”)

Vienam tēvam trīs dēli: divi gudri, trešais muļķis. Icvs nomira. Gudrie brāļi sagrāba visu tēva labumu savos nagos un aizdzina muļķi, lai iet, kur grib. Muļķis devās ceļā, gāja, gāja, iegāja lielā, lielā mežā — apmaldījās. Nezināja šis, kā no meža izkulties, kā ne. Uzbruka nakts — bija jāliekas gulēt egles apakšā. Piekusis būdams, dziļi iemiga cietā miegā un krāca, ka viss mežs rībēja. Ap pusnakti atmodīsies šis — dzird tālumā vaimanājam. Muļķis pieceļas, iet raudzīt, kas tur vaimanā. Aiziet — redz: viss mežs pilns salauzītu, no saknēm izrautu koku, un apakš viena liela nolauzta koka guļ liela, liela čūska, bet galva čūskai pēc meitas, vēl vaiņagu valkāja. Šī čūska bija tā vaimanātāja, tāpēc ka apakš koka tā smaka, ne atpūsties nevarēdama vairs.

Žēlīgā balsā sacīja čūska tā: “Esmu čūskām valdniece — glābi mani no Dieva puses — būšu mūžam tev pateicīga. Visi šie koki apgāzās no tava krāciena.” — “Labi —ja manis labad tu, čūsku valdniece, iekļuvi klizmā, tad glābšu gan.” Viņš paglāba čūsku. “Bet nu dodi man ceļa vadoni, vēlos no meža izkļūt — nezinu ceļa.” Čūsku valdniece lika rudai čūskai muļķi izvest no meža. Knaši tad līda čūska uz priekšu, ceļu rādīdama, un drīzumā izveda muļķi no meža. Izveduse teica tā: “Ja tev ievajadzētos kādreiz mūsu valdnieces palīdzību, tad siti pa kuru katru koku, sacīdams: “Dzirdi, meža dēl!” tūdaliņ viņas apakšnieki kalpos tev.”

Muļķis steidzās tālāk — iekļuva atkal mežā. Taī pašā brīdī skrējēju kungs svinēja kāzas, un kāzu brauciens sastapa muļķīti kalnā pie lielas priedes. Muļķis negrieza vis ceļa, bet ķildojās ar skrējēju kungu (putnu valdnieku) kāzu viesiem. Ķildojās, ķildojās — iedeva viens skrējēja kunga sulainis muļķim duncku mugurā. Tūdaļ muļķis iesita pa priedi, iesaukdamies: “Meža dēl, dzirdi!” Acumirklī izlīda milzums čūsku ik*tuvējā purva. Putni bija aizmirsuši savus spārnus mājā — nevarēja gaisā pacelties. Čūskas vispirms nodzēla sitēju un tad saklupa ir citiem virsū. Skrējēju kungs redz, labi nebūs — sāks lūgties, lai piedod: “Būšu katrā laikā tev paklausīgs, iesaucies tikai: “Skrējēju kungs, nāču!” Muļķis nu aizraidīja čūskas atpakaļ purvā un aizgāja tāļāk.

Gāja, aizgāja līdz vienam līdumam, kur milzums skudru pūžņu. Jau strādnieki grasījās prāvāko pūzni aizdedzināt, te skudru valdnieks sāks lūgties žēlīgi, lai jele muļķis neļautu mežu līst līdumā. Gan strādnieki neklausa šo, bet šis iesauksies tikai: “Skrējēju kungs, nāču!” — tūliņ visi putni klāt un izšķaida strādniekus uz visām pusēm. Nu lika skrējēju kungam atstāt sargus taī vietā, un pats aizgāja tāļāk. Par to skudru valdinieks solījās palīdzēt muļķim, kad tikai ievajagas; lai tikai piecērtot kāju pie zemes un ieteicoties: “Nāču, glābtais!” Pēc tam muļķis staigāja tāļāk — satika lāču valdinieku. Šim valdiniekam bija uzbrukuši vilki, gribēdami saplosīt. Muļķis ir šo izglāba, un tas piesolīja palīdzību; lai tikai ieteicoties: “Vadzi, meža veci!” — tūliņ būšot klāt.

Bet tolaik tur kaimiņos dzīvojis briesmīgs burvis. Tas pārvaldījis pār siltumu un aukstumu. Šis, padzirdējis par muļķa spēju, ies ar viņu spēkoties. Muļķis, to padzirdējis, saaicinās visus savus palīgus, pieteikdams, lai visi tad jau gatavi, kad viņš iesauksies: “Nu!” Atnāk burvis, satver muļķi abām rokām: vienā rokā tam siltums, otrā aukstums. Jau burvis taisījās muļķi gar zemi gāzt, te muļķis skaļi vēl attop iesaukties: “Nu!” Tūdaļ piesteidzas palīgi un sāk apstrādāt burvi — skudras salīda degunā, acīs, ausīs, mutē; čūskas pēra kājas, dzeldamas; putni cirta pa galvu, izknābdami acis. To burvis neizcieta — lūdzās, lai piedod un apsolījās muļķim kalpot: lai ieteicoties tikai: “Gāle un liesma!” — tūdaļ būšot palīgā. Nu muļķis pavēlēja atlaist burvi.

Labi izklaidījies pa svešumu, muļķis griezās atpakaļ uz mājām pie gudriem brāļiem. Pa to laiku gudrie bija saķildojušies ar savu kungu, un kungs, viņiem atriebdamies, lika grūtākos darbus veikt — bija jāizkuļ vienā naktī trīs metieni labības, jāsacērt pa vienu dienu savi tūkstošs asu malkas, jāizrok divi dienās tāda mārka, kur tūkstoš vezumu linu samērcami. Kas to jaudā pastrādāt? Gals rokā brāļiem — vairāk nekā. Bet muļķis solījās tiem izlīdzēt. Viņš saaicināja visus savus palīgus un pavēlēja: skrējēju kungam labību iesērt; aukstuma, siltuma valdiniekam labību izžāvēt; meža vecim izkult; skudru valdiniekam metienu grābstīt, pelus, graudus čupā sastumt; bet čūsku valdiniekam salmus nastā kraut.

Rītā brāļi atdeva kungam darbu ar lāgumu. Nu nācās malku cirst. Muļķis aizsūtīja meža veci uz mežu malku salauzt; aukstuma, siltuma valdiniekam malku saskaldīt; skrējēju kungam muižā pārvākt. Vakarā brāļi atkal atdeva darbu kungam. Nu nācās mārku rakt. Skudru valdinieks izraka mārkai bedri, bet aukstuma, siltuma valdinieks piepildīja bedri ar ledu un izkausēja ledu karstumā. Karsto ūdeni tad karstuma valdinieks ar roku iespieda dziļi zemē, no kam izmirka dziļa, dziļa mārka. Otrā dienā brāļi ir šo darbu atdeva kungam padarītu. Bet gudrie brāļi, redzēdami, ka muļķim tāda spēja, prātoja: “Pagaidi, raudzīsim atņemt tev to.” Viņi sāka taujāt: kur gan muļķis tādu spēju grābis un vai cits arī nevarētu to sagūt?

Muļķis tad pateica arī brāļiem, kur spēju ņēmis un kā palīgi ataicināmi. Gudrie brāļi vaigā brīnum bija līdzīgi muļķim, tādēļ tic sadomāja muļķi nogalināt un iespēju atņemt, sev paturēt. Domāts — darīts. Vecākais brālis paslēpās aiz dzēriena kublas ar rungu, bet otrs brālis sūta muļķi dzērienu ielaist dzeramā traukā. Aizies muļķis pie kublas, vecais brālis kraus šim ar rungu. Muļķis gan paklupa, bet tūdaļ arī palīgi bija klāt, saplosīdami gudros brāļus gabalu gabalos. Muļķītim žēl palika brāļu — lika visus viņu kauliņus salasīt, skrējēju kungam dzīvības zāles atnest, un atdzīvināja tos. Tagad gudrie brāļi lūdzās, lai piedodot. Muļķis piedeva arī. Bet drīzumā muļķis nomanīja, ka atkal gudrie taisās viņu nolietāt. Muļķis tad aizgāja uz citu pasaules pusi un dzīvoja bez bēdām līdz nāvei. Es viņa nostāstu nemaz nepazītu, ja viņš nebūtu manam tēvam krustdēls bijis: viņš bija izstāstījis manam tēvam — tēvs atkal man.

25, X, I (Dzirciemā Emsts Birznieks uzr., slāsi. Krišs Roze, JLH RN IIIR. kr.)

Ķēniņam bija skaista, godīga meita. Viņa nāk jau drīz pāri tiem gadiem, kad vajadzētu būt jau apprecētai, bet vēl viņa nemaz no precības nedomā. Gan jāj precinieki visvisādi un dažādi, gan ķēniņa dēli no apkārtējām zemēm, gan augstmaņu dēli no pašu zemes, bet šī neņemas nevienam pretim. Gan tēvs, māte izrunājas, izbrēcas viņai apkārt: ko viņa gan domājot sagaidīt, pašu Dievu no debesīm! — gan palikšot veca meita un tad gan redzēšot, kur tad šī iešot. Bet ķēniņa meita tik nē un nē: viņai vēl tāds nav gadījies, kādu viņa gribot. Nu ķēniņš viņai virsū, kādu tad šī īsti gribot: bagātu? smuku? gudru? — visvisādi jau esot bijuši, kādēļ viņa neesot ņēmuse, kāds patīk?

“Ne es gribu bagāta, ne smuka, ne gudra, ne arī tāds ir bijis, kādu es gribu. Precēšu tikai to, kas tāpat domā kā es.” — “Kā tad tu zināsi, kurš tāpat domā, kā tu?” — “Es uzdošu trīs mīklas — kas viņas atminēs, tas tāpat domās kā es — pie tā arī iešu.” Ķēniņš arī ar mieru. Viņš liek izziņot pa savu un apkārtējām valstīm, ka visiem neprecētiem vīriešiem jānāk uz pili minēt mīklas un kas uzminēšot — lai viņš būtu bagāts, vai nabags, zems vai augsts, vai kaut kāds, tas dabūšot viņa meitu par sievu. Turpat tanī valsti bija nabags malkas cirtējs. Viņš dzīvoja ar savu sievu un dēlu atsevišķi no citiem, mežā, mazā būdiņā. Abi vecie jau nāca labi gados un sāka skubināt dēlu, lai tas ejot tautās un pārvedot sev līgaviņu, citādi šie nomiršot un viņš palikšot viens pats. Dēlam tas nemaz netika, bet ko darīt? — tēvs, māte jāklausa.

Viņš paņem kukuli maizes līdz un iet uz precībām. Kādu gabalu gājušam, viņam nāk pretim vecs sirms vīriņš un lūdz kādu kukulīti maizes. Dēls atdod savu maizes kukuli un griežas atpakaļ uz mājām: bez maizes tālāk nevar iet. Vecais vīriņš viņam pateicas par maizi un saka: “Divi kungi ir pasaulē: Dievs debesīs un cilvēks pats.” Māte, tēvs neļauj dēlam mieru, lai viņš ejot par otru reizi, bet nu vairs ne pa to ceļu, kur vecais vīriņš viņam prasījis maizi. Ar skābu prātu dēls bāž atkal maizes kukuli kulē un iet pa citu ceļu sev līgaviņas meklēt. Netālu tikušam viņam nāk atkal tāds pat sirms vecs vīriņš pretī kā pirmo reizi un lūdz atkal viņa maizes kukuli. Dēls atdod atkal un griežas atpakaļ uz mājām. Vecais vīriņš pasaka paldies par maizi un piemetina: “Visdārgākais pasaulē ir — patiesība.” Māte un tēvs sāk dusmoties par dēlu, ka tas ar precību nekur netiek. Vēl viņi grib reiz izmēģināt, vai tad viņš sievu it nevarēs dabūt. Viņi iedod dēlam trešo kukuli ceļa maizes, bet nu cieti piekodina maizi nevienam ceļā neatdot. Dēls iet trešo reizi pa citu ceļu meklēt sev līgavu. Bet kā par brīnumu nāk atkal tāds pat vecs, sirms vīriņš viņam pretī kā abās pirmās reizēs un lūdz atkal viņa maizes kukuli. Dēls domā: “Dot? — nedot? — kā lai nedod, viņš jau prasa.” Viņš atdod kukuli vecajam vīriņam un iet uz mājām. Vecītis vēl viņam nosauc no pakaļas: “Vislaimīgākais ir, kas otram var palīdzēt!” Nu arī tēvs, māte atzīst, ka dēlam nav vēlēts precēties. Pa kuru ceļu tik viņš iet, visur ir priekšā un atņem viņam ceļa maizi. Viņi dzīvo tāpat uz priekšu kā līdz šim — trijatā vien.

Te kādu dienu atnāk ziņa, ka malkas cirtēja dēlam arī jāiet uz ķēniņa pili minēt mīklas. Kad jāiet, jāiet, ko tur var darīt. Viņš iet. Pie pils sapulcējušies ļaudis kā mežs un gaida uz mīklām. Iznāk ķēniņa meita uz lievenēm un uzdod mīklu: “Cik kungu ir pasaulē?” Nu min un skaita visi, ka murkšķ vien, bet neviens nevar atminēt. Cits saka šo, cits to, bet kā nav, tā nav. Daži jāj tik vēl patlaban skaitīt. Mūsu malkas cirtēja dēls domā: “Vecais vīriņš man sacīja, ka esot divi: Dievs un cilvēks pats; jāteic ir, varbūt ka tā būs.” Viņš saka un ir atminējis. Otra mīkla ir: “Kas pasaulē ir visdārgākais?” Nu min atkal visi. Cits saka — mīlestība; ķēniņa meita atteic, ka tā nemaz neesot pērkama. Cits sauc — nauda, cits — laime, laba dzīve, gods, bet tas viss nav. Malkas cirtēja dēls saka, kā vecais vīriņš teicis: “Visdārgākais pasaulē ir — patiesība.” Jā, viņš atkal atminējis. Ķēniņa meita uzdod trešo mīklu: “Kas ir pasaulē vislaimīgākais?” Visi minas, minas, minstinās: ķēniņš, bagātnieki — tas, kas dabūšot ķēniņa meitu — tas, kas nemaz neesot dzimis un visādi citādi, bet kā nav, tā nav. Pienāk malkas cirtēja dēls un saka, kā vecais vīriņš viņam teicis: “Vislaimīgākais ir, kas var otram palīdzēt.” Ķēniņa meita viņam gar kaklu apkārt, un viņš nu ir brūtgāns. Vecais ķēniņš tūliņ taisa kāzas, un jaunais pāris dzīvo baltas jo baltas dienas.

25, 8, 2 (Ozolniekos (Paulsgnade) Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN VR. kr.)

Kāds puisis gāja malku cirst, pamāte viņam iedeva pusdienai Ildzi kukulīti maizes. Puisim tecēja līdzi šunelis; viņš nolauza kumosiņu un nosvieda to šunelim. Šunelis — tiklīdz kā maizi apēdis — tūliņ nosprāga. Te pielaidās divas vārnas, sāka šuneli knābt un arī nosprāga.

Puisim, to noskatoties, nāca savādas domas galvā — viņam vairs netikās uz mājām iet, bet — noplūcis vārnas, paņēmis līdzi — gāja pasauli apskatīties. Satika slepkavas. Tie domāja, ka puisim labs cepets līdzi — atņēma viņam vārnas, tās apēda, bet tūliņ arī nomira. Puisis, paņēmis visu naudu, ko pie slepkavām atradis — gāja tālāku.

Nonācis vienā ķēniņa pilī, kufā valdīja princese, kas bija izsludinājuse, ka viņa tik to par vīru ņemšot, kas tai mīklu uzdošot, kuru tā nevarēšot atminēt. Daudz kungu bija sanākuši, kas deva princesei dažu cietu riekstu uzkost, bet viņa visas mīklas atminēja. Nu uzdeva arī puisis savu mīklu: “Viens sita divi, divi sita divdesmit četrus,” kuru princese nevarējuse atminēt. Puisis dabūja princesi par sievu un palika par ķēniņu. Pamāti viņš atstāja taīs domās, ka tas ēdis viņas maizes kukulīti.

(liānas izloksnē

25, 8, 3 skolotājs Bergmanis uzr., iekš “Magazin ” 18. IIB, 1887.)

Diži vecos laikos bij vienam bagātam tēvam trīs dēli. Ievs tos, kā tēvam kritās, vienādi neturēja. Tos dui vecākos viņš vairāk izturēja un lutināja; to jaunāko viņš lāga neieredzēja un visai vienādi niecināja. Kad jau dēli bij paauguši, tad tie tēvam lūdze, lai tiemis vēlus iet pasaulē savu laimu meklēt; viņi to neveikli arī līdza jemšoši. 'Ievs bij ar mieru un tiem ari pārtiku un pulku naudas uz ceļu līdza deve; bet tam trešajam lika, lai tas no to duju, kas tam vaijadzīgs prasus un tiekus, —jo viņš to par muļķi izturēja; un tāds ari reizām izsaskatijas.

Tie visi reizā izgāja, un, kad jau labu gabalu bij gaj’ši, tad tie izalka un no tās līdza iedotās maizes sāka ēst. Un. kad tas muļķis ari gribēja līdza ēst, tad tie dui viņam nedeve un neļāve ēst. Tas bij lielā mežā, un tur netālu bij liels skudru pūlis. Tie viņam teice: “Kad tik dikti izalcis esi, tad cij un ēd tās skudres!” Ko nu nabaģelis lai dara — gāja pie ta skudru pāļa raudzīt tas ēst. Bet, kad tas bij piegājis klāt, tad tās skudres sāka runāt un lūdzēs, lai viņām neko neaztiekus, viņas tam briesmu brīdī palīdzēšošas. Viņš paklausija un tāmis nedarija vis nekā, un viņam rādijās, ka tas tik visai ēst ari ncgribus. Nu gāja akai visi trīs tālāk. Lielu gabalu pa to mežu gaj’ši, apsasēdās akai padusēt un ēst. Bet tie dui tam muļķim akai nedeve un neļāve ēst, teikdami, lai ejus tās bites ēst, kas tur klātumā bij redzimas. Gāja akai pie to bišu. Bet, kad bij piegājis, tad tās ari lūdzēs, lai viņas neaztiekus, viņas tam it lielā notē palīdzēšošas. Gāja akai visi trīs tālāk. Kādu lielu gabalu gaj’ši apsasēdās akai padusēt un ēst, un muļķim vēl nedeve un neļāve ēst, bet raidija pie vārnu lizda, kas tur atsaradās, lai to bērnus ētkis. Bet ir tās viņa pielūdzēs, apsasolidamās tam it lielā notē palīdzēt.

Gāja akai lielu gabalu un nu izgāja no tā meža ļaudīs. Zināms, ka nu tie dui tam trešajam ne drīkstē, ir ne varē tā darīt, kā taī mežā; bet mīlēt tie viņa jau nemīlēja. Gāja tik gāja arvienu tālāk. Bija gan — jau ne paši nezināja — cik tālu nogaj’ši pa ļaudīm, muižām un pilsātiem, kad uz vienu reižu dzirdēa, ka tās zemes ķēninģim esu viens pats bērns, meita, kas jau daudz brūtgānu, ķēninģu un lielkungu dēlus esu atraidīsi. Gudrinieki tūliņ steigšus tur gāja, domadami, rasi, laima viņus tur gaidoti; un muļķis ticmis vilkās nopakaļus līdza. Eijot tas ierauga tapu, viņš to pajēme un iebāze kabatā. Viņš to priecādamies ari brāļamis rādija; bet tie par to, kā jau par muļķi, tikai pasasmējās. Vēl uz priekšu ejot, muļķis ceļā ierauga nokritušu stīpu, un to pajēmis, akai priecādamies brāļamis rādija; bet tie to sarāja, ka tādus niekus jemot līdza. Bet viņš teice, ka neesu vis nieka lieta, varoti gan sugadu rasties. Vēl tāļak ejot, tas ierauga ceļā vecu strigali viņš to ari pajēme līdza un, brāļu nosmiets, tas viņamis atteice, ka vārus it labi ir strigalis sugadu rasties.

Tagad tie iegāja ķēninģa pilī, un tie gudrie pirmāk pietapa pie princesines. Kad to pirmo princesine uzprasija, ko tas līdz šim esu dzievis, tad tas atteice, ka ikdienas, no rīta līdz vakaram, labību mērijis un tālab tāds noputējis esu. Tas otrs, prasīts, atteice, ka ikdienas, no rīta līdz vakaram, naudu skaitijis, ka ir pirksti pabūguši. Pēdīgi nāce un muļķa reiza stāties priekšā.

Tas iegājis vien teice: “Ui, princess, tavas siltas istubas, man ir cepuri no galvas nocēle!” “Kā nu ne, man ugune pakaļā,” atteice princesine, to piesmiedama. “Vai! kalab tad neapleij?” atteice muļķis. “Jā, ūdiņa traukam tapa nev, un stīpa nokritusi,” atteice princesine. “lādas lietas pašu laiku man ir pie rokas — še ir taps un stīpa!” — “Jā, bet spannim saites nev,” atteice princesine. “Ir tam varu izlīdzēt, man ir ari strigalis pie rokas,” atteice muļķis, “īsi sakot, man ir visas labas lietas.”

Princesine visamis trijom lika pagaidi, līdz tā ar ķēninģi, savu tēvu, būšoti pasrunaisies. Nu viņa tēvam izteice, kādi brūtgāni tai gadijšies. Visi lai patīkoši un rādoties labi, tad jau viņš kā tēvs lai noteicot, kuru no to triju lai viņa paturoti. Ķēninģis spriede tā: “Maize gadiem, nauda brīžiem, laba lieta mūžam! Paturi, meit, to ar tām labām lietām!” Un nu muļķis palika par ķēninģa znotu, noturēja bagātas un lustīgas kāzas. Ne pa ilgis gadis ķēninģis nomira, un muļķis nu palika — pa ķēninģi; dzieva ar to princcsini, kas viņu, pirmo reižu ieraugusi, taisijās apsmiet, mīļi un laimīgi; piedzievā lielu vecumu un bērnu bērnus. Un skudres, bites un vārnas palika viņam palīga parādnieces — jo tam savā mūžā nekāda nelaime un briesmas ncatsgadijās. Bet kā tad tēvam un brāļamis nu gāja? Nu, gudrinieki pārgāja mājās pie tēva, visu naudu iztērajši un melava tēvam, ka muļķis tālā, svešā zemē nomiris un tic viņu smuki, godīgi paglabaj'ši. Gudrinieki d/ievā ari vēl dažus gadus; bet vienādi ķīvē, nesatikšanā un nabadzībā.

25, S, 5 (Boļvos Krēsliņu Jānis uzr. savēl “Teikas iz Malienas’)

Boļvu ķēniņam bija skaista un gudra meita. Kad viņa nāca mārgu gados, tad precinieku jau nebij trūkums. Bet ķēniņa meita tikai pie tā solījās iet, kas viņas aizrunātu. Tanī laikā Lubānes ezera malā dzīvoja tēvs ar trim dēliem. Abus vecākos dēlus tēvs mīlēja un kā kundziņus lutināja, bet jaunākam bija visi grūtākie darbi jādara, pie kam ir ne mīļa vārdiņa nedzirdēja.

Ziņa par ķēniņa meitu izpaudās arī šeitan. Tādēļ abi vecākie brāļi taisījās ceļā uz Boļvu ķēniņa pili. Apģērbās svētku drēbēs, uzlika caunu cepures, apsegloja kumeļus: māte piepildīja viņiem panariņus (tarbas) gārdiem raušiem. Jaunākais brālis lūdza, lai arī šo ņemot līdz, bet viņi kliedza: “Ko tu, muļķi, tur darīsi? — palieci labāk mājā un kapā cūkām lapas.” Kad nu jaunākais brālis ar asarām lūdzās, tad viņi teica: “Nu, nāci! Bet nāci tikai notāļus un nedari mums kauna. Ļaudis lai nezin, ka mums tāds muļķis brālis!” Māte viņam ielika panariņā šādas tādas salašas, un viņi devās ceļā.

Abi vecākie brāļi jāšus pa priekšu, jaunākais kājām pakaļ. Ceļa malā tupēja veca vārna. Jaunākais to saķēris rādīja brāļiem. “Vai nemetīsi zemē!” viņi kliedza. Jaunākais nemeta vis zemē, bet iebāza panariņā. Pēc kāda laika viņš atrada kubuliņa stīpu un rādīja brāļiem. Brāļi atkal tāpat kliedza, lai metot zemē. Jaunākais nemeta vis zemē, bet iebāza panariņā. Netālu no pils viņš atrada ratu lapu. “Ē, brāļi!” viņš sauca, “ko es atradu!” Bet brāļi palika nikni un kliedza: “Vai nemetīsi zemē, ko tu visus niekus lasi pa ceļa malām un, mums rādīdams, traucē mūsu gudrās sarunas.”

Pilī ķēniņa meita tiem nāca pretim un ieveda mazā, siltā istabiņā. “Ai, cik silta istabiņa!” abi vecākie brāļi teica. “Man paduse tik silta, ka visu varu izcept, ko vien gribu,” ķēniņa meita sacīja. Brāļi domāja, domāja, ko nu sacīt, bet vairs neko neatjēdza. Nu jaunākais brālis, kas līdz šim pie durvīm stāvēja, pasniedza iz panariņa ķēniņa meitai veco vārnu, sacīdams: “Kad tava paduse tik silta, tad izcepi šo mazo Vāczemes vistiņu!” “Kā cepšu, tā pārplīsīs!” ķēniņa meita teica. “Tad uzmauci šo gredzentiņu!” jaunākais brālis teica, kubula stīpu pasniegdams. “Izkritīs cauri!” ķēniņa meita teica smaidīdama. “Še, bāzi tapu priekšā!” Nu ķēniņa meita jaunākam brāļam sniedza roku un sacīja: “Ne pie viena es negāju, kamēr savu sagaidīju; kamēr savu sagaidīju — saprātīgu tēva dēlu.” Nokaunējušies abi vecākie dēli atgriezās atpakaļ, bet jaunākais palika pilī un apprecēja skaisto ķēniņa meitu, un dzīvo vēl tagad, ja nav nomiris.

25.   &lt;S’, 6 (Zaļeniekos Hibšmaņu Edžus uzr., JLB RN V R. kr.)

Trīs brāļi — divi gudri, trešais muļķis — bija nomaldījušies mežā. Ilgi apkārt klejodami, tie nonāca pie kāda augsta koka. Tur viensjk&gt; viņiem uzkāpa, lai varētu aplūkoties, vai neredzēs meža malu. Meža malu nu gan viņš neredzēja, bet ieraudzīja labi attāļu spīdot mazu uguntiņu. Brāļi nosprieda, ka vienam no gudrajiem jāiet pēc uguns un viņa jāpārnes. Viņš aizgāja un nonāca pie kāda vecīša, kurš sēdēja pie ugunskura un sildījās. “Vai dzi!” viņš uzrunāja vecīti, “dod man uguni!” “Došu,” atbild vecīts, “ja pastāstīsi trijējus melus, bet, ja nevarēsi, tad izgriezīšu tev no muguras trīs mārciņas gaļas.” Gudrais stāsta, stāsta, bet tomēr nevar apmierināt vecīti. Viņš tam izgriež trīs mārciņas gaļas. Nonācis pie brāļiem, tas uzaicina, lai ietu un atnestu uguni otris gudrais. Tas arī aiziet. “Vai dzi!” viņš uzrunā vecīti, dod man uguni!” “Došu,” atteic vecīts, “ja pateiksi trijējus melus, bet ja nevarēsi, tad izgriezīšu tev no muguras trīs mārciņas gaļas.” Gudrais nevarēja pateikt, un vecītis viņam izgrieza nosacītās trīs mārciņas gaļas. Pie brāļiem atnācis, tas sūkājās un vaimanāja par dabūtām brūcēm. N11 sataisījās muļķītis iet pēc uguns. Lai gan brāļi viņam liedza, tomēr tas aizgāja.

“Vai dzi!” viņš uzrunā vecīti, “dod man uguni!” “Došu uguni,” atbild vecīts, “ja pastāstīsi trijējus melus, bet ja to nevarēsi, tad izgriezīšu tev no muguras trīs mārciņas gaļas.” “Nu labi, tad klausies!” atteic muļķītis. “Gāju pa mežu un izdzirdu baložus dūcam veca ozola dobumā. Hs uzkāpu ozolā un ielīdu dobumā. Tur atradās trīs cepti baloži, kurus es apēdu. Bet tavu nelaimi! gribēju izlīst no dobuma — biju par resnu — nevarēju vairs tikt ārā. Nu, kas par to. Labi pārdomājis, pārsteidzos mājās, paņēmu cirvi, pacirtu caurumu lielāku, izlīdu. Tāļāk iedams es izdzirdu tik lielisku troksni, it kā pasaule sagāztos — ieraudzīju strīdoties astoņas bites ar deviņiem lāčiem, kuri gribēja dabūt no bitēm deviņas mucas medus. Par to es tā saskaitos, ka pakampu savu koka zobiņu un nocirtu visiem lāčiem galvas. Gāju tāļāk. Biju dzirdējis, ka drīzumā noturēs tirgu debesīs, tādēļ, lāčus nodīrājis, nesu viņu ādas pārdot uz debesīm. Tur satikos ar tavu tēvu un, tā kā man ievajadzējās izdarīt cilvēcīgas darīšanas, bet, saprotams, to darīt debesīs cieti aizliegts, tad uzkāpu tavam tēvam mugurā un tas mani nonesa kupalači zemē.” “Tie ir visi meli!” iesaucās sašutis vecītis, “lā, ka man melus tikai vajadzēja stāstīt, tad es pilnīgi izpelnījis uguni,” atbildēja muļķītis, paņem degošu pagali un aiziet pie brāļiem.

25, 8, 7 (Bērzonē Jānis Bilaks slāsi., V. Vankins uzr., D. L. etn. p. 1804.)

Mēs bijām trīs brāļi. Reiz mēs trīs aizjājām pieguļā. Par nelaimi šķiltavas bija palikušas mājā. “Ko nu darīt?” viens vaicāja. Otrs tam pretī: “Redz, redz, kur uguns! tik jāiet pakaļ.” Nu viens aizgāja uguni prasīt, bet velns, kas uguni kūra, teica: “Ja tu stāstīsi labas pasakas, tad došu uguni, ja ne, tad aizbēršu karstas pirkstis aiz ādas.” Viņš nevarēja nekā stāstīt, tādēļ velns darīja pēc norunas.

Pēc gāju es ari. Velns manim prasīja: vai es mākot stāstīt pasaku atsakas. Es atbildēju, ka māku. “Bet, ja tu teiksi, ka es meloju, tad es tev tā darīšu, kā maniem brāļiem.” Viņš bija mierā, un es sāku tā stāstīt: “Man bija liela balta ķēve. Reiz es aizgāju pieguļā. Gar kādu ozolu jādams, izdzirdu zvirbuļus čirkstam. Es uzkāpu ozolā pie cauruma, kur zvirbuli čirkstēja. Bāzu roku — nelīda, bāzu kāju — nelīda, bāzu galvu — tā ielīda, un es zvirbuļus izēdu. Bet ko nu? — galvas vairs nevaru izvilkt. Es iedomājos, ka tēvam mājā mazs cirvītis. Aizgāju tam pakaļ, izcirtu lielāku caurumu, izvilku galvu, nokāpu no ozola. Cirvīti aiz jostas aizbāzis, kāpu ķēvei mugurā un jāju tālāk. Piepeži ķēve sāka grīļoties — atskatījies ieraudzīju, ka cirvītis pāršķēlis ķēvei muguru. Nogāju mežā un nocirtu apses klūgu. Ar to saklūgoju ķēvi un jāju tāļāk. Te man iegribējās dzert. Piejāju pie ezera, bet trauka nebija. Noņēmu ķēvei galvas pusi un ar to padzēros. Gribēju jāt projām. Bet tavu nelaimi! galvas puse palikuse pie ezera. Nekas neatlika, ka jāiet atpakaļ. Kad pie ezera piegāju, tad jau rauda tur bij piedējuse olas. Sviedu raudai ar cirvīti, bet cirvītis ieskrēja tālu un to nevarēja vairs dabūt. Te iedomājos, ka manam tēvam ir ūdens kāšamās dakšas. Paņēmis dakšas, izkāsu ūdeni uz kokiem, uz kalniem un cirvīti dabūju. Nu jāju mudīgi vien tāļāk. Uz reizi ķēve apstājās. Atskatījies, ieraudzīju, ka klūga izauguse līdz debesīm. Pa viņas zariem kāpu augšā un tā uzkāpu debesis. Tur staigāju šurp turp. No šejienes redzēju arī velnu ķēdē piesietu. Viņš uz manim rūca, bet es to aizvien pabikstīju. Vēlāk gāju pie cauruma un izlīdu. Bet ķēve jau bija aizgājuse — nevarēju nokāpt. Atkal atminējos, ka manam tēvam trīs maisi griķu pelavu. Paņēmu tās, sāku vīt striķus. Striķus novijis, laidos pa tiem uz leju, bet — to pietrūka. Lai gan no virsas griezu, apakšā rietu, tomēr kādu versti vēl dabūju kritin krist…” Te velns mani pārtrauca: “Tu melo!” Nu es viņam nodarīju pēc norunas un — uguni paņēmis — aizgāju.

25, V, I (Ūziņos Emīlija Jurkovska uzr., JLH RN V R. kr.)

Kādam kalējam bij trīs dēli. Abi vecākie ātri iemācījās tēva amatā, bet jaunākais nevarēja nekā iemācīties. Kad viņš iebāza dzelzi ugunī, tad pats iegrima dziļās domās, un dzelzs par daudz sadedza un kaļot sašķīda. Reiz kalējs sacīja uz saviem dēliem: “Jūs tagad esiet diezgan pie manis mācījušies, eita nu pasaulē un iemācāties ko labu. Kad jūs pārnāksiet, tad lai tam pieder mana manta, kas savu amatu vislabāki būs izmācījies. Kurš nekā nebūs izmācījies, tas dabūs ar šo zaraino rungu.” Kalējs nokala katram nazi un tos iedeva tiem līdz. Dēli izgāja pasaulē. Viņi nonāca pie ceļa jūtīm. Še viņiem bija jāšķiras. Katrs iedūra savu nazi kādā kokā, sacīdams: “Kurš no mums pirmais atgriežas, tas lai apskatās nažus. Ja tie ir spoži, tad iet labi; bet ja tie norūsējuši, tad slikti. Kurš pirmais pārnāk, tas lai izvelk savu nazi.” Nu viņi izšķīrās. Vecākais aizgāja pa labi, vidējais pa kreisi, jaunākais taisni uz priekšu. Abi vecākie brāļi drīz atrada vietu pie krietniem meistariem un izmācījās smalkākos kalēja darbus.

Jaunākais brālis. Pēteris, gāja, gāja — iegāja^ beidzot lielā mežā. Tur viņam piebiedrojās visādi meža zvēri: zaķi, lapsas, stirnas un gāja tam, priecīgi lēkādami, līdz. Viņam piebiedrojās arī pinkains lācītis. Tas viņam rādīja. lai sēžoties tam mugurā. Pēteris nesaprata, ko viņš gribēja un, piekusis, apņēmās apgulties, bet lācis tam neļāva gulēt. Viņš tam atnesa ūdeni, bet Pēteris rādīja, ka gribot ēst. Lācis ieskrēja mežā un iznesa lielu gabalu medus. Paēdis, viņš kāpa lācim mugurā. Tas viņu nesa taisni caur visiem krūmiem, cik ātri tik varēja. Krūmi Pēterim saplosīja ģīmi un drēbes. Klajumā ticis, Pēteris atskatījās atpakaļ un ieraudzīja viņam pakaļ dzenamies lielu pulku vilku. Lācis nonesa Pēteri pie lielas pils vārtiem un nolika tur zemē.

Gadus atpakaļ valdīja pilī varens pagānu ķēniņš. Tam bija viena vienīga, ļoti skaista meita. Otrā valstī valdīja burvju ķēniņš. Viņa dēls iemīlējās pagānu ķēniņa meitā. Ķēniņš tam nedeva savu meitu par sievu, jo viņš gribēja kristīties, un tad arī meitas vīram vajadzēja būt kristītam. Viņš lika uztaisīt baznīciņu. Tanī brīdī, kad mācītājs viņa meitu kristīja un ūdeni uz pieri lēja, burvju ķēniņš nobūra visu valsti: princeses miesas iznīka, tik galva vien palika dzīva, kas bij ar svēto ūdeni laistīta. Visi citi ļaudis palika par meža zvēriem, ķēniņš par lāci. Bet arī burvju ķēniņa ļaudis pārvērtās par vilkiem. Pēteri pie vārtiem nolicis, lācis aizskrēja projām.

Tiklīdz Pēteris bij atpūties, ierāpās viņš pils pagalmā. Tur atradās pumpis ar misiņa trauku. Viņš nomazgāja asinis un juta, ka tūliņ vātis sadzija. Nu viņš gāja pilī kādu cilvēku meklēt. Apakšējās istabās izmeklējis, viņš kāpa augšistabās. Kādā istabā stāvēja gulta. Viņš atvilka gultas priekškarus un sabijies atlēca nost. Gultā gulēja ļoti skaista galva; tā uzsauca Pēterim: “Kā tu, jaunais cilvēk, še ietiki?” Pēteris izstāstīja, kā viņš še ticis. Galva sacīja: “Lācis, kas tevi atnesa, ir mans tēvs.” Viņa ņēmās visu izstāstīt no iesākuma līdz galam un sacīja: “Tu mūs vari izpestīt. Paņēmi ķēniņa labākās drēbes, labāko zobiņu un ieeji rītu no rīta baznīciņā. Tur karājas mūsu Pestītājā bilde — no viņa mutes krīt maize un no viņa vātīm tek vīns — ēdi no tās maizes un dzēri no tā vīna un tu jutīsi jaunus spēkus. Tad eji, nokauji katru dienu tik daudz vilku, cik tu vari. Bet neaiztieci citu zvēru. Mājās pārnācis, nonesi mani pagalmā pie akas un mazgā mani; tad man pieaugs katru dienu pa gabaliņam miesas. Kad tu mani nesīsi atpakaļ uz manu istabu, tad tev sauks pakaļ visādus lamāšanās vārdus, bet neskaties atpakaļ. Neaizmirsti katru rītu baznīciņā ieiet, jo citādi tev pietrūks spēka un tu nevarēsi kauties.”

Pēteris darīja visu to, ko galva sacīja, un nokāva katru dienu daudz vilku. Ta viņš kāvās dienu no dienas. Vēl vienas dienas trūka no trim gadiem, un princesei arī trūka tikai kāju pirksta, lai varētu staigāt. Šodien bija viņam vēl ar vilkiem jākaujas. Bija palikuši trīs vilki; princese sacīja, ka tie esot burvju ķēniņš ar saviem diviem dēliem. Priecīgs, ka līdz šim viss labi izdevies un princese vesela, Pēteris aizmirsa ieiet baznīciņā. Bet nu, iesākdams ar vilkiem kauties, viņam pietrūka spēka. Viņš dabūja no vilkiem daudz brūces, tomēr galu galā viņus uzvarēja. Noguris, asiņains viņš pārvilkās mājās, nomazgājās dzīvības akā un bij atkal vesels. Viņš iznesa princesi un ielika to misiņa traukā, bet nu tā pati izlēca no trauka un bija pilnīgi vesela. Te viņi izdzirda pakavas dimdam, ļaudis kliedzam. Drīz pildījās pagalms ar ļaudīm. Pašā priekšā jāja ķēniņš. Visi pateicās Pēterim par izpestīšanu, un ķēniņš deva tam savu meitu par sievu.

Nu Pēteris atminējās, ko tēvs priekš trim gadiem bija sacījis, dēlus pasaulē izlaizdams. Viņš lika karītē iejūgt četrus melnus zirgus. Ķēniņš un jaunais pāris brauca pie vecā kalēja. Viņi brauca caur mežu, kur Pēteris bija pauniņu atstājis, kad lācis to aiznesa. Viņš apģērbās vecajās drānās, atstāja zirgus mežā un gāja viens pats uz mājām. Kokam garām iedams, kur brāļi šķīrušies, viņš redzēja, ka brāļu naži bij izņemti. Brāļi bija dienu priekš tam pārnākuši. Vecākais bij izmācījies zirgus apkalt pilnā skrējienā, un vidējais tā zobiņu pār galvu vicināt, ka lielākajā lietū tam nevienas pilītes neuzpilēja. Abi bija bagāti palikuši un nepieņēma tēva mantību.

Viņi sēdēja visi kopā istabā, kad Pēteris noplīsušās drānās ienāca. Visi uz viņu nicinoši noskatījās un prasīja: ko viņš esot iemācījies? Pēteris nekā neatbildēja, levs gribēja ņemt nūju, bet Pēteris izmaucās ārā, uzkāpa uz bēniņiem, paņēma savas vecās drēbes, piebāza tās ar sienu un pakāra. Nu viņš aizskrēja uz mežu pie zirgiem, apģērbās ķēniņa drēbēs un piebrauca pie smēdes. Kalējs, ieraudzījis, ka pats ķēniņš pie smēdes piebraucis, izgāja ārā un prasīja, vai zirgs jāapkaļot. Ķēniņš atbildēja: “Zirgs man nav jākaļ, bet es atbraucu jūsu jaunākā dēla labad, es viņu gribu pieņemt par sulaini.” Kalējs sūtīja dēlam pakaļ, bet to nekur neatrada. Ķēniņš sacīja: “Vai tad jūs neredziet, kur jūsu dēls uz bēniņiem karājas?” Māte sāka, rokas lauzīdama, raudāt. Pēteris nevarēja vairāk nociesties un devās pazīties. Nu bija visas bēdas vējā. Ķēniņš ņēma tēvu, māti, brāļus līdz uz savu pili, kur visi laimīgi dzīvoja.

8.  virkne. 26. Sudraba, zelta, dimanta zirgs nes mu ļķīti uz dimanta kalnu pie ķēniņa meitas

26,  1, 1 (Dole./. Simenovs uzr., Brīvzemnieka “COopiuiKh”)

Bija tēvs; tam bija trīs dēli — divi gudri, trešais muļķis. Kad tēvs nomira, gudrie brāļi muļķīti sāka aplam spīdzināt — tiklīdz no mājām paši izkustēja, tad iebēra bedrē (arī pelnos) veselu pūru sinipju sēklu un lika muļķītim, vai var vai nevar, pa vienai vien izlasīt no bedres. Te reiz nelaiķa tēvs parādījies gudriem brāļiem sapnī, sacīdams: “Pusnaktī atnākat pie mana kapa, man jums kaut kas sakāms.” Rītā celdamies, gudrie prātoja savā starpā: "Ko nu tēvs miris, sapuvis mums vēl var teikt? — neiesim pje viņa kapa!”

Neaizgāja arī gudrie brāļi — muļķītis, tas gan aizgāja. Aizies pusnaktī pie kapa—jā, patiesi, nelaiķa tēvs nāk no kapa ārā, iedod viņam divas nūjiņas, sacīdams: “Ja ar pirmo nūjiņu pie kapa paklauvēsi — tūliņ visas sinipju sēklas spruks no bedres ārā. salēks pūrā, bet ar otru nūjiņu paklauvē kapsētas vārtu priekšā pie lielā akmeņa, tad no turienes iznāks viens zirgs tīrā zelta spalvā, otrs dimanta, arī sedli, iemaukti būs tādi paši.” Labi. Otrā dienā, tikko brāļi bij aizgājuši, muļķītis paklauvēja ar nūjiņu pie kapa — tūliņ visas sēklas bij no bedres ārā, pūrā iekšā. Pārronas brāļi — atron muļķīti kārtībā.

Bet un šie pārrunā, ka esot vienam ķēniņam skaista meita, šo skaistuli viņš solījies tam atdot, kas zirgā sēdēdams, uzjāšot uz stikla kalnu, viņi arī jāšot. Labi. Gudrie brāļi tad posās sacensties ar daudz citiem teicamiem jātniekiem ķēniņa meitas labad. Arī muļķītis lauzās, lai ņemot līdz; bet brāļi zobodami atteica: “Kur tu, tāds muļķis, tur rādīsies — lasi tikai savas sinipju sēklas no bedres laukā!” Otrā dienā gudrie brāļi sēdās zirgā — aizjāja pie stikla kalna spēkoties, bet muļķītis projām uz kapsētu, pieklauvēja papriekšu ar nūjiņu pie tēva kapa, salasīdams tādā ziņā visas sinipju sēklas; pēc tam, kā pieklauvēja kapsētas vārtu priekšā pie lielā akmeņa — izlēca no turienes saules spožumā zeltspalvu kumeļš, bet otris dimanta spalvā. Muļķītis lēca kumeļam mugurā — aizaulekšoja uz stikla kalnu. Tur tas redzēja notālēm jau: stāv daudz ļaužu, mocās daudz teicamu jātnieku kalna galu sasniegt, bet nevar neviens; bet pašā kalna galā stāv skaistā ķēniņa meita. Šis pieaulekšo klāt un vienā rāvienā augšā. Uzjājis augšā, muļķītis griezās tūdaļ atpakaļ un nepazīts uz. mājām projām, palaiž kumeļu savu pie akmeņa un nosēžas — it kā nekas nebūtu noticis — pie savas bedres — gaida brāļus pārnākam.

Pārjāj brāļi, saka: “Kaut tu, muļķīti, būtu redzējis, ko mēs pieredzējām!" Muļķītis atbild: “Redzēju, visu redzēju!” — “Kur tu varēji, muļķīti, saredzēt?” — “Uzrāpos kūts jumta galā. saredzēju visu.” Nu ņēmās brāļi kūts jumtu noārdīt, baidīdamies, ka muļķītis nepaliek gudrāks par viņiem. Otrā dienā gudrie brāļi atkal aizjāja uz sacīksti, muļķītis palika mājā sinipju sēklas no bedres lasīt. Bet. tiklīdz brāļi bij aizjājuši, muļķītis atkal projām uz kapsētu, pieklauvē papriekšu pie tēva kapa, pēc tam pie akmeņa un aizjāja, brīnuma kumeļā sēdēdams, uz kalnu. Aizjāj tur, uzjāj kalnā pie skaistās ķēniņa meitas un griežas atkal uz mājām atpakaļ. Pārjāj brāļi — izrādās, ka muļķītis jau klēts jumta galā redzējis gan zelta kalnu, gan sacīksti. gan brīnišķīgo jātnieku. Noārdīja brāļi ir klēts jumtu, lai muļķītis gudrībā nepieņemtos.

Trešā dienā atkal šie aizjāj uz sacīksti. Tiklīdz aizjājuši, muļķītis aiztek uz kapsētu, pieklauvē ar nūjiņu un jāj savā kumeļā projām uz dimanta kalnu. Aizjāj, uzjāj kalnā pie skaistās ķēniņa meitas un mājā atkal. Pārjāj brāļi, muļķītis stāsta, ka visu redzējis piedarba jumta galā. Gudrie brāļi noārdīja piedarba jumtu, un nu savā dzīvē bij jāpārtiek bez kūts, bez klēts, bez piedarba. Te patlaban bij pienākušo svētdiena, un nu gudrie brāļi gāja uz baznīcu, bet muļķītim bij jāpaliek pie savām sēklām. Bet tiklīdz brāļi bij aizgājuši — muļķītis projām uz kapsētu, pieklauvē ar nūjiņu un jāj savā zirgā arīdzan uz baznīcu. Aizjāj pie baznīcas, piesien zirgu, bet pats ieiet Dieva namā. Ieiet — visa baznīca laistās no viņa. Tomēr vaicāt: kas viņš tāds? — neviens neiedrošinājās, lai gan katram tā gribētos zināt, kas šis tāds, no kurienes atjājis.

Tad ķēniņš pavēlēja uz sliegšņa piķi nolikt, lai pieliptu svešajam jātniekam kurpe pie sliegšņa. la arī patiesi notika: kā muļķītis otrā svētdienā atjāja — palika kurpe pie sliegšņa. Ķēniņš saaicināja visus cilvēkus, lai izmeklētu. kam kurpe der. Sanāk ļaudis — vienam kurpe par lielu, otram par mazu. Ķēniņš šaubījās, un taujāja katram, vai tikai nav kāds mājā palicis. Pienāca rinda gudrajiem brāļiem, tie atbild: “Jā, mums gan palika viens brālis mājā, bet tas jau gluži vientiesītis.” Ķēniņš atsaka: “Kas par to — lai nāk šurp!” Atnāk muļķītis — uzvelk kurpi — kurpe kā likta pēc kājas. Nu ķēniņš atjēdzās, kas tas brīnišķīgais jātnieks tāds bijis, un tūdaļ atdeva tam savu skaisto meitu par sievu, arī valsti vēl. Tagad muļķītis dzīvoja labi jo labi.

26,  /, 2 (Rundālē Atreņu Kārlis uziJLB RN V R. kr.)

Dzīvoja vecīts, kam bija trīs dēli — divi gudri, trešais muļķis. 'Iēvs mīlēja visus trīs, izmācīja visus grāmatā — mācīja viņiem, ko pats zināja. Bet, kamēr divi brāļi bija veikli, gādīgi, — trešais bija lēns un domīgs. Pirmie zināja mežā beidzamo ligzdu, prata apieties ar stopu, cilpām, izņēma putniņiem bērniņus un nepārnāca nekad bez medījuma. Trešais gāja tāpat mežā, zināja arī putnu ligzdiņas, bet nepārnesa no meža nekad nekā. Viņš apsēdās tur zem kāda koka, klausījās uz putniņiem, skatījās, kā tie darbojās, un pakaisīja viņiem kādas maizes drusciņas. Brāļi viņu nosauca par muļķi, rāja, izsmēja viņu un apvaicājās: vai neesot viņu koduse kāda zīle? Iēvs gan apsauca brāļus, lai viņu liekot mierā, bet tas nelīdzēja nekā. lā brāļi dzīvoja dienu no dienas.

Reiz pārnesa arī Jānīts jaunu strazdu, kas bija no cauruma, no ligzdas, izkritis, kāju pārlauzis. Brāļi ņēma viņam strazdu nost un gribēja to cept; Jānīts turējās pretim, nedeva viņiem strazdu, un tēvs izšķīra strīdiņu, noteikdams, ka strazds Jānīša. Šis nu ķēra strazdam mušas, kopa viņu, kamēr kāja sadzija, un tad viņu aiznesa atkal uz mežu un palaida pie tā koka, kur to atradis. Drīz sapulcējās ap viņu viņa vecākie brāļi, māsas, priecājās par viņu. paņēma to savā starpā un saskrēja kokā. Vecīts manīja, ka viņa beidzamā stundiņa tuvojas un lūdza mīļam Dievam, lai esot tam žēlīgs un atļaujot arī pēc miršanas gādāt par Jānīti. Dievs gan teica, ka pats gādājot par vicnliesīšicm, bet galā tomēr apsolījās izpildīt vecīša lūgumu. Nu vecīts sapulcēja savus bērnus un sacīja uz tiem: “Bērni, kad es nomirstu, tad nāciet katrs pēc kārtas uz manu kapu skaitīt pātarus!” “Labi, tčt,” dēli atbildēja, “izpildīsim.”

Tai pašā laikā iznāk ziņa no ķēniņa, ka princese, viņa meita, likuse uztaisīt brīnišķu pili ar divpadsmit pīlāriem, divpadsmit karogu izkārtnēm un zvērējuse, ka viņa atzīšot tik to par savu brūtgānu, kas, straujā zirgā jādams, viņu pils priekšā sēdošu nobučošot. Šī ziņa iztraucē jaunus ļaudis, tie nepacietībā gaida nolikto dienu, sapņodami par princesi: kam jele laimēšoties nākt ķēniņa godā? Arī mūsu trīs brāļi to vien gudro. Bet muļķīts neaizmirsa, ko tēvs bij vēlējies. “Brāļi!” atgādināja viņš, “tēvs ir miris — kas ies uz kapu?” “Kas grib, tas lai iet!” viņam atbildēja brāļi. Muļķīts aizgāja. Atnāca otra nakts, muļķīts atkal atgādina: “Tagad, brāļi, jūsu reize — es vakar biju, kurš nu ies?” “Kas grib, lai tas iet, bet mūs netraucē, nemaisies mūsu lietās!” brāļi atbild. Muļķītis atkal aiziet uz kapu. Bet brāļi, sagriezuši cepures uz vienu ausi, izjāda zirgus, taisās un ģērbjas vislabākās drānās, lai varētu jo izrādīties.

Pienāk trešā nakts. Brāļi atbild muļķīšam to pašu, un muļķīts atkal aiziet uz kapu. Bet arī viņa prāts nesās uz. princesi. Viņš pavada savas dienas pa mežu. Še viņu sagaida strazds, kas viņu pazīst, tam uzlaižas uz pleca, vabolītes, citus gardumus gaidīdams un par princesi stāstīdams, cik viņa jautra, kā viņa smejas, kā viņa dzied. Pienāk arī diena salasīties pie ķēniņa pils. Gudrie brāļi, vēl reizi izjājuši savus zirgus, prasa viens otram: vai ņemt muļķīti arī līdza? — nospriež, viņam būs palikt mājā — viņš tiem tur tikai par kaunu varētu būt. Brāļi aizjāj, bet muļķīšam pārlieku gribas redzēt slaveno princesi — viņš sāk gauži raudāt. Lai savas skumjas apmierinātu — viņš dodas uz tēva kapu, cerēdams, ka tur Dieva lūgšana jo spēcīga.

Tēvs, dzirdēdams viņu raudam, iznāk no sava kapa un viņu uzrunā: “Nebēdājies, es tevi izpestīšu no tavām skumjām!” Šo teikdams iesvelpjas vecis skāņi. Kur bijis, kur nebijis — atskrien zirgs — zeme dimd apakš kājām, no nāsim veldro liesmaiņa dvaša. Atskrējis pie veča, zirgs paliek kā ierakts un prasa: “Ko vēlies?” Vecis liek muļķīšam pa zirga vienu ausi ielīst, pa otru izlīst. Izlīdis, tas, pārvērties par brašu zēnu glītā apģērbā, sēžas zirgā un jāj tiešām uz princeses pili. Te viņu apbrīno visi, bet vēl vairāk izbrīnās, redzēdami, ka zirgam pilnos rikšos, tas nobučo princesi. “Kas! kas! ķeriet!” dzird saucam, bet no viņa nav vairs ne vēsts. Acumirklī ir viņš nozudis ar savu straujo zirgu. Atjājis atpakaļ pie tēva kapa, palaidis zirgu, viņš sirsnīgi pateicas tēvam, lūgdams padomu arī nākamiem laikiem.

Mājās pārnācis viņš izliekas, it kā nekur nebūtu bijis, nekā nezinātu. Brāļi stāsta, ko tie redzējuši — viņš klausās, it kā viņam tas tīri kas jauns. Otrā dienā atkal sapulce pie princeses pils. Ļaužu te vai vairāk nekā vakar. Brāļi, arī muļķītis, ir tur. Viņš nosēžas klusākajā vietiņā, izturas klusi, mierīgi: it kā tas it nekā nezinātu, kas bučojis princesi.

Princese meklē savu bučotāju, savu brūtgānu; viņa grib viņu rādīt visai sapulcei, apsola pusi no savas valsts, bet brūtgāns nerādās un nerādās. Sāk meklēt viņu starp ģenerāļiem, augstmaņiem — meklētā nav. Muļķīts sēž pa to laiku un gaida, lai pienāk brūte pate. Viņš domā: “Es mīlēju viņu jau sen, es bučoju viņu, brašs jauneklis būdams — lai viņa mani mīl arī prastos svārkos icraudzījuse.” Beidzot paceļas no troņa princese pati. pārskata visus lielākā uzmanībā un ierauga arī savu brūtgānu. Pēc kāzām viņš uzņēma valdību — bija gudrs, stingrs valdinieks — nevarēja ne domāt, ka to kādreiz saukuši par muļķo Jānīti.

26,1,3                                                                    (RLB 7KIIR. kr.)

Kādiem vecākiem bij trīs dēli — divi bij gudri, bet trešais glups. Kādreiz tēvs sacīja: “Kad es nomiršu, tad jums jāiet katram savu nakti pie mana kapa vaktēt.” Pēc kāda laika tēvs nomira. Gudrie nu uztiepa, ka glupajam pirmo nakti jāiet vaktēt. Glupais iedams piebēra vienu ķešu ar riekstiem, otru ar akmintiņiem. Pie kapa atradās liepa, tur uzkāpis, viņš ēda riekstus. Ap pusnakti nāca velns; ieraudzījis glupo, uz koka riekstus ēdot, velns prasa, lai šim arī dodot. Glupais nobēra akmintiņus un velns koda, ka uguns vien šķīda. Gaiļi sāka rītu ziņot, un velns devās projām. Ta tas bija otru un trešu nakti, kuras glupais gudraju vietā gāja vaktēt. Pirmā naktī tēvs dāvāja sudraba stabulīti: ja viņš ar to stabulēja, tad nāca sudraba zirgs ar sudraba drēbēm. Otrā naktī dabūja glupais no tēva zelta stabulīti: ja viņš ar to pūta, tad nāca zelta zirgs un zelta drēbes. Trešā naktī tēvs dāvāja dimanta stabulīti: ja viņš ar to stabulēja, tad nāca dimanta zirgs ar dimanta drēbēm.

Kādam svešas zemes ķēniņam bija ļoti skaista meita. Ķēniņš viņu uzlika uz stikla kalnu un lika izsludināt: “Kurš tur spēj pie manas meitas uzjāt, tam es došu viņu par sievu!” Nu nāca jājēji no malu malām, bet nevienam nelaimējās augšā tapt. Arī tie divi brāļi kaldināja savus staltos kumeļus ar asiem pakaviem, jo viņi domāja, ka tiem laimēsies augšā pie daiļās princeses tikt. Pelnurušķam (tā gudrie glupo brāli sauca) bij jāiet sēnēs. Gudrie nomocījās, bet nespēja nevienu soli uz kalna uzjāt. Glupais, sēnes pielauzis, uzsvilpēja ar sudraba stabulīti — tūlīt nāca sudraba zirgs un sudraba drēbes. Aizjāja uz stikla kalnu un uzjāja līdz trešai daļai kalnā. Pēc tam steidzās mājā.

Gudrie pārgājuši, glupajam stāsta, ka redzējuši sudraba zirgu un staltu vīru ar sudraba drēbēm. Otrā dienā glupais lūdzās, lai ņemot šo līdz, bet gudrie ar bārdzību uzkliedza: “Tev, Pelnrušķi, jāiet sēnēs!” Glupais aizgāja uz mežu un uzsvilpa ar zelta svilpīti — tad nāca zelta zirgs un zelta drēbes. Aizjāja uz princeses kalnu un uzjāja divi trešās daļas kalnā. Steidzās atkal mājās un ielīda krāsnī. Gudrie pārjājuši, stāsta glupajam, ka atkal esot redzējuši jo skaistu jājēju ar zelta zirgu un zelta drēbēm, — tas uzjājis pāri pušķainā. Trešā dienā atkal tāpat darīja. Glupajam bij uz mežu jāiet, bet gudrie jāja skatīties, kufš tas laimīgais būšot. Glupais tagad uzpūta ar dimanta stabulīti — tad ieradās dimanta zirgs ar dimanta drēbēm. Lēkšus nu glupais uzskrēja pie princeses kalnā. ,

Princeses dimanta namā iegāja — apsveicinājās, bet princese iemeta glupam ar dimanta gredzenu pierē, tā ka pieri ievainoja. Glupais steidzās no kalna lejā, kur ļaužu bezgalīgās gaviles to sveicināja, un aizskrēja uz māju kā ar vēja spārniem. Gudrie pārjājuši, glupajam stāsta, ka šodien Laimas māte apveltījuse skaistu vīru ar princesi. Jājējs bij ķēniņam un visiem labvēlētājiem kā pazudis. Nu visā valstī pārmeklēja, kuram uz pieres ievainojums būšot. Meklējot atrada pie glupā. Gudrie brāļi no bailēm muti vai līdz ausīm atplēta, ka glupais tapis laimīgāks un arī gudrāks par viņiem. Glupais dabūja princesi par sievu un pus ķēniņa valstību pūra tiesā. Dzīvoja ilgus gadus laimē un mierā.

Mu ļķītis iegūst dārgo jājamo zirgu no velna, aitas, zirgus ganīdams

26, 2, I (Rumbeniekos Brīvnieku Liesma uzr., JLB RN V R. kr.)

Kādam tēvam bija zelta aitiņa. Viņam bija arī divi dēli: viens gudrs, otrs muļķis. Tas savu gudro dēlu sūtīja ganīt zelta aitiņu un iedeva pirmo dienu dēlam līdzi pudeli vīna un sieku naudas. Dēls, naudu paglabājis, vīnu izdzēris, nolikās gulēt, bet pa to laiku aitiņa pazuda un tikai vakarā pārnāca mājās. Otrā dienā tēvs iedeva dēlam līdzi trīs pudeles vīna un sieku naudas, noteikdams, lai uzmanās, ka aitiņa nepazūd. Dēls, vīnu izdzēris, gan negribējis miegam padoties, bet vīna reibums to nomāca. Aitiņa atkal pazuda. Trešā dienā tēvs iedeva dēlam līdzi septiņas pudeles vīna un sieku naudas. Gāja tāpat kā pirmās dienās — dēls, no vīna piedzēries, apgūlās, un aitiņa pazuda.

Nu bija jāiet ganos muļķītim. Arī viņam iedeva tēvs līdzi pudeli vīna un sieku naudas. Ganos nogājis, tas nolika vīnu, lai stāv brokastīm, un cirta žagarus. Aitiņa ēda zālītē bez ganīšanas. Krietni nostrādājies, dēls apsēdās brokastēs. Pienāca velns un prasīja: “Vadzi, ko tu ēdi? — parādi man, lai!” “Lieci galvu atpakaļ, tad došu tev, lai, pasmeķēt,” muļķītis atteica. Velns darīja tā. Muļķītis, iegrūdis tam pudeli rīklē, nocirta viņam galvu un pabāza pašu zem žagaru čupas — tad gāja skatīties, kur velns gadījies.

Nonācis mežā, tas uzgāja zelta vārtus; aiz vārtiem bija kapara zirgs, kapara segli, kapara drānas, cepure, viss, viss kapara. Viņš, drēbes apvilcis, kāpa zirgam mugurā — tas viņu pie augsta glāžu kalna aiznesa. Kalnā bija ķēniņa princese, kura solījusēs tikai pie tā iet, kas pie viņas kalnā uzjās. Jājējs lūkoja kalnā tikt. bet varēja tikai maz soļu uzjāt, atkrita atpakaļ un nevarēja augšā tikt… Zirgu, drēbes nolicis vietā, kur paņēmis, viņš veda savu aitiņu uz mājām. Mājās pārnākušu brālis to saņēma, teikdams: “Ko tu zini, tas ir nieks; tu vairāk nezini, kā aitu ganos aizvest un vakarā aizkrāsnē ielīst. Kaut tu zinātu, kādu smuku jātnieku es redzēju, kas gribēja pie mūsu ķēniņa princeses uzjāt, tad tik zinātu, kas bij ko redzēt.” “Lai nu lai! — es nezinu nekā vairāk, kā aitiņu paganīt, aizkrāsnē ielīst, lai nu lai!” muļķītis atteica.

Otru dienu tēvs iedeva viņam trīs pudeles vīna un sieku naudas. Viņš nolika atkal vīnu brokastīm un ņēmās tikai žagarus cirst. Aitiņa ēda zāli tāpat kā vakar, bez ganīšanas. Brokastēs pienāca pie viņa velns ar trim galvām un prasīja: “Vadzi, ko tu ēdi? — parādi man, lai!” Muļķītis teica: “Lieci galvu atpakaļ, es tev, lai, došu pasmeķēt.” Velns kā atliecis galvu atpakaļ, tad muļķītis tam iegrūda katrā rīklē vienu pudeli, nocirta galvas un iebāza pašu velnu žagaru čupā. Muļķītis nogāja atkal pie zelta vārtiem. Tur bija zelta zirgs, zelta segli, zelta pieši, zelta iemaukti, drēbes, cepure, viss, viss no zelta. Apvilcis zelta drēbes, viņš kāpa zirgam mugurā un jāja atkal uz glāžu kalnu. Bija jau gandrīz augšā, te zirgs sāka slīdēt atpakaļ. Gan viņš turējās, turējās, cik jau spēja, bet nelīdzēja nekā — beidzot nonāca zemē. Vakarā brālis nāca mājās tam pretī un sauca: “Ko tu zini, tas ir nieks. Kad tu zinātu, ko es redzēju: bija zelta jātnieks ar zelta zirgu, zelta bruņām — tas uzjāja jau gandrīz augšā pie mūsu princeses — bija tiešām ko redzēt. Kas tev dos to redzēt! — tu tik zini pa dienu aitu ganos dzīt un vakarā aizkrāsnē savā midzenī ielīst.” “Lai nu lai, es nezinu nekā vairāk, lai nu lai!” atteica muļķītis savā aizkrāsnē.

Trešā dienā tēvs iedeva muļķītim līdzi septiņi pudeles vīna un sieku naudas. Viņš cirta atkal žagarus, kamēr gribējās ēst brokastis. Kad viņš apsēdās ēst, pienāca velns ar septiņām galvām un prasīja viņam: “Vadzi, ko tu ēdi? — parādi man, lai.” “Lieci galvas atpakaļ — es tev, lai, došu pasmeķēt,” gans atteica. Kad velns atlieca galvas atpakaļ, tad muļķītis, iegrūdis visas pudeles velnam rīklēs, tik ņēmās nu nocirst viņam galvas un pabāza pašu zem žagaru čupas. Muļķītis nogāja atkal pie zelta vārtiem. Tur stāvēja nu dimanta zirgs, dimanta bruņas, segli, dimanta pieši, drēbes, cepure un viss, viss dimanta, ka mirdzēja vien. Viņš, apvilcis tās drēbes, kāpa dimanta zirgam mugurā un aizjāja pie glāžu kalna. Kā laida pilnos aulekšos, tā bija kalnā augšā pie princeses. Viņi norunājuši drīzi kāzas turēt. Pats atjāja tikai atpakaļ, lai savu aitu no ganībām pārdzītu, bet tēvam un brālim neteica vēl nekā. Vakarā nāca atkal gudrais dēls pretī un teica: “Ko tu zini, tas nudien ir tīri nieks; tu vairāk nekā nezini, kā pa dienu aitu ganos izdzīt un vakarā aizkrāsnē savā migā ielīst. Kad tu būtu redzējis, kāds smuks dimanta princis uzjāja pie mūsu princeses, tad tu varētu teikt, ka tu ko redzējis, ko cits nedabūs redzēt.” “Lai nu lai. es nezinu nekā vairāk, lai nu lai,” atbildējis muļķītis.

Otru rītu bija muļķītis pazudis; nebija vairs, kas aitu dzen ganos, nedz arī cita darba darītāja. Pēc kāda laika atbrauca muļķītis pie saviem vecākiem un brāļa sērst ar savu ķēniņieni. Nu tie pa brīnumiem pazina dimanta princī paši savu muļķīti. Gudrais dēls nonāvējās aiz žēluma un skaudības.

26, 2, 3 (Stafenhāgens uzr. iekš "Alb. bail. Ansichien”; A. L. P. kr.)*

Vecum vecos laikos Sabiles pils piederējušo skaistai, skaistai jaunavai. Daudz precinieku nākuši viņu precēt, bet šī lepni atbildējuse, ka tikai to apņemšot, kas, zirgā sēdēdams, uzaulekšos pa stāvo kalna malu līdz pilij augšā. Izjājušies daudz un dažādi — neviens nevarējis uzjāt. Beidzot viens jauneklis no tāļas zemes solījies uzjāt, ja vēlēšot viņa zirgu ievest pils istabā. Labi. Jājis — uzjājis. Bet, līdzko zirgu ievedis istabā, te izrādījies, ka tas koka zirgs tikai nu vēl pildīts degošām lietām. Tūliņ arī uguns no zirga šāvusies ārā, nodedzinādama pili līdz ar lepno jaunavu. Bet uguns dzēsēji pēc tam izdalījuši savā starpā visu to zemi, kas lepnai jaunavai bija piederējuse; no dārgumiem turpretim, kas pils pagrabā atrasti, uzcēluši baznīcu.

9.  virkne. 27. Pameitas (b ārenes, sērdienes, pelnrušķes, dubļu kruķētājas) un mātes meitu pasaku krājumi

1 pameita pie vērpjamā

27, 1, I (Dzirciemā Emsts Birznieks uzr., JLB RNIIIR. kr.)

Meitiņai nomira māte — viņa palika sērdienīte. Tevs pēc kāda laika apprecēja citu sievu, pārveda sērdienītei pamāti. Šai jau patei bija trīs meitas: vienai bija viena acs, otrai divas, trešai trīs. Pamātes meitas visas bija ļoti slinkas, viņas nevīžoja ne salmiņu pacelt, sērdienītei viņas bija jāapkalpo, un šī to arī darīja nekurnēdama. Bez tam vēl ne pamāte, ne viņas meitas neieraudzīja sērdienīti ne acu galā. Sērdienītei bez visām mājas kopšanām vēl bija jāgana govis. Reiz pamātei ienāca prātā dot sērdienītei līdzi ganos vilnu vērpt. Sērdienīte paņēma vilnu, aizdzina govis ganos un sāka raudāt, kā viņa, govis ganīdama, lai savērpj trīs mārciņas vilnas.

Viņai raudot, pienāca Raibuļa un prasīja: kālab raudot? Sērdienīte izstāstīja tā un tā: “Pamāte man iedeva trīs mārciņas vilnas, tās man ganos jāsavērpj — kā lai es to izdaru?” “Tur es tev varu palīdzēt,” raibā govs teica, “bāz man vilnu pa muti iekšā, tad nāks pavediens pa nāsīm laukā un tīsies gar ragiem. Tas būs tik daudz, kā redzēt — vilna savērpta.” Sērdienīte tā darīja, un pēc maza joniņa visa vilna bija pārstrādāta dzijā. Pamāte mājās nevarēja ar savām meitām diezgan vien izbrīnīties, kā sērdienīte varējuse tik ātri savērpt.

Otrā dienā viņa sūtīja pirmo meitu ar vienu aci sērdienītei līdzi ganos noskatīties, kas viņai palīdz. Pret brokasta laiku govis iznāca klajumā un sāka atgremot saplūkto zāli. Sērdienīte un mātes meita apsēdās iekopt brokastu. Pēc brokasta sērdienīte sāka dziedāt šūpļa dziesmiņu:

“Miga, miga vien’ actiņa,

Drīz aizmiga otr’actiņa!”

Tikko viņa to bij izdziedājuse, kad mātes meita jau krāca dziļā miegā. Sērdienīte žigli, žigli paķēra vilnu un prom pie Raibuļas. Viens, divi, trīs — vilna bij apēsta, savērpta un dzija notīta. Kad slinkā mātes meita pamodās, tad jau vajadzēja dzīt lopus pusdienā. Mājās māte prasīja savai meitai, kas sērdienītei palīdzējis vilnu savērpt, bet šī nezināja nekā pateikt. Otrā dienā gāja otra mātes meita ar divām acīm sērdienītei līdzi ganos. Bet ar to arī bija tāpat. Tikko sērdienīte uzdziedāja savu šūpļa dziesmiņu:

“Miga, miga vien’ actiņa.

Drīz aizmiga otr’ actiņa!” kad jau miega pūzne — mātes meita — krāca, ka rībēja vien. Arī šī neredzēja, kā sērdienīte savērpa vilnu. Trešā dienā bija trešai mātes meitai ar trim acīm jāpavada sērdienīte ganos. Kad govis atkal apstājās brokasta laikā un ganītājas pašas bij iekodušas brokastu, sērdienīte sāka dziedāt: “Miga, miga vien’ actiņa,

Drīz aizmiga otr’ actiņa!”

Mātes meitai aizvērās pierē abas acis, bet pakausī trešā acs palika vaļā. Sērdienīte par nelaimi nezināja, ka mātes meitai vēl trešā acs. Sērdienīte tūliņ steidzās atkal pie Raibuļas, un vilna drīzi jo drīzi bija savērpta.

Tagad mātes meita zināja mājās pateikt, kā sērdienīte tik ātri varēja vilnu savērpt. Pamāte tūliņ lika Raibuļu nokaut. Sērdienīte gan raudāja, gan raudāja, bet Raibuļu tikpat nokāva. Sērdienīte paņēma Raibuļas sirdi un paglabāja pie vārtiem zemē. Tur nu izauga ļoti skaista zelta ābele lieliem, spožiem zelta āboļiem. Bet zelta āboļus cits neviens nevarēja dabūt kā sērdienīte: kad cits kāds gāja āboļus raut, zelta ābele cēlās gaisos un neļāvās; bet, kad sērdienīte gāja, tad viņa vēl liecās pretī.

Reiz jāja bagāts princis caur sērdienītes tēva mājām. Viņš ieraudzīja zelta ābeli un gribēja vienu ābolu, bet tikko viņš pēc āboļa sniedzās, ābele cēlās gaisos. Princis izsauca visus mājeniekus ārā un solījās to precēt, kas viņam pasniegs vienu ābolu. Visas trīs mātes meitas gribēja skaisto princi kā ēst, tādēļ visas trīs pēc kārtas vien devās pēc āboļiem, bet ābele cēlās gaisos. Nokaunējušās tās atkāpās. Nu gāja sērdienīte. Zelta ābele pate noliecās pretī, lai sērdienīte rauj āboļus, cik patīk. Princis aizveda sērdienīti sev* līdzi un to apprecēja.

27,1,3                                                                                            (RLBZKUR.kr.)

Māte mirdama teica uz savu meitiņu: “Man nu, meitiņa mīļā, būs jāmirst un tev maz mantas varu atstāt, bet kopi šo raibo gotiņu,tā tev dažreiz palīdzēs grūtumā un bēdās.” Drīz arī māte nomira, bārene nu palika apakš bārgas negantnieces valdīšanas; tā dzina bāreni katru dienu ganos un deva līdz daudz vērpjamā. Bārenīte ganos ļoti raudāja, vaimanāja, jo zināja gan, ka sveša māte pliķus netaupīs un bārenītes matus plūkās, ja viņa nolikto darbu nebūs padarījusi. Tādās bēdās pienāk Raibaliņa un vaicā, kādēļ tā bēdājoties? Meitene izteic savas bēdas. Raibaliņa saka: “Taī likstā es tev varu palīdzēt, bāz tik savu vērpjamo pa manu kreiso ausi iekšā, tad pa labo nāks ļoti smalks pavediens ārā.” Meitene, tā darīdama, savu darbu ātri nobeidza.

Kad bārenīte pārnāca mājā, pamāte no brīnumiem un dusmām nezināja kur dēties. Otrā dienā pamāte deva vēl vairāk vērpjamā līdz, bet meitene atkal ar visu tapa ātri galā. Trešā dienā deva vēl vairāk un sūtīja savu meitu līdz, lai lūkojot, kā gremža to varot izdarīt, ko neviens cilvēks virs zemes nespējot. Bārenīte lutekli aizmidzināja un ar savu darbu atkal gaitīgi galā tika. Kad nu pamāte citādi nevarēja iztaujāt, tad apņēmās pate nolūkot, kā tas notiek.

Kādā dienā, kad bārene savu darbu pēc ieraduma steidzināja, pamāte — mežā ielīdusi — visu nolūkoja. Mājā pārnākusi, uz savu lutekli teic: “Ak. tu izčubējis! — Raibaļa ir viņas izpalīdzētāja — tā jānokaun!” Kad vakarā bārenīte savu mīļo Raibaliņu slauca, tad Raibaliņa saka: “Mani rītā nokaus, bet tevi nelaimē negribu atstāt bez cerības. Kad mani nokaus, tad tu uzgriezi manu lielo zarnu, tur pašā galā atrodas divi akmintiņi dimanta spožumā, tos tu paņēmi un iestādi pie māju vārtiem, tur izaugs tava laime.”

Bārenīte izdarīja, kā Raibaliņa mācīja, un — ak tavu prieku! — trešā dienā pie vārtiem ieraudzīja ļoti daiļu koku ar neredzēti skaistiem augļiem un aku ar neizsakāmi gāršīgu vīnu. Taī pašā dienā ļoti skaista kariete brauca ar zirgiem, kuriem saules gaisma galvu ēnoja. Braucēji bij, kā manāms, no augstas kārtas, jo bij pilnīgi izrotājušies ar zeltu un dimantiem. Ieraudzījuši skaisto koku ar neredzētiem augļiem, viņi prasīja: lai šiem arī kādus no tiem pārdodot. Pamāte nu sūtīja savu meitu, lai kungiem skaistos augļus pasniedz, bet, tiklīdz kā šī pie ābeles piegāja, ābele pacēlās gaisā; gāja pie akas vīnu smelt — aka ielīda zemē.

Nu bij jālaiž bārenīte no krāsns ārā, kur viņa bij iebāzta. Bārenīte piegāja pie ābeles kā pie savas māmuliņas, norāva skaistos augļus, piesmēla krūzi ar vīnu un kungiem pasniedza. Kungi ieņēma skaisto bārenīti pie sevis karietē un brauca projām uz savu zelta gaismas pili. Ābele un vīna aka tecēja pakaļ un pie skaistās pilsētas vārtiem palika uz vietas. Zelta pilsētnieki ēda ābeles augļus un dzēra no akas vīnu. Zelta pilsētas valdnieka dēls paņēma bārenīti sev par līgaviņu.

27, 2, 1 (Mangaļos K. Vītols ttzr., A. L. /! kr.)

Vienai mātei bija pameita un trīs īstas meitas: vienace, divace, trijace. Pameitai bija ganos jāiet neēdušai un vērpjamā jāsavērpj pulka. Vienu dienu pameitai sirds apgurst neēdušai — tā vērpdama raud. Pienāk vecīte laipna, laipna: kam raudot? Ta un tā — maizītes ne kumosa līdz nedodot, vērpjamā iedodot pulka — gurstot sirds. “Nekas, meitiņ, še tev šis zizlītis, pasiti kaziņai ar to pa muguru, iesakies: “Galdiņ, klājies!” būs ēdiena vai cik. Paēduse iesiti kaziņai otrreiz pa muguru, iesakies: “Vērpies!” tūdaļ pakulas nāks par dziju pa nāsīm kaziņai laukā, tīsies gar ragiem. Tu tikai dziju gabalos saloci — tas viss.” Nu bija pameitai laimīgas dienas: bija ko ēst, varēja savērpt.

Bet vienu dienu pamāte izsūtīja savu vienaci skatīties, kā pameita vērpjamo veic. Šī atlien ganos — pameita tūdaļ nomana, ko nākuse, un sāk dziedāt: “Vienacīte, pasnaudi, vienacīte, paguli!” Vienace — miega pūzne — aizmiga, nedabūja redzēt vērpjamo darbu. Otrā dienā atlīda ganos divace. Pameita dziedāja: “Divactiņa, pasnaudi, divactiņa, paguli!” Divace aizmiga, nedabūja redzēt. Trešā dienā atnāk ganos trijace. Pameita dzied: “Trijactiņa, pasnaudi, trijactiņa, paguli!” Trijace aizmieg gan, bet trešā acs paliek nomodā — noskatās, kā pameita ēd, kā vērpjamo ar kaziņu vērpj.

Nu pamāte nokauj kaziņu. Bet vecīte atnāk atkal pie pameitas: kam raudot? “Jā, kā neraudāšu — pamāte nule pat nokāva kaziņu.” — “Neraudi vis, paroci kaziņas atkritumus, kauliņus pasliegsnī tikai, gan būs labi.” Šī parok klusu, klusu. Rītā agri brīnumi, tavi brīnumi! — durvju priekšā zelta ābele zelta āboļiem gadījusies. Nav ar to vēl diezgan — brauks taī pašā dienā ir ķēniņa dēls garām, ieraudzīs zelta ābolus: lai dodot arī viņam kādu uzkost!

Pamāte izsūtas vienaci. divaci, arī trijaci, lai nu āboļus sniegtu, bet nekā: kā taisās raut — ābele gaisā. Beidzot sauks to pašu pameitu —jā, tai ābele atdod āboļus vai visus. Kad ķēniņa dēls to redzēja, tūdaļ iesēdināja pameitu ratos, aizveda uz pili, apprecēja. Bet zelta ābele nu bij gadījusies ķēniņa pils priekšā.

27, 3, I (Dole J. Simenovs uzr., Brīvzemnieka "COopmtKh")

Bija māte, tai bija meita — tāda sliņķe un vientiese, ka nejēdza ratiņam ne riteņa pagriezt. Izveda māte uz lielceļa meitu un kūla. Gadījās lielkungam garām braukt. Kungs paskatās uz pērēju — vaicās: “Kam tu, vecenīte, kuli savu meitu?” Māte atbild: “Kā lai nekuļu, kungs — viņa tik žigla vērpēja, ka nejaudāju vērpjamā piedot — nepietiek vairs purvā ne sūnas — visu novērpuse.” Kungs saka: “Atdodi man savu meitu.” “Ņemi viņu!” atteic māte. Aizveda kungs vecenītes meitu uz savu muižu, ievietoja vienā istabā. iedeva pieci podi linu un nosacīja: “Ja savērpsi līdz rītdienas rītam, tad apņemšu tevi par savu kundzi, bet, ja nevarēsi, tad galva nost.”

Ko nu darīt nabadzītei? Bailes metās viņai — rūgtas asaras raudāja. Raud, raud — piepeži ienāks tāda vecene garu, garu degunu, vaicās: “Meitiņ, ko raudi?” Šī elsodama atteic: “7a un tā — kungs lika pieci podi linu savērpt, ja nesavērpšu līdz rītdienas agrumam, tad galva nost.” Vecene saka: “Neraudi vis, meitiņa, es tev izlīdzēšu. Liecies tikai gulēt, rīta agrumā tev vērpjamo pasniegšu. Bet viens nolīgums tikai: tu mani ieaicini savās kāzās.” “Tencinu, kāzās visādā ziņā tevi ieaicināšu,” tā meitene līgsma solīt nosolījās un aizgāja gulēt.

Otrā rītā, tikko meita piecēlusies, gardeguna vecene jau pasniedz šai savērpto vērpjamo. Atnāk kungs — darbs kārtībā. Bet nu ap vakara pusi dos šai piecpadsmit podu linu, piedraudēdams, nosacīdams to pašu. Raudāja atkal elsodama meita. Te atnāks cita vecene resnām, resnām lūpām, paņems linus darbā un meitu pašu sūta gulēt. Otrā rītā pieceļas meita — resnlūpu vecene jau sniedz šai vērpjamo gatavu pretim. Meita nodod darbu kungam un dabū trešā vakarā divdesmit podu linu. Raudāja bēdādamās šī, te ieradīsies trešā vecene platām, platām gūžām, mierina šo, apņemas linus savērpt un sūta gulēt.

Otrā rītā darbs gatavs. Pasniedza meitene ir šoreiz kungam savērpto vērpjamo. Kungs domāja, ka meita visu to savām rokām padarījuse un apprecēja to. Sarīkoja kāzas. Bet meita neaizmirsa vis, ko vecenēm solījusies. Viņa iziet aiz durvīm un sauc: “Gardegune, nāci manās kāzās! Resnlūpe, nāci manās kāzās! Platgūža, nāci manās kāzās!” T iklīdz iesaucās, te vecenes klāt. Ies visas trīs kunga istabās: vienai deguns līdz zemei, otrai lūpas šļaukst liku ļeku, bet trešā tik tik varēja pakaļu pa durvīm iedabūt. Kun^s ierauga tādas izķēmotas, vaicā gardegunei: “Kāpēc tev deguns tik garš?” Šī atbild: “Ja tava cienīgā būtu vērpuse pieci podi linu pa vienu nakti, tad viņai deguns būtu vēl garāks par manējo.” Otras divas vecenes, kungam vaicājot, atbildēja tāpat. Tomēr kungs nesaprata veceņu atbildes un līgsms nosvinēja savas kāzas.

Te pēc gada laika, kungam mājā neesot, atkulsies visas trīs vecenes, sacīdamas: “Aizmaksā nu, cienīgā, mums par to, ka tev linus savērpām!” Cienīgā atdod vecenēm visu, kas jau vien ir, bet šīm kā maz, tā maz. Beidzot šīs teiks: “Ja mums vairāk nekā nedosi, tad izstāstīsim visu tavam kungam un tevi pašu paņemsim līdz uz pekli.” (Vecenes bijušas velna mātes.) Ko nu? Tad cienīgā aizveda viņas uz pirti, aiztaisīja durvis, pielūdza Dievu, paķēra vāli, apsita visas trīs un pabāza turpat palāvē. Nekāda klizma cienīgai no tam necēlās; pie tam vēl linus vērpt arī vairs nevajadzēja.

(Uves Hērzes izloksnē Pētersonu Kārlis uzr., teicēja

27, 3, 4 Goldmaņu Mīle, jauna meiča Upesmuižā, jfJli RNIIR. kr.)

Viena jauna meita gaise pa ceļu un skaitijuse. Kungs braucis pa to pašu ceļu un dzirdeis, ka viņa skaitot. Licis apturēt kučierim zirgus un prasijs, ko

viņa skaita. Teikušo, ka skaitot, cik podu pa dienu savērpjot. Ķēniņš teicis, lai kāp pie viņa ratos un brauc līdz. Pārvedis uz savu muižu un licis uztaisit ratiņu. Priekš kāzām viņš nau ļāvis viņai vērpt. Viņa vērpt pavisam nau māceise. Aizgājušo uz možu un raudāise. Gadīšās trīs Laimes mātes mežā, tās prasīšas: ko viņa raud? Toikuse, ka ķēniņš viņu apprecēs un likšot viņai vērpt, bet viņa nemākot. Laimos mātes teikušas: “Mēs aiziesim kāzu rītā pie tevim.” Kāzu rītā viņas atnākušas visas trīs. Brūte nosēdināise visas trīs strīpā pie galda. Ķēniņš prasijs: “Kas tās tādas teu ir?" Viņa teikuse: “Tas ir manas mātes māsas.” Ķēniņš teicis uz to vienu: “Kāpēc teu tik gari nagi?” — “Tas ir no pakulu vērpšanas.” Prasijs otrai: “Kāpēc teu tik platas acis?” Teikuse: “Tas ir no villas vērpšanas, baltas un mellas.” Uz trešo teicis: “Kāpēc teu tik resnas lūpas?” “No linu vērpšanas.” Ķēniņš pēc kāzām licis ratiņu sacirst, un tā viņai vairs nobīs jāvērp.

27, 4, I (Gatartiešu Mīlakšos Fr. Upītis uzr., Brīvzemnieku kr.)

Vienai mātei bijusi pašas meita un pameita. Kādu dienu māte ar īsto meitu gājušas uz kāzām — pameitu pametusi mājā, lai savērpjot pa kāzu laiku nastu pakulu un saverot savērptā dzijā tās zīlītes, ko viņa nule pat pelnu bedrē esot iebērusi. Šīs aiziet. Bārenīte sēžas klāt vērpt. Vērpj, vērpj — kur nu nastu savērpsi — sāks raudāt. Pienākusi veca māte: kamdēļ raudot? “Kā tad nu neraudāšu, pamāte lika šo nastu savērpt, zīles no pelniem izlasīt un dzijās savērt.” Vecene sacījuse: "Nokas, — eji, nolauzi šās vasaras trīs kārklu galotnītes, uzsiti ar tām pa pakulām, pelniem, dzijām, būs labi.” Bārene tūliņ naigi, naigi nolauž galotnītes — uzsit pa pakulām. Kā uzsit pa pakulām — pakulas gadījušās par dzijām; uzsit pa pelniem — zīles visas no pelniem laukā un pašas savējas dzijās virknēm vien. Pārnāk pamāte no kāzām: vai darbs padarīts? Parāda — prieks redzēt, kā padarīts. Nu pamātei skauž, ka viņas meita tā nejēdz padarīt — liks tai lai darīt: galotnes lauzt, pa pakulām sist. Labi — īstā meita uz mežu projām, nolauž trīs kārklu galotnes — sitīs pa pakulām. Kā uzsit pa pakulām — galotnītes trusli sašķīst tūkstošu gabalos un no vienas vietas apspraudīja mātos meitas augumu gluži eža izskatā.

II Pameita — spalvu plucinātāja

(Dzirciemā F.rnsts Birznieks uzr,

27, 5, 1 Bille Freiberga stāsi., JLB RNIII R. kr.)

Sērdienītei bija katru dienu jāplucina spalvas. Jau sen viņas pirkstiņi no lielas plucināšanas sāpēja, ka nevarēja tos ne kopā salaist, bet pamāte nodeva arvienam vairāk spalvas plucināt, un, ja noliktais mērs nebija saplucināts, tad ēdiena vietā bija pēriens. Kādā dienā pamāto iedeva sērdienītei pilnu kuli spalvām un nuciņu maizes, noteikdama, lai ātrāki nerādoties viņas acīs, kamēr spalvas saplucinātas, citādi to sitīšot pie nabadzības. Sērdienīte paņēma spalvu kuli, maizes nuciņu un aizgāja pa čirkstošo sniegu uz mežu. Viņai ļoti sala. Apakš lielas, kuplas egles viņa atrada cik necik patvērumu pret auksto ziemeļa vēju. Nosēdusēs savai spalvu kulei blakus, viņa sāka raudāt.

Pienāca vecs, sirms vīriņš. “Ko tu. meitiņ, tādā aukstā laikā sēdi mežā?” vecītis prasīja. “Pamāte mani izdzina. Nedrīkstu ātrāki viņai rādīties, kamēr spalvas izplucinātas… Man tā salst, tā salst!” sērdienīte klabināja zobiņiem un raudāja. “Neraudi vis. meitiņ,” vecītis mierināja, “citiem bērniņiem iet vēl grūtāki — tiem nesalst vien, bet tie ir ļoti izsalkuši.” Vecais vīriņš piesita ar balto ķeģīti pāris reizes pie egles. Salaidās visvisādi putniņi: pelēkie zvirbulīši, raibie dzenīši un citādi; pietecēja stirniņas, pielēca zaķīši un vāverītes, visi tukšām guziņām, iekritušiem vēderiņiem. Sērdienīte sadrupināja savu maizes nuciņu, pakaisīja drupatiņas putniņiem, tad aizskrēja uz šķūni un atnesa smalki smaržojošu sieniņu izsalkušiem zvēriņiem.

Pate viņa apsēdās atkal zem egles, bet nejuta vairs bārgo vēju un salu. Putniņi paēduši čūrināja miega dziesmiņas, un sērdienīte aizmiga. Kad viņa atkal pamodās, atrada spalvas saplucinātas un pilnu klēpi spožiem zelta dukātiem. Priecīgi viņa steidzās uz mājām un izstāstīja pamātei, kāda tai gadījusēs laime. Pamāte otrā dienā satuntuļoja savu pašas meitu kažokos un drānās, iedeva tai rausi un kulīti ar spalvām un likās tai noteicam, lai ātrāki mājās nenākot, kamēr spalvas saplucinātas, citādi būšot pēriens. Pašas meita nogāja pa sērdienītes pēdām pie tās pašas egles, kur vakar bijuse sērdienīte, un apsēdās.

Pienāca vecais, sirmais vīriņš: “Ko tu, meitiņ, tādā aukstā laikā nāci sēdēt mežā?” “Vai stulbs, ka neredzi, ka man jāplucina spalvas!” mātes meita dusmīgi atteica, rādīdama ar cimdu uz spalvu kuli. “Vai tev, meitiņ, nesalst?” — “Nē, man jau nesalst — es jau no raga! — Kā tik muļķīgi var prasīt!” — “Tev, meitiņ, vien nesalst, maniem citiem bērniņiem nevien salst, bet tie vēl pie tam izsalkuši.” Vecītis piesita ar balto ķeģīti pie egles; 11u salaidās, saskrēja, salēca atkal vakarējie putniņi, zvēriņi, visi šļokanām guzām, iekritušiem vēderiņiem. Mātes meita atminējās par savu rausi, izvilka to no azotes un ēda, kamēr to nenoēda. Paēduse, viņa pavilka spalvu kuli pagalvī un ai/migās. Vakarā uzmodusēs, viņa atrada klēpī brunčus; tos cieti turēdama viņa steidzās uz mājām. Pusceļā satika māti. “Nu, meitiņ, kā bija, ko dabūji?” māte prasīja. ‘'Pilnu klēpi.” — “Dod man, es palīdzēšu pārnest!” Meita iebēra mātei pusi no brunčiem klēpī. Bet tikko brunči bija pārbērti abu klēpjos, sāka pa tiem mudžināties čūskas un nokoda māti un meitu.

III Pameita — līduma Iideja

27, 6, 1 (Liepkalnā K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka kr.)

Vienai mātei divas meitas: pašas meita un pameita. Pameitu sūtījusi ik dienas līdumu līst. Tur tai grūti bijis jāstrādā. Mātes meita arī nogājusi uz līdumu, nosēdusies uz celma un tikai saukusi, uzsaukdama bārenei virsū: “Strādā, strādā, dūmaļiņa!” Reiz līduma malā apslēpies krūmos stalts jauneklis, nolūkot abu meitu naskumu, tikumu. Mātes meita — pamanījusi, ka kāds uz šām slepeni lūkojas — nu sauca vēl skaļāki: “Strādā, strādā, dūmaļiņa — mani vedīs, ne tevi!” Mātes meita gribēja jaunekļam rādīt, ka šai — kā mātes meitai — vara pavēlēt. Bet jauneklis bildināja čaklo bāreni, nevis slinko mātes meitu.

27, 6, 2 (Rūjenē P. Lapsiņš uzr., I). L. etn. p. 1891.)

Reiz krāvušas divas meitas līdumā šķūtes: viena saimnieka meita, otra kalponīte. Kalponīte krāvuse krietni, bet saimnieka meita — brangi izģērbusēs — dancojuse pa celma galu un sacījuse: “Kraun, kraun krāvēja — mani raus rāvējs.” Te, kur bijis, kur nebijis — rāvējs iz meža laukā un kalponīti aizrāvis, un saimnieka meita palikuse.

27, 6, 3 (Rūjenē P. Lapsiņš uzr., 1). L. etn. p. 1891.)

Vienam saimniekam bijuse slinka meita — tā nav vīžojuse vērpt. Vakariem sēdējuse pie ratiņa un snauduse. Kādā vakarā ienācis liels vepris rijā un palīdis apakš tās meitas sola. Sols sācis kustēties. Meita uzmodusēs — domājuse, ka nu rāvējs to raus — sacījuse: “Nu ar Dievu, tēvs māmiņa — mani raus rāvējīts!” Vepris arī tiešām iznesis meitu ar visu solu cūku migā.

IV Pameita — pirtniece

(Rumbeniekos Brivnieku Liesmu uzr., 27, 7, / teicēja Elsbete Olman, JLB RN V R. kr)

Vienai mātei bija meita. Māte nomira, un meitenīti pieņēma audzināt cita māte. Bet citai mātei bij pašai meita, kuru tā daudz vairāk mīlēja nekā pieņemto. Māte deva savai meitai tik labu, ko ēst, un smukas drēbes, bet bārenītei sliktu ēdienu, drēbes nemaz — vajadzēja pusplikai iet. Bārenīte biju dikti laba un no citiem mīlēta; sievas, kas pie viņas audžu mātes kalpoja, deva klusu viņai ēst. Meitene neapēda visu, bet deva daļu arī saviem lopiņiem — sunītim, kaķītim, gailītim, vistiņai.

Audžu māte veda bārenīti uz pirti vaktēt, jo deģis solījies to nodedzināt. Viņa teica, lai meitene divi naktis vaktējot, tad atkal vaktēšot divi naktis viņas pašas meita. Bārenīte, paēdinājuse savu sunīti, kaķīji, gailīti un vistiņu, aizgāja ar saviem lopiņiem uz pirti. Uguni iededzinājuse, noģērbusēs, grib meitene patlaban iet gulēt, te kāds dauzās pie durvīm un sauc: “Meita, laid iekšā!” Meitene apvaicājas pie saviem lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai laidīšu?” Lopiņi saka: “Nē!” Atkal dauzās kāds pie durvīm un sauc: “Meita, laid iekšā!” Meitene no jauna apvaicājas pie saviem lopiņiem, un šie saka: “Nē!” Trešo reizi dauzās pie durvīm un sauc: “Meita, laid iekšā!” Meitene vēlreiz apvaicājas pie saviem lopiņiem, un nu šie saka: “Laid!” Viņa ielaiž. Pa durvīm ienāk vīrietis un teic: “Meita, aun kājas zemē!” Meitene apvaicājas pie saviem lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai aušu?” Lopiņi saka: “Nē!” Vīrs otrreiz pavēl: “Meita, aun kājas zemē!” Meitene no jauna apvaicājas pie saviem lopiņiem, un tie saka: “Nē!” Vēl reiz pavēl vīrs: “Meita, aun kājas zemē!” Meitene vēlreiz apvaicājas pie saviem lopiņiem, un šie saka: “Aun!” Viņa noaun vīram kājas. Šis saka: “Meita, taisi gultu!” Meitene apvaicājas pie saviem lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai taisīšu?” Lopiņi saka: “Nē!” Vīrs atjauno pavēli: “Meita, taisi gultu!” Meitene vēlreiz apvaicājas pie saviem lopiņiem, un tie saka: “Nē!” Vīrs trešu reizi pavēl: “Meita, taisi gultu!” Meitene vēlreiz apvaicājas pie saviem lopiņiem, un nu tie saka: “Taisi!”

Meitene uztaisa gultu — vīrs apgulstas. Meitene izdzēš uguni un pate arī iet gulēt, krustu pārmezdama, Dievu pielūgdama, lai viņš viņu apsargātu. Sunītis palien apakš lāvas, kaķis ielien krāsnī, vistiņa un gailītis uzlēc uz krāsni. Pusnaktī iedziedas gailītis, un vīrs šmauc projām, atstādams podu ar zelta, sudraba naudu. Otru nakti meitene atkal iet uz pirti un līdzi ar viņu viņas lopiņi —sunītis, kaķītis, gailītis, vistiņa. Meitene noģērbusēs taisās patlaban iet gulēt, te dauzās kāds pie durvīm un sauc: “Meita, laid iekšā!” Viss atkārtojas kā vakarnakt.

Meitene izdzēš uguni un pate iel gulēt, krustu pārmezdama, Dievu pielūgdama, lai viņš apsargā. Sunītis palien apakš lāvas, kaķītis ielien krāsnī, gailītis, vistiņa uzlēc uz krāsni. Pusnaktī iedziedas gailītis, un vīrs šmauc projām, atstādams pulka smalku zīda kleišu, raibu, lielu lakatu, spožas kurpes ar sudraba sprādzēm un ko neko, kas tik ir smuks, ko apģērbt. Bārenīte, mājās pārnākuse, rādīja lielā priekā arī savai audžu mātei un viņas meitai savas smukās lietas un to naudu. Audžu māte 11u deva viņai ēst to labāko un ko tik tā vien gribēja un nerima, kamēr nebija no viņas izkrāpuse, kur tā visu to ņēmuse.

Nākošu nakti gāja īstā meita uz pirti un paņēma arī sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņu līdzi, bet ēst tiem nekā nedeva. Kad viņa bij noģērbusēs, kāds pie durvīm dauzījās un sauca: “Meita, laid iekšā!” Meita prasīja lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai laidīšu?” Lopiņi teica: “Laid!” Meita ielaiž. Pa durvīm ienāk vīrietis, apsēžas un uzsauc: “Meita, aun kājas zemē!”

Meita prasīja lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai aušu?” Lopiņi saka: “Aun!” Meita noaun vīram kājas. Nu šis pavēl: “Meita, taisi gultu!” Meita prasa lopiņiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai taisīšu?” Lopiņi saka: “Taisi!” Meita gultu uztaisa, vīrs apgulstas.

Meita izdzēš uguni un pate arī iet gulēt, bet ne apkrustas, ne arī Dievu pielūdz. Sunītis ir palīdis zem lāvas, kaķītis ielīdis krāsnī, gailītis, vistiņa uzlēkuši uz krāsns. Pēc laiciņa sauc vīrs: “Meita, nāc klāt gulēt!” Meita prasa lopiem: “Sunīti, kaķīti, gailīti, vistiņa, vai iešu?” Lopiņi saka: “Ej!” Nu meita noliekas pie vīra gulēt. Pusnaktī gailīts iedziedas, vīrs par velnu pārvērties, izšmauc ar meitu pa durvīm. No rīta brauc ceļinieki gar pirti, apstājas pārtraukti. Māte, to redzēdama, domā: “Mana meitiņa tur būs izkāruse savas zīžu drānas, ka visi viņu apbrīno!” Viņa pate arī tur noiet redzēt. Un ko tā ierauga? Savu meitu pakārtu. Māte saļimst un ar vairs neceļas.

27, 7, 4 (Ikšķilē .1. Lauva uzr., I). L. eln. p. 1893.)

Kāds vīrs, kuram bij nomiruse sieva, atstādama tam vienu meitiņu, apprecēja sev otru sievu. Sī otra sieva bij atraitne, un tai arī bij meitiņa. Viņa savu meitiņu ļoti glabāja un izlutināja, bet pameitu ienīda un pat negribēja, ka tā dzīvoja viņas tuvumā. Netālu no viņu mājām bij liels mežs.' Mežā atradās velna mājiņa, kurā, atrazdams kādu cilvēku, velns izlietoja to sev par barību. .Šinī mājiņā nu minētā pamāte gribēja nosūtīt savu pameitu, lai velns to apēstu. Viņa iebēra kādā kulītē pelnus un, tos vīram iedodama, tam bārgi pavēlēja vest savu meitu uz velna māju, kur tā, pirms velns to apēdot, varot sev izvārīt putru no kulītē iebērtiem miltiem. Vīrs, būdams lēns, padevīgs cilvēks, neiedrošinājās pretoties sievas pavēlei un, kaut gan tam bij savas meitas ļoli žēl, tomēr aizveda uz velna mājiņu. Ievedis meitu velna mājiņā, viņš tai teica, lai nu šī te paliekot, kamēr viņš pats iešot malkas sacirst. Viņš izgāja no mājiņas, piesēja kameni (noplēstu egles mizu) pie koka, kura, no vēja kustināta, sacēla ciršanai līdzīgu troksni, un aizgāja mājā.

Meita, dzirdēdama troksni, mierīgi gaidīja, kamēr tēvs pārnākšot no ciršanas. Vakarā velns pienāca pie mājiņas un tēva balsī uzsauca: “Meita, meita! laid mani iekšā!” Meita viņu ielaida. Velns vēlēja sev pataisīt uz lāvas guļas vietu no akmiņiem un pagalvī likt piestu. Meita to padarīja un velns apguļas, vēlēdams tai vārīt putru un paēst vakariņas. Putru vārot, viņai pieskrēja maza pelīte un klusā balsītē sacīja: “Meitiņ, dod man ar vienu klucīti!” Meitiņa izņēma no savas pelnu putras vienu klucīti un nometa to pelītei. Velns, dzirdēdams runājam, uzsauca: “Meita, meita! ar ko tu runā?” “Man jau klucīts nokrita,” atteica meita. Kad pelnu putra bij izvārīta un viņa ēda vakariņas, tad velns tai nosvieda atslēdziņas, sacīdams: “Kad būsi paēduse, tad skraidi pa istabu, skandinādama šīs atslēdziņas.” Te viņai pieskrēja atkal pelīte un sacīja: “Meitiņ, dod man tās atslēdziņas un lien pati zem lāvas, citādi tevi nositīs.” Velns atkal bij dzirdējis runājam un prasīja: “Meita, meita! ar ko tu runā?” “Es jau atslēdziņas uzņemu,” viņa atteica. iedodama pelītei atslēdziņas, uu palīda zem lāvas. Pelīte iesāka skraidīt pa istabu, atslēdziņas skandinādama, un velns ņēmās sviest ar guļas vietā sakrautiem akmiņiem uz to pusi, kur atslēdziņas skanēja, arvienu prasīdams: “Meita, meita! vai lu vēl dzīva?” “Dzīva!” atsauca katrreiz meita. Pelīte mācēja izsargāties no visiem velna sviedieniem un vienmēr skandināja atslēdziņas. Velns jau bij izsviedis visus akmiņus, bet meita palāvē vēl atsaucās: “Dzīva!” Beidzot velns svieda ar piestu un prasīja: “Meita! —vai dzīva?” “Dzīva!” atbildēja meita.

Šinī brīdī atskanēja gaiļa dziedāšana, un velns, nedrīkstēdams vairs ilgāki kavēties, izskrēja briesmīgi noskaities pa durvīm laukā. Tūlīt pēc tam piebrauca pie mājiņas bagāts kungs lepnā karietē ar četriem zirgiem. Meitiņa lika apģērbta skaistās, dārgās drēbēs un ieņemta karietē. Bagātais kungs nu brauca taisni uz meitas tēva māju, lai tur dabūtu atļauju meitu precēl. Tevs ļoti brīnījās, redzēdams savu meitu tādā godā, jo bij domājis, ka viņu velns būšot apēdis. Viņš deva savu svētību un atļauju tiem precēties, un bagātais kungs ar jauno līgaviņu aizbrauca uz savu pili.

Pamāte bij gluži apstulbuse, redzēdama savu pameitu tādā bagātībā un godā. Viņa vēlējās arī savai meitai sagādāt tādu laimi un lika vīram to aizvest uz velna mājiņu, iedodama tam kulīti ar smalkiem miltiem meitai priekš putras. Vīrs nu atkal aizveda pameitu uz velna mājiņu un to tur atstāja, teikdams, ka iešot malku sacirst. Viņš piesēja kameni pie koka, lai troksnis pameitu apmierinātu.

Viņa mierīgi palika mājiņā, gribēdama savu laimi. Te arī velns bij klāt un tēva balsī uzsauca, lai laižot iekšā. Meita viņu ielaida, un velns vēlēja atkal pataisīt uz lāvas sev guļas vietu no akmiņiem un pagalvī palikt piestu. Meita to padarīja, un velns apgūlās, likdams tai vārīt putru un paēst vakariņas. Putru vārot viņai pieskrēja pelīte un klusā balsītē lūdza: “Meitiņ, meitiņ! dod man arī vienu klucīti.” Velns, runāšanu dzirdēdams, uzsauca: "Meita, meita! — ar ko tu runā?” “Man jau pelīte klucīti prasa,” atbildēja meita. “Dod viņai pa pieri!” sacīja velns un aiztrieca pelīti. Bet pelīte bij ļoti žēlsirdīga un pēc maza brītiņa tā atkal pieskrēja putras vārītājai un sacīja: “Meitiņ, meitiņ! dod man vienu klucīti; es tev būšu liels palīgs!” Velns bij atkal dzirdējis runājam un prasīja meitai, ar ko šī runājot. Meita atbildēja, ka pelīte atkal prasot klucīti. Velns teica: “Dodi viņai pa pieri!” Pelīte tika aiztriekta un mātes meita iesāka ēst vakariņas. Velns viņai nosvieda atslēdziņas, teikdams, lai pēc ēšanas tā skraidot pa istabu, atslēdziņas skandinādama. Pelīte atkal pieskrēja pie viņas un sacīja: “Meitiņ, dod man tās atslēdziņas un lien pati zem lāvas, citādi tevi nositīs.” Velns atkal prasīja: “Meita, ar ko tu runā?” “Man jau pelīte atslēdziņas prasa!” meita atbildēja. “Dod viņai pa pieri!” sacīja velns, un mātes meita aiztrieca pelīti projām. Tagad viņa bij paēduse un sāka skraidīt ar atslēdziņām pa istabu. Velns svieda tai ar akmini un prasīja: “Meita, vai dzīva?” Viņa tikko spēja izsacīt: “Tu jau mani nositīsi, sātans!” un pie otra sviediena jau bij izlaiduse garu. Velns, atbildi vairs nedabūjis, nolēca no lāvas un sāka to ēst. Kad bij apēdis, tad viņš salasīja tās kauliņus, iznesa ārā, ielika kamenē un tos tur šūpoja, dziedādams: “Aijā, aijā, tīši liktais bērns!”

Pa tam apēstās meitas mājā mātes suns bij iemantojis valodas spēju un nemitēdamies rēja šādus vārdus: “Tēva meita karietē dārgās drēbēs apģērbta; mātes meitai kauliņus šūpo velns iekš kamenes.” Māte nevarēja suni apklusināt ne ar labu, ne ar ļaunu. Viņa ņēmās to sist un dusmās tam nolauza kāju, bet suns nebij apklusināms. Bij sens laiks, ka mātes meitai vajadzēja būt atpakaļ. Māte gaidīja, gaidīja, bet nevarēja meitu sagaidīt. Viņa palika nemierīga un sūtīja vīru uz velna mājiņu. Vīrs aizgāja un atrada kamenē savas pameitas kauliņus, kurus viņš aiznesa savai sievai. Sieva nu gan nožēloja, ka, apskauzdama pameitas laimi, bij pati savu meitu iegrūdusi nāvē, bet kas darīts, tas padarīts.

27, 7, 5 (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka “CčopnHKb”)

Bija māte — tai bija īsta meita un pameita. Savu īsto meitu viņa visādi lutināja, bet pameitai klājās grūti. Ja sestdienas vakarā citi mājnieki gāja uz pirti, tad pameitu nelaida pamāte citiem līdz — lai vēlāk eimot viena pati.

Reiz, kad bārene nomazgājusēs sēdēja viena pati pirtī un šuvuse, rakstījuse mēneša gaismā — atbraukuši divi kungi pie pirts trijjūgā. Kungi un viņu zirgi bij izpušķojušies ar zvaigznēm pierē, pat aizjūgs bij zvaigžņains. Kungi sacīja bārenei: “Saposies, esam tavi precinieki — brauksi tūdaļ mums līdz.” Bet bārene liedzās: “Nevaru jums bez pamātes ziņas braukt līdzi.” Ilgi satiepās bārene ar kungiem, līdz beidzot gailis iedziedājās, un šie klupdami aizlaidās. Par visu to bārene ne vārda citiem nestāstīja. Otrā sestdienas vakarā, kad viņa atkal pirtī sēdēja, — atbrauca tie paši abi kungi. .Šoreiz abi bij daudz staltāki no redzes — katram kungam, katram zirgam pierē — tāpat arī uz aizjūga — laistījās mēnesis. Atkal šie uzplijās bārenei: “Posies, brauci mums līdzi!” Bet bārene atteica: “Mana nelaiķa māmuliņa mani godam un saulītei audzinājuse — nevaru jums līdz iet.” Tiepās, tiepās, beidzot aizdziedāja gailis — kungi aizbrauca. Trešo sestdienas nakti abi kungi atkal atbrauca. Šoreiz tik viņiem, tik zirgiem pierē — tāpat arī uz aizjūga — laistījās saule. Atkal viņi uzplijās bārenei, lai līdzi braucot, sacīdami: “Pie mums tev visādi labumi būs pārpilnam; pie mums tu pa saulīti vien staigāsi.”

Beidzot bārene apņēmās līdz braukt. Abi kungi sāka nu viņai dāvināt visskaistākās drēbes, un katrai drēbei bij virsū saulīte. Viņi sacīja: “Ģērbies, bet, iekams neesi apģērbusēs, nepiemini domās ne Laimu, ne arī sauli.” Bet bārene ģērbdamās skaita pātarus. Tiklīdz skaita pātarus, kungi ģērbj drēbes šai atkal nost. '1ā nu viņi nogalējās ar bāreni diezgan ilgi. Beidzot taču pierunāja pātarus neskaitīt. Tūdaļ bārene beidza pušķoties un aizbrauca līdz. Netāļu no kungu nama bārene ieraudzīja vienu veceni un veci.

Tie, ieraudzījuši bāreni, priecājās, sacīdami: “Skāde! vajadzēja krāsni vēl karstāku sakurināt.” Aizveda bāreni līdz kungu namam — ieveda istabā — tur uz galda stāvēja visādi gardumi, turpat arī laulības gult^ un krāsns lai kurējās. Kamēr bārene tur pabija istabā, visa istaba sāka piepildīties ar biezu miglu. Nu noprata bārene — labi nebūs un no istabas ārā, projām uz savu būdiņu. Mājā pamāte jautināja, kur esot bijusi, pameita izstāstījusi visu: kā divi kungi šo bildinājuši, kā aizveduši, kā atpakaļ uz mājām pārskrējuse. Pamāte par visu to neteica pameitai neviena ļauna vārdiņa, nodomādama: “Pagaidi, gan es savai meitai šo laimi piešķiršu.”

Otru sestdienas nakti māte sūla savu meitu uz pirti, bet šī aiz bailēm paņem bāreni biedros. Apsēdīsies mātes meita, zeķi adīdama, un gaida gaidīdama brūtgānus, bet bārene paslēpjas palāvē. Ap pusnakti atbrauc abi kungi, ieiet pirlī, vaicā pēc bārenes. Mātes meita atbild: “Nava bārenes, bet, ja jums patīk, ņemat mani.” Kungi bij mierā — izgreznoja to un aizveda ceļā, šo to pārrunādami, mātes meita izpauda, ka bārene esot bijuse palāvē paslēpusēs. To padzirdējis, viens kungs tūdaļ steidzās atpakaļ, bet neatrada vairs tur — bija jau istabā šī. Trešā sestdienā bārene atkal šuva rakstus pirtī, bet nu bij apdrošinājusēs sevi — bija nolauzušo trejdeviņām adatām acis un bezacu adatas sasprauduse — pirts takā. Ap pusnakti atkal atbrauc abi kungi — nobrauc līdz adatām — apstājas sacīdami: “Taļāku nevar braukt — dzelzs kārtis ceļā. Redzēt gan redzam viņu, bet dabūt nejaudam.” Aizbrauca atpakaļ abi kungi. Drīzi pēc tam vienu rītu atrada mātes meitas lindrakus pirts lodziņā iebāztus, bet pate viņa bij pazuduse uz visiem laikiem. Šie kungi bija velni. Viņi bija izlietājuši mātes meitu kaislībām un pēc tam izcepuši krāsnī. Bet pie bārenes viņi vairs braukt nebrauca.

27, 7, 7 (? apg. Alfrēds uzr. savā “Pasakas”)*

Kādam vīram nomira sieva un atstāja septiņi gadu vecu meitiņu. Vīram trūka saimnieces — bij jāprec otra sieva. Šī bij gauži nikna, un pameitai bij jāredz grūtas dienas. Kādu gadu vēlāk viņai pašai piedzima meita. Nu pameitai dzīve palika vēl grūtāka: visi darbi vienai pašai bij jāpadara un tomēr pamāte to vēl vienmēr bāra, sita. Ta aiztecēja vairāk gadi. Pameita — jeb kā pamāte to sauca — pelnrušķe — bij izauguse par ziedošu jaunavu; turpretī viņas pusmāsa, lai gan tikai vieglas dienas baudīja, bij gluži nesmuka un melna kā čigāniete.

Reiz pamāte ar īsto meitu aizgāja uz pirti. Pelnrušķes tās līdzi neņēma, jo viņas turēja par kaunu ar to reizē mazgāties. Kad tās bij atpakaļ pārnākušas, tad arī pelnrušķe aizgāja mazgāties.

Bija jau labi vēlu — pats veļu laiks — nu meičai parādījās pats velns, sacīdams: “Skaistulīte, tev jāpaliek man par sievu!” Meiča ļoti iztrūkās. Bet ko darīt? — ar velnu jokot nevarēja. Viņa sacīja: “Cienīgs kungs! labprāt pildītu, ko vēlies, bet man jau trūkst brūtes apģērba un rotas.” Velns to visu īsā laikā atnesa. Drīzi stāvēja meiča skaistās drēbēs it kā pate princese. Meiča tāļāk runāja: “Bet kas es par brūti — man jau trūkst pūra.” Arī pūru velns drīz atnesa. “Nu tik nāc man līdz!” — “Bet mums jau nav zirgu, ar ko braukt.” Drīzi stāvēja skaisti rati pie pirts durvīm, un nu tā vairs nekādi nevarēja izvairīties.

Patlaban tā taisījās ratos iekāpt, un velns to nu būtu vedis uz savu baznīcu — elli, te gailis sāka dziedāt, un velns pa kaklu, pa galvu devās uz elli, atstādams pelnrušķi ar visiem lepnajiem zirgiem, ratiem — visām citām mantām. Meitene sēdās ratos, aizbrauca uz istabu. Pie istabas durvīm viņa piesēja zirgus un gāja iekšā. Pamāte domāja, ka kādi viesi atbraukuši un nāca pameitai ļoti pazemīgi pretī, laipni sveicinādama. Bet šī devās drīzi pazīstama un stāstīja, kas bij noticis. Zināms, pamāte par pelnrušķes laimi nemaz nepriecājās, bet to apskauda, prātodama, kā savu meitu tikpat bagātu padarīt.

Nākošā reizē viņa aizsūtīja savu meitu ap pusnakti uz pirti mazgāties. Drīzi arī velns atnāca: vai negribot pie viņa par sievu iet? Šī atteica: “Gribu gan, tikai sagādā man lepnu brūtes rotu, bagātu pūru, skaistus zirgus ar ko uz baznīcu braukt.” Velns to visu knaši apgādāja. Meita iesēdās ratos un gaidīja, kad gailis dziedāšot; bet velti — gailis nedziedāja, un velns, ratos ielēcis, uzcirta zirgiem, rati aizripoja ar izlutināto mātes meitu uz elli. Pamāte ilgi gaidīja savu meitu atpakaļ braucam, bet velti. Uz pirti aizskrējuse un to tur neatrazdama, viņa zināja, kas noticis — krita gar zemi un bij pagalam. Bet pelnrušķe ar savu tēvu dzīvoja daudz gadu laimīgi.

27, &lt;S’, / (Kalētos J. Ezers uzr., teicēja Kļavu Anna, JLB RN V R. kr.)

Bija svētsvakars. No bajāra mājām ir visi aizgājuši uz pirti, tikai bārenīte — dubļu kruķētāja — atronas mājās. Ienāk sirms vecītis: “Dievs dod labu vakaru!” teikdams. “Paldies, tēv!” bārenīte atņem. “Nebīsties, meitiņ, pirtī iet — šovakar tiksi laimīga,” vecītis pamāca un aiziet. Bija jau labi pret pusnakti, kad visi pārnāca. “Tagad eji pirtī!” bajāra meita bārgi pavēl. Bārenīte aiziet. Viņa sēd uz lāvas un sildās. Pienāk pusnakts stunda. Pirts durvis atveras, ienāk vecīte un, labvakaru padevuse, nosēžas uz. lāvu. “Nebīsties, meitiņ,” viņa laipni uzsāk, “esmu pati Māra. Saki man, kālab tu tik vēlu pirtī?” “Vai, mīļā Māra,” bārene — drošāka palikuse — sāk stāstīt, “man iet pārlieku gmti, kamēr tēvs, māmiņa miruši. Saimnieki — bajāri — mani nemaz neieredz — dzen caurām dienām, naktīm un man atmet tikai suņa tiesu, ja ne mazāk vēl. Ta kā šovakar, man iet katru svētvakaru — dzīšus mani vienu uz pirti dzen, lai gan man bail, ka vai mati ceļas stāvus. Un kā lai mazgājos — nei man dod ūdens, nei slotas,” viņa nobeidz, asaras ar roku slaucīdama. “Noper, meitiņ, nomazgā mani,” Māra lūdz, bāreni pie rokas ņemdama. Kad viss padarīts — Māra dod bārenei slotu, ar kuru nopērta, un saka: "Ņem, meitiņ, un glabā šo slotu sava šķirsta dibenā, tad tev labi klāsies.” To teikuse, viņa aiziet.

Bārene dara, kā Māja likuse — ieliek slotu šķirstā. No rītji iet raudzīt un atrod čupu zelta naudas. Nu viņa skrej līgsma pie bajāra meitas un stāsta: “Ai, mīļā, kādu laimi man Māra piešķīruse, nāc, paskaties vien!” Bajāra meita, kārodama bārenes laimi, iet pirtī viena un sēd noskumuse uz lāvas. Ienāk Māfa: “Labvakar, meitiņ!” “Paldies, mīļā Māra,” bajāra meita atņem. "Kas, meitiņ, tevi dzen tik sebu pirtī?” Māra jautā nosēzdamās. “Tēvs, māte,” bajāra meita atbild. “Nomazgā mani!” Māra saka. Cerēdama tikt pie bagātības, bajāra meita to padara, bet Māra, tai slotu atņēmuse, saka: “No ārienes gan tu skaidra, bet sirds tev melna, — eji!” Uz mājām iedama klūp bajāra meita un vairs nepaceļas. Bajārs, redzēdams, kādu galu ņēmuse viņa meita caur savu bezgodību, apietas ar bārenīti kā ar cilvēku un pieņem viņu vēlāk par savu meitu.

27, K 2 (Vilcē Runtufu Vilis uzr., JLB RN VR.kr.)

Kādai atraitnei bija divas meitas: viena īsta, otra pameita. īsto meitu pamāte visādi lutināja un godīja, bet pameitai nelika mieru ne dienu, ne nakti. Vienādi vien lai bij jāstrādā un, lai gan viņa bija ļoti čakla, tad tomēr vairāk nekā nedabūja, kā tikai kaulus, garozas krimst. Kādu dienu pamāte izcepa maizi, izsvieda klaipiņu pa durvīm — uzbļāva pameitai: “Še kukulis! — skrēji uz elli pie velna mātes!”

Pameita skrēja kukulītim pakaļ — skrēja, skrēja, bet kukulītis kā neapstājās, tā neapstājās — tek un tek arvienu uz priekšu. Pameita beidzot nonāca uz lielu, lielu pļavu. Pašā pļavas vidū stāvēja maza, maza veca pirtiņa. Pameita lēnām atvēra pirts durvis — iegāja iekšā. Pirtiņā dzīvoja veca, veca sieviņa izlūzušiem zobiem. Pameita padeva labu dienu un ievaicājās, vai nevajagot kopējiņas. Vecene atteica: “Iztikt jau varētu gan tāpat, bet, tā ka tu izskaties mundra meitiņa, tad paliec jau paliec.” Pameita palika. Bez vecenes vēl bija pirtī gailīts, sunīts, kaķīts, gotiņa. Pameita brīnum labi iztika ar lopiņiem: gailītim arvienu pagādāja briedošus graudiņus, ūdentiņu dzeršanai; sunītim nekad neaizmirsa kauliņus atmest; kaķītim arvienu ieslauca šķīvītī pieniņu un gosniņai pagādāja zaļu zālīti. Pate vecene bija velna māte un lūkoja pameitu visādi samaitāt, bet nevarēja: jo lopiņi meitiņu ļoti mīlēja un deva tai arvienu gudrus padomus, kā no vecenes izsargāties. Vecene sāka nomanīt lopiņu draudzību, tādēļ iedeva pameitai rīksti un sacīja: “Kad tu eji gosniņu slaukt, tad sasukā to: jo tad viņa dos vairāk piena. Un, kad tas kaķis tev glaužas apkārt, tad sasukā arī to!” Pameita paņēma rīksti un apsolījās darīt, kā pavēlēts, bet nedarīja vis tā. Par to lopiņi viņu mīlēja vēl vairāk.

Tā pagāja visa nedēļa — atnāca sestdiena. Vecene sacīja uz pameitu: “Šodien izkurē man pirtiņu — nevajaga jau diezin kā kurēt — iesviedi tikai kādus salmiņus, kādus kauliņus un būs siltuma diezgan, lapat saplūc kādas nātrītes, sasieni slotiņā, ar ko mani nopērt.” Meitiņa izgāja ārā to padarīt. Te kaķīts klāt — saka: “Meitiņ, meitiņ! neklausi vis veceni, bet izkurē pirtiņu labi siltu; aizteci uz mežu, pārnesi mīkstu, mīkstu slotiņu.” Pameita klausīja kaķītim.

Nomazgājusies, vecene ieveda pameitu lielā, lielā istabā apakš zemes. Istabas sienas bija izliktas ar zeltu, dārgiem akmiņiem, ka acis apžilba skatoties. Istabas vidū stāvēja trīs lielas lādes: zila, zaļa, sārkana. Visas mirdzēja vien; bet par visām jaukākā bija sarkanā. Vecene rādīja uz lādēm un sacīja: “Te nu būs tava alga. Izvēlies, kuru lādi gribi!” Meitiņa skatījās, skatījās — nezināja kuru vēlēties. Beidzot taisījās rādīt uz sārkano. Bet te ienāca kaķīts, uzlēca uz zaļo lādi un lēnām mala: “Ņem zaļo, ņem zaļo!” Meitiņa tūdaļ vēlējās zaļo lādi. Vecene attaisīja lādes vāku — lāde bija pilna zelta dukātu; tad piesita kāju pie zemes — tūdaļ izskrēja no zemes kariete ar sešiem lieliem, melniem zirgiem un kučieri. Lāde pate ievēlās karietē. Pameita iekāpa viņā un laida atpakaļ pie pamātes. Pameita izstāstīja pamātei, ka velna māte viņai lādi par kalpošanu iedevuse; bet par lopiņiem neminēja ne vārda.

Nu iegribējās arī īstai meitai zeltu izpelnīties. Ta nogāja smiedamās, lielīdamās, ka būšot ar divdesmit zirgiem pārbraukt un divreiz tik lielu lādi pārvest. Atrada arī pirtiņu un tika no velna mātes pieņemta par kopēju. Kaķīts, sunīts glaudījās apkārt; bet šī tos aizspēra ar kāju projām, uzsaukdama: “Nost, smūdži!” Lopiņi sadusmojās un nedeva lai nekāda padoma. Atnāca sestdiena, kad vecene jāper. īstā meita sarāva labu kušķi nātru un ņēmās veceni kapāt aukstā lāvā. Vecene neteica ne vārda, bet nopērusies ieveda meitu istabā apakš zemes un teica, lai izvēlas, kuru lādi grib. Meita ātri, neapdomādamās iesaucās, ka gribot sārkano lādi. Vecene piesita atkal ar kāju — atskrēja tā pate kariete, un meita aizbrauca ar visu lādi projām. Pie vārtiem to jau sagaidīja māte. Gribēja celt lādi no karietes ārā, skatīties, kas būs iekšā, bet tikko pieķērās pie lādes, lā vāks ar lielu troksni atsprāga vaļā, lielas uguns liesmas izšāvās iz lādes un pārvērta māti, meitu pelnos, lā tad nu pameitai piederēja lielas mājas un vēl lāde ar naudu. Viņa apprecējās un dzīvoja laimīgi.

27, 8, 3 (Lieģos Jānis Dīcmanis uzr. savā “Pasaku vācelītē”)

Reiz bija ļoti nikna, nežēlīga saimniece. Pie viņas bija nabaga sērdienīte par cūku ganu. Saimniece bija tik nežēlīga, ka ganu meitenei istabā nemaz neļāva ne ēst, ne gulēt. Ik vakaru, kad sērdienīte cūkas pārdzina, saimniece tai lika iet ēst pie cūkām un turpat arī nakti gulēt. Nabaga bērniņam klājās par daudz grūti. Nevarēdama vairs izciest šo grūtumu, sērdienīte naktī aizbēdza uz mežu. Gāja nu meitene pa biezo, tumšo mežu arvienu tāļāku uz priekšu, bet nekā nevarēja uziet. Viņai palika ļoti bail — sāka gauži raudāt.

Tā ejot, viņa piepeži ieraudzīja netā|u sev priekšā mazu būdiņu. Steigšus tā devās uz būdiņu. Tur iegājuse, viņa atrada kādu veceni. ŠI ļoti laipni uzņēma meiteni un prasīja, kurp iedama. Meitene raudādama atbildēja: “Pate nezinu, kur iet, kur palikt!” Vecā pierunāja meiteni palikt pie viņas: “Nekādi grūti darbi tev pie manis nebūs jāstrādā — tev še itin labi klāsies.” Meitene bija pilnīgi mierā un palika pie vecenes. Kad meitene bija jau labi atdusējusēs, vecā to raidīja izkurināt pirti. Meitene izkurināja un izslaucīja pirti — uzsildīja ūdeni un nokārtoja visu kā vajaga. Visu padarījuse, mudīgi pārtecēja mājās, paziņoja savai maizes mātei (vecenei), ka pirts izkurināta.

Vecene teica: “Tad ņemi mani tūliņ aiz kājām, noveici uz pirti!” Meitene atteica: “Tas jums būs par grūti.” Viņa viegli paņēma vājo veceni, nonesa nešūs uz pirti. “Ņemi manas drānas, tā kā tagad uz maniem kauliem stāv, norauji no muguras!” — “Nē, māt’, tas jums būs par grūti!” Viņa paņēma vecenei drānas — vieglītiņām novilka. “Ņemi mani aiz matiem — sviedi uz lāvu!” — “Nē, nē, māt, tas jums būs par grūti!” Viņa itin viegli, viegli paņēma veceni, kā mazu bērniņu — uzcēla uz lāvu. “Ņemi slotas stumbri (resno galu) un nopēri mani!” — “Nē, nē, tas jums būs par grūti!” Viņa paņēma mīkstu, mīkstu slotiņu un koši nopēra veceni. “Ņemi vārošu ūdeni, nomazgā mani — noziepē mani cietajām kaulu ziepēm!” — “Tās jums par grūti!” Viņa pasmēla siltu ūdeni, paņēma mīkstas ziepes — viegli, viegli nomazgāja veceni. “Ņemi manas drēbes — uzrauji uz. muguru!” Meitene tās viņai vieglītiņām uzģērba. “Ņemi mani aiz kājām — velci mani uz mājām!” — “Tas jums par grūti!” Viņa pārnesa koši, viegli mājās. Taļāku vecene lika meitenei uztaisīt gultu — pagalvī ielikt divus akmeņus. Meitene uztaisīja vecenei mīkstu, mīkstu guļu un palika mīkstu spilvenu pagalvī. Beidzot vecene pavēlēja meitenei: “Ņemi mani aiz matiem, iesviedi gultā!” Meitene paņēma veceni — viegli, viegli iecēla to. Kad nu vecene bij apguldīta, viņa meitenei iedeva atslēgu un lika iet priekšnamā uzslēgt trešo skapi. “Tur skapī būs trīs glāziņas,” vecene piebilda: “viena sārkana, otra zila, trešā dzeltena. Zilo glāziņu tu paņēmi un — pārgājuse mājās — ieeji cūku stallī, uzlieci to glāziņu uz acīm — gan tad tu ko redzēsi.”

Meitene tūliņ izgāja, uzslēdza skapi, izņēma zilo glāziņu, atvadījās no labās vecenes un pārgāja atkal uz savas nežēlīgās saimnieces mājām. Saimniece lika viņai atkal ganīt cūkas. Vakarā, pārdzinuse cūkas, viņu atkal izdzina gulēt ārā pie cūkām. Meitene, stallī iegājuse, uzlika zilo glāziņu uz acīm, — nobijusies, brīnīdamies tā redzēja pastara dienu — visi ļaunie, nežēlīgie sērdieņu, atstātu nabaga bārenīšu mocītāji tapa bārgi sodīti ar neizdzēšamu uguni, turpretim sērdienīši, bārenīši, visi labie, dievbijīgie tapa aplaimoti, viņu asaras noslaucītas. Sērdienītes cūku stallis bij tagad par skaistu, greznu pili pārvērties.

Vakarā saimnieces meita nesa uz stalli cūkām ēst, bet nevarēja vairs atrast stalli. Pēdīgi viņa iekūlās zelta pili un tur atrada sērdienīti staigājam. Saimnieces meita nevarēja izbrīnīties, kā cūku stallis bij palicis par tādu staltu pili.

Viņa tūliņ prasīja sērdicnītei, kā tas noticis. Meitene nu sāka galu no gala saimnieces meitai izstāstīt: “Es gāju pa mežu, man palika ļoti bail — gauži raudāju. Te man laimējās netāli ieraudzīt mazu būdiņu. Būdiņā iegājuse, atradu vecu, vecu veceni. Mani ieraudzījuse, laipni apsveicinājuse — vaicāja uz kurieni ejot, vai negribot pie viņas palikt kalpot? Man pie viņas labi klāšoties. Biju ar mieru — paliku pie vecenes. Visu, ko viņa man lika darīt, es labprātīgi, paklausīgi padarīju. Viņa mani tamdēļ mīlēja, un tā man itin labi klājās. Tagad esmu atkal mājās — zelta pilī.” Saimnieces meita, to dzirdēdama no sērdienītes, domāja pie sevis: “Ak, kaut arī es varētu izpelnīt zelta pili no vecenes, cik laimīga tad būtu!”

Otrā rītā itin agri, nevienam nemanot, saimnieces meita piecēlās un steigšus notecēja uz mežu uzmeklēt veceni. Čakli uz priekšu dodamās, viņa drīzi vien ieraudzīja būdiņu — tās pašas vecenes būdiņu, kur sērdienīte bij izpelnījuse zelta pili. Iegājuse būdiņā, viņa atrada veceni gultā gulošu. Saimnieces meita tūliņ vecenei prasīja, vai nevajagot viņai kalpones. “Jā, jā, mīļā meitiņ, vajaga gan!” Saimnieces meita nu bija ļoti priecīga, ka vecene viņu pieņēma; viņa cerēja izpelnīt zelta pili.

Vecene ļāva jaunai kalponei drusciņ atpūsties, tad lika iet kurināt pirti. To padarījuse, saimnieces meita pārnāca un dzedrā balsī vecenei paziņoja, ka pirts esot izkurināta. Vecene nu teica viņai: “Ņerni mani aiz matiem — aizvelci uz pirti!” Saimnieces meita paņēma veco, vājo, nespēcīgo veceni aiz matiem un aizvilka uz pirti. Tad vecene teica: “Ņcmi manas drēbes, norauji no kauliem!” Meita tūliņ sagrāba ļoti samocīto, tikko elpojošo veceni, norāva viņai drēbes, laļāku vecene sacīja: “Ņemi mani aiz kājām, uzsviedi uz lāvu!” Saimnieces meita tūliņ sagrāba veceni aiz kājām, uzsvieda uz lāvu. “Ņemi to slotas stumburu, nopēri mani!” Saimnieces meita saņēma slotu aiz lapotā gala un tad ar kātu vecenei pa muguru noskaitīja no vietas vien. Tad vecene lika meitai cietām kaulu ziepēm viņu noziepēt, vārošu ūdeni nomazgāt. Meita tūliņ paņēma cietas kaulu ziepes, noziepēja vecenes miesas it sārkanas, paņēma spanni vāroša ūdeņa un nomazgāja veceni. Zināms, ka viņa noplucināja vecenei jēlas miesas. “Ņemi manas drēbes, uzrauji man viņas mugurā!” vecene domīga sacīja. Meita tās ātri vien paķēra — uzgrūda vecenei uz muguru. “Paņēmi mani aiz kājām, pārvelci uz mājām!” Meita pagrāba veceni aiz kājām, pārvilka mājās. Tad vecene sacīja uz saimnieces meitu: “Uztaisi manu gultu un palieci divus cietus akmeņus pagalvī!” Meita piegāja pie gultas, drusciņ pakustināja gultas drēbes un ielika divus itin cietus akmeņus pagalvī. “Ņemi mani aiz kājām, iesviedi gultā!” vecene, pavisam piekususe, nopūzdamās teica. Meita paķēra veceni — iesvieda ar joni gultā.

Kad nu meita bij apguldījusi veceni, tad vecene izņēma kādu atslēgu no gultas stūra, iedeva to saimnieces meitai, sacīdama: “Ņemi šo atslēgu, izeji priekšnamā, uzslēdzi pirmo skapi — tur būs sārkana glāziņa. Šo glāziņu paņēmi un mājās uzlieci sev uz acīm, tad tu redzēsi ko labu.” Saimnieces meita paņēma sarkano glāziņu un loti priecīga pārtecēja mājās, cerēdama dabūt stalto zelta pili. Kādā dienā, kad visi mājās ļaudis bij pie darba izgājuši, saimnieces meita paņēma savu sarkano glāziņu, nogāja uz klēti un uzlika glāziņu uz acīm. Bet tavu brīnumu! — redzēja, ka taī pašā acumirklī visa zeme sāka degt. Nevis zelta pili viņa bija izpelnījuse, bet tādas varenas briesmas. Ļoti pārbijusēs, viņa bez samaņas turpat nokrita. Uguns ātrāki nerima, līdz visa zeme nebija sadeguse. Arī saimnieces meita sadega — tikai sērdienīte vien palika dzīva un dzīvo vēl šodien savā staltā, greznā zelta pilī, ja nav miruse.

27, 9, I (Dzirciemā Jansonu Pāvuls uzr., JLB RN V R. kr.)

Kāda bārenīte reiz ganīja ceļmalā pie saimnieka cūkas. Tas bija ļoti nemierīgas — skrēja, bļāva, ka meitene nemaz nevarēja noganīt. Gāja vecs, vecs vīriņš ar baltu bārzdu pa ceļu. Tas redzēja, kā meitene mocījās un prasīja: “Ko tu, meitiņ, tur mocies?” — “Kā nu nemocīšos, tēt! — cūkas ir nemierīgas un nemaz neēd.” Vecais vīriņš iedeva meitenei savādu nūjiņu un teica: “Iedur to zemē, tad cūkas nekur neies.” Viņa tā darīja un, patiesi, cūkas rakās mierīgi gaj nūjiņu un vairs nekur neskrēja.

Pēc laiciņa vecītis teica: “Izkurini pirti, es palikšu pie cūkām.” Meitene mudīgi vien to padarīja, un nu vecais teica: “Meitiņ, nomazgā arī mani!” Viņa prasīja, kādu ūdeni viņš vēloties — siltu jeb aukstu? “Ko tu, meitiņ, nu manis dēļ tik daudz pūlēsies! dodi to pašu karsto, kas tev pie rokas un — vai tu redzi tur kaktā tās dzelzs mēslu dakšas? — nogrūsti ar tām man muguru.” Bet meitene sataisīja mīlīgu, siltu ūdeni un pate savām rokam izkasīja vecā muguru. Vecītis nu bija ļoti pateicīgs — aiziedams solīja sērdienītei rītu atlīdzēt.

Cūkas mājās pārdzinuse, bārenīte stāstīja, kas viņai šodien ar vecīti atgadījies. Saimnieces pašas meita, kas izlutināta, slinka bija. to dzirdēdama, no rīta vairs nelaida sērdienīti ganos, bet pate izgāja cūkas ganīt nodomādama sērdienītes vietā ko labu dabūt. Viņai arī cūkas neēda. Te pienāca atkal vecītis un prasīja, ko viņa te mocās? — lai ejot priekš viņa pirti izkurināt! —viņš cūkas paganīšot. Viņa aizgāja — izkurināja pirti. Vecīts iedūra atkal nūjiņu zemē, lai cūkas neskraida un teica meitenei, lai viņu nomazgā. Meita prasīja: kādu ūdeni viņš gribot? Vecītis teica: “Labs būs, kāds tev pie rokas — tas pats karstais; pagrūdi arī drusku manu muguru tur ar tām dakšām!” Meita — pie vecīša vārdiem turēdamās — noplucināja gandrīz vecīša muguru ar karsto ūdeni un saskrāpēja viņu ar dakšām jēlu. Vecītis nu gāja projām un teica, lai abas meitenes atnākot pēc maksas rītu uz pirti.

Otrā dienā abas aizgāja tur. Vecais vīriņš jau bija priekšā — atnesis divus šķirstus: vienu jaunu, otru vecu, nesmuku — nu prasīja mātes meitai: kuru tā gribot — to jauno, vai to veco? Ta tūlīt ķērās pie jaunā, bet sērdienīte paņēma otru šķirstu. Līdz ko taisīja mātes meita savam šķirstam vāku vaļā, te čūskas tai šņāca pretī, ierāva šķirstā un saplēsa. Otrs šķirsts, kuļ u sērdienīte paņēma, bija pilns ar naudu.

(Dzirciemā Emsts Birznieks uzr., 27, 9, 4 stāst. Marija Viļumsone, ap 50g. veca, JLB RN IIIR. kr.)

Cūkganītis ganīja laukā cūciņas. Atnāk vecs vīriņš un lūdz, lai tas izkurina viņam pirti. Ganiņš atteic: “Vai, tētiņ, man jau jāgana cūciņas.” — “Gan es par cūciņām zināšu. Ej tik — izkurini pirtiņu, nodedzini stieģeli sārkanu un izsutini labi mīksti slotiņu!” Puika aiziet un izdara, kā vecais vīriņš viņam teicis. “Ejat nu, tētiņ, pirtiņa izkurināta, stieģelis nodedzināts un slotiņas izsutinātas mīkstas jo mīkstas.” — “Tad tik vēl nāci un nopēri manu muguriņu!” — “Kur tad cūciņas paliks?” — “Es par tām zināšu.” Puisēns aiziet. nomazgā, noper vecam vīriņam muguru uz to labāko. “Vēl man te vienā vietā niez,” vecīts rāda ar roku uz muguru. “Noberzē tur ar to sārkano stieģeli.” “Vai, tētiņ, tad jau jums ādiņa satecēs čokurā. Es papēršu vēl tāpat ar slotiņu.”

Puisēns pej- , per, apskatās — vecais vīriņš pazudis. Iekams viņš vēl var labi atjausties — nāk visāda manta, nauda pa durvīm, pa logu iekšā. Puika nu ir bagāts, kas nu vairs ies cūkas ganīt. Saimniece redz, ka padēlam bijuse tāda laime — sūta nākošu sestdienu savu īsto dēlu pie cūkām un piekodina, lai tik tas visu klausa, ko vecais liks.

Jā, — atnāk arī šosestdien vīriņš un lūdz, lai zēniņš izkurinot viņam pirti, viņš tikmēr paganīšot cūciņas. “Es tādam vecim kurt pirti!” atsauc pašas dēls, bet iet — izkurina pirti, izsutina slotiņas, nodedzina stieģeli, tad it rupji uzsauc vecīšam: “Nāc nu, veci, pērties, viss gatavs!” Vecīts peras — puika viņam noper muguru. “Bet te vienā vietā man vēl paliekam niez,” vecītis rāda ar roku uz muguru, “paberzē te man ar karsto stieģeli!” Puika, kā ķer sārkano stieģeli un grūž vecītim pāri mugurai — tik nočurkst vien: visa āda čokurā. Vecais vīriņš arī pazūd. Puika nu gaida mantu. Un nāk arī pa brīžam pa logu. pa durvīm iekšā vizuļodamas, ka čum un kust vien, visvisādas čūskas šņākdamas, dzenolus izstiepušas. Drīzā laikā pašas dēls noēsts, ka tikai plikie kauli vien palikuši.

27, 9, 5 (Dursupē J. Gobziņš uzr., JLB RN V R. kr)

Meitenītei nebija ne tēva, ne mātes; viņu pieņēma kāda saimniece un lika tai akas malā dzijas vērpt. Te vārpsta iekrita viņai akā. Nabadzīte tecēja pie saimnieces un sūdzējās par to, kas noticis. Saimniece lika viņai pakaļ lēkt. Meitene lēca akā un izkrita cauri uz zaļu zāli. Tur apakšā ganīja cūku gans. Viņa tam prasīja: “Vai neredzēji manas vārpstas?” “Redzēju gan,” cūku gans atbildēja, “vecs vīriņš nesa to.” Viņa gāja tālāk, uzgāja lopu ganu un prasīja tam: “Vai neredzēji vīriņa ar vārpstu?” “Redzēju gan,” lopu gans atbildēja, “viņš tur,” uz ceļu rādīdams, “pa to aizgāja.” Viņa gāja pa šo ceļu un nonāca pie vīriņa. “Vai jums nav niknas vārpstas?” tā viņam prasīja. “Ira gan,” tas atbildēja, “bet bez maksas jau neatdošu, izkurini pirti. Tur pie staļļa ir virca, uz lauka ir maitas kauli, grāvī ir ērkšķi.” Bet viņa aizgāja uz mežu, salasīja žagarus, tad sanesa ūdeni, sasēja bērzu slotu, izkurināja pirti un veco vīriņu nomazgāja. Vecais sacīja: “Šovakar mājās tevi nelaidīšu, eji no rīta.”

Rītā viņš veda meiteni kambarī, kur bija lādes un lādītes, un prasīja viņai: “Kuru lādi tu vēlies?” “Šito,” meitene atteica, uz lādīti rādīdama. Paņēmuse lādīti, vecais nu viņu pavadīja. Pie lopu gana nonākot, gana suņi rēja: “Am, am! dzindž, dzindž!” Pie cūku gana nonākot, gana sunīši rēja: “Am, am! dzindž, dzindž!” Viņi nonāca pie vārtiem, pa kuriem sērdienīte bij iekrituse. Vecais nu viņu uzspūdzināja uz augšu. Meitene steidzās ar lādīti klētī, attaisīja šo un ieraudzīja, ka tā bija pilna ar zelta naudu. Savos priekos viņa stāstīja saimniecei, kāda laime tai bijuse.

Nu saimniece sūtīja savu meitu akas malā vērpt. Šī negaidīja vis, kamēr notrūks pavediens, bet pate norāva to, iemeta vārpstu akā — tad pate ielēca pakaļ un nokrita uz to pašu vietu, kur sērdienīte bija nokrituse. Viņa satika to pašu cūku ganu un to pašu govju ganu, prasīja viņiem to pašu, ko sērdienīte bija prasījuse. Tie atbildēja to pašu, ko sērdienītei atbildējuši. Viņa nonāca pie vecīša un prasīja tam, vai tas neesot viņas vārpstu dabūjis? “Dabūju gan,” viņš atteica, “bet pārvelti neatdošu: izkurini pirti ar maitas kauliem, sasieni slotu no ērkšķiem, un pie staļļa ir virca.” Viņa visu to izdarīja. Kad pirts bija gatava, tad viņa veda veco uz pirti un sāka to ar ērkšķiem pērt, tā ka vecais uz augšu lēca, jo ērkšķi viņu briesmīgi durstīja. Vecais arī viņu nelaida uz mājām. No rīta ieveda viņu klētī un prasīja, kuru lādi vēloties. Viņa sacīja, ka gribot to lielāko. Vecais viņai arī to deva un pavadīja viņu uz mājām.

Kad viņa nonāca pie govju gana, tad gana sunītis rēja: “Am, am, klab, klab!” Cūku gana sunītis rēja tāpat: “Am, am, klab, klab!” Kad nu viņi bij nonākuši pie akas, tad vecais viņu uzspūdzināja augšā tāpat kā sērdienīti. Lādi klētī ienesušas, māte, meita steidzās lādi attaisīt. Bet naudas vietā izšāvās uguns un nodedzināja klēti. Visa manta sadega, tikai sērdienītes lādīte ne.

27, 9, 6 (Rendā F. Reķis uzr.. Brīvzemnieka “Cfiopimia,”)

Bija māte; tā pieņēma audzināt nabaga bārenīti. Mātei bija arī pašas meita. Bet visus saimniecības darbus bārenei vajadzēja vienai pašai padarīt, mātes meita nedarīja nekā. Augumi abām meitenēm citādi bija vienādi, tikai bārenes seja dienu pakaļ dienai metās skaistāka. Māte par to aplam varēja nopukoties. Reiz bārene ies uz aku pēc ūdens — pamāte velkas nopakaļus un, kā šī nu lieksies ūdeni smelt, — iegrūda akā mūsu audžu māte bāreni. Krita bārene arvien zemāk un zemāk — iekrita citā pasaulē.

Iekrita citā pasaulē — gāja skumdama uz priekšu — sastapa lielu baru zirgu. Aplam šie zirgi bija noslāpuši, skriešus skrēja viņai pretim, lūgdamies: “Padzirdini mūs!” Bārene, pie audžu mātes darbībā paraduse — tūdaliņ aiztecēja uz aku, paķēra spanni, iesmēla ūdeni. Padzirdinājuse zirgus, gāja tāļāk, cerēdama kādu cilvēku satikt. Gāja — uzgāja govju baru. Šīs govis ilgi nebija slauktas — skriešus skrēja pretim, lūgdamās: “Izslauci mūs!” Izslauca govis — gāja tāļāk.

Gāja, gāja — uzgāja baru aitu. Šīs aitas sen nebija cirptas — skriešus skrēja pretim, lūgdamās: “Nocērpi mūs!” Nocirpa aitas, gāja tāļāk. Gāja, gāja pa svešo pasauli — uzgāja abru ar maizi un krāsni. Abra lūdzās: “Izcepi maizi!” Bārene knaši, knaši izcepa maizi — paņēma vienu kukulīti līdz un steidzās tāļāk. Gāja, gāja — aizgāja pie mazas mājiņas. Iegāja mājiņā — redz uz krāsns mūriņa sēžam vecu vecīti garu, sirmu bārzdu. Pieies vecītim klāt — lūgs ceļu uz viņu sauli — atsaka vecītis: “Labāk, vai nevari, meitiņa, man pirti izkurināt?” “Kālab ne!” šī atbild un tūliņ tek uz pirti, izkurina to, pasilda ūdeni, tā atpakaļ atkal vecītim ziņot, ka pirts jau gatava. Pietecējuse vecītim klāt, viņa aicina: “Vectēv, nākat nu uz pirti — slotiņa izsutināta, ūdentiņš pasildīts!” Viņa paņēma vecīti, nonesa uz pirti, nomazgāja, atnesa atpakaļ uz istabiņu. Vecītis tencināja bārenītei, sacīdams: “Pateicos tev, meitiņa mana, bet es viens vien neesmu: nomazgā, meitiņa arī citus, kas tur pirtī!” Uz vecīša lūgumu meitene vēl reizi gāja uz pirti un ierauga — pilna pirts čūsku. Jau gribēja mukt no pirts projām, bet čūskas teica: “Nebīsties, meitiņ, mēs tev ļauna nedarīsim.” Palika tad bārene pie čūskām, aplaistīja ar remdenu ūdeni un tecēja atpakaļ pie vecīša mājiņā. Dzirdēt dabūjis, ka visu šī padarījuse, vecītis sacīja: “Par to, ka visiem pakalpoji, es tev ceļu uz viņu sauli parādīšu gan. Še tev šķirstiņš un zizlītis — šķirstiņu vaļā nevēri, ar zizlīti piesist nekur nepiesiti, iekams pārgājuse neesi viņā pasaulē.”

Paņēma šķirstiņu, paņēma zizlīti bārene — gāja atpakaļ uz savu pasauli. Pārnāk šaī pasaulē — bārenei tā gribas, tā gribas šķirstiņu atvērt, ar zizlīti paklauvēt. Skaista meža malā viņa atvēra savu šķirstiņu — no šķirstiņa izspruka skaista pils; kalniņā viņa atkal paklauvēja ar zizlīti — tur gadījās skaista baznīca. Pamāte, mātes meita, visu to redzēdama, ļoti apskauda bāreni. Viņas izvaicāja bāreni, kā tādu bagātību iemantojuse? Bārene i/ stāstīja — esot bijuse viņā pasaulē, esot vecītis šķirstiņu, zizlīti iedevis. Iz klaušinājuse visu, pamāte aizveda savu meitu pie akas un iegrūda tāpat ka bārenīti. Iekrita arī mātes meita otrā pasaulē — nonāca pie zirgu bara. Zirgi lūdzās arī viņai, lai padzirdot, bet šī atteica: “Man nav vaļas — jāsteidzas laimi pameklēt.” Nonāca pie govju bara — govis lūdzās, lai izslaucot, bet šī atbild: “Man nav vaļas — jāsteidzas laimi meklēt.” Aizgāja pie aitu bara — aitas lūdzās, lai nocērpot, — šī atbild: “Nav vaļas—jāsteidz laimi meklēt.” Aizgāja pie maizes abras, pie krāsns — abra lūdzas, lai izcepot maizi, bet šī atbild: “Nav vaļas — laime jāmeklē.” Beidzot aizgāja pie mazās mājiņas — mājiņā uz mūrīša sēž tas pats vecītis. Vecītis vaicā: “Kurp iedama, meitiņa mana?” Šī atbild: “Eimu sev laimi uzmeklēt.” Vecītis saka: “Aizeji, mana meitiņa, pirti man izkurināt un nomazgā mani.” Aizgāja, izkurināja, atnāca atpakaļ uz istabiņu, pakampa vecīti aiz. bārzdas, aizrāva uz pirti. Pirtī viņa iegrūda to kaktā, aplaistīja ar ūdeni, satvēra atkal aiz bārzdas, pārvilka atpakaļ uz mājiņu. Bet vecītis teica: “Neesmu viens pats — nomazgā, meitiņ, ir citus, kas tur pirtī.” Aizies šī uz pirti — redz: pirts pilna čūsku. Kamps šī karstu ūdeni — aplaista čūskas, paķer metamo un apsit visas. Nu ies pie vecīša — vecītis pateikdamies iedod šķirstiņu, noteikdams, lai pārnesot šķirstiņu mājā, ienesot labākā klētī, lai pasaucot visus savus labākos draugus, radus un tad tikai lai verot vaļā. Mātes meita dara, kā vecītis mācījis: pārgāja mājā, saaicināja draugus, radus un gāja vislabākā klētī šķirstiņu vaļā taisīt. Bet tikko šķirstiņu atvēra — izšāvās uguns, aprija visu.

27, 10, 1 (Ūziņos R. Vulfs uzr., A. L. l&gt;. kr.)

Vienai mātei divas meitas: īstā meita un pameita. īsto meitu māte lutina — pameitu verdzina. Reiz pamāte sūtīja nakts laikā pameitu pirti izkurināt. Aizgāja, kurināja, izlīda no vītola dobuma trīs putniņi, nometās uz. pirts sliegšņa un čivināja, čivināja: lai jele paļaujot nopērties arī viņiem. Pameita tūdaliņ sataisīja remdenu, mīlīgu ūdeni, ātri sasēja lapotas pirts slotas, izsautināja pirts krāsns virsū — uz akmeņiem — tik mīkstu kā vilnu un aicināja putniņus: “Nākat, nu nākat — peraties veseli!” Salaidās putniņi visi trīs lāvā — tā pērās, tā pērās, tencinādami: “Paldies, paldies pirts kūrējai, malkas nesējai, ūdens sildītājai — paldies, paldies!” Nopērās — tad teica katris putniņš uz pameitu tā: “Še tev mūsu laimes! — tev gadīsies zelta vaiņags galvā (tā pirmais putniņš); tev tecēs zelta auniņš blakus — būs tev labs biedris, kavēs tev laiku (tā otrs putniņš); kad tu runāsi — zelts tev birs no mutes (tā trešais putniņš).”

Rītā aizgāja pameita uz istabu — pamāte tīri sašļūk — tādas mantas pameitai — kur tās esot grābuse? Šī lēnā garā atteic: “Dieviņš deva par pirts kurinājumu.” Kad tā tā liela — sūtīs pamāte savu meitu arī pirti kurināt. Aiziet vakarā — izkurina — trīs putniņi no vītola ārā, nometas uz pirts sliegšņa: lai ļaujot viņiem arī papērties. “Peraties, peraties, veseli!” Putniņi salec lāvā, gaida ūdeni, izgaidās peramo slotu — nevienas nav, kas pasniegtu, neizjuka nekas ar pēršanos. Beidzot putniņi pa kārtai novēlēs mātes meitai laimi. Pirmais: “Kaut tavs vaigs īgns un neskaists izskatītos!” Otrs: “Kaut tev pierē ragi gadītos!” Trešais: “Kaut tev runājot utes birtu no mutes!” Pārgāja mājā — māte ierauga tādas klizmas savai meitiņai un nu sirds gurst nost skaidri aiz žēluma. Nevarēja mātes meita nekā darīt — gulēja gultā vien un nemaz nerunāja vairs; bet zelta auniņš no pameitas nešķīrās ne dienu, ne nakti: lēkāja tai apkārt, kavēja laiku, ielīgsmināja bēdās.

V Pameita — uguns nesēja

(Bramberģniekos J. Bechmanis uzr., 27, 11,1 Brīvzemnieka “Mūsu lautas pasakas”)

Vecos laikos dzīvoja atraitne — nikna ragana. Viņai bija īstā meita un sērdienīte — pameita. īstā meita bija nejauka kā pate ragana — garu. līku degunu, nolutušām ausīm, lielām lūpām, krumpaiņiem vaigiem, bet sērdienīte bija skaista, daiļa vaigā un smuidri, stalti noauguse kā niedre ezerā. Zināms, ka uz nejaukās mātes meitas neviens nemeta ne acu virsū, bet pēc skaistās sērdienītes tīkot tīkoja jau daudz precenieku. Tas raganai grauztin grauza sirdī, un savās dusmās tā apņēmās briesmīgi nogalināt pameitu.

Kādu dienu pamāte izdzēsa mājā visas ugunis un sūtīja tad pameitu pēc uguns uz sumpurņa pili. kas nebija tālu no raganas mājas. Tā zināja, ka negantais sumpurnis saplosīs cilvēku savā pilī gabalu gabalos. Sērdienīte, godīga, klausīga meitiņa, tūliņ darīja, ko tai lika un teciņus tecēja taisni pa ceļu pa lielu, biezu mežu uz sumpurņa pili.

Mežam cauri tapuse, tā satika brangu govi ar ļoti pierietējušu tesminu. Govs mīļi lūdzās: “Meitiņ, izslauci mani: ar pierietējušu tesminu iet grūti."’ Sērdienīte tūdaļ ņēmās un izslauca govi, ka labāki nevarēja. “Paldies, paldies tev, meitiņ,” sacīja govs, un nu gāja katra savu ceļu. Taļāku iedama, sērdienīte satika baltu aitiņu ar ļoti garu, pinkainu vilnu, kas karājās līdz pat zemei. Aitiņa mīļi lūdzās: “Meitiņ, nocērpi mani — ar biezu vilnas kārtu grūti iet karstā laikā.” Sērdienīte tūdaļ ņēmās un nocirpa aitiņu, ka labāki nevarēja. “Paldies, paldies tev, meitiņ,” sacīja aitiņa, un gāja katra savu ceļu. Atkal kādu gabalu pagājuse, sērdienīte ieraudzīja zirgu, kas ar virvi pie mieta pavisam bija notinies. Zirgs mīļi lūdzās: “Meitiņ, attaisi mani vaļā: pie īsas virves man jānomirst badā.” Sērdienīte tūdaļ ņēmās un attina virvi no mieta un gāja savu ceļu tāļāk uz sumpurņa pili pēc uguns. Sumpurņa pils bija gaužām grezna māja, uztaisīta uz vistas kājām.

Šurp atnākuse, sērdienīte padeva labvakaru un lūdza uguni. Sumpurnis, labvakaru saņemdams, atteica: “Dabūsi gan uguni, bet še tev šīs podziņas — skandini un deji, kamēr izgulēšos.” To teicis, sumpurnis iegāja citā istabā pārdomāt, kā vislabāki meiteni nogalināt, lai pats pie tam labi izpriecātos. Bet tikko velns izgāja, izlīda pelīte no pamata un sacīja: “Mīļā meitiņ, dodi man podziņas, es par tevi padiešu, bet pati bēdzi projām, cik ātri vien vari — taisni pa laukiem, mežiem, tiešām uz mājām, — šīs piles kungs, no savas istabas ārā iznācis, tevi bez žēlastības saplosīs gabalu gabalos; izeji kukņā, tur dabūsi uguni; turpat uz šķirsta divi naudas maki — viens liels, otrs mazāks, abi ar zelta naudu un dārgiem akmeņiem; paņēmi to mazo līdz, tas lielais būs pa grūtu.” Sērdienīte atdeva pelei podziņas, izgāja kukņā, paņēma uguni un mazo naudas maku un steidzās mudīgi vien projām — pa laukiem, pa mežiem — tiešām uz mājām.

Pēc kāda laika sumpurnis iznāca iz savas istabas un redz, ka ne meitene, bet pele činkstina podziņām. Sapīka sumpurnis un grābj saviem lieliem dzelzs nagiem pēc pelītes. Bet šī mudīgi, mudīgi ieskrēja pamatā, un sumpurnis saviem nagiem velti vien noskrāpējās gar sienu — kā kaķis gar aizkritušām lamatām. Nu sumpurnis meklēja meiteni visās istabās un kambaros. Nekur to pilī neatradis, tas izskrēja laukā un gribēja bēgli panākt. Viņš briesmīgi laida savas ķepas vaļā, bet nevarēja vis meiteni panākt, jo tas neskrēja tiešām pa laukiem, mežiem, bet apkārt pa ceļu.

Skriedams sumpurnis satika zirgu un prasīja, vai nav redzējis kādu sievišķi. Zirgs, labu brīdi apdomājies, atbildēja, ka gan vienu redzējis: tas nupat aizskrējis uz to pili, kas stāv uz vistas kājām, bet atpakaļ neesot vēl neviens nācis. Sumpurnis nu skrēja kā traks atpakaļ uz mājām, izmeklēja vēl reizi visas istabas, kambarus, visus kaktus, bet neatrada ne nieka; tad lielās dusmās iekaucās un skrēja atkal tiešām pa ceļu meitenei pakaļ. Pusceļā noskrējis, sumpurnis satika aitu un prasīja, vai nav redzējuse kādu sievišķi. Aita, labu brīdi apdomājusēs, atbildēja, ka gan vienu redzējuse: tas nupat aizskrējis uz to pili, kas stāv uz vistas kājām. Sumpurnis nu rāva atkal elsdams, pūzdams atpakaļ uz savu pili, izmeklēja cauri visas istabas no augšas līdz apakšai, visus kaktus, kaktiņus un, meiteni nekur neatrazdams, varenās dusmās nošķaudījies un norūcies, skrēja atpakaļ pa ceļu, ka smiltis vien putēja. Vairāk nekā pusceļu noskrējis, sumpurnis satika govi un prasīja, vai nav redzējuse kādu sievišķi, (iovs, labu brīdi apdomājusēs, atbildēja, ka gan vienu redzējuse: tas iten nupat kā aizskrējis uz pili, kas stāv uz vistas kājām. Sumpurnis, kā pats velns, laida atpakaļ uz savu pili, izmeklēja visas istabas, kambarus, visus pēdīgos kaktiņus un stūrīšus, pagaldes, pabeņķes, visus šķūņus, staļļus, laidarus, klētis un pēdīgi vēl reizi kukņu un visas citas malu maliņas un nekur meiteni neatradis — devās mierā, jo viņš bija no lielas skriešanas un meklēšanas pavisam noguris, piekusis. Bet, pilī ieiedams, sumpurnis atminējās savu naudas maku, ko tas vakar kukņā aizmirsis uz šķirsta. Viņš iegāja kukņā paņemt savu naudiņu, bet mazo maku tur vairs neatrazdams, tas noprata, ka meitene aizbēguse ar lielu daļu no viņa mantas. No dusmām zils un melns, zobus griezdams, tas, galvu nokāris, gāja gulēt neganti domādams kā meitenei atspītēt šo stiķi.

Ap to pašu laiku sērdienīte pārnāca sveika, vesela mājās, iedeva pamātei uguni un izstāstīja, kā viņa sumpurņa pilī tikuse pie lielas mantas. Pamāte, kā jau ragana, ļoti kāroja pēc mantas, un nu tai pārvāru iegribējās, lai viņas īstā meita nāktu pie vēl lielākas mantas, nekā pameita. Ta izdzēsa atkal mājā visas ugunis un, ar savu meitu sarunājusēs, sūtīja to uz sumpurņa pili pēc uguns. Raganas meita skrēja lēkdama vien pa lielo mežu uz pili, lai drīz sagrābtu jo daudz zelta un dārgu akmiņu.

Mežam cauri izskrējuse, tā satika govi ar pierietējušu tesminu. Govs mīļi lūdzās: “Meitiņ, izslauci mani!” Bet raganas meita pagāja govei garām, degunu gaisā izcēluse. Gabaliņu pagājušai, tai nāca pretim pinkainā aitiņa un mīļi lūdzās: “Meitiņ, nocērpi mani!” Bet raganas meita dusmīgi iesaucās: “Eji pie malas, man nav vaļas kulties niekiem.” Vēl tālāk ejot, tā tikko neuzskrēja zirgam virsū, kas cieši satinies ar virvi ap mietiņu. Zirgs mīļi lūdzās: “Meitiņ, attaisi mani vaļā.” Bet raganas meita, garām skriedama, tikai pikti jo pikti noņurdēja: “Griezi ceļu, sasodītais badakāsi! man nav vaļas kulties ar tevi.”

Sumpurņa pilī nonākuse, raganas meita nedeva ne pašam sumpurnam labvakaru, bet tūliņ prasīja uguni. Sumpurnis pasmiedamies atbildēja: “Dabūsi gan uguni, bet še tev šīs podziņas — skandini un deji, kamēr uguni sameklēšu.” Sumpurnis iegāja citā istabā gudrot, kā jo briesmīgi nomocīt savu vislielāko ienaidnieci. Izlīda atkal no pamata pelīte un sacīja: “Mīļā meitiņ, dodi man podziņas, es par tevi padiešu, bet pati bēdzi projām, cik ātri vien vari, — šīs piles kungs, no savas istabas ārā iznācis, tevi saplosīs gabalu gabalos; izeji kukņā, tur dabūsi uguni, turpat uz šķirsta divi naudas maki, viens liels, otrs mazāks; paņēmi to mazo maku līdz, tas lielais būs par grūtu.”

Raganas meita nosvieda pelītei podziņas, iešāvās kukņā, pakampa lielo naudas maku un skrēja kā viesulis uz mājām. Patlaban arī sumpurnis, mokas sagudrojis, izlēca iz savas istabas un ieraudzīja atkal peli dejam un podziņas skandinām. Bet šoreiz sumpurnis bija manīgāks; kā vanags viņš nokampa pelīti saviem dzelzs nagiem un saknaibīja smalkos gabaliņos. Tad tas šāvās pa durvīm ārā bēglei pakaļ. I.abu gabalu noskrējis, viņš satiek zirgu un prasa, vai nav redzējis kādu sievišķi. Zirgs tūdaļ atbildēja, ka nesen viens aizskrējis garām uz meža pusi. Sumpurnis un rāva vēl dūšīgāki pakaļ; noskrēja līdz aitai un prasīja, vai tā nav redzējuse kādu sievišķi. Aita tūdaļ atbildēja, lai tik skrejot žiglāki uz meža pusi. gan panākšot. Sumpurnis skrēja nu kā pats nelabais un drīz bija pie govs klāt un prasīja, vai nav redzējuse kādu sievišķi. Govs atteica, ka tepat aiz krūma jau esot un pagrieza galvu uz to pusi, kur raganas meita, lielo naudas kuli stiepdama, pēdīgi nokususe, elsdama, pūzdama gulēja gar zemi.

Sumpurnis pieskrēja it priecīgs raganai klāt un izrāva tai savu naudas maku, ko tā turēja cieti nagos satvēruse. Šī gan turējās, cik spēja, bļāva, koda, kārpījās kājām, rokām un spļāva sumpurņam zilas zēveles acīs, bet viss nelīdzēja ne nieka. Sumpurnis nogrāba raganas meitu aiz matiem un rāva atpakaļ uz savu pili. Še tas uzsēja to uz karstām restēm un kurtin kūra apakšā uguni. Tad knaibīja sumpurnis raganai sarkanām stangām miesu no kauliem nost. Gan viņa bļāva un lūdzās, bet viss nekā nelīdzēja. Kati nu miesa bija pagalam saknaibīta un ragana mira, tad velns nokampa viņas dvēseli un iemeta elles katlā, lai vārās līdz pastarai dienai.

Novakarā izgāja vecā ragana sagaidīt savu meitiņu ar zelta nešļavu. la gaidīt gaidīja līdz pusnaktei. Te vējš atnesa no sumpurņa pils cilvēka gaļas smaku, un nu tik vecene noprata, kas noticis. To pārņēma tādas dusmas un žēlības, ka tā turpat uz vietas nomira, un arī viņas dvēseli velns nokampa un iemeta elles katlā, lai vārās līdz pastarai dienai. Bet tiklo, skaisto, bagāto sērdienīti slavēja un daudzināja visi ļaudis.

Viņas slavu izdzirda arī tās zemes jaunais ķēniņš un apņēma to par sievu. Kāzas dzēra diženi lielas. Arī mani ielūdza kāzas. Sataisījos godam — nopirku divus cukura zirgus un medus maizes ratus; liku pašūt žīda skrodelim raibus papīra svārkus un biksas, uzliku galvā sviesta cepuri, apāvu smalkus plāceņu zābakus un laidu tad uz kāzām kā pats dižais vedējs. Ceļā uznāca karsta saule, izkusa mana cepure. Gribēdams dabūt citu cepuri, apstājos pie kroga. Kamēr es krogā — te, kur bijuši, nebijuši, pulks zēnu apēduši manus zirgus un ratus. Gāju tāļāk kājām pliku galvu. Ejot noplīst mani smalkie zābaki. Uznāca stiprs lietus, sašķīst mani svārki, biksas. Ko nu darīt? Kur dēties plikam, kailam? Auksts, lietus līst. Par laimi ieraugu ceļmalā uz ratiem lielu trūbu. Lienu iekšā un nokusis, sasalis labā patvērumā drīz iemiegu. Bet ielīdis biju lielgabalā. Zaldāti pēc lietus turēja še savu munsturi un šāva lielgabaliem, ka rībēja vien. Izšāva arī to lielgabalu, kur es gulēju un atšāva mani šinī zemē, mūsu pašu pagastā.

X   Pameita — žēlsirde — apģērbēja, apkopēja

27, 17, 1 (? tipļ&gt;. Alfrēds uzr. savā "Pasakas")

Bija reiz maza meitene, kupii tēvs, māte bija miruši un nekādas mantas neatstājuši. No visiem atstāta, bārenīte salasīja savas drēbes, cik tai to vēl bija, un devās ceļā nezināmai laimei pretim. Ceļā viņa sastapa nabagu, kas lūdza: “Apžēlojies par mani un dodi man kādu gabaliņu maizes, ar ko izsalkumu apmierināt!” Meitene atdeva vīram savu pēdējo maizes doniņu, ko līdzcietīgi cilvēki tai bija dāvinājuši, un gāja tāļāk. Tad tai nāca bērns pretim un sacīja: “Man galva aplam salst, dāvini man kaut ko, ar ko to apsiet!” Meitene noņēma savu lakatiņu no galvas un iedeva bērnam. Vēl gabaliņu gājuse, sastapa citu bērnu. Tam nebija uzvalka un tas gauži lūdzās, lai ko dāvinot. Meitene novilka savas virsdrēbes — atdeva nabadziņam.

Gāja tāļāk — nonāca biezā mežā. Bija jau vakars — zvaigznītes mirdzēja spoži pie zilajām debesīm. Pa ceļu tai pretim nāca vēl viens nabaga bērns un lūdza pēc dāvanām. Meitene domāja: “Cita man nav, kā tik krekls mugurā, bet tagad ir jau nakts — varu arī bez krekla iztikt.” Tā domājuse, viņa novilka savu kreklu un atdeva. Atdeva — skatījās uz zvaigžņotām debesīm. Tad uz reizi pulks zvaigžņu no debesīm krita un, nokritušas, palika par spožiem zelta gabaliem. Turpat necik tāļu krūmos karājās skaistas drēbes. Meitene paņēma drēbes, apģērbās, salasīja zelta gabalus un, ceļos metusies, pateicās sirsnīgi Dievam par visu labu… No tā laika viņa palika par bagātu kundzi…

XI   Pameita — pelnrušķe, linsēklu lasītāja

27, 19, 1 (Liegos J. Dīcmanisuzr. savā “Pasaku vācelītē”)

Kādu svētdienu saimniece ar savu meitu gāja baznīcā, bet sērdienītei vajadzēja paliki mājās. Saimniece iebēra dvālikti linsēklu pelnos un sērdienītei vajadzēja tās izlasīt, kamēr šīs no baznīcas pārnākšot. Kad saimniece ar savu meitu bija aizgājušas, sērdienīte notupās pie pelniem un sāka raudāt. Te ienāca vecais vīriņš un prasīja meitenei: “Ko tu brēci?” — “Jā, kā es nebrēkšu, kad saimniece iebēra linsēklas pelnos un lika man tās izlasīt, kamēr no baznīcas pārnākšot.” Vecītis iedeva viņai mazu nūjiņu un teica, lai viņa piesit pie trauka (sieka); tad sēklas no pelniem atšķiršoties. Vecītis vēl teica: “Kad tu sēklas esi izšķīruse, tad noeji mežā pie lielā ozola, piesiti ar nūjiņu, koks atvērsies, un tur būs drēbes; tās tu vari uzģērbt un aiziet baznīcā. Bet taisi tā, ka tu jau papriekš esi mājās nekā saimniece.”

Meitene nu tūliņ piesita pie trauka ar nūjiņu, un sēklas atšķīrās vienā trauciņā, pelni otrā. Tad viņa nogāja uz mežu pie minētā ozola, piesita pie tā ar nūjiņu, un tur atradās ļoti greznas drēbes zelta izšuvumiem. Viņa tās izņēma no ozola, apģērba un tad aizgāja uz baznīcu. Kad sērdienīte iegāja baznīcā, tad visi ļaudis uz viņu ziņkārīgi lūkojās, cits citam paklusi vaicādami: “Kas gan tā varētu būt par tādu princesi?” Zināms, sērdienīte tādās skaistās, zeltītās drēbēs izskatījās aplam skaista. Sērdienīte visiem ļaudīm papriekšu izgāja no baznīcas.

Viņa nogāja mežā pie ozola, nolika savas drēbes un pārgāja mājās. Mājās pārgājuse, viņa tūliņ nosēdās atkal pie sava sēklu trauka. Kati nu saimniece ar savu meitu pārnāca no baznīcas, tad viņas stāstīja sērdienītei, ka šodien esot vareni skaistu meitu redzējušas. “Es jau arī to redzēju!” sērdienīte itin jautri teica. Saimniece prasīja: “Kā tad tu, mājās būdama, varēji viņu redzēt?” — “Es pakāpu uz vārtu stabu un tad redzēju!” Saimniece nu tūliņ lika nocirst stabu, lai meitenei nebūtu vairs kur skatīties. Otro svētdienu saimniece ar savu meitu gāja atkal baznīcā, bet sērdienītei vajadzēja palikt mājās, sēklas no pelniem lasīt, jo saimniece bija šoreiz atkal, uz baznīcu iedama, sēklas iebēruse pelnos.

Kad viņas bija aizgājušas, tad meitene notupās pie sēklu trauciņa un atkal gauži raudāja. Te ienāca vecais vīriņš un prasīja meitenei: “Ko tu. mīļais bērniņ, atkal tā gauži raudi?” — “Kā man neraudāt — saimniece mani baznīcā nelaiž, lika atkal lasīt sēklas no pelniem.” Vecais viņai iedeva atkal nūjiņu un teica: “Piesiti ar nūjiņu pie viena trauka, otra, tad tūliņ izšķirsies sēklas no pelniem. Ja gribi baznīcā noiet, lati noeji mežā pie minētā ozola, piesiti tur trīs reizas, tad tas atvērsies, un tur būs drēbes.” Sērdienīte nu tūliņ piesita pie viena trauka, otra, sēklas izšķīrās no pelniem katra savā traukā. Tad viņa nogāja uz mežu, piesita pie ozola — tas atvērās, un tur atradās vēl daudz jo skaistākas drēbes, nekā pirmo reizi. Viņa tūliņ apģērbās un aizgāja uz baznīcu. Šodien ļaudis vēl jo vairāk skatījās un apbrīnoja sērdienītes skaistumu. Viņa šoreiz izskatījās skaistāka — arī viņas drēbes šoreiz bija jo smalkākas, dārgākas. Neviens nezināja, no kurienes šī skaistā princese bija. Arī pats mācītāj^pameta acis uz apbrīnojami skaisto jaunavu. Šoreiz sērdienīte atkal aizgāja jo ātrāki par citiem ļaudīm no baznīcas. Viņa nogāja mežā, nolika drēbes, aizgāja mājās, nosēdās pie sēklu trauciņa. Saimniece ar savu meitu, pārnākušas no baznīcas, stāstīja sērdienītei, ka viņas šodien redzējušas baznīcā vēl skaistāku — smalkākās, dārgākās drēbēs ģērbtu princesi, nekā pagājušā svētdienā. “Es arī viņu redzēju!" sērdienīte priecīgi iesaucās. “Kā tad tu, te mājās būdama, varēji viņu redzēt?” Sērdienīte laicīdamās atteica: “Es uzkāpu uz skursteni un tad viņu redzēju.” Saimniece lika tūliņ noplēst skursteni, lai sērdienīte nevarētu citā reizā noskatīties. Nu trešo svētdienu saimniece ar savu meitu gāja atkal uz baznīcu, bet sērdienītei bija vienai pašai jāpaliek mājās, jāizlasa sēklas no pelniem.

Šodien sērdienīte nebija vairs tik bēdīga kā citas reizas. jo bija apraduse ar savu dzīvi un darbu. Vecīša dotā nūjiņa bija viņai par atspaidu. Vecītis šodien pie viņas arī vairs neienāca. Viņa jautri uztrallināja, paņēma savu nūjiņu, piesita pie sēklu trauka — sēklas atšķīrās tūliņ no pelniem. Viņa nu nogāja mežā pie minētā ozola, piesita ar nūjiņu — koks atvērās. Tur nu viņa atrada vēl jo smalkākas, greznākas drēbes — tās bija ar zelta, dimanta izšuvumiem. Drēbes bija vai desmitreiz, greznākas, nekā pirmo un otro reizi. Arī smukas kurpes tur atradās zeltītām šņorēm, sudraba pumpiņām. Sērdienīte apvilka drēbes, kurpes un nogāja baznīcā.

Tiklīdz viņa baznīcā iegāja, tūliņ visa baznīca atspīdēja, kā no spoža saules gaišuma. Sērdienītes drēbes mirdzēja, vizēja vienā zeltā, dimantā vien. Šoreiz arī sērdienīte pate daudz, daudz reiz daiļāka, skaistāka izskatījās. Ļaudis nevarēja apbrīnot vien viņas diženo skaistumu un drēbju rotu. Ikkatram, kas uz viņu paskatījās — tūliņ acis apžibēja, it kā no spožas saulītes. Ir mācītāju pārtrauca ruņā. Starp citiem baznīcas ļaudīm bija arī ķēniņa dēls. Viņš bija pirmās divi svētdienas skaisto princesi noskatījies un licis saviem sulaiņiem skatīties, uz kuru pusi skaistā princese aiziet — bet neviens nebij varējis noskatīties. Kad mācītājs bija nokāpis no kanceles, tad ķēniņa dēls iegāja pie mācītāja, un viņi nu sarunājās, kā varētu dabūt zināt, no kurienes šī skaistā. Viņi lika kādam baznīcas vīram baznīcas slieksni ar piķi nosmērēt, un ķēniņa dēls nolika aiz baznīcas durvīm sargus, lai sargi princesi drusciņ apturētu, izvaicātu, no kurienes viņa ir.

Sērdienīte izgāja šoreiz tāpat atkal citiem papriekšu no baznīcas. Viņa nogāja mežā pie ozola, noģērbās un pārgāja mājās. Mājās pārgājuse, viņa nosēdās pie sava sēklu trauciņa. Sargi nebija varējuši notvert sērdienīti — bija izgājusi neredzot caur. Bet pār baznīcas slieksni ejot, bija viena kurpe nomukuse un uz sliegšņa pie piķa pielipuse. Viņi kurpi savāķa un norunāja no rīta braukt pa visu apgabalu — uzmeklēt jaunavu, kurai šī kurpe būtu mēru.

No rīta nu mācītājs un princis brauca meklēt skaisto princesi. Braukāja pa visu to apgabalu, bet neatrada tādu, kurai kurpe būtu mēru. Minētās saimnieces meita, dabūjuse zināt, ka mācītājs un ķēniņa dēls apkārt braukājot, meklēdami tādu un tādu meitu — iegāja citā istabā un nodrāza savas kājas jo plānākas, šaurākas. Pēdīgi viņi arī atbrauca šinīs mājās. Nu mēģināja kurpi uzmaukt tūliņ saimnieces meitai — un brīnums! kurpe uzgāja saimnieces meitai. Saimnieces meitai vajadzēja nu taisīties un braukt viņiem līdz.

Pa ceļu braucot, viņi redzēja kraukli gaisā skrējām. Krauklis, gaisā skriedams, sauca: “Krau, krau! pilna kurpe asinīm!” Viņi nu nevarēja izprast, ko tas nozīmē. Bet, tā kā krauklis vēl vienmēr tā bļāva, tad viņi nomauca meitai kurpes. Un patiesi — meitai bija pilnas kurpes asiņu. Viņi nu samanīja, ka bij piekrāpti — jo kājas bij nodrāztas. Tūliņ grieza zirgus apkārt un brauca atpakaļ uz saimnieka mājām — atdeva meitu.

Sērdienīti ieraudzījuši, viņi tai pamērīja kājas, un kurpe viņai uz mata uzgāja. Tad viņi paņēma sērdienīti un aizbrauca. Kad gar minēto ozolu gaļām brauca — sērdienīte lūdza mācītājam, princim, lai atvēlot uz pāri acumirkļiem noiet līdz. ozolam. Viņa piesita ar nūjiņu pie ozola, un ozols tūliņ atvērās, sērdienīte izņēma greznās drēbes. Viņa apģērbās un aizgāja atpakaļ pie viņiem. Viņai bij nu tikpat skaistas drēbes kā svētdien baznīcā. Viņa tagad, pie ratiem atnākuse, mirdzēja, zvīrēja vienā zeltā, sudrabā. Pate arī izskatījās tikpat skaista, daiļa kā svētdien baznīcā. Mācītājam un princim acis apzibēja šo uzskatot. Nu ķēniņa dēls skaidri redzēja, ka šī bija īstā princese, kuru viņš baznīcā bij tik skaistu redzējis un kuru viņi meklēja, un kurn tagad bija atraduši. Visi viņi 11u brauca uz ķēniņa pili. Ķēniņš, ķēniņiene bij vareni priecīgi par tik skaistu, daiļu vedeklu, bet princis bij vēl daudz jo priecīgāks, laimīgāks. Mācītājs viņus tūliņ salaulāja. Viņi vēl dzīvo šodien, ja nav miruši.

27, 19, 2 (Rumbeniekos Brivnieku Liesma uzr., JLB RN VR. kr.)

Bārenīti pieņēma cita māte, kurai arī meita bija. Svētdien gribēja bārenīte pašas meitai līdzi iet uz baznīcu. Bet audžu māte, ieraudzījuse bārenītes košo apģērbu un redzēdama, ka tā smukāka par viņas meitu, nelaida bārenīti ne par ko uz baznīcu — iebēra sieku linsēklu pelnos, lika pa to laiku izlasīt, kamēr viņas meita baznīcā. Bārenīte, uzdoto darbu redzēdama, sāka gauži raudāt. Pienāk vecs nabadziņš, prasa: “Meitiņ, ko tu raudi?” “Kā nebūs man raudāt, gribēju iet uz baznīcu, bet nu man jālasa linsēklas no pelniem.” Sāk atkal raudāt. “Neraudi!” vecītis saka, “še tev spieķītis, piesiti ar to trīs reizes pie sieka un saki: “Linsēklas, siekā! — pelni, pelni krāsnī!” — tūliņ atšķirsies linsēklas no pelniem — linsēklas paliks siekā, pelni ieskries ugunskurā.”

Meitiņa, priecīgi paņēmuse spieķīti, piesit trīs reizes pie sieka un saka: “Linsēklas siekā! pelni, pelni krāsnī!” Tūliņ paliek linsēklas vien siekā, pelni izbirst ārā. Nu meitiņa apģērbjas savās smukās drānās un aiziet uz baznīcu. Baznīcā ieraudzīja viņu jauns, smuks, bagāts kungs, kuram tā ļoti patika. Tas gribēja — no baznīcas ārā iedams, ar viņu satikties, bet bārene bija jau projām. Nākošā svētdienā tāpat gāja kā svētdienu atpakaļ: bārenīte grib iet uz baznīcu, audžu māte viņu nelaiž — liek atkal sieku linsēklu no pelniem izlasīt. Viņa piesit ar savu spieķīti pie sieka — sauc: “Linsēklas siekā! — pelni, pelni ārā!” un atkal paliek siekā linsēklas vien. Viņa apģērbjas savās goda drānās — aiziet uz baznīcu. Mātes meita viņu nepazina — tik smuka tā bijuse. Kungs, viņu ieraudzījis, aiz mīlestības tīri paģībis, bet atģidis pie baznīcas durvīm piķi nolikt, lai laukā iedama, viņa uzmītu un pēdas atstātu uz kuru pusi aizgājuse. Bārenīte, ārā iedama, uzminuse uz piķi, bet kurpe pielipuse tik cieti pie zemes, ka meitenei vajadzējis kurpes sprādzi atsprādzēt un kurpi turpat atstāt. Viņa aiztecējuse uz mājām zeķē vien.

Jaunais kungs, kurpi pacēlis, braucis nu pa visām mājām, meklēdams, kam kurpe derētu, jo bijis nozvērējies, ka to ņemšot par sievu, kurai kurpe derēs; bet kurpe nav nevienai kājai uzgājuse. Ta viņš nobraucis arī uz tām mājām, kurās bārenīte. Kati audžu māte dabūja zināt ar kādu nodomu jaunais, bagātais kungs atbraucis, tad viņa pabāza bārenīti apakš baļļas, uzkrāva tai vēl virsū mucas, toverus, abras, ieveda pate savu meitu iekšā un teica, ka kurpīte viņai piederot. Bet kurpīte neuzgāja kājā — bija par mazu. Nu māte teica, ka viņas meitiņai, pa rasu staigājot, kājiņa slapja palikuse un tādēļ kurpīte neuzejot — viņa iešot namā kāju noslaucīt, tad lai mēģinot. Namā viņa nodrāza tievāku savai meitai kāju, aptina to ar zīžu lakatiņu, lai asins tūliņ nesūcas ārā un nu derēja kurpe.

Jaunais kungs iecēla meitu karietē un veda projām. Bet braucot laidās krauklis un sauca: “Krau, krau! pilna kurpe asiņu! Krau, krati, pilna kurpe asiņu!” Kungs prasīja savam kučierim: “Vai tev ir kurpē asinis?” Kučiers atbild: “Nē!” Viņš prasa savam sulainim: “Vai tev ir kurpē asinis?” Tas atbild: “Nē!” Nu viņš pacēlis savai brūtei kāju — novilcis tai kurpi un palicis aiz dusmām tīri zils, kad redzējis, kāda blēdība te bij izdarīta. Viņš griezies tūliņ apkārt, aizvedis meitu atpakaļ un, to pie durvīm izsviedis, gājis iekšā meklēt. Bet meklētās nevarējis nekur atrast. Beidzot darījis sulainis kungu uzmanīgu uz baļļām. Un patiesi! — tur apakšā atrada meklēto. Kas bij nu priecīgāks par kungu! Tas ņēma bārenīti tūliņ līdzi. Mātes meitai bija par savu bezkaunību sāpes jācieš, kamēr kā ja sadzīja, un māte spēruse aiz dusmām zemes gaisā, ka neizdevies viņas nodoms.

27, 20, I (Aizsit/tiekos K. T. uzr., A. L. I‘. kr.)

Vienai meitiņai bijuse jau mazai māte nomiruse — tēvs paņēmis pamāti. Pamātei bijušas divas meitas. Tās, lai gan viegli augdamas, nebijušas tik daiļas kā bārenīte, kas grūsi auguse. Bet nu nomiris tēvs. Dzīvs būdams, viņš bijis pieteicis jau, lai šā kapu trīs naktis sargājot. Pamātei negribējies savu meitu sūtīt — dzinusc visas trīs naktis pameitu sargāt. Šī nosēdusēs uz tēva kapa — raudājuse. Tad no tēva kapa izaudzis bērziņš — uz šā kociņa meitiņa atraduse katrā naktī ik reiz skaistāku drēbju kārtu sakārtu — arī sidrabā adītas kurpītes klāt, — pirmās drēbes bijušas zīda, sidrabā izaustas, otras — zelta izaustas, trešās — sidraba, zelta izmargotas, dimanta pērlēm pieaustas. Noglabājuse drēbes — neteikuse nevienam nekā.

Bet tās zemes ķēniņa dēls nodomājis precēties — darinājis lielas dzīrās tālabad, saaicinādams visas, visas meitas. Pamātes meitas arī izposušās — aizgājušas, bet bārenītei neteikušas nekā. Bārenīte aizgājuse uz kapsētu todien. Tad zīles saskrējušas — meitenei vēstīdamas: lai eimote šī tur un tur dzīrās. Saģērbusēs sidraba drēbēs — aizgājuse. Ķēniņa dēlam neviena tā nepatikuse kā bārenīte, jo viņa mācējuse brīnum jauki koklēt un bijuse tik daiļa, tik daiļa. Tūliņ ķēniņa dēls gribējis šo ņemt par sievu, bet bārene izmukuse — projām uz mājām. Noģērbusēs, noslēpuse drēbes — sākuse atkal savu darbu strādāt.

Pamāte domājuse, ka šī tikai kapsētā vien bijuse. Atnākušas mātes meitas — stāstījušas, ka viena tur dzīrās bijuse par daudzi skaista, bagāta, bet nozuduse. Lai gan smalki meklējuši, tomēr netikuši dabūjuši. Bārenīte likusēs par to nozudumu brīnoties. Otrā dienā — kad mātes meitas aizgājušas uz dzīrām — atkal bārene atprasījusēs uz kapsētu. Nu apģērbušās zelta drēbēs — projām uz dzīrām. Gājis tāpat kā vakar — šī atkal izmukuse. Mātes meitas stāstījušas, ka nu bijuse viena vēl skaistāka par vakarējo, bet atkal nozuduse.

Trešajā dienā atkal aizprasījusēs uz. kapsētu. Nu apģērbusēs dimanta apģērbā. Ķēniņa dēls no koklēšanas vien pazinis, ka šī tā pate vakarējā esote. Viņš licis notraipīt istabas priekšu ar medu, un, kad šī bēguse projām, tad viena sidraba adīta kurpīte pielipuse medum — mukuse no kājas — turpat palikušo. Ķēniņa dēls kurpīti paņēmis un braucis pa visu valsti, meklēdams, kam kurpīte attiks. Aizbraucis ir uz pamātes māju — licis meitām kurpīti apaut. Pamātes vecākā meita, kurpi paņēmuse, iegājuse rijā apaut, bet tā bijuse par mazu — papēdis negājis iekšā.

Nēmuse papēdi nocirtuse, pušumu sasējuse, apāvuse, iznākuse laukā. Ķēniņa dēls vedis viņu projām. Bet, gar kapsētu braucot, zīles nejēdzīgi spiegušas, tā ka ķēniņa dēlam bail ticis. Nobraukuši pretim pilij — meita, vedamā, nomiruse. Ķēniņa dēls, asinis redzēdams, visu nopratis — braucis atpakaļ. Otrai pamātes meitai bijuse kurpīte tīri pa kājai. Ķēniņa dēls domājis: “Ti nu tā īstā.” Bet, gar kapsētu braucot, atkal zīles nejēdzīgi spiegušas. Pilī aizbraukušiem, ķēniņa dēls licis šai koklēt, bet šī nepavisam nemācējuse. Noredzējis, ka vēl nav īstā — braucis atpakaļ, kokles paņemdams līdzi. Kad bārene kurpīti apāvuse — devis tai koklēt. Koklējuse — tūliņ pazinis. Nu šī arī vairs neliegusēs — saģērbusēs savā skaistajā rotā, braukuse ķēniņa dēlam līdzi, palikuse viņam par līgavu.

27, 20, 4 (Gulbenē E. Aizderdzis uzr., A. L. P. kr.)

Reiz dzīvojušas trīs māsas — tā trešā kalpojusi tām divām. Kādreiz visas trīs gājušas pa pļavu puķes lasīdamas, bet abas stiiiķes lasījušas maz — kalponītei bijis jāiet nopakaļus—jālasa vienai pašai gandrīz. Lasījusi, lasījusi — ieraudzījusi nabadzīti saulē gulošu. Kalponei iežēlojusēs nabaģe — sākusi tai pakrēsli taisīt no puķēm, saulei priekšā sprauzdama. Divas māsas, to redzēdamas, pārgudrībā apsmējušas kalponi, ka šī tādas muļķības darot — grābstoties gar veceni, kas tur nu esot daļas gar tādu. Pēdīgi vecenīte atmodusēs un, kad nu puķu plūcēja gājusi projām — iedevusi trīs jostas: divas raibas — skaistas, vienu baltu — neskaistāku. Kalponei raibās jostas bijis jāatdod, vai grib, negrib, abām māsām — daudz nelūgušas. Šī nabadzīte apjozusi balto jostu — nu tā bijusi vis tā skaistākā: sudrabā, dimantā vien mirdzējusi — šām abām nekāds sevišķs apģērbs neizjucis.

Pēc tam ķēniņa dēls sarīkojis dzīrās un ieaicinājis visuvisādas meitas. Aizgājušas mūsu trīs māsas arī dzīrā. Ķēniņa dēlam tūdaļ sudrabainā kalpone iekritusi acīs — tas dāvinājis tai gredzenu un otrā svētdienā salaulājies ar to.

XII   Pameita par stirni ņu, kaziņu, putniņu

27, 21, I (Nurmuižniekas, Kurzemē, skolotājs Sadarīts uzr., A. L. P. kr.)

Bija pamāte, tai bija skaista, skaista pameita — īsts saules bērns, bet pamātes pašas meitas bij neskaistas. Pamātei aplam skauda pameitas daiļums un, lai ļaužu acīs pavisam neizēnotu viņas neskaistās meitas, — tad vienu dienu, ne tev, ne man, aizdzina pameitu vienkārši uz mežu, lai vilki ēd. Pameita maldījās raudādama. Beidzot sasniedza mazu mājeli — tur sastapa, kā par brīnumiem, savu nelaiķa māti. Ta prasīja: kam raudot? Tā un tā. Nelaiķe atteica: “Neraudi, manu balodīti, še tev trīs pauniņas, glabā tās un ātrāki vaļā neraisi, iekams tev nav ieticies kādreiz dzīrās iet — tad. Še arī tāda stirnas ādiņa, apvelci to tad, ja dzirdi te mežā, varbūt, mediniekus nākam.” Labi — meitene nobučo mātei roku un apsolās tā darīt. Nu māte šķiras un liek bērnam, lai tikai ejot uz māju pusi.

Iet, iet šī — dzird notālēm taures skanam, medinieku suņus rejam. Šī mudīgi, mudīgi aprauj stirnas ādiņu, paslēpjas, apgulstas biezumā. Necik ilgi — medinieku suņi klāt — uzoduši stirniņu nu rej un rej tik sīvi, ka bailes skaidri metas. Bet pameita atgaiņājas, vienmēr uzsaukdama: “Rēji, reji, sunīti — nekodi tikai!” Bija pats ķēniņa dēls taī dienā medīt izgājis. Viņš klausās, klausās, ko tie suņi tur rej — ies raudzīt — atron: stirna nav, cilvēks nav — valoda ir. Ņems stirnu runātāju, vedīs mājā. Pārved mājā — liek kūtī, ieber auzas silē, lai ēstu. Nekā — šī stirniņa neēd vis auzas. Ko nu? Vedīs pilī, liks pie sava galda ēst. Liek ēst —jā, nu ēd visu, kā katrs cilvēks. Tā nu paliek.

Te dienas dažas pēc tam — ietikās ķēniņa dēlam padzīrot. Sarīko dzīrās, saaicina pasauls meitu, pasauls jaunu vīriešu — dzīvo jautri, jāsaka. Bet nu manai stirniņai arī ietiksies padzīrot. Šī neko vairāk — atraisa pirmo pauniņu. Atraisa — ak tu manu dieniņu! — sudraba apģērbs tur iekšā. Velk mugurā, ieiet dzīru istabā. Ķēniņa dēls apmanījis tādu skaistuli, tīri saplok un nu apkārt vien šai: lai tikai sakot, kas viņa tāda esot. Šī neteic vis, bet, kad par daudz uzmācas — itin piepeži pazūd, novelk sudraba drēbes, paglabā pauniņā un uzrauj taī vietā, stirnas ādiņu. Otrā dienā tāpat notiekas ar zelta apģērbu. Bet trešā dienā, kad šī apģērbjas dimanta drēbēs, ieiet dzimt, tad ķēniņa dēls ģībst tīri un nepavisam vairs nelaiž skaistuli no rokām ārā. Ko nu? Atnāk rīta laiks, vēl tura šo cieti. Neko darīt — beidzot jāiet pārģērbties. Ies pie stirnas ādiņas — ķēniņa dēls pakaļ un nu ierauga, kas šī par putnu, la tūliņ pasauc mācītāju un liekas salaulāties. Salaulā, nodzer kāzas — nieki nebūs — šī tikai taisās arvienu taī stirnas ādiņā līst. Ņēma ķēniņa dēls ādiņu, sadedzināja un nu bija miers: dzīvoja kā baloži abi.

27, 21, 2 (Liel-Ezerē J. Jūķis uzr., A. L. P. kr.)

Bija bagāta saimniece. Dēkla tai bija piešķīruse dēlus vien — meitas nemaz. Par to tā skuma un vienmēr žēlojās. Reiz lopus ārā laizdama, saimniece ievēroja, ka viena kaza stipri brēca un ar varu kūtī atpakaļ lauzās. Viņa gāja kazai pakaļ — redzēja, ka kaza piesauca savu, kūtī palikušo bērnu — kaželi. Nu saimniece no visas sirds apskauda kazu, sacīdama: “Redz, šis lopiņš laimīgāks par mani — tai taču sava meita, ko viņa vāķ un mīlē.” Kas notika? Saimniece drīzi pēc tam dzemdēja arī meitiņu — kaželi. Dari, ko gribi — ar visiem ragiem un nagiem kažele. Nokristīja kaželi par Zibi. Zibe ārēji bija kažele, bet iekšēji cilvēks kas cilvēks — tāpat zīda krūti, brēca cilvēka balsī, bij šūpojama, auklējama.

Pa divi gadi kažele runāja arī un darīja dažādus darbus, ja neviens neredzēja. Vecāka paauguse, Zibe vēlējās ganos iet. Izdzina lopus mežmala, adīja adīkli — kā meitām ganos ieradums — pārdzina lopus pieēdušus. (ia nīja, ganīja kažele — Zibe — lopus un nemaz nejuta, ka kaimiņu jaunais saimnieks, birzes malā paslēpies, šo ik dienas nāk lūkot. Lūkoja vienu dienu, otru, trešu, te vienreiz redz: Zibe no kazas ādas izmaucas un sāks ganu maizi ēst, kā kurš katrs cilvēks. Nu šim prāts tūliņ priecīgāks — bildina Zibi turpat uz karstām pēdām par līgavu… Pēc kāzām Zibe uzsāka saimnieces gaitu: vārīja, mazgāja traukus, slauca — un to visu viņa izdarīja, kamēr ļaudis vai nu kūla, pļāva jeb pie cita darba bija: tiklīdz saimnieks ar ļaudīm pārnāca ēst — kaziņa gremoja, gulēdama. Bet vienreiz, maizes cepjamā dienā, — nieki nebūs — saimnieks paslēpjas bēniņā noskatīties, kā Zibe kukuļus šaus. Jā, kā visi projām — viņa Zibe norauj kazas ādu, paliek par daiļu, daiļu sievieti un šauj kukuļus, ka zib vien. la mans saimnieks klusiņām no bēniņa zemē, pakampj kazas ādiņu — krāsnī iekšā — sadedzina.

Zibe, to redzēdama, raudāja karstas asaras: “Pagalam mans zelta vaļas laiks!” Tomēr saimnieks bij priecīgs, ka nu šī vairs nevar būt par kazu.

«

XIII   Pameita ( ķēniņiene) —divu zelt matu (saules) puisēnu dzemdētāja ķēniņa pilī

27, 22, I (Lielvārdē I.ienc Bērziņ uzr., Brīvzemnieka kr.)

Bija bezdievīga pamāte — tā vērdzināja savu pameitu kā vien varēdama, bet pašas meitu lutināja bez gala. Reiz pamāte sūta pameitu uz. upi sietā ūdeni pārnest. Šī smeļ, smeļ, mocās — viss sietam cauri, veltīgs darbs. Te neviļot iesmeļas līdeciņa sietā. Šī grib ar to pašu skriet uz māju, lai kaut ko jele pārnestu pamātei, bet līdeciņa lūdzas: “Labā meitiņa, laidi mani ūdenī atpakaļ, laidi atpakaļ!” Šai mocīt netīk — laidīs arī. Ielaiž upē — līdeciņa saka: “Še tev trīs laimes — tu paliksi desmitreiz daiļāka, nekā līdz šim; ja raudāsi — zelta pērles tev pa acīm ritēs; kur vien iesi — zelta pēdas paliks tev pakaļ.” Kā līdeciņa teica, tā notika. Bet nu pamāte pavisam traka: šai tādi labumi gadījušies, viņas meitai nekā. Tas un tas.

Te vienu dienu gadās jaunajam ķēniņam tur garām braukt. Brauc — ierauga zelta pēdas. Nu pa pēdām vien pakaļ — sastop pameitu — daiļo, daiļo pameitu. Šī patlaban raud un zelta pērles birst kā pupas pa acīm. Vaicā ķēniņš: kam raudot? Ta un tā — pamāte neieredzot. “Nekas, no šā brīža tev nebūs vairs jāraud — brauci man līdz — tu būsi mana sieva.” Aizbrauca līdz daiļā pameita uz ķēniņa pili, apprecējās. Bet pamātei nu vēl vairāk sirds ēdās: pluska tādā laimē —viņas meitai nekā.

Gadījās vienu dienu ķēniņam mājā nebūt. Gan pamāte — ragana — to saoduse — tā uz pili projām ar zobiņu, lielu, garu, asu. Aizskrien ar zobiņu, nokauj savu pameitu, iemet ezerā, apģērbj savu meitu ķēniņienes drēbēs, ieguldina tikpat kā spilvenī. Tomēr nokautā nepazuda vis — pārvērtās par zelta pīlīti ezerā un raudāja zelta pērles trīs dienas no vietas: katru dienu pa pērlei. Trešajā dienā tā salasīja trīs saraudātās pērles — izperēja divi puisīšus un vienu vanskaru no tiem. Zeltmatu puisīši ikdienas iet rotāt ķēniņa dārzā, un vanskars ripo līdz tiem mātes vietā par sargu. Pamāte, ragana, ierauga puisīšus laukā — tūliņ ārā ar zobiņu — nokāva tos. Gan vanskars laikā biedināja: “Mūkat, bēgat!” bet puisīši, muļķīši, nejēdza to. Nokāva puisīšus — iemeta ezerā; bet vanskaru, ripotāju ragana, blēde, ienesa istabā, iemeta aizkrāsni. Ezerā pīle pazina nokautos — ņēma tos mērcēt avota ūdenī trīs dienas no vietas. Avota ūdens sadziedināja griezumu, atdzīvojās puisīši. Pa to laiku pārradās arīdzan ķēniņš. Vanskars aizkrāsni nu sāka ņurkšķēt: “Gultā raganas meita — ezerā ķēniņiene! iešu, ripošu aicināt ķēniņieni.” Aizripoja vanskars uz ezeru, aicināja ķēniņieni ar puisīšiem. Atnāca pīlīte ar puisīšiem uz pili — ķēniņš satvēra to, paspieda vairāk, nekā bija domājis — tādēļ pīlīte pārvērtās viņa rokās par daiļo ķēniņieni, izstāstīja pamātes blēdību. Ķēniņš — to katris sapratīs — neglaudīja ne pamāti, ne viņas meitu, bet ķēniņieni skūpstīt skūpstīja ar viņas puisīšiem. Nu smaidīja atkal laimīgas dienas ķēniņienei pilī.

27,   22, 2 (Zaļeniekos, Kurzemē, Cenas Mārtiņš uzr., JLB RN II R. kr.)

Kādam kungam bijis puisis, kurš vakaros, iedams zirgiem dot ēst, katru reizi tur palicis ļoti ilgi. Reiz kungam iešāvies prātā iet skatīties, ko puisis tur dara. Stallī iegājis, viņš redz, ka puisis mālē ļoti smuku bildi. Kungam bilde ļoti patikusi. Puisis teicis, ka bilde esot gan koša, bet viņa māsa esot daudz skaistāka. Kungs vēl esot bijis puisī, tādēļ licis, lai atvedot savu māsu viņam parādīt. Puisis ar māsu pie kunga braucot — puisis māsai teica, ka ceļā viņiem būšot trīs upes. Puisis būšot likties gulēt, bet pie trešās upes lai to modinot. Pie trešās upes nobraukušiem, puisis vēl gulējis. Māsai nav ticies traucēt viņa saldo miedziņu, tādēļ viņa braukusi pati pa to pāri. Vidū nobraukušai, kāda ragana izlīdusi iz ūdens un māsu iegrūdusi upē.

lāļāku braucot, puisis uzmodies un redzēdams, ka viņa māsa pārvērtusies, vaicāja: “Kādēļ tu tāda sarkana palikusi?” “Esmu padaudz padzērusies Vāczemes ūdeņa,” šī teikusi. Puisis bijis ļoti bēdīgs, redzēdams savu māsu tādu nejauku. Pie kunga nonākušam, kungs licis puisi cietumā, ka tas viņu piekrāpis. — Kādu dienu pie pavāra ienākusi pīle un prasījusi: “Ko mans brālītis dara? Ko tā briesmīgā ragana dara?” Kad tas atkārtojies vairāk reižu, tad pavārs to teicis kungam, un kungs licis pīli noķert. Pavārs, kādu dienu noķēris pīli. to ienesa pie kunga, bet kunga priekšā tā uz reizi palikusi par skaistuli — tā bijusi puiša māsa. Nu viņa izstāstīja visu, kas noticis un ka viņa upē pārvērtusies par pili. Kungs lika puisi izlaist iz cietuma un to bagātīgi apdāvināja. Raganu viņš lika ar zirgiem gabalu gabalos saraut un puiša māsu apprecēja.

(Nīcā stāst. Brēdiķu Anna, skolniece

27, 22, 3 Reiņu-Galā, Nīcenieks uzr., I). L. etn. p. IH92.)

Vienam saimniekam bija duj bērni: dēls ar meitu. Bet tā meita bija dikti smuka. Vienreiz tas dēls izgāja reizot un noreizoja pie viena sveša ķēniņa un salīga pie tā par sulaini. Viņš tur dienēdams arvien skatījās savas māsas bildē un vienreiz, viņam skatoties, pats ķēniņš ieraudzīja. Viņš prasīja: “Kur tu esi tik smuku meitu redzējis, kā tai bildē ir?” Sulainis atbildēja: “Tā ir manas māsas bilde.” Ķēniņš sacīja: “Kad tava māsa būtu tik smuka, kā šī bilde, tad es jemtu viņu par sievu.” Sulainis atbildēja: “Tāda viņa ir. kā šī bilde.” Ķēniņš atbildēja: “Tad tūliņ es sūtīšu kuģi ar vienu sulaini, lai viņu atved še.” Kā sacīts, tā darīts — kungs sūtīja tūliņ kuģi ar vienu savu sulaini uz to zemi, kur viņa māsa atradās. Sulainis aizbrauce ar kuģi, atradis māsu, jēma līdz un vienu vecu veģu nēsātāju arī pajēma no turienes līdz. Par jūru braucot.

tā vecene iegrūde to meitu jūrā. Pārbraukuši mājās, viņi atdeve to veco veģu nēsātāju ķēniņam, sacīdami: “Šī ir viņa māsa.” Bet to viņi nesacīja, kas uz jūru bij noticis, baidīdamies, ka ncdabūj strāpi. Ķēgiņš saskaitās un ielika to sulaini, kam tā smukā māsa bija, cietumā, ķēdēs saslēgtu un lika cieti apvaktēt. Tūliņ taj naktī ieskrcj par logu viena pīlīte taj cietumā, kur viņš stāvēja, un tūliņ viss cietums palika gaišs ar uguni. Pīlīte, par logu ieskrējuse, sauce: “Pērkš! pērkš! Labvakar, zelta brālīt, es esmu tava māsiņa; tā vecā veģu nēsātāja iegrūde mani jūrā. Kad mani kāds par vidukli pārķertu un ar zobenu kaklu nocirstu, tad es paliktu par cilvēku.” To izteikuse, viņa aizskrēja atkal projām.

Sargi no rīta izstāsta ķēniņam, ko par nakti bij dzirdējuši cietumnieka istabā. Otrā naktī pats ķēniņš gāja klausīties pie cietumnieka durvīm un riklīgi — kā sargi sacījuši par pusnakti ieskrien atkal pīlīte par logu cietumā un saka: “Labvakar, zelta brālīt, kad mani kāds noķērtu par vidukli un ar zobenu kaklu nocirstu, tad es paliktu par cilvēku. Vienu nakti vēl es nākšu, tad vairs nenākšu.” To teikuse, viņa izskrēja par logu laukā un pazude. Trešo nakti kungs gāja atkal pie cietuma durvīm, pajēma zobenu un sasataisījās uz ķeršanu rokās. Trešo nakti ieskrien atkal pīlīte par logu “pērkš, pērkš” un viss cietums paliek atkal gaišs ar uguni un saka: “Labvakar, zelta brālīt, es esmu tava māsiņa, tā vecā veģu nēsātāja mani iegrūde jūrā, un sātens mani saķēre un pataisīja par pīlīti. Kad mani kāds saķērtu par vidukli un kaklu ar zobenu nocirstu, tad es paliktu par cilvēku. Ardievu, brālīt, nu es vairs pie tevis nenākšu!”

To dzirdēdams, kungs pielīde pie loga un sasataisījās uz ķeršanu. Tūliņ arī pīlīte līde par logu laukā. Ķēniņš sagrābe pīlīti no visa spēka par vidukli; pīlīte gan vazoja kungu gaf zemi, bet viņš turēja cieti un nocirta ar zobenu kaklu. Tūliņ arī pīlīte pārvērtās par skaistu meitu, akurāt par tādu, kāda taj bildē bij mālēta. Ķēniņš iegāja cietumā pie viņa, nojēma viņam ķēdes no rokām, kājām un sacīja: “Tu neesi vis man melojis, bet viņi visi ira mani piekrāpuši — kuģa ļaudis un arī mans sulainis.” Par to ķēniņš sapīka un ielika visus kuģa ļaudis, sulaini un arī veco veģu nēsātāju cietumā, bet smukās meitas brāli iecēle godā. pajēme viņa māsu sev par sievu un noturēja bagātas kāzas un dzievāja godīgi un laimīgi līdz kamēr nomira.

(Dzirciemā Ernsts Birznieks uzr.,

27,  23, I stāsi. Indriķis Zariņš, Jl.B RN III R. kr.)

Dzīvoja reiz tēvs ar māti ļoti laimīgi. Viņiem bija visas mantas papilnam un kas vēl vislielākais — bija dēls un meita, kūpi savā starpā ļoti labi satika un viens otru mīlējās. Vecāki abi pie miršanas piekodināja bērniem tāpat saticīgi un mīļi dzīvot arvienu uz priekšu, kā līdz šim. Bērni to apsola, un abi vecāki atvieglināti nomirst. Pēc vecāku bērēm māsa un brālis patiesi labi un mīļi dzīvoja kopā vecāku būdiņā.

Pēc kāda laika brālis pārved sev līgavu, bet tomēr tādēļ nebeidza mīlēt ari savu māsu. Brāļa sieva sāka par to savu vira māsu apskaust: viņa gribēja brāļa un māsas starpā sacelt ienaidu. Bet tas viņai nemaz negribēja veikties — viņa varēja teikt vienam, vai otram, ko likai gribēja, tie neticēja, bet mīlējās arvienu tāpat, kā līdz šim. Kādu dienu vīrs nebija mājās. Sieva, vīra māsai nezinot, nokāva govi un pasteidzās vakarā vīram pretī: “Redzi, ko tava mīļotā māsa izdarīja — nu mums vairs nav gosniņas!” Vīrs nesacīja ne vārda, paņēma un apraka govi. Bet māsu viņš vēl vienmēr mīlēja, kā līdz šim. Otrā reizē atkal vīrs bij izgājis. Sieva slepeni nokāva zirgu un vakarā vīram pretim iedama, sacīja: “Redzi, ko tava mīļā māsa izdarīja — nu mums vairs nav zirdziņa!” Vīrs cieta klusu un apraka zirgu, bet uz māsu vēl neturēja ļauna prāta. Trešo reizi vīrs bij atkal projām no mājām. Sieva iemeta savu bērnu ugunī un vakarā, vīram pretim iedama, šņukstēja: “Redzi, ko tava mīļotā māsa izdarīja — nu mums vairs nav bērniņa — sirds lolojuma!”

Vīra vaigs pārvērtās līķa bālumā, bet viņš nekā nesacīja. Mājās viņš paņēma līdz šim mīļoto māsu, aizveda to uz mežu, nocirta viņai abas rokas un tad to tur mežā palaida pliku. Māsa 11u iet pa mežu plika un bez rokām arvienu uz priekšu. Pēc ilga laika viņa nonāk meža otrā malā. Lai gan viņai ļoti gribas ēst, tad tā tomēr kaunas cilvēkiem rādīties. Viņa nogaida tumsu un tad iet raudzīt kaut ko dabūt uzkost. Ta nu viņa nonāk kāda kunga dārzā, kur visi koki pilni āboļiem. bumbieriem un visādiem augļiem, bet kā bez rokām tos dabūs? Viņa staigā pa dārzu, kamēr atrod dažus zemākus zarus un nu sāk tāpat no koka kost. Iekož pie viena koka, pie otra un tā pa nakts melnumiņu salasa arī vēdera tiesu. Pret gaismu, kad ļaudis sāk celties, viņa paslēpjas turpat kokos. Ap pusbrokasti ienāk kungs pats dārzā un priecājas par pilniem kociņiem ar jaukiem āboltiņiem. "Bet, kas tad te man dažus āboltiņus tā apkošļājis?” kungs sapīcis sāk brīnīties, “te ari! — es nesaku, lai būtu ņēmis sieku, pāris sieku, pūru, kaut tik nebūtu tā apnaiskājis visus kokus!” Kungs nevar beigt vien dusmoties: “Kas tas var būt par cilvēku, kas otram var tādu skādi darīt?”

“Tas ir pliks un bez rokām!” nelaimīgā sieviete krūmos atbild.

Kungs iesākumā tā kā satrūkstas, bet tad saņem dūšu un sauc: “Ja esi labs gars, tad nāci ārā, bet ja esi ļauns gars, tad aizeji no manis!”

“Es neesmu ļauns gars — neesmu nepavisam nekāds — gars, bet plika sieviete bez rokām un kaunos tev rādīties,” atbild tā pate balss krūmos.

Kungs pasauc savas meitas, liek svešo bezroci — sievieti — apģērbt un tad vest sev priekšā. Kungs nu tai visādi prasa, kur viņa gadījusies, kas viņai nocirtis rokas, kas noņēmis drānas? Bet viņa nesaka. Citu visu, ko tikai prasa, viņa atteic un runā, bet tik to nē. kas viņa ir un kas pie viņas nelaimes vainīgs. Kungs izbrīnās un vairāk arī neprasa. Viņa nu paliek muižā, un kungs to iztura uz vislabāko — liek savām meitām apkopt, paēdināt uz vissmalkāko. Beigu beigās pats kungs viņu apprec. “Tikpat,” kungs teic, “kopjama, glāstāmā tu jau esi, palieci jau tad arī man par cienmāti.” la tas nu ir kādu laiku.

Bet nu kungam jādodas karā. Projām iedams viņš vēl piesaka savai cienmātei: “Lai nu būtu, kas būdams, vai dēls, vai meita, bet tu man sūti uz kara lauku ziņu!” Cienmāte to apsola, un kungs aizjāj. Vēl nav gads apkārt, kad cienmātei atrodas dēls. Nevis šāds, tāds, nieka zeņķis, bet puika uz. pirmo numuru, un, kas vēl tas pārākais, — puikam uz krūtīm ir saule, uz muguras mēnesis un uz abiem pleciem zvaigznes.

Cienmāte no priekiem nezin ko darīt. Viņa tūliņ noraksta kungam grāmatu, ka tāds un tāds dēls: uz krūtīm saule, uz muguras mēnesis un uz abiem pleciem zvaigznes. Ziņnesis dabū grāmatu un dodas ceļā. Vakarā sebu viņš nonāk kādā krogū un tur nu pārgulēs par nakti. Kā jau kara laikos — visi sarunājas tikai par kariem. Grāmatas nesējs sāk lielīties, ka viņš patlaban esot ceļā uz kara lauku —jānesot no cienmātes kungam grāmata, ka mājās ieradies dēls ar sauli uz krūtīm, mēnesi mugurā un zvaigznēm plecos. Krodznieks brīnās: “Kāda gan tā māte varētu būt, kurai tāds dēls?” “Kad es jums saku, no mātes tur it nekā nav,” grāmatas nesējs saka, “nav it nekā, pavisam bez rokām, nez kur tādu pliku bija mežā savečojis.”

Krodznieks vēl apklaušinās labi, ap kādu laiku kungs atradis bezroku sievieti, vai tas jau ilgi atpakaļ un tad ieiet pie krodznieces: “Va tu zi' ko, siev? Manu māsu ir tepat kaimiņu lielskungs apprecējis un tagad viņai ir dēls ar sauli uz krūtīm, mēnesi uz muguras un zvaigznēm uz abiem pleciem. Viņa nomaitāja, sadedzināja mūsu dēliņu, tagad viņai to atspītēsim, tad viņa redzēs, kā tas sāp, kad vecākiem nolaupa viņu pēdējo dārgumiņu — viņu bērniņu.” Sieva viņu vēl paskubināja: “Mums jārauga pie šīs reizes viņu pašu arī pavisam nogalināt, citādi mums vēl beigās varētu iziet slikti.” Abi nosprieda grāmatas pārmainīt. Krodznieks izgāja pie grāmatas nesēja un teica: “Vadz’, ja tev kāda grāmata, tad iedod man, es tev līdz rītam to paglabāšu, jo tev tā vēl te, pa beņķi valstoties, varētu izkrist.” Nesējs iedeva. Krodznieks notaisīja otru lādu pašu grāmatu un ierakstīja iekšā, ka cienmātei esot dēls — pus zvērs, pus cilvēks; katrā sekundē viņš aprijot vienu cilvēku, drīzi jau būšot viss pagasts aprīts; gudrākais esot, ka kungs pats nemaz nenāktu mājās, jo tad arī viņu aprītu.

Otrā rītā nesējs devās ar pārmīto grāmatu tālāku, kamēr nonāca pie kunga. Kungs, grāmatu izlasījis, tā noskuma, ka nerunāja vairs ne ar vienu ne vārda. Viņš atrakstīja atpakaļ, lai dēls būtu, kāds būdams, tas jāpaglabājot, kamēr viņš pats drīzi pārnākšot mājās — karš jau esot pie beigām. Grāmatu nesējs steidzās atpakaļ un palika taī pašā krogū atkal par nakti. Krodznieks atkal paņēma grāmatu glabāt un pārmīja — viņš ierakstīja muižkungam pavēli, ka lai māte ar bērnu uz pēdām nokaujami.

Muižas kungs pavēli saņēma gan, bet viņam bija ļoti žēl tik par cienmāti, kā par bērniņu. Apžēlot viņš tos nedrīkstēja, bet nomaitāt arī negribēja. Viņš uzsēja cienmātei bērniņu uz muguras, piesēja vēl rieceniņu maizes un to palaida mežā. Nelaimīgā cienmāte iet pa mežu uz priekšu un raud; bērniņš brēc mugurā, to nevar noņemt pazīdīt; pate arī ir izsalkuse, bet maizi tā nevar no muguras noņemt. Bada nāvē viņai tikpat jāmirst, tad jau labāki, kad to būtu nokāvuši. Ta viņa raudādama iet, kamēr nonāk pie platas upes. Laipa ir gan upei pāri, bet viņai bez rokām ir ļoti grūti tikt pāri. Viņa, nabadzīte, nometas uz laipas ceļos un rāpo pāri. Pret vidu tikušai, viņai nez kā pamisējas un dēlēns nokrīt no muguras ūdenī. Viņa iekliedzas un patlaban grib lēkt ūdenī glābt puiku, kad otrā malā parādās vecs vīriņš un izglābj puiku. “Nāci vien, meitiņ, pāri un iegulies papriekšu uz kreisajiem sāniem ūdenī un tad uz labajiem!” vecais vīriņš viņai saka. Viņa pārnāk un paklausa. Tikko viņa ieguļas uz kreisajiem sāniem ūdenī, viņai pieaug kreisā roka; tikko pagriežas uz labajiem sāniem, arī labā roka ir pieauguse. Viņa nezin, kā večiņām pateikties par labo padomu, ko tam dot. Bet tas negrib ne pliku paldiesu. “Še tev, meitiņ, būs lindraki. Kad tos apvilksi, tad varēsi būt par ko tik vēlies — par ubadzi, par cienmāti, par ķeizarieni, par ko tik gribēsi. Un tagad tu vairs nekavējies — steidzies uz tava brāļa krogu, tur būs arī šovakar tavs vīrs.” Vecītis vēl viņai izstāstīja, ka krodznieks un krodzniece pārmijuši grāmatas un tad pazuda.

Cienmāte apvilka no vecīša dāvātos lindrakus, palika par ubadzi un gāja uz krogu. Krogū neviens viņas nepazina — ne brālis, ne brāļa sieva. Un kā lai viņi uz tam nāktu? Mežā padzītai māsai nebija nevienas rokas, bet ubadzei ir abas rokas. Ubadze ierīkojās aizkrāsnē pārgulēt par nakti. Līdz ar novakaru atjāj kungs no kara lauka, un pienāk pilna istaba zaldātiem. Kungs visu vakaru nemierīgs — staigā no vienas puses uz otru un tikai prasa, vai nevarēs atkal ceļā doties? Bet zirgi nav vēl paēdināti. Zirgus gaidot, kungam paliek garš laiks. “Vai jūs, krodzniek, nezināt kaut ko pastāstīt — kādu pasaku, vai citu ko?” — “Es 11u gan nekā nezinu,” krodznieks atteic, “bet pirmīt pienāca viena ubadze — tādas apkārt vazādamās daudz ko dzird, varbūt, viņa zinās ko pastāstīt.”

Kungs ir ar mieru. Ubadzi atsauc. “Es zinu ļoti jaukas pasakas, bet es tās tik tad stāstu, kad ir daudz klausītāju, kad viss kara spēks klausās.” Kungs sasauc savus kaia vīrus, tie sasēžas visi riņķī, tā ka ubadze, kungs, krodznieks paliek vidū. Ubadze iesāk: “Reiz bija māsa un brālis, tie dzīvoja ļoti mīļi. Brālis apprecējās, bet tādēļ vēl nebeidza mīlēt savu māsu. Brāļa sievai tas skauda. Viņa nokāva govi un teica vīram, ka viņa māsa to darījuse. Brālis māsai par to nekā nedarīja. Brāļa sieva nokāva zirgu un teica māsas vainu. Arī šoreiz vēl brālis māsai nekā nedarīja. Trešo reizi brāļa sieva sadedzināja savu bērnu un raudādama sūdzēja vīram, ka viņa māsa to darījuse. Tagad vīrs vairs nenocietās, bet uz sievas teikšanu noģērba māsu, nocirta viņai abas rokas un padzina mežā. Ko tāds brālis un tāda brāļa sieva ir pelnījuši?”

Krodznieks un krodzniece sēdēja kā uz adatām — viņi saprata uz ko ubadzes stāsts zīmējās. Kungs par tādu negantību saskaities, nosacīja tūliņ sodu — tik brālis, kā ari brāļa sieva dzīvi sadedzināmi. Ubadze stāstīja tālāk: “Reiz bija kungs. Tas atrada savā dārzā pliku sievieti bez rokām un apprecēja to. Pēc laika viņam bija jāiet karā, sieva palika mājās tādu ļaužu (grūta). Kungs aizjādams pasaka, ka jāsūtot viņam ziņa, vai ir dēls, vai meita. Attek dēlēns ar sauli uz krūtīm, mēnesi uz muguras un zvaigznēm uz abiem pleciem. Sieva sūta kungam ziņu. ka viņai tāds un tāds dēls — ar sauli uz krūtīm, mēnesi uz muguras un zvaigznēm plecos. Kādā krogū grāmatas liek pārmītas — kungam nosūta grāmatu, ka tam mājās ieradies dēls, kas katrā acumirklī aprijot cilvēku. Kungs noskumis sūta grāmatu atpakaļ, lai dēlu tikām paglabājot, kamēr viņš pārnākšot. Krogū atkal grāmatas pārmaina — kunga grāmatas vietā krodznieks noraksta, ka bērnu līdz ar māti vajagot nokaut. Kādu sodu grāmatas pārmijēji ir pelnījuši?”

Kungs tikko vēl var noturēties no dusmām: “Tie ir dzīvi sadedzināmi!” viņš sauc. “Bet saki. ubadze, vai māti ar bērnu nokāva?” “Nē — muižas kungs uzsēja mātei bērnu mugurā un palaida tos mežā. Pār laipu ejot, bērns iekrita ūdenī; kāds vecs vīriņš izglāba bērnu un dāvināja mātei abas rokas. Māte atnāca abi ar bērnu te uz krogu pie sava brāļa sagaidīt savu kungu, pārnākot no kara. Te ir tavs dēls!” Acumirklī viņa pārvērtās savā agrākā izskatā un kungs pazina savu cienmāti. Pēcpirmiem priekiem kungs lika zaldātiem sanest žagarus un apkraut krogam visapkārt. Tad no krodznieka atprasīja abas pārmainītās grāmatas un krogu līdz ar krodznieku un krodznieci sadedzināja. Kungs, cienmāte, dēliņš ar sauli uz krūtīm vēl tagad dzīvo savā muižā laimīgi.

(Ikšķilē.1. liriczc uzr.,

27,  24, I slāsi. Trtne Ziben, 67g. u. JLB RNII K. kr.)

Reiz kādā muižā dzīvojušas trīs dienestmeitas, kurām bijis jāeimot katru dienu uz upi drēbes mazgāt. Kādā dienā, kad tās pašu reiz upē mazgājušās, jājis garām ķērninš. Tad viena no tām meitām teikuse: “Kati ķērninš mani precētu, tad es viņa kara spēku pabarotu ar vienu rudzu vārpu,” — bet otra meita teikuse: “Kad ķērninš mani precētu, es viņa kara spēku apģērbtu ar vienu lina šķiedru,”— un tā trešā teikuse: “Kad ķērninš mani precētu, tad es viņam dzemdētu tādu dēlu, kam būtu saule priekšā, mēness pakaļā, zvaigžņu pillā galva.” Ķērninš, to dzirdēdams, jājis kalnā pie kunga un prasījis: “Kas tās par meitām, kas tur upmalā mazgājas?” Kungs sacījis: “Tas ir manas dienestmeitas.” Tad ķērninš tūliņ licis tās uzsaukt kalnā un prasījis, vai tas liesa esot, ko šīs teikušas. Kad tās pie saviem vārdiem pastāvējušas, tad ķērninš to meitu, kas dzemdēšot tādu dēlu, aizveda līdz uz pili un apprecēja.

Bet drīzā laikā bijis ķērniņam jāiet karā, kur tas veselu gadu palicis. Pa to laiku ķērniņienei piedzimis skaists dēls, un tā rakstījuse ķērniņam grāmatu, kuru aiznest iedevuse kādam zaldātam. Zaldāts iedams pa nakti gulējs kādā krogā, grāmatu tašu palicis pagalvē. Krodzniece, kurai zaldāts visu taisnību bij izpļāpājis, redzēdama, ka zaldāts cieti aizmidzis, izvilka grāmatu un tamā vietā ielika citu, kuru zaldāts aiznesis ķērniņam. Grāmatā bijis rakstīts, ka viņam tāds dēls piedzimis, ne cilvēks, ne zvērs. Nu ķērninš rakstījis grāmatu apakaļ un iedevis zaldātam, piesacīdams, ka šis sešu dienu laikā būšot mājā. Zaldāts gājis akai pa to pašu ceļu un gulējs tamā pašā krogā. Zaldātam guļot, krodzniece akai tāpat grāmatas apmija. Kad nu tā nākuse ķērniņienes rokās, tad tamā bijis rakstīts, ka bērnis tūliņ jānokaun.

Kad tai nu dikti žēl bijis un bērnu nedrīkstējuse nokaut, tad to ielikuse pa nakti stallē pie zirgiem, lai tie viņu samītu, bet, kad no rīta gājuse raudzīt, bērns bijis tīri vesels. Otru nakti to nu likuse pie govēm un trešo nakti pie cūkām; bet tāpat bijis vesels. Vispēdīgi tā to ielikuse kādā skastītē un ielaiduse upē, no kuras viļņiem tas tālu aiznests uz leju, kamēr atmeties pret vienu tiltu, par kuru pašu reiz nabags gājis pāri. Tas iedzirdījis bērnu bļaušanu un ieraudzījis skastīti, to izvilcis malā un izņēmis bērniņu, aiznesis viņu savā būdiņā un mīlīgi, kā savu dēlu audzinājis.

Pēc kādiem gadiem, kad ķērniņam vairāk bērnu nebijis, tas taisījis varenu balli un aicinājis visus savus pavalstniekus uz balli. Kurš izskaitīšot veselu maisu riekstu, tam savu valstību atdošot. Kad nu niviens nivarēja izskaitīt, tad nabaga dēls, kurš ar savu tēvu ar tur bij atnākuši, sacīja: “lēs, laid mani, es izskaitīšu.” Atļaušanu dabūjis, zēns sācis skaitīt, pa diviem riekstiem no pillā maisa ņemdams, tukšā maisā likdams, šitā dziedādams: “Trīs meitiņas — div' riekstiņ, mazgājās upmalā — div’ riekstiņ, jāj garām ķērninš — div’ riekstiņ, tad sacīja vien’ meitiņa — div’ riekstiņ, kad ķērninš mani precētu — div’ riekstiņ u. 1.1., kamēr maiss bij izskaitīts.” Nu zēns no savas galvas norāvis paslēptu micīti, un nu tiešām bijis redzams saule priekšā, mēness pakaļā, zvaigžņu pillā galva. Tad tas skrējis ķērniņam pie krūts, sacīdams: “Tu es’ mans tēs, es esu tavs dēls!”

27,   24, 2 (? apg. uzr., Rl.B ZKII R. kr. )

Trīs ļoti skaistas meitas gāja pa jaunu birzīti, puķes plūkdamas, vainadziņus darinādamas. Taī pašā birzē staigāja arī kāds augsta valdnieka dēls. Meitas savā starpā sarunājās daždažādi. Viena sāka stāstīt: ka šī no savām puķēm zīlējot — kad iziešot pie vīra, tad šī no viena miežu grauda varēšot iztaisīt tik daudz alus, ka visam ķēniņa kara pulkam būšot ko dzert veselu mēnesi. Otra atkal teica: “Es no savām puķēm zīlēju — kad es pie vīra iziešu, tad es no viena rudzu grauda varēšu izcept visam ķēniņa kara pulkam uz veselu mēnesi maizi.” Trešā teic: “Es no savām puķēm zīlēju — kad es pie vīra iziešu, tad man dzims divi dēli: vienam uz labā pleca būs saule, otram mēness.” Valdnieka dēls, to noklausījies, piegāja viņām klāt, izjautāja, no kurienes esot, un drīzā laikā to noprecēja, kura teica, ka viņai divi dēli piedzimšot.

Pēc kāzām gadījās drīz tāļumā karš. Jaunam ķēniņam vajadzēja līdz ar saviem ļaudīm doties savu tiesību aizstāvēt. Taī laikā piedzima ķēniņienei dēli: vienam bij uz labā pleca saule, otram mēness. Visa valsts nu priecājās un gavilēja par tādu nedzirdētu brīnumu; arī ķēniņam uz tāļo karu nosūtīja ziņu. Pēc laimīgi beigta kara ķēniņš griezās ar lielu godu uz mājām. Lielmāte jau steidzās prieka pilna vēstīt to ziņu par daiļiem dēliem — pate priekšā tecēdama. Pa to starpu kāda vecene, kurai pašai bija meita, nokāva tos puisēnus, jo viņa gribēja, lai ķēniņš šās meitu ņem. Kad ķēniņš gāja apskatīt puisēnus un atrada nokautus, tad no žēluma abi ar ķēniņieni pamira. Pie atjēgas tapis, viņš pavēlēja visu pili smalki izmeklēt, vai kur neatradīšot kādu pierādījumu. Viss bija velti. Beidzot vecene uztiepa, lai arī ķēniņieni izmeklējot. Izmeklējot atradās mazs nazītis ķēniņienei ķešā, ar asinīm.

Ķēniniene nu tapa no sava goda atstumta un par cūkganu iestādīta. Ķēniņš apņēma vecenes meitu. Dēlus apraka pie vārtiem, vienu pie viena staba, otru pie otra staba. Pēc neilga laika pie vārtiem izauga divi stalti, neredzēti koki. Kad tagadējā ķēniņiene garām gāja, tad koki bēdīgi lapas nokāra jeb savīta, bet, kad cūkgane mājās nāca, tad jauki un daiļi kuploja lapas. Ķēniņš, par to apskaities, lika nocirst kokus un iztaisīt divas gultas — vienu sev, otru ķēniņienei. Bet — tavu brīnumu! — naktī gultas sarunājās. Viena teica: “Saulīt, kas tevī guļ?” — “Manī guļ papiņš!” Otra prasa: “Mēnestiņ, kas tevī guļ?” — "Manī guļ pamātes balva!” Dažas naktis ķēniņš to dzirdējis, lika gultas sadedzināt. Gultu pelnus izlietāja velētājas. Pelni beidzot tapa izgāzti pie kūts, kur aitas tos dažreiz aplaizīja. Pēc kāda laika kādai aitai piedzima divi jēri — vienam uz labā pleca bija saule, otram mēness. Kad lielmāte jēriem tuvojās, tad spīdekļi aptumšojās, bet kad ganiene nāca klātu, tad spīdēja neizteicamā spožumā. Ķēniņš apskaities lika jērus nokaut.

Pēc neilga laika sulainis vēstīja ķēniņam, ka divi kungi ārā piejājuši un ķēniņu gaidot. Ķēniņš steidzās ārā iet un — ak tavu brīnumu! — ierauga divus ļoti staltus jaunekļus: vienam ir labā plecā saule, otram mēness. Ķēniņš ļoti pārbijās, bet šie laipni to, par papiņu dēvēdami, sveicina un vaicā, kur māmiņa esot. Ķēniņš lika lielmāti izsaukt. Šie teic: “Ta nav vis mūsu māmiņa, tā ir raganas meita, kura mūs — kad tu no kara pārnāci — nokāva un nu nazi mūsu mātes ķešā — viņai nemanot — iebāza.” Un tā visu izteica, kas noticis ar šiem, ar gultām un ar jēriem. Tad vēl teica, lai saucot māmiņu no cūkām, jo šie 11u vēlētos kopā dzīvot. Ķēniņš lika atsaukt cūkgani un laipni nolūdza, lai piedodot viņam, jo viņš caur veco raganu tā noziedzies pret īsteno ķēniņieni. Tad lika četrus zirgus no kūts izvest, raganu ar zirgiem saraustīt un ar zobiņiem sakapāt. Ķēniņš ar saviem dēliem un ķēniņieni dzīvoja ilgu laiku mierā, laimē.

27,  24, 3 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKb”)

Bija trīs māsas.Tas plūca reiz linus. Nāca turienes ķēniņš ar kara spēku garām. Tad viena māsa ieteicās: “Ai, ja ķēniņš mani apņemtu par sievu, es tam dzemdētu dēlu ar sauli krūtīs, mēnesi pierē.” Otrā sacīja: “Ja ķēniņš mani apņemtu, es ar vienu vārpu paēdinātu visu viņa kara spēku.” Trešā māsa sacīja: “Ja ķēniņš mani apņemtu, es ar vienu lina sauju apģērbtu visu viņa kara spēku.” Šī saruna nāca ķēniņam ausīs. Ķēniņš apņēma par sievu to māsu, kas bij solījusies dzemdēt dēlu ar sauli krūtīs, ar mēnesi pierē. Apprecējās ķēniņš un tad, uz tāļu zemi kaļā aiziedams, piesacīja sievai: “Tiklīdz tu esi dzemdējuse, raksti man.”

Pēc kāda laika ķēniņam dzemdēja dēlu ar sauli krūtīs, mēnesi pierē. Ķēniņiene priecīga bez gala — raksta ķēniņam: “Ta un tā — piedzima dēls ar sauli krūtīs, mēnesi pierē.” Norakstīja un sūtīja vēstuli ar ziņnesi. Ziņnesis iet, iet — aiziet uz vienām mājam, lūdz naktsmāju. Bet šinīs mājās dzīvoja abas māsas ķēniņienei. Tas izvaicā ziņnesim, no kurienes tāds, uz kurieni iedams, ko nesdams. Ziņnesis saka: “ la un tā, esmu ziņnesis, nesu ķēniņienes vēstuli ķēniņam.” Māsas palūdz viņām arī vēstuli parādīt. Šis rāda arī. Viņas paņēma vēstuli, uzplēsa, skatās, kas tanī būs. Radās skaudība māsām: pirmkārt jau — māsa tādā godā, otrkārt — nu vēl tādu neredzētu dēlu dzemdējuse. Ņēmās māsas un pa nakti pārgrozīja vēstuli, ierakstīdamas, ka esot tāds dēls piedzimis, kas ne šā, ne arī tā dēvējams: ne tas esot pēc cilvēka, ne pēc suņa, ne pēc kaķa, lai tādēļ ķēniņš nosakot, ko ar tādu dēlu iesākt? Otrā rītā māsas atdod ziņnesim vēstuli atpakaļ, pamielo, pacienā to labi un noaicina, atpakaļ nākot, atkal pienākt.

Labi. Ziņnesis aiziet un nonāk pie ķēniņa. Nonāk tur — nodod vēstuli. Ķēniņš izlasa vēstuli un ļoti noskumst. Viņš tur nekādu viltību nenomanīja, tādēļ atrakstīja atpakaļ: “Nedari bērnam nekā ļauna — lai viņš arī būtu, kāds būdams — kamēr es pats pārradīšos.” Ķēniņš ar to pašu ziņnesi sūtīja atkal vēstuli ķēniņienei. Atpakaļ iedams, ziņnesis apstājās pie ķēniņienes māsām. Māsas izlasa ķēniņa vēstuli un pa nakti pārraksta tā: “Ķēniņš tev, ķēniņienei, pavēl ņemt savu dēlu un nomest vai nu cūkām par ēsmu jeb stallī ērzeļiem pa kājām.” Saņem ķēniņiene vēstuli — nezin ko iesākt. Līgsmības vietā pienāk tik briesmīga pavēle no ķēniņa. Bet ķēniņienei bija ļoti žēl jaunpiedzimušā — viņa nevar to atļaut nomaitāt. Tomēr ķēniņa pavēlei pretoties arī nedrīkst. Raudāja, raudāja, gudroja, gudroja, beidzot sadomāja tā — izpauda valodas, ka esot pēc ķēniņa pavēles jaunpiedzimušo nomaitājuse gan. Bet patiesībā viņa to nodeva garām braucējiem — nabagiem: vīram ar sievu.

Tur viņš uzauga pie tiem un bija aplam saprātīgs zēns. Tēvs, māte zēnu raidīja cūkas ganīt. Pa tām starpām arī ķēniņš bija pārradies no svešuma. Pārnācis, vaicājis ķēniņienei: “Kur tavs bērniņš?” Ķēniņiene atbild: “Pēc tavas pavēles man bija bērns jānogalina.” Ķēniņš pārskaitās un dusmās pavēlēja ķēniņieni iemūrēt mūrī, lai nebūtu ne dzīva, ne arī miruse. Reiz ķēniņš izlaida uzaicinājumu — kurš no pavalstniekiem var pūru riekstu izskaitīt? Labi. Zināmā dienā ļaudis no malu malām salasījās ķēniņa pilī. Tad arī nabaga ganiņš atnāk pie sava tēva, pie nabaga,«sacīdams: “Tet, iesim ir mēs uz pili!" “Ai, dēliņ,” šis atteic, “ko mēs tur tādi nabagi darīsim? Tur jau papilnam bagāto, gudro būs.” Bet zēns lūdzas un lūdzas: “Iesim jele iesim!” Beidzot, kad nu zēnam tik traki tīkas pili redzēt — ies arī vecais.

Aiziet — ieiet pilī, nabags ielien padurvē, bet zēns tikai viržās uz priekšu. Tiklīdz iznesa pūru un riekstu maisu, dēls tūliņ riekstiem klāt un skaita. Viņš paņem pāru riekstu, iemet pūrā un ik uz liciena nosaka: “Divi rieksti pūrā — bija trīs māsas; divi rieksti pūrā — tās vienreiz plūca linus, gāja ķēniņš ar kara spēku secen; divi rieksti pūrā — viena māsa ieteicās: ja ķēniņš mani apņemtu, es tam dzemdētu dēlu ar sauli krūtīs, mēnesi pierē; divi rieksti pūrā — otra māsa sacīja: ja ķēniņš mani apņemtu, es ar vienu vārpu visu kara spēku paēdinātu; divi rieksti pūrā…” Tā arvienu tājāk zēns, ik pa divi rieksti pūrā mezdams, izstāstīja visu notikumu ar trim māsām. Bet, kad pa kārtai vien līdz galam bij izstāstījis, tad iebilda vēl: “Divi rieksti pūrā — bet mana māte atronas mūrī. Ķēniņš to nevainīgu nosodījis. Esmu ķēniņienes un ķēniņa dēls.” Tiklīdz to vārdu bij izsacījis, tūliņ sāka laistīties saule krūtīs, mēness pierē. Ķēniņš, visi citi arīdzan, noprata, kā tas noticis un ko stāstījums nozīmē. Tudaliņ ķēniņš lika savu sievu no mūra izlaist un atdeva viņai visu agrāko ķēniņienes godu. Bet ķēniņienes māsas — ļaunās skauģenes — pavēlēja bez žēlastības nosodīt.

27,  24, 4 (Saukā J. Ozols uzr., Brīvzemnieka kr.)

Lielmeža malā trīs zeltenes linus plūca. Brauca kungi garām. Pirmā meita sacīja: “Ja mani ķēniņa dēls precētu — es dzemdētu dvīņus — viens dēls būtu pus zelta, pus sudraba; otram dimanta zvaigzne pierē.” Otra sacīja: “Ja mani ķēniņa dēls precētu — es visu valsti ar saujiņu graudu paēdinātu.” Trešā sacīja: “Ja mani ķēniņa dēls precētu — es visu valsti ar vienu linu saujiņu apģērbtu.” Ķēniņa dēls to braukdams dzirdēja — paņēma līdz visas trīs plūcējas, bet dvīņu dzemdētāju apņēma par sievu — otras divas palika jaunajai ķēniņietei par apkalpotājām tikai.

Drīzi pēc kāzām ķēniņa dēlam vajadzēja karā aiziet. Bet, kamēr šis karā, ķēniņietei piedzima lepnie dvīņi — viens pus zelta, pus sudraba, otrs ar dimanta zvaigzni pierē. Laimīga jutās ķēniņiete, bet abām apkalpotājām skaudība radās. Beidzot tā viena—valstsapģērbēja — skubināt skubināja, saskubināja otru meitu: valstspaēdinātāju — lai nolietājot dvīņus. Valstspaēdinātāja tūdaļ nokāva dvīņus, apraka apakš ābeles un slepus jo slepus pa nakts tumsu ielika blakus ķēniņietes gultā kucēnus divus taī vietā.

Pārnāca ķēniņa dēls pašu laiku no kara — atrada gaidāmo dvīņu vietā kucēnus — aizdzina sievu no sava vaiga, apņēma valstspaēdinātāju — šo viltnieci. Bel ābele, kur dvīņi bij parakti, auga ātri, acīm redzot — izauga par brīnišķīgu koku: lapām pus zelta, pus sudraba, augļiem dimanta — zvaigžņainiem. Jaunā ķēniņiete, dvīņu pamāte, uzplijās ķēniņam ābeli nocirst. Nocirta arī — iztaisīja divi gultas — vienu ķēniņam no ābeles koka, otru pamātei. Gulēja ķēniņš jaunā gultā, gulēja pamāte, bet izgulēt miegu nedabūja — gultas runāja, vienumēr sacīja: “letiņš vieglis, pamāte smaga; tētiņš vieglis, pamāte smaga!” Gan abi gulētāji pārmijās gultās, bet ir lad skanēja un skanēja: “Tētiņš vieglis, pamāte smaga!” Nu ķēniņiete pierunāja ķēniņu gultas sadedzināt. Sadedzināja — tad no pelniem izcēlās divi puisēnu tēli — pazuda gaisā. Tagad bija miers pamātei, arī ķēniņam pārnāca miers: nedzirdēja vairs daudzināmos vārdus guļamā istabā. Aiz prieka tad ķēniņiete pierunāja ķēniņu prieka dzīrās darināt, viesus saaicināt no kaktu kaktiem.

Pienāca dzīļ u diena, apklāja galdus, sasēdās gar galdiem; bet brīnumi, tavi brīnumi! — divi šķīvji atlika brīvē. Ķēniņiete jau vaicās: “Kam tie divi šķīvji brīvē atlikušie?” Te atvērās durvis — ienāca divi puisēni, sacīdami: “Tie šķīvji pasaku teicējam, pasaku atteicējam!” Tudaliņ arī viens puisēns iesāka pasakas stāstīt: “Vienreiz lielmeža malā trīs meitas linus plūca!” Otrs puisēns atteica: “Tas patiesi, brāl!” — “Plūca, plūca, brauca kungi garām — ķēniņa dēls — dzirdēja runājam: viena plūcēja lielījās dvīņus dzemdēt; otra visu valsti ar sauju graudu paēdināt; trešā ar sauju linu valsti apģērbt, ja ķēniņa dēls kuru katru precētu.” — “Tas patiesi, brāl!” — “Apprecēja dvīņu dzemdētāju — piedzima dvīņi, pus zella, pus sudraba, dimanta zvaigzni pierē, bet ķēniņš pa to laiku bij aizgājis karā!” — “Tas patiesi, brāl!” — “Tad valstspaēdinātāja nokāva dvīņus, paraka apakš ābeles, pielika kucēnus ķēniņietei blakus!” — “Tas patiesi, brāl!” — Ķēniņš pārnācis, aizdzina kucēnu zīdītāju, apprecēja viltnieci, slepkavu, nocirta ābeli, iztaisīja gultas, sadedzināja gultas, bet dvīņi tomēr izglābās — te nu viņi ir!” — “Tas patiesi, brāl!” otrs puisēns atbildēja un atsedza vaigu pats sev, atsedza brālim. Tūdaļ ķēniņš tad ieraudzīja vienu puisēnu pus zelta, pus sudraba, otru ar dimanta zvaigzni pierē. Nu atjēdzas ķēniņš, kas noticis, un izsūtīja pasauls cilvēku aizdzīto ķēniņieti meklēt. Uzmeklēja, atrada, pārveda — bij atkal viss labi, bel valstspaēdinātāju ar apģērbēju notiesāja smagi.

27, 25, I (Saukā J. Ozols uzr., Brīvzemnieka kr.)

Vienreiz bija vienam ķēniņam dēls ar meitu. Pēdējā bija ļoti skaista, mīlīga, kā saules pastarīte. Tādēļ brālis iemīlēja māsu — gribēja precēt. Par to māsa bēdājās. Bēdājās, bēdājās, bet kad brālis tomēr vaļas nelika, tad apsolījās arī iet, ja viņš apgādāšot tai debess rotu. Brālis gādāja, apgādāja deliess rotu. Bet māsa vilcinājās: lai apgādājot arī mēness rotu. Apgādāja mēness rotu — atkal šī vilcinājās: lai apgādājot saules rotu. Apgādāja saules rotu — atkal vilcinājās — lai apgādājot ratus, kas paši velkas un kam tumsa

nopakaļus iet, gaisma pa priekšu staigā. Apgādāja ratus — atkal vilcinājās: lai apgādājot peļu ādu lieko ģīmi. Apgādāja lieko ģīmi — nu vajadzēja precēties, bet māsa pasteidzās citādi — uzlika lieko Јīmi — spalvainu peļu ādu ģīmi — iesēja rotas, iesēdās tumsas gaismas ratos — aizmuka pasaulē, dziedādama:

“Brālīts mani mīļu tura,

Sauc mani savu līgaviņu;

Labāk braukšu pasaulītē,

Ne brālīša līgaviņa!”

Rati ripoja knaši, knaši — tumsa apsedza nobraukto gabalu, gaisma laistījās pa braucamo vietu. Brauca, brauca, nobrauca uz svešu ķēniņa pili — neprecēta ķēniņa, stalta zēna. Ķēniņš saderēja atbraucēju par kalponi, izvaicādams: kam tik spalvaiņš ģīmis tai esot. Atteica: “Ragana nobūra ģīmi!" un strādāja projām. Bet turienieši iesauca kalponi par Spalvainīti. Drīz pēc tam jaunais ķēniņš bij nodomājis precēties un sarīkoja milzum lielas dzīrās. Dzīroja šie — arī kalponei ietikās papriecāties. Apģērbās kalpone debess rotu, nolika lieko peļu ģīmi, iegāja dzīrās, ka mirdzēja vien. Ķēniņš pārvāru gribēja zināt, kas šī tāda, no kurienes nākdama, bet šī pazuda kā ūdenī. Otrā dienā šī apģērbās mēness rotā, iegāja dzīrās — atkal tāpat. Trešā dienā apģērbās saules rotā, iegāja dzīrās, atkal gribēja ķēniņam izmukt, bet šoreiz ķēniņš bij licis aptraipīt slieksni ar vasku. Kā šī nu muka — pielipa saules apģērba kurpīte pie sliekšņa — nevarēja vairs pus basās, pus autām kājām tik naigi paskriet — notvēra nabadziņu. Notvēra, apcēla, kas šī tāda skaistule iraid. Nu ķēniņš apprecēja Spalvainīti, piedzīvoja divi dēlus — arī tiem bija mēness, saule krūtīs pēc mātes apģērba. Laimīgi dzīvoja ķēniņš ar tik skaistu sievu, tik skaistiem dēliem.

27, 25, 2 (Vestienā Mangaļu skolotājs V Ozoliņš uzr., A. L. I’. kr.)

Brālis bij iemīlējis māsu, taisījās precēt. Gan kratījusies nost, gan kratījusies nost, kad vairāk nevarējuse, tad aizmukuse uz ezeru, ielēkuse ūdenī, dziedādama:

“Iesaniru, nirājos,

Iesalaidu ezerā;

Nij māmiņas vedekliņa,

Nij brāliņa līgaviņa!”

Ielēkuse — nenoslīkuse vis — palikuse par putnu — niru.

27, 26, 1 (Iģenē Saržants uzr., A. L. P. kr.)

Vienam ķēniņam bija ļoti skaista zeltmatu sieva. Bet gadījās — vienu dienu zeltmate dikti saslima. Tad tā sacīja: “Vīriņ, es nu miršu, bet tu vairs neprecies otrreiz, tāpēc, ka tik daiļu kā es, vairs nekur nedabūsi. Bet, ja tev tomēr pienāktu vajadzība precēties — citādu nepreci, kā ar zelta matiem.” Nomira zeltmate. Ķēniņš nemaz nedomāja precēties. Tomēr pavalstnieki viņam dienu mūžu plijās virsū: “Kad mums būtu ķēniņiene, tad būtu cita dzīve — precies jele, precies!” Beidzot ķēniņš klausīja arī — izsūtīja izlūkus pa visu plašo pasauli meklēt tādu pašu zeltmati, tikpat daiļu arī, kā pirmā sieva bijuse. Gāja, gāja, izstaigāja visu pasauli — tik daiļa gan būtu, bet zelta matu nevienai: vienīgi ķēniņa paša meita, no pirmās sievas, bij gluži uz mata mātē — tai bij tas pats daiļums, tai bij zelta mati.

Neko darīt — bija jāprec tēvam sava paša meita, ja gribēja precēties. Bet meita pārbijās, to dzirdēdama, skrēja pie mātes kapa pēc padoma… Pārnāca no kapiem meita — nu bija gudrībā: lai tēvs apgādājot apģērbu zvaigžņu spožumā, tad jā. Apgādāja tēvs zvaigžņu apģērbu: lai gādājot tagad apģērbu mēness spožumā. Apgādāja mēness spožumā: lai gādājot saules spožumā. Apgādāja saules spožumā: lai gādājot lādu kažoku no visvisādu zvēru, putnu spalvām šūdinātu. Apgādāja zvēru, putnu kažoku — nu būtu bijis jāiet, bet meita tomēr negāja — viņai bija savāda riekstu čaumala, tanī čaumalā tā ielika mātes doto zelta gredzenu, vārpstiņu, ratiņu, tēva dotos zvaigžņu, mēness, saules apģērbus un aizmuka, zvēru, putnu kažokā tērpusies. Muka, muka visu nakti, iemuka citā ķēniņa valstī, ielīda vecā ozola caurumā, aizmiga.

Bet tai rītā ķēniņa dēls medīja — ieraudzīja ozolā savādu putnu, kam visādas spalvas — pavēlēja biedriem to dzīvu mājā vest. Veda, veda, apmanīja, ka nevis putns, bet cilvēks zvēru, putnu kažokā. Paturēja ķēniņa dēls atrasto par savu nama meitu un iesauca par Spalvainīti to. Vārīja ik dienas Spalvainīte gārdu jo gārdu putru ķēniņa dēlam un nebilda ne vārda, no kurienes nākuse. Reiz ķēniņa dēls rīkoja palepnas dzīrās. Tad Spalvainīte iegāja savā istabā, nomazgājās, apģērbās zvaigžņu apģērbā, uzmauca zelta gredzenu pirkstā, iegāja arī dzīļu istabā papriecāties. Ķēniņš gribēja zināt, kas tā tāda, bet šī izvairījās un drīzi vien pazuda, slepus noģērbās, apvilka putnu kažoku un vārīja ķēniņam putru kā vārījuse. Izvārīja putru, iemeta zelta gredzenu putrā, ienesa ķēniņam ēst. Ķēniņš ēda, atrada re dzēto gredzenu tagad putrā, brīnojās, kur zvaigžņu meita varējuse gredzenu putrā iemest, vai Spalvainīte to nemaz neesot manījuse? Spalvainīte liedzās, ka neesot zvaigžņaino redzējuse. Otrā dienā Spalvainīte apģērbās mēness apģērbā, iegāja izdziroties un iemeta putrā zelta vārpstu. Atkal ķēniņš brīnījās, bet neizdibināja, no kurienes tā nākuse. Trešā dienā Spalvainīte apģērbās saules apģērbā, iegāja dzīru istabā ar zelta ratiņu — visa istaba laistījās — ķēniņš par varu gribēja izdibināt, no kurienes šī tāda, bet saules meita pazuda drīzi vien ar visu ratiņu. Tomēr šoreiz ķēniņa dēls pasteidzās pie putras katla slepus nolūkot, vai nemetīs atkal tur ko iekšā. Jā, ne cik ilgi. nāks Spalvainīte putnu, zvēru kažokā ar ratiņu pie katla, bet ķēniņa dēls to satvēra: lai sakot, kur to zelta ratiņu ņēmuse? Nevarēja vairs izmeloties Spalvainīte — bij jāsaka tīra patiesība par ratiņu, par gredzenu, par visām lietām. Ķēniņa dēls tad aplam priecājās, lika apģērbties saules apģērbā un tūliņ salaulāties ar daiļo saules meitu.

«

27,  28, 1 (Oziņos Emīlija Jurkovska uzr., JLli RNII R. kr.)

Citu reiz dzīvoja kāds lielskungs ar lielmāti. Tiem bij ļoti uzticams sulainis. Lielskungs aizgāja kapi un piekodināja sulainim: “Neatstāj lielmāti, lai nāk kāda stunda nākdama.” Gadu pēc lielkunga aiziešanas lielmātei piedzima dēls. Pēc tam lielmāte tapa ļoti slima un lika atsaukt kādu veceni ar savu meitu. Bet tās bija raganas. Viņas izdzina sulaini ar varu no lielmātes istabas, bet viņš tomēr gribēja redzēt, ko ragana darīs. Viņš izurba griestos caurumu un redzēja, ka ragana iesita lielmātei ar karoti pa pieri un sacīja: “Teku, lūsīt, teku, lūsīt!”

Tad lielmāte izskrēja ārā un devās prom uz mežu. Kad lielmāte bij izgājuse, ragana ielika savu meitu viņas gultā. Sulainis to redzēdams, nezināja no bēdām ko darīt. Viņš rakstīja lielkungam, ka lielmāte esot slima, jo taisnības viņš nedrīkstēja rakstīt.

Lielmātes bērns no tās dienas, kad māte bij nozuduse, bij ļoti nemierīgs un bļāva vienā bļaušanā. Kādu dienu sulainis sacīja raganai: “Dod man bērnu, es viņu apmierināšu.” Sulainis paņēma bērnu, aizgāja meža malā, uzkūra uguni un dziedāja: “Teku, lūsīt, sulainīt, mans bērniņš gauži raud. Smiltis tavus vaigus grauza, asariņas birdināj’.” Kad bij beidzis dziedāt, tad ataurējās mežā un lielmāte iznāca, nobridusies, novārguse, sasildījās pie uguns, nobučoja bērnu un ieskrēja atkal mežā. Bērns bij uz kādām dienām apmierināts. Pēc kāda laika tas atkal sāka brēkt. Sulainis aiznesa bērnu atkal uz mežu, uzkūra uguni un dziedāja: “Teku, lūsīt, sulainīt etc. elc” Lielmāte atsaucās mežā vēl dziļāki, kā pirmo reizi — tad iznāca no meža, noglaudīja bērnu un sacīja: “Rītu es vēl vienreiz atnākšu, bet tad man jāiet tāļu, tāļu projām, kur tu manis vairs neredzēsi.” Viņa ieskrēja mežā un pazuda. Otru dienu sulainis izrāva bērnu no raganas nagiem, aizgāja atkal uz mežu un dziedāja: “Teku, teku, lūsīt, sulainīt etc.” Atsaucās vēl dziļāk mežā, ka tikko varēja dzirdēt.

Pēc brītiņa lielmāte iznāca no meža. Sulainis sakūra tik lielu uguni, ka lielmātei palika karsts un tā nosvieda savu lūša kažociņu. Kamēr tā gar bērnu darbojās, sulainis paņēma slepeni viņas kažociņu un iesvieda to ugunī. Kad nu lielmātei bij projām jāiet, viņa meklēja savu kažociņu, bet dabūjušo zināt, ka tas sadedzis, viņa sacīja: “Kam tu to sadedzināji — nu man jāiet plikai mežā un jāsalst.” Sulainis sakampa lielmāti un nesa uz mājām. Bet viņa turējās pretim, pārvērtās par čūsku un tinās tam gar kaklu, rokām. Beidzot viņa pārvērtās par arkla lemesi. Sulainis domāja: “Ko es tādu koka gabalu nesīšu uz mājām,” — pārlauza to uz pusi un pārsvieda pār plecu. Viņš gribēja bērnam iet pakaļ, kurš pie uguns bij palicis — te ieraudzīja lielmāti sev priekšā, kura nu bij svabada. Viņš pārveda to slepeni mājās, ka neviens neredzēja un ieveda savā kambari, kur to apkalpoja. Pēc gada laika pārnāca lielskungs no kara, bet viņa acis bij kā apmānītas un tas nepazina raganas meitu.

Reiz lielskungs ar sulaini staigāja pa dārzu. Sulainis krita lielkungam pie kājām un lūdza piedošanu, sacīdams: “Apskaties labi savu sievu, vai tā ir īstā!” Lielskungs sadusmojās un sacīja: “Kā tu drīksti sacīt, ka lā nav mana sieva?” Bet, kad sulainis bij visu izstāstījis, tad lielskungs tapa atkal laipns un tam piedeva, ka lielmāti bij atstājis. Viņš gāja pilī, un nu tikai lielskungs pazina raganas meitu. Sulainis tam pieveda lielmāti, kura nu bij vesela, un visi dzīvoja laimīgi līdz nāvei. Bet raganu un viņas meitu tas lika ar četriem zirgiem saraustīt.

10.    virkne. 28. Nenoteicamas pasakas pieci brāļi — stiprenieki

28, 2, I (Inflantijā Krēsliņu Jānis uzr. savā “Teikas iz Malienas ”)

Leišos kādam tēvam bija trīs dēli: divi mudīgi, bet trešais—jaunākais — laisks. Kamēr tēvs un abi mudīgie brāļi tīrumus ara, ecēja, tikām šis gulēja rijā uz krāsns un sildījās, dziedādams: “Māte, doti man biezu putru, lai aug manim biezas krūtis: lai es varu karā jāti un ar milžiem cīnīties.” Māte arī deva šim biezu putru, tauku gaļu un visgārdākos kumosiņus, par ko abi brāļi ļoti dusmojās. Jaunākais dēls auga un palika drīzi tik liels, ka gandrīz vairs nevarēja pa durvīm rijā ieiet. Kad tēvs mira, tad abi mudīgie brāļi uz laisko sacīja: “Klausies, mēs abi nemitēdamies čakli strādājam, bet tu kā trans guli mājā un slinkodams apēdi mūsu sviedrus. Līdz šim mēs pacietāmies, bet tagad ir laiks: vai 11u sāci strādāt jeb taisies, ka tieci no mājas laukā!”

Kad nu laiskajam strādāt negribējās, tad viņš uz brāļiem sacīja: “Es gan tagad, bez darba dzīvodams, jums skādi padaru, bet apdomājiet, cik lielu skādi es jums nepadarīšu strādādams — ar savu milzīgu spēku salauzīšu arklus un egļus. Tādēļ dodiet man zirgu, es jāšu pasaulē darba meklēt.” Brāļi, redzēdami, ka citādi no laiskā netiks vaļā, apsolīja zirgu. Izveda no kūts jaunu zirgu, bet tikko laiskais uzkāpa mugurā, te tūdaļ zirgam mugura pārlūza; izveda otru — ar to gāja tāpat. Brāļiem gan bija kūtī vēl zirgs, kt) viņi no tēva bija mantojuši, bet šo viņi laiskajam negribēja dot. Zirgs bija biflts, liels no auguma, ļoti stipris, kur viņš gāja, tur zeme vien līgojās. Brāļi, redzēdami, ka citādi no laiskā vaļā netiks, izveda balto zirgu. Laiskais, zirgam mugurā kāpis, aizjāja ka noputēja vien.

Jādams viņš satika vīru, kas divi dzirnavu akmeņus pie kājām piesējis, skrēja kā vējš. Laiskais viņam prasīja: kas viņš esot? un kāpēc dzirnavu akmeņus pie kājām piesējis? “Esmu visā pasaulē ātrākais skrējējs, tādēļ arī mans vārds ir Skrējējs, bet lai varētu atturēties un neskrietu ātri par daudz, esmu dzirnavu akmeņus pie kājām piesējis.” — “Nu, labi, vai nenāksi man līdz? Esmu visas pasaules stiprākais, tādēļ arī mans vārds ir Stiprais, eimu tagad pasaulē darba meklēt.” “Kāpēc ne,” Skrējējs atbildēja un gāja līdz. Nu viņi redzēja ceļa malā vīru, kas neatpūzdamies kokus ar visām saknēm izrāva. “Kā tevi sauc, un ko tu dari?” Stiprais prasīja koku rāvējam. “Esmu Rāvējs un laužu te žagariņus, ar ko krāsni kurināt.” — “Vai nepatiktos mums līdzi nākt? es tev labi aizmaksāšu.” “Kāpēc ne!” Rāvējs atbildēja un gāja līdz. Nu viņi redzēja ceļa malā vīru stāvam, kurš — stopu pie vaiga pielicis — lūkojās augstu gaisā. “Ko tu. draugs, veries?” Stiprais vaicāja, arī uz augšu paskatīdamies, bet nekā neredzēdams. “Redzu ērgli tur augšā aiz padebešiem, gribu to nošaut,” vīrs atbildēja, bultu šaudams un ceļa malā nosēzdamies. “Vai tev nepatiktos mums līdz nākt?” Stiprais prasīja. “Kāpēc ne! bet papriekšu pagaidīšu kamēr ērglis no padebešiem nokritīs.” — Un, patiesi, pēc ilga laika ērglis, ar bulti galvā, nokrita. Nu viņi gāja tāļāku, kamēr nonāca kādā pakalnā, kur stāvēja divpadsmit sudmalas. Lai gan no vēja ne mazākās vēsmiņas nemanīja, tad tomēr sudmalu spārni griezās apkārt tādā ātrumā, ka vai acis apžilba skatoties. Viņi brīnījās, brīnījās, kas gan sudmalas griež. Te Stiprais redzēja vīru. kas gulēja grāvī un lūpas sagriezis pūta uz sudmalu pusi. “Ko tu, draugs, te dari?” Stiprais viņam vaicāja. “Griežu sudmalas!” — “Vai tev nepatiktos mums līdzi nākt?” “Kāpēc ne!” šis atbildēja, un 11u visi: Stiprais, Skrējējs, Rāvējs, Šāvējs, Pūtējs gāja tāļāk. Stiprais kā vadonsjāja pa priekšu.

Viņi nonāca kādā ķēniņa zemē, kur bija lieli svētki. Ķēniņš, svešos ieraudzīdams, vaicāja, kas šie esot. “Esmu augsti dzimis bruņenieks, ceļoju pasauli apskatīdams, un šie mani kalpi: Skrējējs, Rāvējs, Šāvējs, Pūtējs.” Ķēniņš gan brīnījās, svešos vārdus dzirdēdams, bet viņus tomēr uzņēma laipni un — tos pacienājis — uzaicināja, lai parādot drusku no savas zemes gudrības un mākslas. Stiprais pasauca Šāvēju un rādīja tālumā, jautādams, ko viņš redzot. “Es redzu pār trīs ķēniņu zemēm zelta pili ar dimanta jumtu — sētā rotājas maza meitiņa. Bet, ak tavas briesmas! liels ērglis pašu laiku laižas viņai virsū.” To sacījis, viņš izšāva uz to pusi. Bulta šņākdama aizskrēja, un viņš pēc kāda laika izsaucās: “Paldies Dievam, 11u ērglis beigts!” To dzirdēdams, ķēniņš negribēja ticēt, ka Stiprā kalpam tik labas acis, redz arī, ka viņš tik tālu spētu bultu aizšaut. Stiprais nu pasauca Skrējēju un sacīja: “Atnesi nošauto putnu un gabalu no zelta pils jumta.” To dzirdēdams, ķēniņš smējās, bet Stiprais sacīja: ja desmit acumirkļos šā kalps atnesīšot nošauto putnu un gabalu no zelta jumta, tad lai ķēniņš dodot viņam tik daudz zelta, cik viens viņa kalps varot panest. Ķēniņš apsolījis un Skrējējs, abus dzirnavu akmeņus noraisījis, aizskrēja, ka mati vien nokustēja, un bija atkal pēc desmit acumirkļiem atpakaļ ar nošauto ērgli un gabalu no zelta jumta.

Nu ķēniņš sacīja saviem sulaiņiem: “Dodiet viņiem tik daudz zelta, cik viens var panest.” Bet Stiprais nopirka visus audeklus, cik vien pilsētā bija un sašuva lielu, lielu maisu. Ķēniņa sulaiņi, milzīgo maisu redzēdami, gan brīnījās, bet domāja: jo lielāks maiss, jo mazāk zelta varēs nest. Sāka zeltu iebērt, bet Rāvējs arvienu sauca: “Vairāk, vairāk! — tur jau nav nekā ko nest.” Zelta kambari jau bija tukši, un maiss vēl nebija pilns. Bet ķēniņš bija pavēlējis tik daudz dot, cik tikai viens varēšot panest, tādēļ sulaiņi salasīja visas zelta lietas un sabēra maisā. Lai nu gan maiss nebija pilns, tad tomēr Rāvējs to meta pa pleciem, un visi gāja atpakaļ uz dzimteni.

Kad ķēniņš dzirdēja, ka svešinieki aizgājuši un visas valsts zelts līdz paņemts, tad viņš pavēlēja kara spēkam, lai dzenas pakaļ un zeltu atņem. Stiprais, Skrējējs, Rāvējs, Šāvējs, Pūtējs brida caur lielu upi un, pāri tikuši, nometās uz. krasta atpūsties. Te tālumā izdzirdēja zirgus zviedzam, ieročus skanam; viņi saprata, ka ķērēji dzenas pakaļ. Stiprais izbijies jau gribēja sēsties zirgam mugurā un mukt projām, kad Pūtējs sacīja: “Lai viņi tikai nāk, gan viņi velnu redzēs!” Pa tam jātnieki pārpeldēja pār upi un, zobiņus vicinādami, gribēja uzbrukt. Pūtējs pielika roku pie mutes — putekļi vien sagriezās, briesmīgs viesuls izcēlās, kas pretinieku jātniekus, zirgus kā ar slotu ieslaucīja upē. kur visi noslīka. Nu viņi izdalīja mantu un izšķīrušies gāja katris uz savu pusi.

Stiprais ceļā nopirka sev skaistas, greznas drēbes un garu zobiņu. Viņš jāja, līdz beidzot nonāca kāda ķēniņa galvas pilsētā. Ķēniņam bija karš ar otru ķēniņu, kas nu ar lielu kara spēku pilsētu apsēda. Ķēniņš lūkoja ar savu kara spēku izlauzties ienaidniekiem cauri, bet nevarēja. Nu bija lielas bēdas un bailes visā pilsētā. Stiprais gāja pie ķēniņa un sacīja, lai dodot savu meitu par sievu — šis zemi no ienaidniekiem atsvabināšot. Ķēniņš apsolījās un iecēla Stipro par kara spēka vadoni.

Stiprais karā negāja, bet sūtīja savus virsniekus un kareivjus pret ienaidnieku. Kamēr citi cīnījās, viņš pats sēdēja pie ķēniņa meitiņas greznajā pilī. Gan vecajam ķēniņam tas nepatika, bet znots arvien viņu apmierināja, sacīdams: “Šodien nevarēju ienaidnieku uzvarēt, bet rītu tas notiks.” Pa tam ienaidnieki nokāva tik daudz viņa kareivjus, ka maza drusciņa vien palika, bet ienaidniekiem jauni pulki pienāca klāt. To redzēdams, ķēniņš sacīja: “Mīļais znot, tas tā vairs tāļāki neiet, tu guli mierīgi mīkstos spilvenos, bet mani kareivji tikpat kā avis bez gana tiek no pretiniekiem nokauti. Tādēļ ir pienācis laiks, kur tev ar darbiem jāparāda, ko ar muti esi solījies.” To dzirdot, Stiprais izbijās. Bet ko lai nu dara, ķēniņa pilī ilgāki vairs nevarēja palikt.

Viņš rītā agri segloja savu lielo, balto zirgu un sacīja, ka iešot ienaidniekiem pretim. Bet patiesībā viņš domāja ķēniņa dusmām izmukt. Caur pils vārtiem izjājis, viņš redzēja uz pakalna ienaidnieku zobiņus, šķēpus saulē spīguļojot. Viņš tagad saprata, ka izbēgt nebija iespējams. Uz pili atgriezties arī vairs neiedrošinājās, tādēļ apņēmās labāki mirt un doties ienaidnieku barā iekšā. Bet apdomājies, ka ienaidnieku šķēpu dūrieni briesmīgi sāpēšot, viņš gudroja, kāda nāve būtu visvieglākā. Klajumā auga liels ozols kupliem zariem. To redzēdams, viņš nodomāja pakārties. Cilpu uztaisījis, to apsēja gar ozola resnāko zaru. Gabalu atjājis, viņš domāja ātri jādams galvu cilpā iemaukt, lai ātrāki mirtu. Viņš aizmiedza acis un spieda zirgam piešus sānos. Zirgs uzcēlās stāvus un tad zibina ātrumā metās uz cilpas pusi. Atskanēja briesmīgs brīkšiens — viņam prāti zuda. Kad atmodās, saule stāvēja launagā un ienaidnieka nekā, tikai saraustīti līķi guļ izkaisīti pa klajumu. Blakus viņam stāv baltais zirgs priecīgi zviegdams ar ozolu cilpā gar kaklu. Zirgs bij ieskrējis cilpā, izrāvis ozolu ar saknēm un, apkārt skriedams, ienaidniekus sadragājis. Nu jāja uz pilsētu atpakaļ, un pats ķēniņš taisīja lielas kāzas — ēda, dzēra trīs dienas, trīs naktis.

Trīs vēja mezgli

(Dzirciemā Emsls Birznieks uzr., 28, 2, 2 slāsi. Fricis Baumans, JLB RN IIIR. kr.)

Tēvam un mātei bija dēlēns —jau it labi liels stroķis, bet par daudz liels nerīža: bijis, kur nebijis — pie dīķa vien, pie dīķa vien. Gan māte noteica, lai neejot ūdens tuvumā, varot noslīkt, gan tēvs sapēra, bet viss tas neko nelīdzēja. Tikko puika kaut ko nodabūja: vai nu karoti, sāls piestiņu, cepuri, pastalu, tad tos tūliņ ūdenī iekšā, lai peld. Beigu beigās tēvs ar māti nosprieda, ka nieki vien būšot — puiku no ūdens nevarēšot vis atradināt, lai jau viņš mācās par jūrnieku.

Tēvs izlaida pa visu pasauli ziņu, ka viņš gribot priekš sava dēla skolotāju. Atnāca vecs vīriņš — sāka mācīt dēlu visās jūrnieku gudrībās. Tā ka puikam prāts uz to nesās, tad arī viņš ļoti lēti paturēja, ko vecais skolotājs viņam mācīja, un pēc neilga laika vecais vīriņš ziņoja tēvam, ka viņa dēls tagad esot pilnīgi izmācīts jūrnieks. Vecais vīriņš nu taisījās iet atkal projām, bet vispirms vēl iedeva savam māceklim auklu ar trim mezgliem un teica: “Lai gan tu tagad zini visus vējus, pasaules un jūras, bet jūrniekam ar to vis vēl nepietiek. Kad vējš nepūš jeb plosās vētra, tad tikpat viņam mierīgu prātu jānogaida, kamēr atkal sacelsies vējš jeb saniknotā jūra nostāsies trakot. Te tev būs aukla ar trim mezgliem — kamēr tev šī būs, tu būsi jūras un vēju pavēlnieks. Kad nebūs vējš un tu atraisīsi pirmo mezglu, tad pūtīs krietns ceļa vējš; ja atraisīsi otro, tad trakos vētra, kuru tikai trešo mezglu atraisot varēs apmierināt.”

Vecais vīriņš aizgāja un jaunais kapteins sāka braukt pats ar savu kuģi pa jūru. Citi jūrnieki par viņu brīnījās: visur, kur tik viņš brauca, viņam pūta labs ceļa vējš; ne viņam kādreiz uzbruka vētra, ne arī cita kāda nelaime gadījās ceļā. Reiz viņš nobrauca kāda ķēniņa galvas pilsētā. Daudz kuģu stāvēja ostā gatavi aiziet; bet tikko mūsu kapteins iebrauca un nosēja visus mezglus, palika viss tik rāmi. ka jūrā ne ūdens pilīte nepakustējās un uz sausuma ne apses lapiņa nedrebēja. Kuģiem bija gribot negribot jāpaliek ostā. Nogulēja vienu dienu. otru. bet vējš kā necēlās tā necēlās. Visi par to bija ļoti sapīkuši, bet pavisam vairāk izmisis bija pats ķēniņa dēls. Viņam vēl taī dienā vajadzēja notikt aiz jūras pie savas brūtes — otras zemes princeses; ja viņš šodien tur nenobrauc, tad viņa ietu pie cita. Ķēniņa dēls solīja visu ko tam maksāt, kas viņu pārvestu pāri, pat visu savu tēva valsti, ja tikai laikā pie savas brūtes. Mūsu kapteins teicās viņu aizvest. Princis prieka pilns iekāpa viņa kuģī. Kapteins nu pataisīja pirmo mezglu vaļā: sacēlās tāds ceļa vējš, ka kuģis zibeņa ātrumā aizšāvās pār jūru projām. Jau otrā rītā princis ieraudzīja no tālienes savas brūtes tēva pili. Princis tikko vēl laikā nonāca pilī — viņa brūti patlaban kā gribēja salaulāt ar citu. Tagad nu viss vēl izgāja labi, un princis pēc kāzām tur palika par ķēniņu.

Kapteins brauca atpakaļ uz savu nopelnīto valsti. Braucot viņš domāja: “Kam man tādas valsts vajaga, lai viņu ņem kāds cits, kas grib — kas man te nekait manā kuģī; bet apskatīties gan jau apskatīšos, kā viņi tur dzīvo.” Viņš nobrauca pie vecā ķēniņa un arī tam stāstīja savu nodomu, ka negribot viņa valsti par prinča aizvešanu — tik jauka dzīve nevienam ķēniņam nevarot būt, kā viņam kuģī. Vecais ķēniņš viņu uzaicināja, lai taču, mazākais, kādu laiciņu paciemojoties pie viņa. Kapteins palika no iesākuma tik uz kādām dienām, bet vēlāki vairs nemaz negribēja braukt projām, — vecajam ķēniņam bija skaista princese, un tā kapteiņam ļoti patika.

Kādā dienā atbrauca princesei precinieki: kāds valdinieks turpat no jūras salas precēja pēc viņas. Bet princese bij ieskatījusies kapteinī un atteica preciniekiem. Tie arī nelikās būt par to visai apvainoti un lūdza veco ķēniņu, lai ļaujot viņiem nakti pārgulēt turpat pilī. Vecais ķēniņš to labprāt atļāva un vēl labi preciniekus pacienāja. Bet otrā rītā tos vairs pilī neatrada. Viņi bij aizbēguši un nozaguši arī princesi. Vecais ķēniņš no bēdām nezināja, ko darīt. Viņš skaidri zināja, ka no salas valdnieka nagiem nekad vairs savu meitu neatdabūs, jo viņu nevarēja nekādi apkarot. Salai visapkārt bija lieli klinšu kalni, un ūdenī daudz slepenas klintis, tā pie salas nemaz nevarēja piebraukt. Bet kapteins nezaudēja dūšu. Viņš paņēma savus ļaudis līdzi un brauca uz salas pusi. Tikko viņš salai tuvojās, salenieku kuģi nāca viņam visi pretī. Kapteins turpat jūrā izmeta savam kuģim enkuru un tad, līdz kā ienaidnieku kuģi bija piebraukuši līdz aizām un slepenajiem klints ragiem, kapteins atraisīja abus mezglus. Acumirklī sacēlās briesmīga vētra: viļņi trakoja, bangas šķēlās, ienaidnieka kuģu masti krakšķēja, ļaudis vaimanāja… Arī kapteiņa paša kuģi jūra pie enkura svaidīja kā rieksta čaumalu šurpu turpu. Pēc brīža kapteins atraisīja trešo mezglu un nu viss apklusa, viļņi nostājās — bija redzamas tikai vēl salauztās kuģu sienas, sadauzīti cilvēku līķi, visādas kuģu lietas. Dzīvi tikai bija palikuši salas valdnieks un nozagtā ķēniņa princese. Kapteins tūliņ devās ar saviem ļaudīm malā, atņēma salas valdniekam princesi, nokāva viņu pašu un tad brauca ar princesi atpakaļ uz mājām. Drizi vien izrīkoja varenas kāzas — kapteins un princese precējās. Pēc kāzām kapteins palika par ķēniņu. ,

Par divi brāļiem

28, 2, .? (Malieniešos Krēsliņu Jānis uzr. savā “Teikas iz Malienas”)

Vienam tēvam bija divi dēli — viens no tiem mudīgs, otrs laisks. Te vienu dienu atnāk pats cienīgs lielskungs un tēvam saka: “Sūti man tavus dēlus, lai tie gana manas avis — vienu šodien, otru rītu.” Tevs papriekšu sūtīja mudīgo. Tas, uz muižu iedams, iet purvam garām, un redz, ka viens vecs vīriņš nogrimis līdz pleciem dūņās. Tas saka: “Dēliņ mīļais, izveici mani ārā!” Dēls to izvelk. Projām iedams, vecais izvelk stabulīti no azotes un iedod šim.

Muižā lielskungs saka: “Gani manas avis; ja nenoganīsi, tad dīrāšu tev trīs ādas sloksnes pār muguru, ar sāli apbārstīšu.” Puika dzen aitas ganos — aitas sāk skriet mežā. Bet šis izvelk stabulīti un sāk pūst. Aitas tūdaliņ no meža ārā un ap puiku apkārt, un klausās, un klausās un neiet ne soļa nost. Vakarā, aitas mājās pārdzinis, iet pie lielkunga. Lielskungs brīnās, brīnās, nevar izbrīnīties, ka puika varējis aitas noganīt. Iedod tam zelta gabalu un saka, ka rītu otram brāļam jānāk aitas ganīt. Puika priecīgs iet mājās.

Rītā iet otrs brālis uz muižu un atkal satiek vecu vīriņu. Tas tāpat lūdzas, lai šo izvelkot. Bet šis paliek nikns un saka: “Kā es lai izvelku — velcies pats ārā — man nav laika.” Puika aiziet pie lielkunga. Lielskungs atkal tāpat saka. Puika dzen aitas ganos. Bet aitas sāk skriet mežā iekšā. Gan šis skrien tām pakaļ uz vienu, uz. otru pusi, bet aitas nevar sadabūt — jāiet bešā mājā. Lielskungs prasa: “Kur manas aitas?” Šis nezin nekā atbildēt. Te lielskungs saka: “Dīrājat šim (rīs sloksnes pār muguru, nobārstāt sāli, dzenat to projām uz mājām.” Puika aiziet. Mugura deg kā ugunī. Pie purva satiek atkal veco vīriņu. Tas saka smiedamies: “Redz, tā iet sliņķim!”

Mēs, brāļi, visi trīs!

28, 2, 4 (Liegos J. Dīcmanis uzr. savā “Pasaku vācelītē")

Reiz dzīvoja saimnieks — tam bija trīs dēli. Pie saimnieka mājām bija itin tuvu mežs, un saimnieka trīs dēli gāja arvienu kunga mežā zagt kokus. Kungam tas nepatika — viņš uz saimnieka dēliem dusmojās. Kādu dienu kungs nogāja pie minētā saimnieka un teica: “Ja tu savus dēlus ncaizdzeni no savām mājām, tad likšu viņus izdzīt un tev mājas atņemšu. Tavi dēli ir lieli zagļi — viņi apzog manu mežu, apskādē kokus. To es nemaz nevaru vairs paciest! Bet klausies, nepiemirsti, ko tev tagad sacīju!” Saimnieks palika domīgs: “Nemaz nezinu, ko lai daru? Kad kungs man mājas atņem, kur tad lai palieku? Neko darīt — dēli jāsūta projām. Viņi ir jauni — var sev maizi ir citur nopelnīt.” Otrā dienā viņš lika dēliem sataisīties, iedeva katram maizes kukuli un cirvi — aizraidīja. Katru pa savu ceļu.

Viņi visi trīs, katrs pa savu ceļu iedami, nonāca mežā. Gāja ilgu laiku pa biezu, tumšu mežu un maldījās, nevarēdami mežam nekur malu atrast. Pietrūka arī, ko ēst visiem trim. Kādu dienu jaunākais brālis, tā pa mežu domīgs staigādams, ieraudzīja vīru no otras puses tiešām pretim nākam. Viņš palika tūliņ priecīgāks un pie sevis tā runāja: “Varbūt, tam būs mazumiņš maizes un ja arī maizes nebūtu, taču zinās, kur mežam mala.” Viņš itin mudīgi steidzās svešajam vīram pretim. Bet par brīnumu! svešais vīrs bija viņa vecākais brālis. Vecākais brālis, jaunāko brāli ieraudzījis sev pretim nākam, tāpat to bij turējis par svešu vīru un pie sevis tāpat runājis: “Varbūt, ka svešajam vīram būs taču kāds kumosiņš maizes, un, kad arī viņam maize nebūs, tad taču viņš zinās man parādīt mežam malu. Tā abi bij domās maldījušies un nevienam nebija maizes. Kamēr viņi vēl tā runāja — ieraudzīja vīru preti nākam. Viņi cerēja, ka šim svešajam vīram būs kāds kumosiņš maizes un priecīgi devās šim pretī. Bet teic tavu brīnumu! — vīrs nebij svešs, bija viņu vidējais brālis. Šis tos ieraudzījis bij tāpat domājis kā šie: “Varbūt, ka tiem divi svešajiem vīriem būs kāds kumosiņš maizes, un varbūt, ka viņi arī zinās, kur mežam mala.”

Visi trīs bij tā izsalkuši, ka nemaz vairs nevarēja paciest — labāki vēlējās tūliņ nomirt. Viens teica: “Kā citādi nāvi atradīsim — pakārsimies!” Otrs tāpat. Kamēr viņi par savu grūto bēdu likteni vēl runāja — piejāja balts jājējs baltā zirgā. Nu visi trīs brāļi pazemīgi lūdza balto jājēju, lai viņš būtu tik labs parūdīt, kur mežam mala. “Jūs, jaunie puiši! es gan zinu, kur mežam mala!” baltais jājējs laipni sacīja. Tad brāļi no sirds lūdza balto jājēju: “Dodi mums drīzi vien ēst, jo nevaram vairs paciest, kā gribam ēst.”

Vecais jājējs teica: “Nākat man līdz — es jūs apgādāšu ar maizi!” Baltais jājējs viņus izveda uz mežamalu un deva krietni paēst. Kad bija paēduši, tad baltais runāja tā: “Es jums došu vienu maciņu — pilnu ar naudu. Ja jūs mani klausīsiet un tā darīsiet, kā jums sacīšu, tad šai maciņā nekad nauda netrūks.” Viņš maciņu iedeva vecākajam brālim un teica uz viņu: “Kad tev kāds ko prasa, tad tev vairāk neko nebūs runāt kā: “Mēs, brāļi, visi trīs!”” Uz vidējo brāli viņš sacīja: “Tev nebūs nekad vairāk neko runāt, kā: “Naudas labad!”” Un uz jaunāko brāli baltais kungs sacīja: “Kad tev kāds ko jautā — atbildi: “Tas bij labi gan!” Ja jūs tā izturēsities, kā es jums tagad sacīju, tad maciņš nekad netaps tukšs. Kad arī jums vairāk ko prasītu, tad tomēr citu jūs neko nedrīkstiet runāt, kā katrs savu noliktu teicienu.”

Tā tas palika — visi trīs brāļi bija pilnīgi mierā. Pēc tam viņi aizgāja no baltā jājēja un gāja arvienu tālāk uz priekšu. Iā iedami — nonāca krogā. Tur.viņi ēda, dzēra nerunādami un trīskārtīgi visu aizmaksāja, jo naudas netrūka vairs — maciņš bija vienmēr pilns. Krodzenieks, krodzeniece turēja viņus par mēmiem. Tā brāļi te, krogā dzīvoja labas dienas, un krodzenieks

caur viņiem palika dienu no dienas bagātāks — lika savu krogu pārtaisīt. Krogs tagad līdzinājās bagāta kunga pilij.

Gadījās, ka tā novada kungs, pie kura krogs piederēja, sadomāja saviem saimniekiem paaugstināt māju nomaksu. Muižas vagare, gudrs saprātīgs vīrs būdams, sacīja kungam: “Ko jūs, cienīgs kungs, nabaga saimniekus gribat apgrūtināt — labāki uzliekat krodzeniekam to tiesu vairāk — viņš paliek par daudz bagāts; vai viņš nevar maksāt? Kad jūs redzētu, viņš savu krogu tik skaistu pārtaisījis, ka tikpat stalts, grezns izskats, kā jūsu pils.” Kungs tūliņ lika kučierim iejūgt zirgus un taisījās braukt apskatīties krogu. Brauca, brauca, bet krogu nevarēja un nevarēja uzbraukt. Kučieris nomanīja, ka kungs ko meklē, bet nevar atrast. Viņš pagriezies uz. kunga pusi pazemīgi prasīja: “Cienīgs kungs, man liekas, ka jūs ko meklējat un nevarat ieskatīties?” — “Meklēju mūsu krogu — nevaru ieraudzīt.” — “Vai, kungs! — mēs jau trīs reizas esam krogam gafām pabraukuši — tas ir mūsu krogs — tā staltā pils tur!” Kungs pabrīnējās — jo nebij krogu vairs pazinis. Kučieris zirgus apturēja, un kungs iegāja krogā.

Krodzenieks, krodzeniece ļoti mīlīgi, laipni kungu saņēma un labi pacienāja. Kamēr kungs krogu apskatīja — pienāca vakars. Kungs taisījās braukt mājās un lika kučierim zirgus aizjūgt. Bet krodzenieks un krodzeniece norunāja kungu, lai nebrauc mājās, lai paliek pie viņiem par nakti. Kungs arī ļāvās ierunāties un palika.

Vakarā, kad kungs un kučieris jau gulēja, krodzeniecei ienāca prātā ļaunas domas. Viņa paklusi teica krodzeniekam: “Mīļo vīriņ! — zini ko? — mums būs lielāka nomaksa jāmaksā. Man šķiet, ka kungs tamdēļ vien tikai šurp braucis — ņemsim, nokausim viņu ar kučieri, tad mums nebūs vairs par lielāko maksu jābaidās un redzētāja arī te neviena nav; mūsu trīs labie viesi ir mēmi, tie nekādu liecību nevar izdot.” Šāds padoms krodzeniekam labi patika, un viņi nu gaidīja, līdz kungs ar kučieri labi iemigs. Kad bija aizmiguši, tad viņi abus nokāva un viņu miesas iznesa ārā — paglabāja. Kad viss tiktāļu bij padarīts, krodzeniece savā ļaunā, bezdievīgā sirdī palika nemierīga — sāka baiļoties un pavisam pārsteigta, sajukuse teica: “Vadzi, mīļo vīriņ — slikti būs! Kad tik nepienāk, ka mēs to esam darījuši? Es domāju — tev vajadzētu tūliņ iet un likt visās baznīcās zvanīt, un, ja tev kāds par viņu miršanu vaicā, saki droši, ka šie trīs ceļotāji būs viņus nokāvuši — tā mums, varbūt, it labi izies.” Krodzenieks tūliņ mudīgi vien nogāja un lika visās baznīcās zvanīt.

Kad ļaudis dabūja zināt, ka kungs krogā miris no slepkavu rokas, tad liels pulks steidzās uz krogu briesmu darbu skatīties. Krodzeniece nu ņēmās visā spēkā ļaudīm ieteikt, ka to tie trīs ceļotāji padarījuši, jo cits neviens te neesot krogā manīts. Tūliņ tanī pašā dienā krodzeniekam, krodzeniecei un trīs brāļiem bij jāiet uz tiesu. Tiesas kungs lika iesaukt vecāko brāli un tam prasīja: “Vai tu nokāvi to kungu un viņa kučieri?” “Mēs brāļi visi trīs!” viņš itin droši atbildēja. Tiesas kungs lika iesaukt vidējo brāli un tam prasīja: “Kamdēļ nokāvāt to kungu un kučieri?” “Naudas labad!” vidējais brālis atbildēja. Tiesas kungs lika iesaukt jaunāko brāli un tam prasīja: “Kā jūs to uzdrīkstējāties darīt: kungu nokaut?” “Tas bij labi gan!” jaunākais brālis itin droši, jautri atbildēja. Pēc viņu pašu izteikumiem, tiesas kungi atzina brāļus par vainīgiem. Nosprieda trīs brāļus slepkavības dēļ pakārt.

Otrā dienā karamā vietā gar kārtavām sanāca daudz, daudz ļaužu. Pēc kāda laiciņa atveda trīs brāļus kārt. Pieveda pie kārtavām, jau gribēja kārt, te — kur radies, kur nē — piejāja baltais jājējs un teica tiesas kungiem, ka šie trīs brāļi nevainīgi: viņi neesot šo briesmīgo slepkavību darījuši. Baltais jājējs izteica tiesas kungiem, ka viņš iedevis viņiem maciņu pilnu ar naudu un noteicis, ka vairāk nedrīkst runāt, kā katrs šo vienu teicienu, to pašu, ko viņi tiesas priekšā katrs runājuši. Kad arī pie tiesas būtu diezin kas prasīts, viņi tikai šo noteikto teicienu būtu atbildējuši. Vēl tālāk baltais vīrs runāja: “Krodzenieks, krodzeniece nokāva kungu un kučieri, baidīdamies no lielākas nomaksas par krogu.” Krodzenieku un viņa sievu pārklaušināja — tie atzinās par vainīgiem — tos pakāra. Nu trīs brāļi aizgāja uz tēva mājām, nezaga vairs kunga mežā, bet dzīvoja labi un laimīgi.

Par zēnu un zivi

28, 2, 5 (? apg. uzr. Brīvzemnieks savā “CčopHMcb”)

Reiz dzīvoja skolēns ezera tuvumā. Viņš bieži vien gāja uz ezeru zivīm maizi drupināt. Zivis ar viņu tā aprada, ka ļāvās rotāties — nemaz nebaidījās no viņa. Sevišķi tas iedraudzējās ar vienu lielu zivi — tā aprada pat tik tāļu, ka sēdināja zēnu mugurā un pa ezeru vizināja. Beidzot zivs cēla zēnu ezeram pāri no vienas malas uz otru. Šim tas bija brīnum pa roki: tamdēļ, ka skola bija otrpus ezera, mājas šaipus. Katru rītu, uz skolu iedams, zēns sēdās savam draugam — zivij — mugurā, pārcēlās uz otru malu un, skolai beidzoties, atkal atpakaļ. Bet reizi zēns saslima — nevarēja uz ezeru malu noiet. Zivs gaidīja gaidīdama viņu krasta malā — izgaidījās, nevarēja sagaidīt un aiz bēdām nobeidzās. Kad zēns atspirga — nogāja uz ezeru — ierauga: viņa labā zivs pagalam. Nu zēns tikām žēlojās pēc zivs, kamēr pats lai nomira.

Čūsku princese

28, 2, 6 (Krēsliņu Jāņa uzr. savā “Teikas iz Malienas”)

Ķēniņa dēls, kam ienaidnieki bij nokāvuši tēvu. māti, staigāja bēdīgs pa mežu. Izsalcis, noplīsis, basām kājām viņš nedēļām bij apkārt maldījies. Beidzot aiz bada, nespēka, nokrita zem liela ozola un palika guļam. Sapnī viņam parādījās brīnum skaista meitiņa. Viņa uzlika jauneklim roku uz pieres un sacīja: “Sen jau tevi meklēju, tagad tikai atradu. Nezaudē dūšu, gan atkal tiksi pie laimes!” Tad skaistā meitiņa nozuda. Ķēniņa dēls uzmodās, bet priekš acīm tam vēl vienmēr stāvēja skaistā meitiņa, kas viņu tā bij drošinājusi. Jauneklis domāja, domāja par skaisto meiteni uiļ vairs nebij nedz piekusis, nedz izsalcis, bet gājis pa purviem, mežiem droši uz priekšu.

Pēc ilgas staigāšanas viņš nonāca Daugavas malā pie kādas pils. Ap pili stāvēja lieli ļaužu pulki, bet iekšā neviens netika. Pili apsargā liela milzu čūska. Viņa bija apstiepusies ap pili visapkārt, un neviens neiedrošinājās šo aizskart, nedz tai pāri kāpt. Ļaudis stāstīja, ka pilī atrodoties skaista jaunava — princese — kas apsargājot pašu dārgāko mantu pasaulē. Bet, kas tā par mantu bija, to neviens nezināja. Šo mantu tikai tas varot dabūt, kuru princese iemīlēšot un palikšot viņam par sievu. Bet, ja tāds, kuru princese nemīlēja, kāpa pāri un gāja pilī, tad čūska to aprija. Daudz ķēniņu dēli un citi drošsirdīgi jaunekļi bija čūskai kāpuši pāri un pilī iegājuši, bet neviens nebija dzīvs atpakaļ nācis. Neviens tālab nedomāja, ka šis jauneklis noplīsušām drēbēm tur drīkstēs ieiet.

Kad ļaudis dzirdēja, ka viņš tomēr apņēmies ieiet, tad visi sacīja, lai tīšām neietot pazušanā. Bet jauneklis sacīja: “Man nav ne tēva, ne mātes, nedz citas bagātības, es neko nevaru pazaudēt — tālab iešu!” Viņš taisījās čūskai pāri kāpt, bet čūska — par lielu brīnumu — tai vietā pacēlās lielā līkumā uz augšu, tā ka jauneklis kā pa goda vārtiem varēja ieiet iekšā. Princese, kalponēm, kalpiem pavadīta, nāca jauneklim pretim, mīļi apsveicinādama. Sulaiņi viņu veda pirtī, nomazgāja, apģērba dārgās drēbēs, kas zeltā, dārgumos mirdzēja, spīdēja, lati tam deva ēst dārgus ēdienus, dzert vīnu no zelta biķera. Pēc tam apguldināja mīkstā gultā. Sapnī tam atkal parādījās tā pate meitiņa, kas toreiz zem ozola bija rādījusies un sacīja: “Pie čūsku princeses dzīvodams, neaizmirsti manis — čūskas pilī mājo viltība, pie manis mīt miers, laime." Atmodies jauneklis nevarēja skaisto meitiņu aizmirst. Princese, kas tam ienākot bij ļoti patikusi, tagad sāka apnikt, jo sapņu meitiņa bija vēl skaistāka, nekā šī.

Nu nāca princese un sacīja: viņa mīlot viņu. gribot iecelt par zemes valdnieku. Lai nu gan tam vairs princese nepatika, tad tomēr, bīdamies, ka čūska to aprītu, ja nedarītu princesei pa prātam — apsolījās viņu precēt. Apprecējies viņš tur dzīvoja labu laiku, arvienu pēc daiļās meitiņas ilgodamies. Te kādu dienu princese to aicināja iet tādā istabā, kurā tas vēl nekad nebija bijis. Princese tur viņam rādīja dārgu vaiņagu, kas spīdēja kā saules stari un sacīja: “Šī ir tā dārgākā manta, ko visi ķēniņi kārojuši iegūt, bet nav paspējuši. Kam šis vaiņags galvā un kas to valkā pareizi, tas paliek tik gudrs, kā neviens pasaulē un vēl nekad nemirst. No mūžīgiem laikiem vaiņags te atrodas. Dažs ķēniņš to nesis galvā, bet pazaudējis, tādēļ ka nebija diezgan cienīgs tādam godam. Tagad lieci tu to galvā un valkā sev un man par slavu. Bet klausies manu padomu: tu ar šo vaiņagu tikai tik ilgi būsi laimīgs, kamēr paliksi šaī zemē. Tādēļ ar vaiņagu galvā neeji nekad pa robežu pāri.”

Viņš saņēma vaiņagu un princesei apsolīja darīt tā kā viņa pavēlējusi. Bet nu tam princese vairs ne tik nepatika, kā līdz šim, un sapņu meitiņa tam stāvēja prātā vairāk, nekā jebkad. Beidzot tas apņēmās princesi atstāt un bēgt. Ar vaiņaga spēku viņš izzināja, ka tikai pa ūdeni var no šīs zemes ārā tikt un čūskas rīklei izmukt, jo ūdenī valstij nav robežu. Viņš zināja, ka vajaga taisīt vienu dzelzs un vienu sudraba kuģi. Kad abi kuģi bija gatavi, tad viņš ar princesi dzelzs kuģī vizinājās pa Daugavu. Princese beidzot iesnaudās, un ķēniņa dēls pa tam ar sudraba kuģi aizbrauca projām pa jūru un piebrauca pie kādas salas.

Še viņš redzēja, ka liela čūska ar ērgli cīnījās, bet neviens otru nespēja uzvārēt. Ērglis, jaunekli ieraudzījis, sauca: “Palīdzi man, es tevi vedīšu pie laimes un miera, vedīšu tevi turp, kurp tava sirds ilgojas.” Čūska atkal sacīja: “Palīdzi man, tad es tev došu visu pasaules bagātību.” Bet jauneklis čūskas vārdiem neticēja, bet palika ērglim par palīgu un sakapāja čūsku gabalu gabalos. Ērglis sacīja: “Tu mani glābi, par to izglābšu tevi. Nāci uz maniem spārniem, jo redzi, tev briesmas tuvumā.” Jauneklis atskatījās un redzēja, ka princese, par melnu padebesi pārvērtusies, jūras ūdeni jauca, dauzīja, saceldama tādus viļņus, ka tie taisījās visu salu applūdināt. Viņš ar ērgli aizbrauca augstu gaisos un redzēja, ka viesulis un bangas viņa sudraba kuģi satrieca un nogremdēja jūras dibina. Bet ērglis laidās pāri trakotajai jūrai uz zemi atpakaļ.

Viņš beidzot nolaidās greznā pilsētā. Lieli ļaužu bari sanāca brīnodamies un skatījās uz jaunekli, kuni vaiņags spīdēja kā saule. Arī pats sirmais ķēniņš bija iznācis skatīties un veda jaunekli uz pili. kur viņa meitiņa dzīvoja. Tikko jauneklis to ieraudzīja, tad arī tūliņ pazina, ka tā viņa sapņa meitiņa un nezināja priekā, ko darīt. Jauneklis bija gluži laimīgs — apprecēja skaisto ķēniņa meitu un ar vaiņaga palīdzību valdīja gudri, taisni. Bet glābējam — ērglim — par piemiņu lika virs pils durvīm skrejošu ērgļa tēlu uzcelt.

Čūsku princese aiz dusmām vēl ilgi jūru dauzīja, nogremdēdama dažu kuģi bezdibenī. Pēdīgi tā noskumuse atgriezās uz pili. Kad vecā čūska dzirdēja, ka vaiņags zudis, tad ar visu princesi nogrima Daugavā — vēl saukdama: “Tu agrāki netiksi savā godā senākā, līdz vaiņagu atnesīsi še pie Daugavas atpakaļ. Tad pils no jauna izcelsies iz bezdibeņa un tu būsi brīva.” Bet princese vēl šo baltu dienu parādās ap pusdienas laiku pie Daugavas. Viņa tad sēd uz krasta, sukā slapjos matus, ziņkārīgi apskatīdamās, vai kāds vaiņagu nenes atpakaļ un, kad neko nesagaida, tad žēli kunkstēdama nolaižas no krasta un saka, ūdenī pazuzdama: “Varbūt citu gadu.”

Udenitc

28, 2, 7 (Jaun-Kalsnavā uzr.^JLB RN II It kr.)

Lejpus Geriņiem (piecdesmit gadu atpakaļ nopostītas mājas ceļa malā pa kreisi, no Jaun-Kalsnavas uz Annas muižu) izceļas iz Vesetas akmens. Te vecos laikos piemājojuse Udenīte. (Gadu sešdesmit atpakaļ teica Adlienieši: Ūdelīte.) No akmeņa gājuši ceļi uz viņas pili — Vesetas avotā. Ūdenīte bijusi jumprava gariem zelta matiem, kuri sniegušies līdz kāju galiem. Zilactiņās atspīdējis debess un viss, kas sirdi kustina. Kas viņās ieskatījies, tas jumpravas vairs neaizmirsis. Meitenītēm viņa piedalījusies, kad tās rotājušās: atrazdamās apdāvinātas, tās tikai nomanījušas, ka Udenīte bijusi viņu starpā.

Medinieks no Aronas malas reiz redzējis mēneša trešā nedēļā Ūdenīti uz akmeņa sēžam un matus zelta ķemmēm ķemmējam. Mēnesis mirdzējis un spīguļojis, rādīdams jumpravu brīnišķīgā jaukumā. Medinieks pavisam savāds palicis un no Vesetas malas vairs nešķīries — savu zeltenīti — melnacīti, tas neaizmirsis. Dzirdējuši to runājot, karstu mīlestību piezvērot, bet neviena neredzējuši, ar ko tas runātu.

Tā tas gājis nedēļām. Te tas meties Vesetā un vairs nav redzēts. Bet melnacīte sūdzējusi Vesetas mātei — tā aizliegusi Ūdenītei vairs rādīties. Viņa dzīvojot nu savā pilī un dažreiz (ja klausoties avota burbuļošanā) dzirdot to ilgojamies pēc saules stariem. Medinieks neesot vis noslīcis, bet uzņemts Ūdenītes pilī. Kad tam uznākot kārums medīt, tad tas dodoties par ūdri Vesetā. Viņa mīļākā medījamā vieta esot akmens aiz Geriņiem — tur tas no daža medinieka redzēts, kas viņa likteni zin un uz tā nešauj.

Jūras māte

28, 2, 8 (Dundagas Tilfās K. Bankers uzr., A. L. P. kr.)

Rāmā vakarā viens muzikants jūras malā skandinājis kokli. Te pienākuse viena sieviete, apņēmuse viņam dvieli apkārt, nonesuse viņu ūdens pilī, piesacīdama: kad jaunie dejošot, tad lai koklējot, bet kad vecene dejot, tad lai nekoklējot. Koklētājs vaicājis: “Kāpēc tad ne?” — “Nu, tā jau ir Jūras māte. Kad viņa dej, tad jūrā auka un sīpas.’’ Koklētājs izkoklējies visu nakti. Rītā tāpat atkal aiznests atpakaļ taī pašā vietā — tikai dvielis vien vēl bijis apkārt: skaists, balts dvielis sārkaniem galiem. Šo dvieli stāstītājs pats vēl esot redzējis.

Velšu dvielis

(Dundagas Irbes jūrmalā R. Lejasozols uzr.,

28, 2, 9 “Baltijas Jūrnieka kalendāri" 1891. gadā; Brīvzemnieka kr.)

Sen senos laikos, kad mums vēl nebija plekšu vadu, bet plekstes ķērām prastiem tīkliem, kad pa mūsu jūfu vēl nebraukāja uguns kuģi, zivis baidīdami un trenkādami, kad uz Kolku raga vēl nebija uguns bākas, kad vēl katrs zvejas vīrs ziedoja Jūras mātei savus ziedus, — tad arī Jūras mātei bija mūsu jūrā sava pils. Kādam vecam zvejniekam reiz Jūras māte ļāvusi ieskatīties savā pilī. Tas noticis tā. Kādā klusā rudens vakarā vecais zvejnieks ar savu biedri sarunājušies iet uz vimbu zveju. Sarīkojuši visu, un, kad arī tīkli bijuši atnesti, abi zvejnieki iestūmuši laivas ūdenī un devušies irdamies uz augšu. Dziļumā tie izmetuši lošas (tīklus) un enkuri un gaidījuši, kamēr vimbas salien lošās. Jūra bijusi tik rāma, ka laiva ne drusciņ nav šūpojusies. Abi, kā jau zvejnieki, iešķīluši uguni, ietaisījuši pīpes, labi zinādami — kad pīpe tabakas izpīpēta, tad laiks tīklus laivā vilkt. Vecā zvejnieka biedris drīzi sācis snaust, bet vecais bijis jautrs, sēdējis laivas pakaļējā galā, pīpējis un pārdomājis šo to par zveju.

Te uz reizi viņš ierauga kādus soļus no laivas uz ūdens lēnām izceļamies cilvēka galvu, kaklu, krūtis — visu cilvēku — sievieti. Šī sieviete bijusi vareni skaista. Vecis sabijies par tādiem brīnumiem un ātrumā gribējis saukt, modināt savu biedri, bet apķēries, ka nav labi biedram rādīt, kas jūrā pašam parādās — vecis palicis klusu sēžot laivā. Pa tam sieviete pienākusi pie laivas un vecim, ar roku pamādama, sacījusi: “Kuš, vecais, nebīsties! — es esmu Jūras māte. Šovakar manai meitai kāzas — to apprec Saules dēls. Mājās pārbraukuši, redzam, ka tu savu laivas enkuri uzmetis taisni uz manas pils vārtu sliegšņa. Nāci, lūdzams, man līdzi lejā un atņēmi savu enkuri no vārtu sliegšņa, lai kāzinieki liek pilī.” Vecais atteicis: “Ja tu esi Jūras māte, tad iešu tev līdz, jo zvejniekiem tu dari labu vien." To teicis, viņš pakāpis uz laivas malu. Jūras māte paņēmusi to uz rokām, aptinusi tam galvu ar savu priekšautu un laidusies dzelmē.

Pēc īsa brītiņa tie nonākuši pie pils vārtiem. Te nu Jūras māte atklājusi savu priekšautu no vecīša galvas, un šis redzējis pārāki skaistu glāžu pili ar zelta vārtiem. Uz vārtu sliegšņa ieraudzījis savas laivas enkuri un vārtu priekšā skaistus gliemežu vāku ratus spožiem zvīņu riteņiem. Ratos sēdējuši abi jaunie laulātie draugi, zelta kroņiem galvā. Visādas jūras zivis pavadījušas braucējus, ap ratiem rotādamās un meņģēdamās. Ratiem priekšā bijušas jūgtas visādas lielākas jūras zivis. Vecis atņēmis nost savu enkuri no pils durvīm, to sāņus nolikdams. Tūlīt Jūras māte atslēgusi ar dimanta atslēgu zelta vārtus un ielaidusi kāzeniekus pilī. Arī vecītim pamājuši, lai šis nākot iekšā. Vecais tūdaļ paklausījis un iegājis.

Ai, ko visu viņš tur redzējis! Tādus greznumus un dārgumus, ko nevar ne izteikt, nedz izrakstīt. Viss mirdzējis un laistījies dārgumos un greznumos.

Bet vēl jo skaistāki bijuši jaunie laulātie draugi savā kāzu rotā pie kāzu mielasta. Arī vecīti aicinājuši pie galda, uz kura bijuši visvisādi dārgi, gārdi ēdieni un dzērieni — gan ķēniņu cepeši, gan saldi vīni, gan miestiņš dzidros jūras putu kausos. Pēc mielasta līgava apveltējusi kāzeniefcus, vienam šādu, otram tādu dārgu greznumu dāvinādama.

Pienākusi arī pie vecā zvejnieka un pasniegusi tam smalku, baltu dvieli, sarkaniem dzīpariem izrakstītiem galiem, un teikusi: “Vecīti! tu vienumēr nesis Jūras mātei, manai māmiņai, pateicības ziedus un šinī vakarā paklausījis, savu enkuri no pils sliegšņa noceldams —par to ņemi šo dvieli, kurš tālās, tāļās zemēs darināts no smalkākā buru audekla. Ja šo dvieli pieglabāsi, tad tev arvienu būs zvejā laime līdz tavai pēdējai dienai.” Vecis noskūpstījis brūtei roku par šādu dāvanu un taisījies iet uz durvju pusi.

Te pienākusi arī pate Jūras māte, pavadījusi viņu līdz pils vārtiem, apklājusi galvu ar priekšautu un uznesusi augšā — laivā. Šķiroties vēl viņa sacījusi: 'Mīļais dēls! pasaki arī citiem zvejniekiem, ko tu šovakar pieredzējis. Teici tiem arī, ka nodomājusi savu pili pārcelt uz citurieni, jo šinī jūrā sāk braukāt ļaudis, kas tērpušies dzelzu bruņās un runā svešu valodu; tādēļ tad šinī jūrā būs daudz auku un vētru. Gan ceru, ka pēc ilgiem laikiem atkal viss pāries; tad atkal pārcelšu savu pili uz šejieni un likšu Vēja mātei viegli vizināt un līgot šās zemes bērnus un viņu kuģus pa savas Baltās jūras viļņiem." To teikusi, tā pamāja sveicinādama ar roku un lēni, lēni noslīka (nolaidās) dzelmē.

Zvejnieks vēl labu laiku nolūkojās tanī vietā, kur Jūras māte nozuda. Viņš jutās itin kā būtu sapņojis, — tikai gar kaklu apsietais velšu dvielis tam atgādināja, ka viss patiesībā tā noticis. Viņš noglabāja dvieli laivā un uzsauca savam biedrim kādus vārdus. Tas arī tūliņ sarāvās un laida no savas pīpes kuplu dūmu, jo pīpe pa īso snaužamo brīdi vēl nebij spējusi izdzist. Tūliņ sāka abi zvejnieki savu jadu (t. i., tīklu rindu) izvilkt un — ai, tavu prieku! — nekad vēl nebija neviens tādu lomu vilcis kā šie zvejnieki, līkli bija tik pilni vimbu, ka tikai ko spēja laivā salikt. Malā izbraukuši, laivu izvilkuši un tīklus purgājot (t. i„ zivis no tīklu caurumiem izvelkot), vecis stāstīja savam biedrim par dīvaino notikumu. Šis to negribēja ticēt, — bet dvielis bija liecinieks. Tāpat noticis arī citiem zvejniekiem. Tikko šie abi tikuši galā ar savu darbu, te jau arī jūfa sākusi viļņot un plosīties. Sacēlusies drīz vētra, kas jūras ūdeni šķaidīt šķaidījusi, uz malu lielas bangas veldama.

Vecais zvejnieks, godbijīgi noņēmis cepuri, paklanījies, it kā sveicinādams jūru, un sacījis uz. savu biedri: “Vai dzirdi? Klau, tagad viņa aizbrauc — bet nešaubos, reiz. tā atkal pārnāks.” Vecais nodzīvojis vēl garu mūža gabalu un bijis alaž laimīgs zvejā. Saviem bērnu bērniem viņš daudzreiz stāstījis garos ziemas vakaros — gan airēs drāzdams, gan tīklus auzdams, par dīvainām Saules dēla un Jūras meitas kāzām un — laimīgo vimbu zveju. Velšu dvieli tas glabājis kā dārgu atmiņu līdz nāves stundiņai. Vecajam zvejniekam mirstot, dvielis pazudis.

Lauskis

28, 2, 10b

Ērgļu apgabalā vēl šo baltu dienu veci ļaudis pa ziemu, bērnus istabā pieturēdami — saka: “Neskrejiet laukā! Lauskis cirvīšus met!”

Zelta cirvis

28, 2, IOc (Saveniekos Viktors fon Andrejanovs uzr. savā “LeltisheMдrchen”)

Mellupu mājās sēdēja jauna meita vēlā vakarā pie skalu uguns vērpdama. Pate saimniece ar savu meitu — saimnieks kopš trim gadiem bij miris — jau bij apgūlušās, jo tām patika vieglums; bez tam viņas augstprātībā uzpūtās un visus māju darbus uzkrāva tikai kalponei tā, ka tai no agra rīta — saulei lecot — līdz vēlai pusnaktij arvienu bij ko darīt un tomēr laba vārda ir tad no saimnieces neizpelnījās. Ja arī nezin cik labi bij padarījuse — daudz, ja tad saimniece ieteicās: “Nu. var pārtikt; bet tagad velcies mudīgi, ka var vēl citu arī ko padarīt!” Un, ja kalponīte kādreiz nieka dēļ pārskatījās, tad jau rājienu, kūlienu vai cik.

Bet ko lai dara? Ilze — tā kalponei bij vārds — bija nabaga sērdiene — jāpanes. Bez tam tur vēl sava lieta bija — kaimiņu saimnieka dēls — krietnis, stalts zēns — Ilzi taisījās precēt, bet viņa vecāki ne dzirdēt, — tas neklājoties — tāds māju mantinieks apņemšot nabaga kalponi — saimnieka meitu, to, jā, un tādēļ esot izmeklējuši priekš viņa Melupienes meitu jau dieni trīs atpakaļ, bet kāzas esot norunātas pa Lieldienām.

Lai gan Ilze savu krietno Ansi sirsnīgi varēja mīlēt, tad tomēr pasaules priekšā to neuzdrošinājās izrādīt, — viņa taču bija tikai nabaga kalponīte — sērdienīte, kas gar viņas priekiem, vai bēdām gan pīsies!…

Ta Ilze nodomājusies tur vērpa. Bet laukā salīgais ziemelis kauca, svilpodams ap pakšiem, un sniegs, pa pagalmu griezdamies, putināja. Daža rūgta asara viņai noritēja uz vērpjamā linu ērkuļa un daža nopūta pacēlās augšup pret nokvēpušiem istabas griestiem — un tad no šīm nopūtām, no asarām paklusa dziesmiņa — šitādi sūdzēdamās — izrādījās:

“Saulīt’ tecēj’ tecēdama Es paliku paēnī.

Nava savas māmuliņas,

Kas iecēla saulītē.

Tec’, saulīte, pagaid’ manis.

Ko es tevim pasacīs’:

Aiznes manai māmuliņai Labu, labu vakaru!

Jau saulīte zemu, zemu.

Māmuliņa tāļu, tāļ’.

Teku, teku, nepanāku,

Saucu, saucu, nesasauc’.”

Te blakus istabā saimnieces aizsmakušā balss jau ierūkusies: “Pie velna, ko te klaigā! Vaiksties tik neganti, ka vēl miroņus no kapiem iztraucēsi!” Un saimnieces meita vēl piemetinās: “Ja tāda vaimanātāja esi — skrieni pagalmā — vari ar ziemeli kaukties iet!”

Ilze — ne vārda neatteikdama — sāka vērpt tālāk, bet acis ar rokām apslāba: noguruse tā atzvēla zeltmatu galviņu pret cieto istabas sienu un maigi aizmiga.

Skals izdega, apdzisa, istabā aptumsa; bet laukā ziemelis — tas kauca, tas aurēja…

Varēja tā ap pulksten sešiem jau rīta laiks būt, te kalponīti no pusmiega uztrauca viens, pie mazā lodziņa klauvēdamies. Viņa uzšāvās, iztecēja laukā, bet aiz tumšuma neviena nespēja ieraudzīt tūdaliņ. Beidzot izdzirdēs kādu balsi tā kā drebam, gluži kā pēc ubaga gauži lūdzamies: “Apžēlojies, mīļā meitiņ, par mani gluži nosalušu sirmgalvi, kas apmaldījies, izsalcis!”

To dzirdēdama, Ilze mazu brītiņu pārdomāja. Viņa itin labi zināja, ka saimniece nabagiem nekā nemēdz dot — katru gānīdama iztriec pa durvīm; bet tagad jau saimniece ar savu meitu vēl gulēja, priekš pulksten septiņiem no gultas ārā nelīdīs, tādēļ sacīja, sirmgalvim līdzjuzdama: “Nāci vien līdz, vectētiņ, uz kūti! Tur kādu brīdi varēsi apsildīties — pienu ar maizi arī tev pagādāšu.”

Un ieveduse nosalušo kūtī, apsēdināja to uz. apgāztas kublas, ieslauca pienu kausā un atnesa no istabas gabalu maizes, ko vakar vakarā raizēdamās nebij spējuse apēst. Ubags atspirdzinājās, sasildījās, cik jau nu labi varēdams, un tad sacīja — nevis vairs drebēdams, bet gaiši un skāņi — uz Ilzi: “Patencinu tev par līdzcietību un labdarību! Neesmu nebūt tas, par ko tu mani iesākumā noturēji; bet kas es īsti tāds esmu — vajadzības nava arī tev zināt. Bet to gan tev saku — es tevi pazīstu un zinu visu, ko tu domā, ko tu jūti un vēlos, ka tev laime uzsmaidītu. Tādēļ klausies, ko tev vaicāšu: vai nekad par Lauski un viņa zelta cirvi neesi ko dzirdējuse?” Neesot dzirdējuse! — tā Ilze.

“Nu, lieta ir tā — Lauskis ir aukstuma gars, kas lielā salā mēdz zemi skaldīt ar zelta cirvi. Ja nu jauna, nevainīga meita pašā pusnaktī, taisni no pirmā pulksteņa sitiena līdz divpadsmitajam sitienam trīsreiz ap istabu apskrietu, tad visādā ziņā sala gars savu cirvi pazaudētu. Bet šis cirvis ir kaldināts no tīrākā zelta, un, kas to atron, tam vairāk tūkstošu rubļu rokā. Zināms, nevainībai, sirdībai, veiklībai tām jābūt talkā, ja grib, lai viss izdotos labi.” Tā sirmgalvis runāja. Un, kamēr Ilze izbrīnījusies uz viņu tur noskatījās, te — kur palika, kur ne — tik piepeži no kublas tas nozuda — mazajā gaismiņā ne pēdas arī nevarēja vairs nojaust. Ērmoti viņai pārskrēja pa kauliem un tūliņ — pātarus skaitīdama — labāki steidzās uz. istabu. Saimniece jau bij pacēlusies, kad iegāja istabā, un nu dienas nasta bij atkal nesama par jaunu.

Pēc janvāra puteņiem atnāca februāris, briesmīgi saldams, bet ar dzidru jo dzidru gaisu. Dažu nakti sala pat tik dikti, ka zeme dimdēja un dīķim ledus sasprāga. Un tad vienu dienu saimniece ar savu meitu ņēmās aizbraukt uz pilsētu, lai priekš pūra šo to iepirktos — tikai otrā dienā, pavakarē, solījās pārrasties. Ilze viena pate palika mājā. Te, vakarā vērpdama, viņa piepeži atminējās ērmotā simgalvja tās dienas stāstu. Un, jo nu ilgāki par tam sāka domāt, jo vairāk sirds skubināt skubināja: lai pamēģinoties ar Lauski, kas tur ir, ir! Labi, — pienāca pusnakts drīzi jo drīzi. Un, tiklīdz vecais saimnieces sienas pulkstenis pusnaktī pirmo sitienu sita, tā kalpone pa kaklu, pa galvu drāza laukā un ko vien mācēdama trīsreiz istabai tecēja apkārt. Aptecēja vēja ātrumā — te uz reizi briesmīgs sprādziens tā, ka visa istaba, kūts un klēts notrīcēja un nolīgojās. Ilze lielām mokām tik tik saturējās pie durvju stenderes. Bet drīzi jo drīzi viss atkal pārgāja, un nu spožā, dzidrā mēnesnīcā pie meitas kājām laistījās zelta cirvis.

…Pa Lieldienām kaimiņa saimnieka Ansis svinēja kāzas; bet nevis ar Mellupienes meitu — nē: ar nicināto kalponīti, sērdieni, kura šimbrīžam bij tā bagātākā meita visā apgabalā. Nu laimīgi, saderīgi šis jaunais pāris gadiem sadzīvoja — un, ja pa to laiku nava miruši, tad dzīvo, laikam, vēl šodien.

Laima un Nelaime

28,  2, 11 (DzirciemieSos Kreicberga Ādams uzr., JLB RN11 R. kr.)

Laima ar Nelaimi sastrīdējās: kura no viņām varēs nabadziņu padarīt laimīgu? Nelaime paņēma sieku naudas un iesviež nabagam pa logu istabā. Nabags uz reizi tik priecīgs — iet tūliņ pērk jaunas biksas un citu ko neko un tūliņ arī aizmaksā. Visi nevar vien izbrīnīties, kur nabags tik daudz naudas dabūjis! Paziņo policijam — policijs atnāk, izmeklē nabagam istabu, atrod vēl citu naudu; un. kad viņš nevar uzrādīt, kur to dabūjis (kas to viņam ticēs, ka nauda viņam pa logu iesviesta), — tam naudu atņēma, un pats vēl tas dabu ķurmē nosēdēt.

Pēc tam, kad nu nabags no ķurmes izticis, Laima tam iesviež pa logu zelta ragu. Tas izbrīnās par tādu ērmu; bet tas viņam labs diezgan — viņš pa tumsu pie tā var redzēt pastalas lāpīt, lā tas rags pie viņa paliek. Kāds kapteinis ilgāku laiku jau noskatījies, kas tas varētu būt par uguni, kas dienu un nakti taī būdiņā spīd? Tas aiziet pie vecā, atrod zelta ragu un sola tam par ragu simts rubļu. Vecais nabags no naudas negrib ne dzirdēt. Vēl •tas nav vis aizmirsis, ka par naudu dabūjis ķurmē tupēt. Bet kapteinis viņu pierunā un noraksta tam vienu rakstu, ka tas ir viņa krusttēvs un tāpēc viņš viņam to naudu dodot. Tā tas nu paliek.

Kapteinis pēc kāda laika ar visu savu ragu jūrā noslīkst. Sāk meklēt pēc viņa radiem — tos nekur nevar atrast. Te pie vecā nabaga ir atkal pamanījuši naudu — to velk pie tiesas. Tas teic, ka viens kapteinis viņam to devis un parāda to rakstu. Visa tiesa priecīga, jo nu kapteiņa rads un mantinieks ir atrasts — te jau viņš pats ir rakstījis, ka nabags ir viņam krusttēvs. Vecais nabags dabūjis visu kapteiņa mantu — tabaku, sāli, čabatas un vēl pulka ko lieliem lēveņiem. Kas nu bij laimīgāks par mūsu nabagu! Tas tos visus sastiepis savā istabā un dzīvo no vienas vietas. Kad viņš vēl nav miris, tad viņš vēl tagad tur ir.

Bag ātā un nabagā laima

28, 2, 12a (? apg. Alfrēds uzr., savā "Pasakas")

Dzīvoja reiz divi brāli. Vecākais bij uzcītīgs un taupīgs, bet jaunākais slinks un palaidnīgs. Tevs nomirdams bij atstājis katram labu daļu mantas. Vecākais brālis, uzcītīgs būdams un taupīgi dzīvodams, savu daļu pavairoja un palika ar laiku par turīgu saimnieku. Jaunākais, palaidnīgi dzīvodams, bij izšķērdējis gandrīz visu savu padomu un dzīvoja netālu no bagātā mājām kādā vecā, pussagruvušā būdiņā.

Bagātajam bij pulks skaistu un brangu zirgu, nabagajam tikai viena slikta ķēve, un tās pašas viņš nevarēja labākas sabarot, lai laida vai vislabākajā zālē, lai deva vai vistīrākās auzas.

Reiz nabagais pamanīja, ka kāda ēnas vīzīga būtne viņa ķēvei izrāva visu barību no mutes un aiznesa viņa brāļa zirgiem. Nabagais par to gauži apskaitās. Paslēpšus viņš pielīda ērmīgai būtnei klāt un, to saķēris, bārgi uzprasīja: “Kas tu tāda esi, un kā tu iedrošinājies manu ķēvi apzagt?” Svešā būtne par to daudz neko nesatrūkās, bet mierīgi atteica: “Es esmu tava brāļa Laima un man par viņa labklājību jāgādā.”

“Bet kur tad mana Laima? kā par mani nemaz negādā?” nabagais jautāja. “Atlaidi mani, tad es to pasacīšu,” bagātā Laima atbildēja. U11 kad nabagais viņu bij vaļā palaidis, tad viņa sacīja: “Tava Laima ir tāļu no šejienes. Viņa guļ jūrmalā zem kupla ozola zariem, zelta gultiņā cieti aizmiguse.” To sacījuse, bagātā Laima pazuda. Nabagais, to dzirdējis, devās tūdaļ ceļā, lai savu Laimu uzmeklētu. Viņš to arī atrada un, uzmodinājis, tai vaicāja: kamdēļ viņa tik mierīgi guļot un nemaz nerūpējoties par šā labklājību. Laima tam atbildēja: “Kā man būs tevi aplaimot, kad tu tāds izšķērdētājs esi un tik netīrīgi dzīvo. Vairāk reizes esmu gribējuse pie tevis ieiet, bet tikko kāju pār sliegsni iespēru, tad aiz netīrības un smakas bij jāskrien tūdaļ atpakaļ. Ej tagad uz māju un iztīri visu tīru un spožu, tad es pie tevis nākšu un tevi aplaimošu.”

Nabagais paklausīja un, mājās pārnācis, trīs dienas no vietas savu istabu mazgāja un tīrīja, līdz kamēr iztīrīja.

Drīz pēc tam viņa sievai piedzima dēliņš. Virs domāja, ka nu Laima esot atnākuse, bet, kad tas pēc kādām nedēļām nomira, tad viņš bēdīgs aizgāja uz jūrmalu pie savas Laimas un vaicāja: kādēļ šī viņu tā apmānot? Laima atteica, ka gribējuse viņu vēl papriekšu pārbaudīt. Tad viņa tam iedeva mazu netīru maisiņu un sacīja: “Ņemi šo un eji mājās! Maisiņš ir gan netīrs, bet kad tu sacīsi: “Maisiņ, atdaries!” tad viņš tev daudz ko tīru atnesīs.”

Nabagais pateicās un aizgāja. Mājās pārnācis, viņš uzlika maisiņu uz galda un sacīja: "Maisiņ, atdaries!” Tūliņ no maisiņa iznāca pulks lepni ģērbušos sulaiņu, kas visu atnesa, ko vien vēlējās. Kad visa bij diezgan, tad tikai vajadzēja sacīt: “Maisiņ, aizdaries!” un sulaiņi tūdaļ pazuda. Nabagais par tādu laimi nezināja kā priecāties un ko darīt. Bet bagātais, par brāļa laimi dzirdēt dabūjis, gudroja: kā viņam brīnuma maisiņu izmānīt? Reiz viņš izrīkoja lielas viesības, kurās arī savu brāli ielūdza. Kad tas bij labi iedzēries, tad bagātais viņam solīja pilnu klēti maizes, lai viņam brīnuma maisiņu pārdodot. Brālis iedzērumā pārdeva arī. Bet ar to viņa laime bij pagalam. Maizes klēts, ko no brāļa bij dabūjis par maisiņu, bij drīz tukša un viņš bija tikpat nabags kā agrāk.

Bēdīgs viņš aizgāja uz jūrmalu pie savas laimes un stāstīja, kas noticis.

“Tu gan gauži slikti esi izdarījis!” Laima atteica, “bet es tev taču gribu palīdzēt.” To teikuse, viņa nabagajam iedeva citu, ar zeltu un dārgiem akmiņiem izrotātu maisiņu.

Nabagais aizgāja mājās un domāja, ka šis maisiņš vēl vairāk labuma atnesīs. Bet, kad bij izteicis: “Maisiņ, atdaries!” — tad no tā iznāca pulks zaldātu, kas viņu sāka neganti sist. Nabagais tikko paspēja vēl izteikt: “Maisiņ, aizdaries!” un tā tik vēl glābties no briesmīgajiem zaldātiem.

Bet nu viņš arī zināja, kas jādara. Pie bagātā aizgājis, viņš tam rādīja skaisto maisiņu un sacīja: “TU, brāl, esi bagātāks un gudrāks, tev arī šis maisiņš labāk piekrīt, nekā man; tāpēc dodi man netīro maisiņu, ko es tev pārdevu, tad es tev došu šito.” Bagātais bij ar mieru un izmija.

T ikko nabagais bij aizgājis, tad šis, zeltīto maisiņu uz galda uzlicis, sauca stiprā balsī: “Maisiņ, atdaries!” Maisiņš arī atdarījās, un no tā iznāca nevis cerētie sulaiņi, bet stipri apbruņojušies zaldāti, kas viņu nežēlīgi sāka sist. Bagātais sāpēs vairs neatminējās izteikt aiztaisāmos vārdus, un zaldāti viņu tikmēr sita, kamēr pagalam nosita.

Nabagais turpretī palika par bagātu vīru, uzbūvēja lielu skaistu pili un dzīvoja zaļi.

28,   2, I2b (Zafeniekos, Kurzemē, Vilķeru Kārlis uzr., JLB RN IV R. kr.)

Dzīvojuši divi saimnieki —viens bijis bagāts, otrs nabags. Bagātais nenieka nestrādājis; nabagais turpretim ņēmies sviedros no agra rīta līdz vēlam vakaram — bet nabags bijis, nabags palicis. Reiz nabagais saimnieks pļāvis rudzus ar puišiem. Kad vakars pienācis — teicis uz puišiem: “Eita uz mājām — es pāriešu mazliet vēlāku.” Strādnieki nelikušies to divreiz teikt; bet saimnieks aizgājis uz tuvējo krodziņu uztaisīt krūti, lai varētu iestiprināts rītu atkal bara galā stāties. Krodziņā pāris čarkas iemetis, tas devies uz mājām.

Nakts bijuse gaiša — pilns mēnesis spīdējis. Lauki gājuši strēķos, un viņam gadījies iet pār sava kaimiņa tikko nopļautu rudzu strēķi, rudzi bijuši sasieti kūlīšos un jau sastatīti statiņos. Ejot tas ieraudzījis slaidu meiteni ar rudzu rogu vaiņagu galvā, baltās drēbēs tērptu. Meitene lasījuse vārpas un bāzuse tās kūļos. Saimnieks viņu sveicinājis un sacījis: “Nāci labāk manā laukā vārpas lasīt — viņš tāpat jau bagāts, bet es nabags.” Meitene tam atbildējuse: “Es esmu viņa Laima un ne tava — lai tava Laima lasa tavas vārpas!” Saimnieks nu prasījis: kur tad esot šī Laima? Viņa atteikuse, ka taī krodziņā aizdurvē, kurā tas nupat dzēris. Saimnieks teicis, ka viņš tur tās neesot redzējis. Laima — iedodama viņam ballu spieķīti — teikuse, ka katrs jau Laimas nevarot redzēt; bet, lai viņš aizejot uz krodziņu un lai piesitot aizdurvē ar balto spieķīti, tad jau ieraudzīšot savu Laimu.

Saimnieks pateicies Laimai par visu labu un griezies atpakaļ uz krodziņu. Iegājis iekšā, piedauzījis aizdurvē ar balto spieķīti un — patiesi! — ieraudzījis savu I .aimu tupot kaktā. Saimnieks uzsaucis viņai: “Ko tad tu te tupi, sliņķe, ka nelasi vārpas manā tīrumā kā kaimiņa Laima, kas lasa viņa tīrumā.” Viņa atteikuse: “Tu, par zemkopi būdams, tikpat nepaliksi bagāts: palieci labāk par uzpircēju, tā jo drīzi tiksi pie mantas.” Saimnieks teicis, ka neesot naudas, ko iesākt. Laima tam iedevuse vērdiņu, sacīdama: “Mājās iedams nopērci par šo vērdiņu to lopiņu, kui u tu pirmo satieci; tad nokauji savas piecas raibās govis un uztaisi no viņu ādām lielu ori; bet ādas raibo pusi lieci uz āru un. orē aizjūdzis visus četrus zirgus, vedi lopiņus uz Jelgavu pārdot. '1ā tu iedzīvosies naudā.”

Kad saimnieks gājis mājās, bijuse liela diena; gani jau ganījuši savus lopiņus. Ganiem garām iedams, tas ieraudzījis tiem vāverīti. Saimnieks domājis, ka jānopērk vāvere, jo to saticis pirmo; tādēļ teicis uz ganiem: “Es jums došu veselu vērdiņu, atdodat man vāverīti!” Viens gans gan teicis, ka nepārdošot vāverītes — būšot ko paspēlēties un papriecāties, bet otrs teicis, ka labāk pārdot — būšot tad kreņģeļu nauda: tikpat vāvere šiem izmukšot un ieskriešot mežā, pārdevuši arī vāveri saimniekam. Šis, mājās pārnācis, nokāvis visas gotiņas un uztaisījis no ādām lielu ori un, aizjūdzis orē savus četrus zirģeļus, tas vedis vāveri pārdot uz Jelgavu. Pie Lapu kroga pieturējis savus zirgus atpūtināt, nojūdzis viņus, padevis tiem ēst un pats iegājis krogā, ori ceļa vidū atstādams. Zīdiem, ieraugot savādu ori, ienācis prātā aplūkot, kas tanī atrodas. Viens no žīdiem attaisījis mazo lūku un —vāverīte izšmaukuse žigli ārā un ieskrējuse mežā. Zīdiem palicis bail —vīrelis iznācis, sākšot šos vai popēt. Viņi nezinājuši, ko darīt. Te izlaidējs sagudrojis, ka vāveres vietā jāiesviež akmens. Ņēmušies 11u tikai akmeņus lasīt orē, pielaiduši vai pus ores.

Vīrelis, atspirdzinājies pie salda alutiņa, aizjūdzis savus zirģeļus un pūtis vaļā; bet zirgi, šim par lielu brīnumu, negribējuši vairs tā rikšot kā pirmīt. Nekā ļauna nedomādams, tas braucis tikai tālāk. Žīdi, gribēdami redzēt, ko šis iesākšot, akmeņus Jelgavā novedis, gājuši tam līdzi, viss liels bars. Nobraucis Jelgavā, saimnieks apturējis savus putās nobrauktos zirgus uz tirgus. Kungi un žīdi, ieraudzīdami savādu ori, apstājuši to no visām pusēm un prasījuši braucējam, lai parādot, kas iekšā. Šis rāpies no bukas zemē, attaisījis lūku, bet tavu brīnumu! vāverītes vietā atradis pus ores zelta gabalu. Laima pārvērtušo akmeņus zeltā. Žīdiņi, šo ieraudzījuši, skrējuši pa galvu pa kaklu pēc ormaņiem, ar kuriem tie aizbraukuši pret Lapu krogu un piekrāvuši katrs savu vezumu akmeņu, veduši akmeņus uz Jelgavu, domādami, ka arī tie pārvērtīšoties zeltā; bet nekā! — akmenis paliek akmenis. Sadzinuši tā lielu čupu akmeņu, no kuriem to pašu vasaru sākuši bruģēt Jelgavu. Saimnieks izmainījis zeltu naudā, palicis ļoti bagāts un dzīvojis laimīgi.

28, 2, 12c (Carienē Līna Ķirštein ar Saržantu uzr., A. L. P. kr.)

Vienreiz dzīvoja divi brāļi — viens bij bagāts, otrs nabags. Kādreiz gadījās nabaga brālim staigāt gar bagātā lauku. Viņš redz, ka viens vīrs ar izkapti rokā skraida pa lauku, un tā skrēja pakaļ un noķēra to, rādams: “Kāpēc tu nobradā manam brālim labību?” Vīrs atbildēja: “Esmu tava brāļa laime; ja es te neskraidītu, tad tavam brālim nekas neaugtu!” lad nabagais sacīja: “Kur tad ir mana laime? Kādēļ tā nemaz neskraida pa maniem laukiem, man nekā neaug.”

“Tava laime apgūlusies tur aiz tava lauka, apakš lielā ozola. Eji, roci tur, tad tu viņu atradīsi!”

Viņš nu steidzās uz mājām un, lāpstu paņēmis, gāja rakt apakš ozola. Labi dziļi paracis — dzirdēja savu laimi krācam. Nu raka vēl dūšīgāki, kamēr uzraka; bet laime bij aizmiguse. Nu raustīja, kamēr atmodināja, un tad sacīja: “Ak tā! — tu te guli un man tik grūti klājas — vai tā ir pareizi?”

Šī kasīdamās meklēja pa kabatām un izvilka piecpadsmit kapeiku gabalu, sniegdama nabaga brālim: “Še, eji uz pilsētu un, ko tu satieci, to nopērci! — cita man nekā nav.”

Labi, — gāja uz pilsētu — satika vienu vīru, tas nesa vistu: cik gribot par to putnu?

“Piecpadsmit kapeikas!”

Labi, — nopirka vistu, pārnesa mājā, un tā viņam dēja ikdienas zelta pautu. Pautus viņš pārdeva un ātri palika bagāts.

11.   virkne. 29. Pasakas ar pamācību

Vectēva gudrs padoms

29, 2, la (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka "Mūsu lautas pasakas”)

Vecos laikos reiz bija kādā zemē tāda ieraša: vecus ļaudis, kas vairs nespēja pelnīt maizi, tur sita nost, kā vecus zirgus, vaj aizveda mežā un nosvieda kā maitas.

Viņos laikos dzīvoja tanī zemē vecs vīrs, vīram bija dēls, un dēlam atkal dēls. Veča dēls jau sāka vērot, ka tēvs vairs nav pilns darba strādnieks, ka tam jau laiks atstāt šo pasauli, la vērodams, dēls ņēma dēliņa ragaviņas, uzsēdināja veco tēvu un vilka uz mežu. Dēla dēliņš tecēja savām ragaviņām pakaļ. Aizvilka dēls tēvu mežā, apgāza ragaviņas un sacīja: “Lai gul še ar visām ragaviņām!” Bet dēliņš, mundris zēns, teica: “Nē, tēt, savas ragaviņas še neatstāšu!” — “Kam tad tev vajaga vecas ragaviņas?” — “Ja man nebūs ragaviņu, kā tad es tevi aizdabūšu mežā, kad tu paliksi vecs un nespēcīgs?”

Šādus vārdus izdzirdējis veča dēls palika domīgs. “Vaj re,” tad domā, “paša dēls sola man tādu pašu galu, kādu še padaru savam tēvam. Nē, tā nav labi!…” Dēls paņēma tēvu, uzsēdināja atkal uz ragaviņām un vilka atpakaļ uz mājām. Bet mājās dēls nedrīkstēja, visiem redzot, turēt savu nespēcīgo tēvu; viņš to tādēļ paņēma un ielika pagrabā un deva tam tur ēst un dzert. Pēc kāda laika izcēlās tanī pašā zemē liels bads. Rudzu vairs nebija nevienam ne graudiņa; miežu — retam kādam kāda drusciņa. Vectēvs pagrabā jau labu laiku manīt manīja, ka nav labi, jo dēls tam deva tikai pa bišķīšam miežu maizi vien.

Reiz vectēvs prasīja dēlam: “Kāpēc tu man vairs nedod ne gabaliņa rudzu maizes?” Dēls atteica: "Visā zemē liels bads: rudzu nav vairs nevienam ne graudiņa; tādēļ bēdas lielas, jo nav ne vien, ko ēst, bet arī ne saujiņas, ko iesēt zemē.” — “Grūti laiki” sacīja vecis; “bet klausies, dēls, ko tev pamācīšu, lai tu varētu dabūt rudzu jel sēklas tiesai. Nojumi pusrijas un izkūli no jauna vecos jumta salmus; redzēs, cik tur būs vēl graudu iekšā.” Dēls darīja, kā lika tēvs: nojuma pusriju un izkūla no jauna vecos jumta salmus, un dabūja — veselu stopu rudzu graudu. To izdarījis, dēls gāja atkal pie tēva pagrabā un sacīja, ka viņš izkūlis iz veciem rijas jumta salmiem veselu stopu rudzu. Iēvs sacīja: “Nojumi otro rijas pusi un izkūli no jauna vecos jumta salmus; redzēsi, cik tur būs vēl graudu iekšā.” Dēls darīja, kā lika tēvs: nojuma otro rijas pusi un izkūla no jauna vecos rijas salmus, un dabūja atkal veselu stopu rudzu graudu. Nu tēvs sacīja: “Iesēj nu rudzus!” Dēls iesēja rudzus, un tam otro vasaru izauga ļoti brangi rudzi, kas tam deva jau labi daudz sēklas nākošam gadam. Veča dēla rudzus redzēdami, visi bada zemes ļaudis brīnēt brīnējās. no kurienes cēlušies rudzi, jo nevienam citam nebija ne graudiņa.

Izdzirda par šiem rudziem pats zemes lielskungs, pavēlēja atsaukt pašu rudzu audzinātāju un prasīja: “Kur tu ņēmi vesela rudzu lauka, jo nevienam pašam visā zemē rudzu nav ne graudiņa?” Padomāja dēls brītiņa un, dūšu saņēmis, izteica visu, kas bijis: ka vecais tēvs tam devis laba padoma. Bet lielskungs nu prasa: “Kur tad tavs tēvs ir, ka nemaz neredz?” Dēls atbild: “Es to turu pagrabā.” — Nu tik liels kungs un visi citi tās zemes ļaudis palika gudrāki, redzēdami, ka arī veči der — der labam gudram padomam. No tā laika nekur vairs ļaudis negalināja savus nespēcīgos večus.

(Lejas pagastā Valkas apr.

29,   2, Ib Kurmju mājās Fr. Mūrnieks uzr. 1879. g., Brīvzemnieka kr.)

Vecos senlaikos kādam saimniekam nebijis neviena grauda rudzu sēklas, ko tīrumā sēt. Viņš staigājis noskumis. Te pienācis vecs vīriņš — kamdēļ tik noskumis? 'lā un tā. Vecītis sacījis: “Tev ir rijas jumts no salmiem — noplēsi šo, izkūli salmus, tur dabūsi sēklu, kaut ir mazumiņu. Tad kāpi zirgam mugurā un izsēji, zirgā aulēkšodams, šo sēklu pa visu lauku” Labi, — darījis tā — noplēsis rijas jumtu, izkūlis vienu stopu rudzu, tad zirga mugurā sēdēdams, lēcis un sējis vispār laukam. Un otrā gadā bijuši rudzi biezum biezie.

Par vīru un sievu skābiņu ķērnē

29, 2, 2 (Koknesē J. Sproģis uzr.. Brīvzemnieka "Mūsu tautas pasakas")

Bija reiz vīrs un sieva. Abi dzīvoja lielu lielā nabadzībā — skābiņu ķērnē, jo citas pajumtes tiem nebija. Pie tam tie dzīvoja gaužām nesaticīgi: vienādi vien ķildojās, lamājās, plūcās un žēlot žēlojās par savu trūcīgu dzīvi. Reiz viņiem atskrēja melns putniņš — acīm, kas zibēt zibēja un sacīja: “Ko jūs še ķildojaties un žēlojaties: es gribu jums sagādāt labāku dzīvi. Kad jums manis vajaga, tad paplaukšķinājāt tikai rokām un pasaucāt šādiem vārdiem: “Zelta putniņ, saules staros! Zelta putniņ, mēneša staros! Zelta putniņ, šurpu turpu!” To sacījis, putniņš pazuda. Vīrs ar sievu drīzi vien darīja tā, kā bija pamācījis putniņš. Tie paplaukšķināja rokām un sacīja: “Zelta putniņ, saules staros!…” un tā tāļāk. Putniņš tūdaļ bija klāt — paņēma vīru ar sievu, izveda iz skābiņu ķērnes; ieveda brangā mājā un teica: “Še jūs dzīvosit labāki, še plašāk.”

Padzīvoja vīrs ar sievu kādu laiku brangā mājā, un viss tiem še sākot patika ļoti labi. Bet drīzi apnika abiem arī brangā mājā, un tie ķildojās, lamājās, plūcās un žēlot žēlojās kā senāk, jo tiem gribējās citas, vēl labākas mājas. Tie paplaukšķināja atkal rokām un pasauca: “Zelta putniņ, saules staros!…” Putniņš atkal bija klāt — paņēma vīru ar sievu, izveda iz brangās mājas, ieveda kunga ērbegī un sacīja: “Dzīvojat še mierīgi, godīgi; še jums netrūks nenieka!” Un tiešām, vīrs ar sievu nu dzīvoja kā bagāti kungi — viss tiem bija pilnā mērā: bagāti apģērbi, gārdi ēdieni, dārgi vīni un visādi saldumi. Sākot tie gaužām priecājās par jauno, jauko dzīvi.

Bet kādu laiciņu labi padzīvojušiem, tiem arī še viss apnika. Un ņēmās tie, tāpat kā senāk, ķildoties, lamāties, plūkties, kā arī še trūkstot šis un tas, ka gribētos tiem vēl labāku dzīvi. Ta domādami, tie atkal paplaukšķināja rokām un pasauca: “Zelta putniņ, saules staros!…” Putniņš, zināms, bija atkal klāt un vaicāja: “Nu, ko tad jūs vēl gribat no manīm?” Vīrs ar sievu tūdaļ sāka ķildoties. Vīrs kliedza: “Man gribas būt par ķēniņu!” Sieva brēca: “Man gribas būt par pašu Dievu!” Ķildojās, lamājās abi un tikko nesāka jau plūkties. Putniņš klausījās un galā dusmīgs sacīja: “Es jūs izvedu izskābiņu ķērnes un ievedu brangā mājā — jums apnika! Es jūs pacēlu par lieliem kungiem, devu jums kungu dzīvi —jums apnika! Nu tagad jūs, nepateicīgie plānprātiņi, kārojat būt par ķēniņu un pat par Dievu. Eita atpakaļ savā skābiņu ķērnē! Tāpat nu skābstat tur visu mūžu, tāpēc ka ne ar ko nekad nebijāt mierā un saticīgi savā starpā.” Un vīrs ar sievu dzīvoja atkal kā dzīvojuši — skābiņu ķērnē.

Lielā pupa

(Dzirciemā Emsts Birznieks uzr.,

29, 2, 3 slāsi. Krišs Roze, JLB RNIII R. kr. )

Dzīvoja reiz divi kaimiņi: viens krietni pārticis, bet skops, otrs ļoti nabags, bet devīgs. Skopais, bagātais nevīdās iedot nabadziņam ne maizes kumosa, bet nabadziņš ikreizes dalījās ar katru nabadzībā. Kādā vakarā atnāk pie skopā saimnieka vecs, sirms ubadziņš un lūdz naktsmājas un vakariņas. Skopais nedod: kas visus ceļa gājējus varot pieguldīt un pieēdināt; iesākšot tik vienu barot, tad nākšot cits pakaļ citam un noēdīšot viņam vaj pat visus matus no galvas. Nabadziņš aizgāja uz otrām mājām pie nabagā saimnieka. Šis tūliņ, neprasījis, ienes nabadziņam čubu maisu un aicina pie galda ēst sausi vārītas pupas. Nabadziņš paēd, izguļas un no rīta. projām iedams, iedod saimniekam vienu pupas graudu un saka, lai to iestāda.

Saimnieks arī taī pašā dienā to iestāda. Otrā rītā pupa jau mājas augstumā un pilna raibiem ziediem. Trešā rītā pupas lielie, žuburainie zari pilni melnām pākstēm kā piebērti — pākstes sprāgst vaļam, un pupas birst zemē. kā balts vien. Saimnieks nespēj pupas ne pievākt. Otrā rītā pupai atkal raibi ziedi, un atkal otrā rītā melnās pākstes sprāgst vaļam, un pupas birst kā krusa zemē. Pupu pircēji brauc no visām malām, tā ka nabaga saimnieks var tikko paspēt naudu vien saskaitīt.

'Iā tas iet līdz pat pirmajam sniegam. Nabaga saimnieks nu ir bagātāks, nekā pats lielskungs. Viņa skopais kaimiņš par to sāka skumdēt. “Kas tad

nekait nabagam iedot vienreiz paēst, tad par to var palikt tik bagāts! Kurš to nedarītu?” tā skopais saimnieks vienmēr citu priekšā runā. Nākošā rudenī ap to pašu laiku pie skopā saimnieka atkal kāds nabags un lūdz naktsmāju un paēst. Skopais saimnieks tūliņ uzprasa nabagam, vai viņam esot pupa, ko dot par naktsmājām? Nabadziņš atteic, ka viņam esot gan pupa. “Dodi šurp pupu, tad vari palikt pa nakti!” Nabadziņš atdod saimniekam pupu un liekas gulēt.

Otrā rītā saimnieks tā grib stādīt pupu, ka nevar ne sagaidīt, kamēr nabags aizies ar savu godu, sāk jau viņu dzīt projām. Nabadziņš aiziet — saimnieks steidzas pupu stādīt. Viņš stādot mana, ka pupā kas kustas. “Jāpasteidz,” viņš domā, “stādīt! — dīglis jau līdīs patlaban ārā.” Otrā rītā jau pupa izauguse mājas augstumā un izplātījuse zarus pār visām ēkām. Visi žuburainie zari pilni raibiem ziediem. Saimnieks saaicina visus savus radus, piederīgos uz rītdienu pupas ievākt.

Nākošā rītā ar mazu gaismiņu jau saimnieks sētā un tik gaida, kad pupas melnās pākstes sāks sprāgt un pupas virsū birt. Pākstes arī sāk sprāgt, bet nebirst vis pupas, kā viņš to gaidījis — birst lieli zaļi tārpi un ēd, kur tik pietiek. Skopais saimnieks no tam tā pārbijās, ka turpat pakrita un nevarēja vairs nekur aizbēgt. Citi māju cilvēki gan aizmuka projām. Kad tie otrā dienā atnāca atpakaļ uz mājām, tie neatrada ne pupas, ne saimnieka, ne cita kāda dzīva radījuma visā mājā. Tārpi visu bija saēduši, atstādami tikai kailas sienas, un tad paši pazuduši.

Vadmalas baķis

(Dzirciemā Em.sts Birznieks uzr.,

29,  2, 4 stāst. Ernests Lasmans, JLB RNIIIB. kr.)

Bagāts saimnieks un nabadziņš dzīvoja netālu viens no otra. Pie bagātā saimnieka atnāk vecs vīriņš un lūdz naktsmājas. Bagātais nedod — saka: “Ko es ar tevi iesākšu, ko tev došu? EЈji tur pie mana pušelnieka, tas tevi uzņems uz to labāko!” Vecais vīriņš aizgāja pie nabagā saimnieka, un šis patiesi viņu laipni uzņēma. No rīta, prom iedams, vecais vīriņš teica: “Par tavu labo sirdi tev šodien visu dienu tas būs, pie kā tu vispirms pieķersies.” Saimnieks ne to ievēroja, ne par to ko domāja.

Atnāca skroderis šūt. Saimnieks paņēma vadmalas baķi, lai dotu skroderim, un sāka to līt vaļam. Tina, tina, bet nemaz attīt — pietina pilnu istabu. bet baķis kāds bijis tāds ir. Pievilka ar vadmalu pilnu sētu, bet baķis vēl neplaka. la tas gāja līdz pat vakaram. Visa sēta un apkārtējie lauki bija pievilkti ar vadmalu. Nabagais saimnieks nu ir bagāts. Otrs saimnieks, to izdzirdējis, atnāk un izprasa visu, kā viņš ticis pie tādas bagatības. Šis izstāsta un pateic arī, ka nabadziņš pēc gada laika atkal solījies pienākt. “Vadzi, tad atsūti viņu pie manis arī!” otrs saimnieks lūdz.

Otrā gadā atnāk atkal vecais vīriņš pie pērn apdāvinātā saimnieka, šis saka, ka viņa kaimiņš to arī reiz gribētu pārguldināt pie sevis. Vecais vīriņš aiziet pie kaimiņa. Šis tik priecīgs, tik priecīgs — uzņem vecīti uz to labāko. No rīta vecais vīriņš, projām iedams, saka: “Ko tu pirmo šodien iesāksi, tas tev paliks tā uz visu dienu!” Vecais vīriņš aiziet. Saimnieks uz to tik bija gaidījis. Viņš izsteidzās vēl ārā nolaist ūdeni un tad tūliņ grib sākt skaitīt naudu. Bet pie tam viņš netika: kā sāka laist ūdeni, tā laida visu cauru dienu līdz pat vēlam vakaram.

Izlutinātais puika

(Dzirciemā Ernsts Birznieks uzr.,

29, 2, 5 slāst. Bille Freibcrga, JLB RNIII R. kr.)

Kādai mātei bija viens vienīgs puisēns, tā ap astoņi gadiem vecs. Viņa to dikti mīlēja un visādi lutināja. Ko tik puisēns iegribējās un tiepās, to māte tam deva. Kad atnāca žīds ar smuku nūju, un puisēnam nūja patika, tad māte jau arī lūkoja žīdu piedabūt, lai tas nūju atstājot. Ja ubadziņam bija pātaga, un puika to ieraudzīja, tad gāja meldiņš vaļam, kamēr māte, vai nu ar labu, vai ar (aunu, izdabūja no ubadziņa pātagu un atdeva puisēnam. Reiz ienāk vecs vīriņš, tam galvā spoža cepure. Puika, līdzko ierauga cepuri, tūliņ to paķer un vairs neatdod. Vecīts taisās iet projām, bet puika ne par ko nedod cepuri ar labu.

“Paņemat, večiņ, šinī reizē kādu no mana vīra cepurēm, puika jau jūsējo ne par ko vairs negrib atdot. Citā reizē, kad atnāksiet, tad atkal pārmainīsim, tad puika būs apnicis un atdos.”

Vecīts neņēma nevienu no vīra vecām cepurēm, bet aizgāja ar pliku galvu projām. Vējš nopurināja vien vecīša sirmos matus, tam pa sētu aizejot. “Nevajadzēja tev ņemt vecīša cepuri, tu redzi, kā vējš purina viņa sirmos matiņus.” Puika uz to neklausījās, bet tik bāza spožo cepuri galvā. Uz reizi puika sāka kliegt: “Vai, vai, mem, mem, galva deg, galva deg!” Māte sabijusēs paskatās uz puiku, bet nekā neredz. Viņa paķer cepuri un skrej vecīšam pakaļ, bet tas pazudis, tā kā ūdenī iekritis. Arī cepure viņai izzūd no rokām. Māte nu skrej atpakaļ pie puisēna, bet tas ir gultā nomiris.

12.   virkne. 30. Jocīgās, zobgalīgās pasakas

Vārna laidās, laidās — nenolaidās

30. 2, la (Zaļeniekos Hibšmaņu Edžus uzr., JLB RN V R. kr.)

Ceļinieks apmaldījies ziemas laikā pa mežu braukdams. Maldoties viņam pienācis vakars, kur sācis putināt. Pēc ilgas braukšanas nokļuvis pie kādām mājām. Viņās iegājis, lūdzies nakts mājas. Bet mājnieki tikai tad atvēlējuši nakts mājas, — kad ceļinieks apsolījies visu nakti stāstīt pasakas. Drusku apsildījies, bija tam jāstāsta, un apsēdās visi mājas ļaudis ap nogurušo ceļinieku. “Bet pirms iesāku,” uzņēma viņš, “es nosaku visiem, ka nav nevienam brīv mani jautāt, kamēr stāstu. Tiklīdz mani kāds pārtrauks — neturpināšu vairs pasakas — iešu gulēt.” Visi bij mierā ar nosacījumu, un ceļinieks stāstīja:

“Reiz gāju caur mežu, caur lielu mežu; jā, es gāju caur biezu, biezu mežu. Te uz reizi laižas vārna, viena melna vārna. Un vārna laižas, laižas, nenolaižas — te tik viņa laižas un tik laižas, gan zemāku, gan augstāku un vārna, tā melnā vārna, laižas, laižas, nenolaižas, tā vār…” “Nu, vai tad cils nekas nenāks?” jautāja kāds no klausītājiem. “Kad jūs man starpā jaucaties, tad, kā noteicu, vairs nestāstīšu,” atteica ceļinieks, likās uz silta mūrīša un gulēja netraucēts līdz nākošam ritam.

Baltā vista

30, 2, lb (Upilis uzr., D. L. eln. p. 1892.)

Kad kādam uzmācas, lai stāsta pasakas, bet viņam stāstīšana taī brīdī nav īsti pa prātam, tad viņš sāk klausītājus dažādi jokot: “Nu klausaties! — es jums stāstīšu pasaku par balto vistu. Vai jau zināt pasaku par balto vistu?” Kāds no klausītājiem atsaka, ka nezinot. “Tad tik nemaisaties starpā un nejaucat man! Vienreiz bija balta vista, viscaur balta vista, melnuma nekur. Vai jūs arī kāds tādu baltu vistu redzējuši?” Klausītāji atbild, ka nav redzējuši. “Nu man atkal sajauca —jāsāk no gala: Vienreiz bija balta vista, viscaur balta vista… Bet vai jūs arī klausāties?” Ja nu klausītāji atbild, ka dzirdot visu, lai tik stāstot tālāk, tad atkal sajaukts un pasaka jāsāk no gala; ja neatbild, tad stāstītājs vairs nesaka tāļāk. “Ko tad man vērts stāstīt, kad neviens neklausās.” Ar to pasaka, vairāk reizes no gala atsākot, beidzas.

Vecais vīriņš un pūce

30, 2, Ic (Upīti.s uzr., i&gt;. L. etn. p. 1892.)

Bija reiz vecs vīriņš. Nu ko tāds vecs vīriņš lai dara? Viņš aiziet uz mežu, noķer pūci, pārnes mājās, noliek galda galā, pats apsēžas otrā galda galā, skatās viens otram acīs un smejas, skatās un smejas. Pūce skatās uz vīriņu un smejas, vīriņš skatās uz pūci un smejas. Stāstītājs smejas, klausītāji smejas līdzi un tā pasaka beidzas.

Kungs un aitas

30, 2, Id (Upīti $ uzr., D. L. etn. p. 1892.)

“Es jums teikšu jauku, jauku, garu, garu pasaku par kungu un aitām. Reiz kungs nopirka veselu ganīkli aitu un dzina pāri šauram tiltam. Aitas tik varēja pa vienai likt pāri. Kamēr tāds bars pāriet, tur aiziet labs laiks. Tādēļ nogaidīsim, kamēr viņas pāries, tad teikšu tālāk.”

Vecs vīriņš — vēžotājs

30, 2, le (Upītis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

“Vecs vīriņš sataisījās iet vēžot. Viņš sadabūjis lecīšus, piekabināja tos pie ķeselēm (krītiņiem), ielika ķeseles ūdenī, un pats gaida. Vēzīši lien un rāpo, rāpo un lien, viņš lūr un skatās, skatās un lūr. Un vēži lien un rāpo, rāpo un lien un vīriņš lūr un skatās, skatās un lūr…” Ta atkārto, kamēr klausītājiem apnīk.

Virs sievas darbos

30, 2, 2a (Dzirciemā Kreicberģis uzr., A. L. P. kr.)

Vīrs sievai sacīja: “Mīļā sieviņ, padari līdz pusdienai visu, kas pa mājām darāms, ka pēc pusdienas vari nākt pie siena.'’ Šī atbild: “Jā, jā, mīļais vīriņ, bet šodien tas nevar sanākt — man jāmazgā drānas, jāķērnā sviests, jācepj maize un tad vēl pie siena — to nevaru!”

“Nevari, nevari!” vīrs atrūc, “nu tad eji tu uz pļavu, es tavus darbus līdz pusdienai apņemos padarīt un pavakarē vēl būšu pie siena.” Labi, — samijās — sieva aizgāja uz pļavu vīra darbos, vīrs palika mājā sievas darbos. Bet vīrs sadomāja — ko tā gari locīties — padarīs visus darbus uz reizi labāki. Un nu pienesa drānu kubuli pilnu ar ūdeni, samērca drānas, uzsēja sviesta ķērni mugurā, maizes abru pierāva pie drānu kublas labi tuvu un tad sāka strādāt: kājām — abrā iekāpis — mīcīja maizi, rokām mazgāja drānas un ar muguru — locīdamies — kūla sviestu. Iesākumā nekas — veicās itin labi; bet, kad sviests bija sakūlies un lielā muskulā sāka pa ķērni dauzīties, tad itin piepeži atsprāga ķērne vaļā, un šim viss ķērnes piens aizlīst aiz kakla. Kā aizlīst aiz kakla, tā šis ar joni saraujas un apgāž drānu kublu taisni maizes abrā iekšā. “Nu, tu piķis!” šis nospļaujas, “laime, ka neviens neredzēja!” Bet, kur nu neredzēja — taī pašā brīdī veras durvis vaļā — sievas māte atnākuse pie meitas šo to aprunāties, un tā nu ierauga, kas te par lietām. Bet znots bij manīgs — viņš tev tāds ķērnes pienaiņš, mīklaiņš ies sievas mātei rādīties — noslēpjas, kur pielicis un ātrumā ielec — par nelaimi — cūku dzēriena traukā. Sievas māte ienāk, izgrozās — vai tevi! kāda apgriezta pasaule: maizes mīklā sārms, melni krekli, ķērnes piens pa grīdu, kur nekur un cūku traukā cilvēks mazgājas, nenoģērbies ar ķērni mugurā. Viņa, nabadzīte, saņem jau rokas un sāks Dievu lūgt, ka znots ārprātā; bet te — par laimi — nāks arī meita no pļavas mājā — azaidā — un tā nu pilnā kaklā sāk smieties, stāstīdama mātei: tā un tā. Bet vīrs, no cūku dzēriena izrāpdamies, tad atzinās gan: “Es labāki cauru vasaru viens pats pie siena dzīvoju, nekā otrā reizē ar sievas darbiem apkraujos.”

(Pieskaras gub. Latviešos

30, 2, 2b Kartiņa Kuzņecova uzr., Brīvzemnieka "Mūsu tautas pasakas”)

Kāds vīrs vienumēr pukojās, ka sieva tam ļoti maz palīdz pie lauku darbiem. Tas mēdza sacīt: “Ko gan dara saimnieces vasaru pa mājām! Lopiņi ganos paši paēdas; tikai to viņas zin, ka slinkot, pie putras katla stāvēdamas; un, kura nav sliņķe, tā muļķe, kas neprot iedalīt savus darbus, kā tos drīzāk padarītu. Lai laiž mani tikai vienu dienu sievas vietā, tad redzēs, ka līdz pusdienai it viegli būs padarīti visi darbi, kas sievai pietiek visu dienu strādājami, tā ka vakarā, it kā būtu nopūlējusies, negrib nedz parunāt, nedz pasmieties.”

Kādā rītā vīrs saka sievai: “Sieviņ, šodien atnāci uz pļavu kaltēt sienu!” Sieva atbild: “Nē, šodien nevaru: jāmazgā drēbes un sviests arī jākuļ, arī maize vakarā jāiejauj, bet miltu nav — jau vakar iebēru krāsnī puspūru rudzu — tie jāsamaļ.”

“To visu var padarīt rīta pusē un pēc pusdienas atnākt pie siena — pļavā.”

“Nu, padari tu to, ja vari; es to nevaru!”

“Labi. eji tu pļavā pie siena, es visu to kā nieku padarīšu līdz pusdienai.” Un sieva aiziet uz pļavu pie siena, un vīrs paliek pie sievas darbiem mājās. Viņš ņēmās dūšīgi vien strādāt, bet drīz nomana, ka darbs nav tik lēti un drīz vaļājams, ja to dara katru savrup, pēc kārtas. Tam iešaujas prātā — vai tad sievas darbu nevar visu vienā reizē darīt; liels grūtums pie tam jau nevar būt. Vīrs paņem rudzus, noliek pie dzirnavām, tad — ūdeni atnesis, — lej baļļā, liek drēbes iekšā un — kājas noāvis — kāpj baļļā: pēdīgi krējumu ar visu trauciņu uzsien uz muguras un sāk strādāt — rokām maļ, kājām mazgā drēbes un kustēdamies, gudrinieks, domā, ka sviests pats no sevis uz. muguras sakulsies. Vīrs strādā visiem spēkiem un lielā darbā ne manīt nemana, ka krējums lītin līst no trauciņa ārā pa kaklu, pa pleciem, pa muguru uz leju.

Piepeži lielais strādnieks ieskatās baļļā un redz, ka ūdens tīri balts ar krējumu; apskatās sevi pašu — drēbes visas baltas un slapjas. Ko nu darīt? Viņš ņem krējuma trauciņu no muguras zemē un iet meklēt citas drēbes, ko apģērbt. Bet tikko viņš taisās noģērbt savas slapjās krējuma drēbes, te ierauga sievas māti nākam ciemoties. Nu vīrs sprukās, jo tādam taču kauns rādīties sievas mātei. Ko nu darīt, kur paglabāties? Te tas ierauga kaktā lielu grozu, kur sieva krāj spalvas spilveniem — ātrumā viņš tur čapts — iekšā.

Sievas māte ienākuse brīnās: “Ak tu žēlīgais tētīt, tavas nekārtības! — Vai tad Maija jau pavisam palaidniece? Par tādu jau to nebiju audzinājuse. Bet, kur tad tā pati? — Maj, Maj, kur tu esi? Vai tu jau visu samaņu zaudējušo? Vai kaunu maizē apēduse? Drēbes aukstā, netīrā ūdenī, milti ap dzirnavām saplekšināti, — krējums izlaistīts. Maj, Maj, mana meita, kur tad tu pie joda esi? Nē, tas no labā; te jau vai pats ļaunais savus nedarbus strādājis — jāapskatās viss it labi…” Izbrīnījusies, vecene iet uz dibenu un ņemas aplūkot un izmeklēt visas malu maliņas. Pie spalvas groza pienākušo, tā atkal brīnās: “Grozam arī slapjas malas — vai pat spalvas būs pielaistītas.” Ta sacīdama, tā ķer ar roku spalvās, — bet te znots ar joni no groza ārā un pa durvīm laukā. Sievas māte pārbijusies nepaspēj ne krusta sev priekšā aizmest un steidzas, cik vien vecās kājas nes — uz mājām projām.

Labu gabalu aizšmaukuse, tā sastop ceļā savu meitu, kas nekā laba no vīra sievas darbiem neparedzēdama, steidzas arī mājup. Māte meitu ceļā ieraudzījuse, atkal brīnās un negrib savām acīm ticēt, ka meita māju atstājuse vai pašam ļaunajam. Bet meita mierina māti un aicina, lai nāk tai līdz, jo viņas vīrs taču būšot tām paraudzījis labu azaidu… Bet arē: te nāk jau arī pretī pats mājas saimnieks, kas pa tām starpām bija jau paspējis pārģērbties, notīrīties un nosausināties. Sieva tam prasa: “Nu, vīriņ, kas tad būs ar azaidu?” Vīrs atbild: “Kā, sieviņ, tu jau šorīt, pie siena iedama, man nekā nebildēji par azaidu.” Sieva: “Vai tad tu, pie darba iedams, kādreiz bildini par ēdienu, bet, kad nāci mājās, katru reiz ēdiens kūp uz galda.” Vīrs: “Lai piķis rauj visus tos nieka sievas mājas darbus! Iešu labāk uz lauku, tur zinu — kad strādāju, tad darbs iet uz priekšu; bet te: jo ātrāki gribi uz priekšu, jo darbs iet atpakaļ.”

Žagatas oli ņa

30, 2, 3a (Dzirciemā Kreicberģis uzr., A. L. P. kr.)

Zēns ganīja lopus ceļmalā un uzgāja eglē žagatas bērnus. Viņš izņēma tos un gribēja nomocīt; bet viņam iežēlojās par nabadziņiem — atlika atpakaļ. Tad vecā žagata par to atnesa mazu oliņu un ielika zēnam cepurē. Zēns oliņu glaudīja, grozīja, beidzot ieņēma arī mutē; bet kā ieņēma mutē — palika neredzams. Taī brīdī brauca ķēniņš garām un brīnījās — drīzi zēns parādās, drīzi pazūd — kas tas? Nu viņš aptura zirgus, piesauc zēnu klāt un paņem līdz par sulaini.

Bet ķēniņam bij skaista meita; tā sulaini iemīlēja un lūdzas tēvam, lai atvēl to precēt. Ķēniņš gan negribēja; beidzot — ko taču darīs — atsaka: “Ja labāka nedabūsim, precēsi arī to pašu sulaini!” Labi, — tā paliek. Te, kā par nelaimi, atkuļas kaimiņa ķēniņa dēls un izjauc zēnam visu lietu; ķēniņa meita gan bučo tēvu: lai apžēlojas, lai neprecina pie nepatīkama; bet tēvs itin dusmīgs: “Tev gana zēns labāks, nekā ķēniņa dēls? Vai gluži muļķe esi?”

Neko darīt — jāiet ar ķēniņa dēlu pie altāra. Bet zēns, ieņēmis oliņu mutē, iet līdz. Un, kā nu mācītājs laulādams ar izstieptu roku kaut cik pagrasījās, norādīdams no šīs zemes pīšļiem uz turienes godību, tā ikreizes neredzamais sulainis iekrauj tikai ķēniņa dēlam ar dūri pa pieri. Šis — kā jau nu brūtgāns — tādā reizē — nolaidis acis — domā: mācītājs, tas sitējs un sāk jau pukoties, bet vēl pacieš. Te pašā taī vietā, kur mācītājs vaicā brūtgānam: “Vai gribi ņemt jeb negribi?” zēns kraus tā šim pa degunu, ka acis vien nomirkšķināja, un brūtgāns to vien attapa iesaukties: “Negribu, negribu!” un tā pa durvīm ārā. Ķēniņš redz — šis aizmūk — sauc to pašu sulaini un liek laulāt — vai tad nu meitu pametīs apsmieklam nelaulātu? Un tad salaulāja arī; vēl mācītājs pats teica, kad laulību beidza: “Jā, to es arī nu saku: kam Dievs ir nolēmis sajūgties, tiem ne velns vairs pa degunu nedauza!”

(Bramberģnickos Pogu Jānis 30, 2, 3b (Bechmanis) uzr., Brīvzemnieka “Mūsu lautas pasakas”)

Vecos laikos kāds zēns ganīja mežmalā lopus. Pa mežu staigādams, viņš atrada žagatas ligzdu ar četriem bērniem. Nedarbis zēns izņēma žagatēnus no ligzdas un jau taisījās tos pakārt ganības malā pie sklandām (sētas kārtīm). Te tam piepeži palika žēl mazo nevainīgo putniņu — viņš tos aiznesa atpakaļ ligzdā. Ligzdā putniņus liekot, viens no tiem, it kā par pateicību, izmeta no knābja zēnam rokā pelēku oliņu. Ar oliņu visādi rotādamies, zēns to arī reizām iebāza mutē. Bet, tikko oliņa viņam bija mutē, viņš nomanīja, ka lopiem un cilvēkiem tapa neredzams.

Kādu dienu gadījās gar to pašu meža malu garām braukt kādam kungam. Kungs redz, ka gana zēns, oliņu mutē ņemdams, paliek neredzams un paņēma brīnišķīgo zēnu līdz ar visu viņa oliņu. Kungs paturēja zēnu pie sevis par sulaini, kamēr tas izauga liels vīrs. Kungam bija viena vienīga, ļoti skaista meita. Šī aplam iemīlēja sulaini, bet tēvs to bij apsolījis kādam bagātam, bet nelabam kungam, un neklausījās nebūt, ko meita lūdzās. Visi jau sataisījās uz kāzām — pie brūtes tēva. Bet sulainis nu gudroja un gudroja,

kamēr izgudroja stiķi, kā izglābtu savu mīļāko no bagātnieka nagiem. Viņš pagādāja sev mazu vālīti, ieņēma oliņu mutē un nostājās bajāram blakus.

Kad nu mācītājs, spēcīgu laulības ruņu runādams, paceltu pirkstu brūtgānam pretim kratīja — spēra neredzamais sulainis šim ar vālīti pa degunu. Pēc pirmā vilciena bajārs gan vēl nekustēja, lai arī deguns jau metās zils. Bet, kad dabūja vēl pāri reizes pa degunu, tad zils. melns metās uz pašu mācītāju: kā tas drīkstot viņam degunu dauzīt!… Laulāt nesalaulāja — bajārs aizgāja un neprecējās vairs nekad, jo laulību viņš jau nevarēja izturēt. Beidzot sulainis dabūja apprecēt savu skaisto, iemīlēto līgaviņu — kungu meitu — un palika pats par bagātu kungu.

Kā kungs kumeļu perējis

(Lielvārdē Krogzcma Mikus 30, 2, 4 skolēns Bērziņš uzr., Brīvzemnieku "Mūsu tautas pasakas")

Bija reiz kungs, kas vairāk nekā nemīlēja šinī pasaulē, kā tikai zirgus. Kungs to vien tīkoja, lai viņam būtu tādi zirgi, kādi nevienam citam cilvēkam. Kur vien dzirdēja tirgu turam, turp kungs laidās projām — un kaut arī pate cienmāte gulētu uz nāves gultu… Reiz lielais zirdzenieks atkal jāja uz tirgu un satika zemnieku, kas gurķus veda vezumā. Kungs prasīja: “Ko tu tur ved?” Zemnieks, liels gudrinieks, atteica: ‘‘Es vedu tādus pautus. no kuriem var izperēt kumeļus — kādu vēl nevienam nava.” Kungs prasīja, lai tam parāda. Zemnieks arī parādīja. Kungs no šiem “pauliem” to labāko izmeklējis, jautā: “Cik maksā tāds pauts?” Zemnieks, liels gudrinieks, atbild: “Trīs simts rubļus!” Kungs izvelk naudas maku un aizmaksā trīs simts rubļus. Projām braucot, zemnieks, vēl atgriezies atpakaļ, pieteic: “Pauts jāieliek podā un pašam jāsēd virsū, kamēr izperē; ja kāds sāk prasīt, tad tik brīv atbildēt: Iprrru!" 'Iā nu viņi abi izšķīrušies, aizgāja katrs uz savu pusi.

Kungs, mājā pārnācis, tūdaļ uztupās uz podu perēt. Cienmāte gan tam prasīja, ko viņš tur tik ilgi tupot, bet kungs tik nošņācās: tprrru! Par lādu ērmīgu atbildi saskaitusēs un zinādama, kāds vīrs, tā atstāja to mierā, lai tup — lika tam nest ēdienu, dzērienu un nerunāja vairs ne vārdiņa. Kungs perēja, perēja kādas trīs, četras nedēļas, bet ne nieka jau neizperēja: vīriņš pavisam panīka, un tam pēdīgi apnika perēt. Galā tas saskaities, pakampa savu podu ar visu. kas tur iekšā, aizskrēja uz. mežu un svieda dusmās podu ar gurķi žagaru sārtā iekšā. Pa tam zaķis, kur cēlies, kur ne, no sārta pa otru pusi laukā un ļipu pacēlis, mežā iekšā. Kungs gan no pakaļas kliedza: “Košiņ, košiņ, šuķiņ, šuķiņ!” Bet zaķis, troksni dzirdēdams, skrēja vēl jo žiglāki, kamēr pazuda mežā.

Nu kungs gāja noskumis uz mājām. Ceļā tas satika atkal to pašu zemnieku, no kura bij pircis gurķi par trīs simts rubļiem. Kungs nu žēlodamies stāstījis zemniekam, ka pavisam jau bijis izperējis kumeļu, kāds nevienam pašam nevaid, bet, ka pats. muļķis, to aizsviedis projām. Zemnieks, liels gudrinieks, papriekšu visu labi noklausījies, atbildēja: “la jau iet visiem tādiem muļķiem, kas ne kumeļa nemāk izperēt.” Mājās pārnācis, kungs nu tik izstāstīja visu savu bēdīgo likteni savai cienmātei. Šī, sava vīra muļķību dzirdējuse, nevarēja vairs to ieredzēt ne acu galā.

Gudrais puika

30, 2, 5a (Bērzonē Raudaviete uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Kāds puika vārījis namā putru. Kungam gadījies tur jāt garām. Viņš iejājis nama durvīs un prasījis puikam: a) Nu puisīt, kas te namā ir? b) Kas katlā? c) Kur tēvs? d) Kur māte? e) Kur brālis? f) Kur māsa?

Puika atkal atbildējis uz priekšējiem jautājumiem šādi: a) Pusotra vīra un zirga galva, b) C'its citu trenkājas, c) Aizgāja pastaigāties, d) Pērn bija raudāt, nu aizgāja dziedāt, e) Pusīgaisu — nepieder Dievam — ne velnam, f) Aizgāja medīt: kupj zvēru nošaus, to atstās turpat, kurš paliks dzīvs to nesīs uz māju.

Kungs sadusmojies par to, pastellējis puiku ar visu tēvu uz muižu, lai lielās mutes dēļ sodītu. Nu pie tiesas puika sacījis, ka šis tak taisnību vien esot runājis, jo: a) Es biju pusvīrs, kungs — vīrs un zirgam tik galva, b) Zirņi, c) levs aizgājis sēt — staigā pa tīrumu, d) Mātei pērn nomiruse meita — tad raudājuse; šogad dzimis dēls — nu dziedot, e) Brālis aizgājis ozolā doru dēt, esot bijis pusīgaisu un neesot nevienam piederējis, f) Māsa aizgājuse aiz nama blusīties: kuru blusu nokāva, atstāja turpat, kura palika kreklā — to pārnesa atpakaļ mājā.

30, 2, 5b (Nītauriešos Krūmiņu Jātus uzr., P. L. ein. p. 1893.)

Kāds prasījis: a) Kur siet zirgu? b) Kur tēvs? c) Kur māte? d) Kur brālis?

Viņam atbildēts: a) Sieni vai pie ziemas, vai pie vasaras, b) Aizgājis labam labu darīt, c) Tur, kur pērn dziedāt, tur šogad raudāt, d) Aizgāja uz mežu pīles šaut: kuļ u nošauj, to turpat atstāj, kura dzīva paliek, to uz māju atnes.

Mīklas uzminējums: a) Vai pie ratiem vai pie ragavām, b) Nav stāstītājam vairs atmiņā, c) Tur, kur pērn kāzas, šogad bēres, d) Blusīties: kuru blusu nokauj, atstāj turpat, kura paliek kreklā, to pārnes mājā.

Brīnuma putns

30, 2, 6 (Sēlpilē M. P. Lodziņš uzr., A. L. P kr.)

Reiz bija gudrs vācu kungs un gudra vācu cienīgā niate. Abi viņi bij lieli putnu mīļotāji un, kad padzirdēja kādu putniņu dziedam, tad pusdienām, veseliem cēlieniem nosēdās un klausījās.

Reiz kungs izgājis dārzā un dzirdēja, ziemas vidū, vienu putniņu tik jauki, tik jauki dziedam, ka nemaz atklausīties. Priekā viņš ietecēja pie cienīgās mātes un aizelsies stāstīja: “Velci kažoku, nāci klausīties^ — žību žābu, žību, žābu! tā viens putniņš aiz dārza dzied!”

Cienīgā aprāva kažoku, abi izskrēja klausīties — kas bija? vīri malcienā zāģēja malku, un tas nedzirdētais žību, žābu.

Vīra māte un vedekla 30, 2, 7 (lielkrūtē fr. fišers uzr., jlb rniir. kr.)

Kāda sieva gribējuse nonāvēt sava vīra māti, tādēļ ka viņa no liela vecuma nav varējuse vairs strādāt, bet gārdumus un mīkstumus vien gribējuse ēst. Viņa domājuse lielu laiku, kā varētu vīra māti nonāvēt. Te uz vienu reizi viņai iešāvies prātā — iekurt pirti un. kad pirts būs pilna ar dūmiem, tad ievest viņu tur iekšā, lai noslāpst. Kā domāja, tā darīja. Bet par nelaimi šī, taīs dūmos mocīdamās un slāpdama, iesākuse dziedāt:

“Sīvi dūmi — Dieva laisti.

Tie tīk manai dvēselītei;

Griķu putra, pienā virta (vārīta),

Tā māc manu dvēselīti.”

Jauņave, to dzirdējuse, domāja: “Nu labi! dūmos tevi nevar nonāvēt; izvārīšu tev griķu putru, rasi, tā tevi nobeigs.” Bet nekā! Vecene, iestrēbuse griķu putru, dzīvoja priecīgi savas dienas, līdz Dievs viņu no šīs pasaules aizsauca. Arī jauņave negribēja vairs veceni nonāvēt, baidīdamās, ka viņas nodoms netiktu zināms un viņai slikti neizietu.

Andreju naktī 30, 2, &lt;s’ (Kroņu Bērzniekos, Kurzemē, Treimaņu Jānis uzr., JL.B RN IV R. kr.)

Ja gribot precēts pāris zināt, kurš no viņiem nākamā gadā pirmais mirs, tad vajagot Andreju naktī uz kapiem iet, uz krustceļa nostāties un skatīties — vai vīrs, vai sieva uz kapiem ies. Kuru nu tur redz — tam tanī gadā jāmirst. Bet. kas to grib izmēģināt, tam to dienu jāgavē.

Kāds laulāts pāris — stāstīja Dēliņu Anna — dzīvoja lielā nemierā, tādās ķildās, ka tīri bailes uznākušas klausīties; viņi kāvušies un plūkušies, šķendējušies un lādējušies uz to pēdīgo.

Te ienāk uz pašu Andreju dienu kāda nabadzīte dāvanu lūgties un solās par tām noslēpumu par Andreju nakti atklāt. Šis noslēpums nu bija tas, ko mēs patlaban par Andreju nakti dzirdējām. Vīrs un sieva abi to ievēro.

Kad nu atnāk Andreju diena, tad abi gavē un ne viens, ne otrs ne ēd, ne dzer. Vakarā sieva klusiņām izlien pa durvīm un dodas pagūbis uz kapiem;

aptupuse uz. krustceļa, viņa skatās uz kapu vārtiem. Pēc tam arī vīrs apģērbjas un aiziet uz kapiem; bet nakts ir brīnum tumša. Vīrs krustceļam ir pāri gājis un nogājis pie kapu vārtiem. Tur viņš glūn (lūr), vai nāks viņa sieva? un patiesi! —viņš ierauga sievu uz krustceļa kūņojamies. Nu tik vīrs ar līkumu apkārt un projām uz mājām. Bet sieva arī vīru ir ieraudzījušo, ka tas pie kapu vārtiem ēnojies. Arī sieva, priecīgu dūšu, dodas uz mājām. Mājās pārnākuse, viņa atron vīru jau apgūlušos. Nevienu vārdu nesacījuse, arī viņa iet gulēt.

No rīta, uzcēlusies un azaidu apraudzījuse, sieva domā: "Ko nu beidzamo gadu tā plēsīsies — viņam jau tā kā tā jāmirst!” un sauc vīriņu mīļiem vārdiem uz azaidu. Vīrs arī pie sevis domā: “Ko nu beidzamo gadu vairs naidosies — viņai šogad tā kā tā jāmirst!” — atbild: “Jā, jā, sieviņ, es nākšu tūliņ! — man tikai pastalas raucenis jānobeidz.”

Vīrs, darbu nobeidzis, apsēžas pie sievas, un abi ir it mierīgi pie azaida. Kur citu reizi dzirdēja pārmetumus no vīra, ka maize kā ķiļķens, kas putrā vārīts, ka putra pievārīta, kāposti auksti, un atkal no sievas: “Ej, sprāgoni, ko murkšķi, ko vāries; tu sumpurni, vai tu jēdzi, kas silts, kas auksts; tu tikai zini pūt un gulēt un nevari no migas izlīst, kamēr bļoda nekūp uz galda!” — tur tagad ēdiens bij it pa prātam, un sieviņa priecājās, ka vīram tas tīk. No Andreju nakts pāris bija pagalam pārvērties un dzīvoja kā balodīši.

Andreju diena atkal pienāca; bet ne vīrs, ne sieva nenomira togad. Pie vakariņām sieva uzsāka: “Vai zini, vīriņ, tādas nabadzes tikai iet apkārt, tīri niekus un dzīvus melus čukstēdamas; vai atmini, ko pērn tā nabadze par Andreju nakti melsa? Es gavēju visu dienu, biju nakti uz kapiem un arī redzēju tavu ēnu; bet, paldies Dievam! — tu vēl esi dzīvs un vesels.” Vīrs apkampa sieviņu, viņu nobučoja un sacīja: “Es tāpat darīju — gavēju, biju Andreju naktī uz kapiem un arī tevi redzēju. Pateiksimies mīļam Dievam, kas mūs caur nabadzi uz īstu ceļu un pie atzīšanas vedis. To nepiemirsīsim!” Un viņi dzīvoja saderībā un mīlestībā visu savu mūžu.

Anneles brūtgāns

30, 2, 9 (Kroņa Bērzniekos Treimaņu Jānis uzr., JLB UN IV R. kr.)

Pa ziemas svētkiem bija Krača krogā balle, kurā arī bij ieradies kāds brīnum stiķots puisis. Šis apgājis Dēņu meitu — Anneli, tādu neprašiņu un piedevies viņai par brūtgānu. Annele arī ticējuse, ka tas viņu precēšot. Svešais brūtgāns cieti piekodinājis, lai tā no tam nevienam ne pušplēsta vārdiņa nesakot; viņš nākamu sestdienas nakti, pašā pusnaktī būšot viņu vest uz savām mājām, tādēļ lai viņa tikai it visu savu mantu jau saliekot lādē un lai neguļot, bet lai vaktējot pie loga. Vientiesīte klausījuse puisi — salikuse visu savu mantu šķirstā un sestdienas naktī uzģērbusies sēdējuse uz bcņķa pie loga, sava brūtgāna gaidīdama. Suns ierējās, ragus nočīkstēja un brūtgāns bija tiešām klāt.

Nu abi divi nogāja uz klēti, paņēma šķirstu katrs galā, stiepa no klēts ārā un uzlika uz ragum. Par to laiku sāka puteņi putināt. Brūtgāns ierunāja Annelei, lai viņa ļaujoties acis aizsiet; jo viņam esot pār h^i augstiem tiltiem jābrauc: tādēļ acis esot jāaizsien, lai galva nereibstot. Kā runāts — tā darīts — Annele ļāvās acis aizsiet, un nu brauca, cik ātri tikai vien varēja. Braucot brūtgāns Annelei stāstīja, ka viņa mājas esot uz matu tādas pašas kā Anneles mājas — tūliņ aizdurvē krāsns un pie krāsns mūriņš. Kad nu bija kādu pāru stundu tā braukājuši — gailis otrreiz jau dziedāja — tad Sprukstiņš — kā brūtgāns saucās — pieturēja un sacīja uz Anneli: “Kāpi nu ārā un eji istabā, jo nu esam mājās; ieeji un apsēdies pie krāsns uz mūrīti; kad es būšu zirgu nojūdzis un stallī ielaidis, tad es arī ieiešu!” Sprukstiņš nenojūdza vis zirgu, bet laida tikai projām, cik ātri vien varēja. Viņš nebija citur nekur braucis, kā tikai vien Anneles mājām apkārt (riņķī).

Annele, istabā iegājuse, atrada visu tāpat, kā savās mājās. Labi nosaluse, uznāca tai miegs — sāka žāvāties un žāvājoties teica: “Mūsu mājās jau guļ!” Nebija ilgi, kad gailis jau trešu reizi dziedāja un saimniece sauca: “Annele, Annele! nesi uguni iekšā!” Pārvestā runāja pate pie sevis: “Tapat Annele vārdā kā man! tāpat kambari, kā mūsu mājās!” Pate nu sāka it bārgi saukt: “Annele, kas tev ir? ko tu tur čubinies? kā tu nevari uguni ienest.” Annele atbildēja: “Es jau esmu tā pārvestā.”

“Ko tu tur muldi, vai nenesīsi uguni?” atsauc saimniece. Bet nekā — Annele arvienu atbild, ka viņa esot tā pārvestā. Nu saimniece, uzrāvuse lindrakus, sauc: “Vai Dieviņ! vai Dieviņ! kas nu noticis mūsu meitai? Jēku! Jēku! šķiļat uguni, nu vairs nav labi — mūsu Annele ir jukuse prātā!” Jēkus iešķīla uguni pulvera bundžā, aizsmēķēja pīpi un uzberza ogli uz pīpi; saimniece pārlauza skaliņu un iegāja pie Jēkus, kam smēķējot uguns sāka mest liesmu — piešāva skaliņu, kas tūliņ aizdedzās. Nu aizdedzināja garo skalu un iesprauda lākturī. Tad piegāja saimniece pie Anneles un prasīja: “Kas tev kaiš? kas tev noticis?” un, kad tā neatbildēja — viņa sāka vaimanāt: “Vai, Dieviņ, vai Dieviņ! nu vairs nav labi; nāciet ļautiņi, nāciet, skataities, vai viņa nav ārprātā — apģērbusies svētdienas drānās, sēž kā pate lielmāte?” Visi ļaudis, vīri un sievas, sacēlās, piegāja pie Anneles un prašināja viņu — kur gribot iet? kur bijuse? N11 Annelei kā plēve no acīm novēlās; viņa sāka raudāt un lamāt: “Ak tu manu žēlīgu dieniņu! kur 11u iešu? kur nu palikšu? Tas blēdis ir mani piekrāpis! Ak tavu zagli! —viņš mani ir apzadzis! Ak tu pagāns! ak tu velns! gan tevi ačgārnis ellē ieraus!”

Kad pirmā vētra bij pārgājuse, ņēmās Annele visu galu no gala izstāstīt, kas ar viņu noticis: kā Sprukstiņš viņai par brūtgānu — Krača krogā dancoji)! — piedāvājies; un šonakt viņu un viņas mantu uz savām mājām vedis; ka tagad viņa tikai saprotot, kādēļ viņš tai acis aizsējis — lai viņa nezinot, kur viņa braucot.

Nu viena sieva iedeva Annelei laidara lindrakus, otra vamžus un vilnaini, lai ģērbjas un varētu iet uz laidaru lopus apraudzīt; saimniece arī viņu nožēloja, sacīdama: “Lai, lai, Annele, lai viņš brauc pie devītā, tikpat kā viņam nav bijis, tā viņam arī nebūs; kad Dieviņš tev veselību dos un tu dzīvosi, gan tu atkal iedzīvosies vēl vairāk mantā, nekā tev līdz šim ir bijuse.” Gan pats un arī Jēkus apklaušinājušies apkārtnē pēc Sprukstiņa, bet neviens tāda ne redzējis, ne no viņa ko dzirdējis. Tomēr teiciens: “Es jau tā pārvestā!” vēl šo baltu dienu manā apgabalā dzirdams.

Precinieks

30, 2, 10 (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka “CGopiiHKb”)

Bija divi brāļi — tiem bija skaista, skaista māsa. Viņi baidījās, ka māsu neaizved precinieki, tādēļ guldināja to savā vidū. Tomēr ir tad to aizveda no maltuves; bet, lai nemuktu pie brāļiem atpakaļ, šie iesies aizvesto virvē un ļāva tikai tā staigāt. Te vienu nakti, kad precinieks atkal bija izlaidis aizvesto māsu pie virves laukā, brāļi ņemas slepus māsu atraisīt un iesien taī vietā kazu. Precinieks, novērojis, ka diezgan šī būs laukā bijuse, vilks virvi atpakaļ un ieguldinās līgavu taisni tūliņ gultā. Precinieks aptausta līgavu — atron, ka ragi tai. Šis pārbīstas — sauks mātei, kas turpat netāļu gulēja: “Māmiņa, manai sievai ragi!” Māte atbild: “Nekas, nekas, dēliņ: tā jau visām sievām.” Precinieks aptaustā atkal — atron pupus: “Māmiņa, sievai manai pupi!” Māte atbild: “Nekas, nekas — tā jau visām sievām.” Tāļāk precinieks vēl apmanījis kazai vilnu — sacījis: “Māmiņa, manai sievai vilna!” Bet māte atbild: "Nekas, nekas: tā jau visām sievām.” Tikai rītā šis pilnīgi noprata, ka nolaupītās skaistules vietā gultā kaza.

Slinkā sieva

30, 2, 11 (Ērgļos K. Bļaus uzr.. Brīvzemnieka “C6opHHKb”)

Reiz bija vīrs — tam bija briesmīgi slinka sieva. Te vīrs ieteiksies: “Kam tu nevērpi nemaz, sieva?” Sieva viņu ieved klētī, izņem no šķirsta vārpstu, rādīdama: “Skaties, vīriņ, vārpstiņa pilna.” Tad liek vārpstu atpakaļ, ņem to pašu otrreiz ārā, rāda atkal: “Skaties, te vēl otra vārpstiņa pilna. Ko tu mani vērpt skubini. Ej labāk uz mežu tītavas cirst, ka var vērpjamo notīt.” Drīzi tad vīrs arī ņēma cirvi, aizgāja uz mežu, bet sievai lika kažoku salāpīt, kamēr mežā būšot. Bet tiklīdz šis aizgājis, sieva ar līkumu vīram mežā pakaļ, uzkāpj biezā eglē ceļa malā un dzied par zīli: “Čī, čī, čī! kas tītavas cērt, tas drīzi mirs; kas kažoku lāpa, tas ilgi dzīvos.” Vīrs, izdzirdējis dziesmu, pārbijās un necirta vis tītavas — gāja atpakaļ uz mājām, uzlīda krāsns augšā un pats salāpīja savu kažoku.

30, 2, 12a (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzernflieka “CCtopmiKb”)

Reiz bija vīrs — tam bija slinka sieva — nevīžoja nekā strādāt. Visu, ko māte agrāk bija savērpuse, saauduse šai — tas viss jau bija noplīsis, apnēsāts. Te vienreiz ieteiksies vīrs: “Kaut jele pakulas tu vērptu!” Sieva atbild: “Kā tad — vērpju gan.” — “Nu, ja vērpi, kā tad nemaz neredzu?” — “Vērpju tad, kad neesi mājā.” Labi. Bet sievai aplam tiktos piekrāpt vīru un parādīt, ka vērpj gan. Reiz vīrs aizbraucis uz lauku. Sieva paņem pakulas, ieliek tīnē un uzlej sārmu. Pārbrauc vīrs — sieva pretim: “Vīriņ, vīriņ, savērpu jau pakulas, vērpjamo ieliku tīnē, uzlēju sārmu, būtu arī jau izvelējušo, bet man jāaptek sētas solis, tādē| apskaties tīni, ka nedabū suns pārlēkt, citādi vērpjamais paliks atkal par pakulām.”

Nu labi — vīrs sargā tīni. Pienāk sieva pie tīnes, paskatās, sāks brēkt: “Mans Dievs, mans Dievs, ko nu izdarīji! nu tev suns dabūjis pārlēkt pār tīni — viss vērpjamais atkal palicis par pakulām! ko nu ?” Lai gan vīrs noprata, kas tā par lietu — neteica nekā.

Pēc kāda laika ieaicināja vīru un sievu kāzās. Kāzas svinēja tanīs mājās, no kurām sieva bija atprecēta un kur sievas māte dzīvoja. Aplam nu tikās sievai uz kāzām braukt, bet nebija jauna krekla. Beidzot teiks vīram: “Vīriņ, man nav jauna krekla, aizeji uz tirgu, nopērti kreklu!” Vīrs aiziet. Viņš staigā, staigā pa tirgu — nava kreklis dabūjams. Beidzot nopērk baltu zosi un nes padusē uz mājām. Sieva ieraudzīdama notālēm vīru, domā: “Lūk, kur nes padusē jaunu kreklu,” un tā tūliņ vecais, netīrais krekls no muguras nost, krāsnī iekšā un pate plika, kaila iesprūk aizkrāsni, gaida gaidīdama jauno kreklu.

Ienāk vīrs — baltu zosi pārnesis. Ko nu? — sieva gluži bez krekla. Vīrs nu iziet laukā, ienes salmu kūli, ietin pliko sievu salmos, pārsien, ieliek ratos, iejūdz, zirgu — aizlaiž uz kāzām. Aizbrauc kāzu namā, pieslien kūli ēkas stūrī, ieiet istabā, sacīdams: “Pieslēju labības kūli pie ēkas stūra, kas nu grib, tas var virsū m…, ēdīs lopi labāki.” Sievai kauns vai cik — nesaka ne vārda.

Pēc pāris stundām, kad kūlis slapjuma slapjš — ieteiksies vīrs sievas mātei: “Eji, tava meita salst kūlī.” Māte iztin meitu no kūļa, aizved uz pirti, nomazgā, apģērbj un tad piemāca: “Ta meitiņ, nevajaga darīt! Katrs pakulu plūksnītis pieglabājams, savērpjams; ja tu ik dienas savērpsi pakulas cāļa galvas lielumā, ir tad būs vīram, būs tev pa kreklam.” Meita pieņēma mātes mācību — nosvinēja priecīgi jo priecīgi kāzas. Mājā braucot, bija jābrauc pa mežu; te sieva jau dziedās par pakulām: “Ai, vīriņ, kas te pakulu — būtu jāsavāc.” Vīrs atteic: “lr jau diezgan pakulu mājā — bet vērpjamas tikai.” Pārbrauca mājā — sieva patiesi sāka vērpt. Vērpj, vērpj un tikai arvienu pamēro satīto kamoltiņu pie cāļa galvas, vai ir tik daudz savērpuse, cik māte teikuse. Tā sieva pamazēm pierada strādāt.

30, 2, 12b (Krūti, Lejas Kurzemē, Fr. Fišers uzr. A. L. P. kr.)

Reiz bijuse ļoti slinka sieva. Rudenī tai vajadzējis plūkt linus. Nogājuse pie linu lauka — teikuse: “Tas rītu, tas parītu, šodien nekā!” un gulējuse līdz vakaram. Otrā dienā atkal tāpat teikuse, un tā dienu no dienas arvienu tikai daudzinājuse. Beidzot uznācis sniegs, lini apsniguši un satrenējuši; bet sliņķei tad kreklu arī aptrūcis; tikai tas krekls vēl bijis, kas mugurā un tādēļ, ka tas mugurā tik dienu, tik nakti, tad izmazgāt nevarējuse dabūt. Še nu tev!

Te vienu vakaru sliņķe ieraudzīs: — vīrs nes kaut ko baltu padusē! “Ā! nu man vīriņš nes baltu kreklu!” tūliņ iesaukusies un augšlēkām vien namā (ķēķī) ārā, melnais krekls no muguras zemē un degošā krāsnī iekšā. Ienāk vīrs — nu šī glūnēs: kur baltais krekls? — apskatās — nav krekla vīram — zoss padusē tam. Kati tevi! — šī nospļaujas: nu nav krekla nemaz! — ne nu jauna, ne nu balta, ne ta paša vecā! Un kūlās, nu bij jāizkuļas bez krekla, kamēr lini otrā gadā paauga. Bet cik tad bij mudīga plūcēja!

Slinkā saimniece

30, 2, 13 (Ozolniekos (Paulsgnade) Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN VR. kr.)

Saimniekam bija slinka saimniece. Kad pats bija mājās, tad pate tik gulēja — darīt nekā nedarīja un izlikās slima. Bet tiklīdz saimnieks aizbrauca projām, te saimniece kāpa no gultas, cepa, vārīja, ēda, dzēra, ka vai gals klāt — lēca un jokojās, ka visi mājnieki brīnējās. Saimnieks, to dabūjis zināt, ielīda maisā un likās no puišiem ienesties saimnieces istabā. Saimniece gan negribējuse, ka maisu tur noliek, bet puiši teikuši, ka saimnieks tā pavēlējis, pats uz mežu aizbraukdams. Saimniece izdzirduse, ka saimnieks projām. kāpuse no gultas ārā, uztaisījuse krietnu pusdienu, paēduse, iesprieduse rokas sānos, nostājusies pret maisu un sākuse dejot, uzvilkdama: “Skaties, maišel, raugies, maišel, kur es svaigi izturos: kā es lecu, kā es deju, kā es gūžas kustinu!” Saimnieks, visu noklausījies, līdis no maisa ārā un sadevis saimniecei tā gar ribām, ka tā vairs nekad neiedomājusies slima palikt.

Par slikto saimnieci

(Sķēpiniešu izloksnē stāstīta 40 gadu atpakaļ no Nairu Jana,

30, 2, 14a tagad atstāstīta no Čakstiņu Jēkaba, JLB RN 11 R. kr.)

Citu reizi vienam tēvam bijuse dikti slinka meita; strādāt tā nimaz nigribējuse, tikai uzcēlusies, paēduse un likusies atkal gulēt. Un, ja māte to pa vari,gribējuse pie darba piedabūt, tad šī ar māli plūkusies. Kas gan tēvam tur par daļu! Tīri par brīnumu gadījies, ka kādu dien sagājuši precenieki — brūtgāns bijis viens kaimiņu saimnieks, kurš gan zinājis, kāda šī sliņķe; bet.

tā kā viņas vecāki turīgi ļautiņi, tā priecādamies uz daiļo pūru, tas apņēmies viņu precēt, lēs jau gan teicis, ka meita slinka, kur tādu saimnieci likšot; bet šis atbildējis, ka gan jau palikšot mudīgāka, kad ķūšot savā dzīvē. Bet savā prātā tas jau bijis nodomājis viņu izmācīt. Meitai arī brūtgāns briesmīgi paticis.

Ta tad tikušas nodzertas priecīgas kāzas. Uz mājām aizvedis — skatoties: rikligi, guļot tikai un gar saimniecību niliekoties nikā zināt. Kādu laiku noskatījies, kad labāki nipaliek, viņš sācis savu mācību. — No rīta ienesis istabā kluci un sācis cirst. Gājuse garām vista: “Tiš! ka otrreiz niteiktu!” tas vistai uzsaucis. Vista nākuse vēlreiz. Saimnieks to noķēris un nocirtis galvu. Saimniece baltām acīm vien noskatījusies; bet jau niko. Otru rītu viņš ienesis istabā teļu, palaidis vaļā un sācis pats tūliņ cirst. Teļš, pa istabu staigādams, pienācis arī pie saimnieka. “Tprudzē!” tas dusmīgi uzbrēcis, “ka otrreiz niteiktu!” bet teļš nigājis vis projām. Nu saimnieks nocirtis arī teļam galvu. Saimniece gultā guļot, to redzēdama, gan sākuse smilkstēt; jo tā, redziet, nav zinājuse, ka saimnieks to teļu priekš kaušanas nodomājis.

Pēc kāda lāiciņa saimniece lūgusies vīra, lai to laižot pie vecākiem ciemā. Saimnieks netikvien to atvēlējis, bet ir pats braucis līdzi. Iejūdzis vecu, nikam niderīgu zirgu; bet jau iepriekš ielicis kamanās varenu rungu. Tad sasēduši abi ar “sieviņu” un laiduši vaļā; bet zirgam lāgā negribējies skriet. “Ņo — ā!” saimnieks viņam uzsaucis, “ka otrreiz neteiktu!” Kad zirgs mudīgāki nigājis, viņš izlēcis no kamanam, paņēmis rungu un zirgu nositis. “Ņem nu, velc kamanas!” tā viņš sievai uzsaucis, “ka otrreiz vairs niteiktu.” Sieva, baidīdamies, ka to arī ninosit, kāpuse mudīgi ārā un ņēmusies vilkt; bet vīrs gājis rungu rokā smiedamies iepakaļus. Sievas tēs jau pa gabalu ieraudzījis, ka meitiņa velk kamanas un saucis steigšus māti skatīties, ko meitiņa jau prot. “Vā — rē! ko tā jau izmākuse, cik viņa mudīga.” Izciemojušies krietni. Projām braucot tēs iejūdzis citu zirgu, lai meitai vairs nav kamanas jāvelk; bet šī vēl noprasījuse, vai zirdziņš labs mudīgs, citādi viņas saimnieks to nositīšot, jo tā viņš darot ar visiem, kas uz pirmā niklausot.

Pagājušas nedēļas divas, trīs; bet sieviņa nibijuse niko labojusies. Kādu rītu saimnieks uzdūries kaķim, kurš pa istabu staigājis. “Ko tu, diedelnieks, te dīkā vazājies!” tā viņš kaķam uzsaucis, “no staigāšanas jau nikas nitiks; vadzi, tu izvāri mums azaidu un, ja no kulšanas pārnācis, niatradīšu azaidu gatavu, tad tev ādu pa acīm novilkšu.” Izkūluši, pārnākuši azaidā — azaida nikā. “Saimniec, ņem to pagāna kaķi uz muguras un paturi, ka viņu varu nokazot.” Saimniecei bij jāklausa. Nu šis paņēmis krietnu stibu un tik dot, pie kam, zināms, kaķis dabūjis daudz mazāk kā saimnieces mugura, kurai bez stibas vēl kaķa krāpieni bij jāizcieš; bet saimniekam pretī runāt jau nedrīkstēja. Kad kaķis jau diezgan bij dabūjis, to palaizdams, saimnieks vēl pieteicis, lai uz priekšu tik slinks vairs niesot.

Otru rītu atkal visi aizgājuši kult. tikai saimnieci un kaķi istabā pamezdami. Kaķis lēkājis gan šurp, gan turp. bet azaida vārīt jau nu nitaisījies. “Staigā tik, asti pacēlis un niliec ēst vārīt, gan tu redzēsi, ka tevi saimnieks atkal lups." Bet atminēdamies, kā vakar kaķam gājis un redzēdama, ka tas vēl ēst nigrib vārīt, sprukuse augšā un likuse pate vārīt un, kamēr kūlēji pārnākuši, azaids jau bijis gatavs. Saimnieks priecājies, ka tomēr kaķi izmācījis strādāt; bet šī tik noteikuse: “Ja, kaķis jau šim vārīja — es biju tā labdarītāja.” Un tā no tā laika, tīri negribot, ieradinājusies strādāt un galā bijuse tik laba saimniece, cik labu tik var vēlēties.

Piezīme: Gļiebaviešiem paruna: “ka nidabūn kaķi turēt!” gan uz šo stāstiņu zīmējies. Ja puisis, no aršanas pārgājis, neatron gatavu azaidu, tad meitai piezīmē: “— ka nidabūn kaķi turēt!”

30, 2, !4b (Kuzņecova uzr., Brīvzemnieka “Mūsu lautas pasakas”)

Kādiem bagātiem vecākiem auga viena vienīga meita, ļoti skaista un izlutināta. Bet pie visa skaistuma un bagātības to neviens negribēja precēt, jo ļaudīs izpaudās valodas, ka “skaistai skaista indeve”. Tai esot kaite, ko sauc par “apstājiem”: kad meitai kas nenotiek pa prātam, tad tai tūdaļ jāatstāj viss darbs un jāiet gultā —jāguļ tamēr. kamēr viņas gribu piepilda un to pielabina.

Reiz atnāca tai atkal precinieks — jauns, krietns saimnieks. Māte, meitas lutinātāja, savu acuraugu slavēdama, saka. ka žēl šķirties un grūti būšot bez viņas; bet tēvs, vientiesīgs goda vīrs, teic tautietim: “Ja tev patīk mana meita, tad ņem to, kā Laima lēmuse, bet, lai tu uz mani neturētu ļauna prāta, tad saku tev jau laikā, ka tai kaite, ko sauc par “apstājiem”.” Jauneklis, brītiņu domājis, teic: “Lai nu ir kā būdams, es to ņemšu gan — kurš cilvēks tad bez kādas vainas; man pašam, jebšu pareti, uznāk ļoti nelaba kaite.” — “Kāda tad?” — “Kad es neēdis dabūnu padzert auksta ūdeņa, tad uz cēliena palieku traks.”

Nu spriež abi šurpu turpu un beidzot nospriež, ka meitai ar “apstājiem” un puišam ar “trakumu” jāprecas. Labi.

Apprecas un iesāk dzīvot iten brangi — pilnā mierā un saticībā. Kādu mēnesi kopā nodzīvojuši, sievai reiz piepeži iegribas braukt pie mātes, bet vīrs saka, lai kādas pāri dienas paciešoties, tagad pavisam neesot vaļas, šodien jāafot, cik vien spējas. To sacījis, saimnieks pasauc kalpu un abi arī tūdaļ aiziet art. Nu jaunai saimniecei “apstāji” klāt: tā ieguļas gultā un neliekas ne zinot, kas mājās notiek. Rokas nieita gan pienāk pie gultas un saka, ka būtu jau laiks pataisīt un aiznest arājiem pabrokastu, bet saimniece tik nošņācās gultā kā čūska, nesacīdama ne vārdiņa. Rokas meitai metas bail — tā sprūk no istabas ārā.

Ar, ar saimnieks ar kalpu, ar, ar un gaida pabrokastu, bet velti: neviens nenes. Te tik saimniekam iešaujas prātā, ka sieva laikam gul “apstājus”.

Viņš teic puisim: “Arsim līdz brokasta laikam un tad iesim uz mājām; ja mājās nebūs ēdiens gatavs, tad dari, ko sacīšu; bet, kad grasīšos tevi kult, tad bēdz pagultē.” Labi. Izarušies, pārnākuši, r^dz — saimniece gul gultā, no ēdiena nav ne smakas. Saimnieks saka puisim: “Esmu nokusis, pat ēst negribas; atnes man krūzi auksta ūdeņa nodzerties; atdusēšos, kamēr zirgi ēd.” Sievai, to dzirdot, gan pāriet drebuļi pa kauliem, jo tai šaujas prātā vīra “trakuma” kaite; tā būtu labprāt piecēlusēs, bet tad jau citā reizē vīrs vairs neticēs, ka tā slima. Nē: tā paliek gulu, jo kas tad vīram padosies.

Saimnieks dzer kādu malku un jau sāk staigāt pa istabu, sāk svilpot un arī pa starpām runāt: “Man nav ko ēst — kādēļ? — vai tik tukšs esmu, ko? vai slinkoju — ko? vai vairs nav nekā ko izvārīt, ko? Puisi, dod man ūdens krūzi!” Saimnieks dzer atkal un — visu ūdeni izdzēris — nosviež krūzi zemē, ka gabali pa istabu šķīst; tad sāk jo ātrāki staigāt pa istabu un jo skaļāk runāt: “Tu, puisi, nelieti, tu, man sieva gul “apstājus”, un tu man nevīžo ēdiena izvārīt — tu bendes maiss, es tevi mācīšu!” Te tas pakampj no vadža pātagu: "Es tevi, rata beņķi, mācīšu! Man sieva gul “apstājus”, un tu man nevari ēdiena izvārīt — ko?” un iet paceltu pātagu puišam virsū. Šis tik mudīgi vien mūk zem gultas. Bet “trakais” saimnieks šauj pa gultu, ka sieva jau gandrīz piemirst visus “apstājus”. Bet “trakais” nebēdā ne nieka: viņš pienāk pie gultas, sakampj gulētāju, izrauj to plāna vidū un mizo, ko nags nes, vienmēr runādams: “Man sieva gul “apstājus” un tu, sasodīts velnakalps, nevīžo man ne ēdiena izvārīt — es tevi mācīšu!” Sieva gan kliedz, brēc, vaimanā, bet vīrs per to tamēr, kamēr tā lūgdamās sola pavisam izveseļoties no “apstāju” kaites. Tad tik saimnieks palaida saimnieci vaļā, nometa pātagu pie zemes, nozvēlās arī pats istabas plānā un krākdams, raustīdamies aizmiga.

Pa tam sieva steigšus steidzās kurt uguni un taisīt vīram visulabāko brokastu. Arī puisis izlīda iz pagultes. Bet saimniece tam raudādama paklusām sacīja: “Kas tad tev bij par bēgšanu pašā pagultē; vai tad tu nevarēji labāki pa durvīm ārā mukt?” — “Vai, mīļā saimniece, es jau nezināju, ka viņš tik vareni traks.” — “Viņš jau aba palika tāds no tava aukstā ūdeņa; kādēļ tu to devi?”—“Mēs jau abi bijām izslāpuši, un kādēļ tad tu, saimniece, to zinādama, man laidi dot saimniekam auksta ūdeņa dzert?” Patlaban arī saimnieks atmostas jau no sava “trakuma” miega.

Galvu pacēlis, viņš raugās ap sevi un saka: "Vai, kā man sāp galva! Puisi, dod man ūdeni nodzerties!” Te sieviņa tam klāt: “Ak, mīļais vīriņ, nedzer jele auksta ūdeņa! Še dzer labāki silta pieniņa; nāc pie galda: tu jau šodien neesi vēl ne miltiņa ēdis!” Vīrs piecēlās, sēdās pie galda un, labu brokastu paturējis, mīļi pateicās sieviņai par brangu ēdienu. No tā brīža saimniecei nekad vairs neuznāca “apstāji”, un tā vienumēr rūpīgi kopa savu vīru, lai tas neēdis nekad vairs nedabūtu dzert auksta ūdeņa.

30, 2, 15 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “Mūsu lautas pasakas")

Bija reiz vīram pa nemēru pikta sieva. Vienā mutes ieplētumā tā vīru lamāja: “Utubunga tu, utubunga!” Vīrs ņēmās sievu pamācīt, norāt, bet viss velti: sieva vēl sīvāki lamājās. Galā vīru pārņēma dusmas un viņš tai teica: “Ja tu nestāsies, tad ņemšu tevi, aizvedīšu uz ezeru un noslīcināšu.” Šos draudus izdzirdusi, sieva palika vēl nejaukāka: tā lamājās, ka visas malas skan. “Pag, pag,” domā vīrs, “ja tu, tāds pagāns, tad arī es negribu, lai par maniem vārdiem smejas.”

Ta domādams, vīrs jūdz zirgu, sakampj sievu, iesviež ragavās un ved uz ezeru slīcināt. Aizveda, izcirta āliņģi, iesēja sievu saites galā, ielaida līdz ceļiem ūdenī un prasa: “Nu, ko, vai vēl lamāsies?” Bet šī kā lamājusēs, tā lamājas: “Utubunga tu, utubunga!” Ielaida vīrs sievu ūdenī līdz jostas vietai, — bet šī sauktin sauc: “Utubunga!” Ielaida vīrs sievu ūdenī līdz padusei, — bet šī vēl jo stiprāki kliedz: “Utubunga!” Ielaida vīrs sievu ūdenī līdz pašām kaklam, — bet šī pilnā kaklā kliegšus kliedz, sauktin sauc: “Utubunga tu, utubunga!” Ielaida vīrs sievu pavisam ūdenī, lai tā vairs nelamātos, — bet šī roku iz. ūdens izbāzuse, vēl ar pirkstu rāda, ka utes kauj. “Nu, ja tu tāds nesavaldāms velns,” domā karstās dusmās vīrs, “tad arī slīksti pie joda.” Piktā sieva noslīka, bet nepadevās savam vīram.

Kā virs pārmācījis slinku sievu

30, 2, /6 (Koknesē J. Sproģis uzr.. Brīvzemnieka “Mūsu tautas pasakas")

Bija reiz ļoti slinka sieva, la nekur nevīžoja nedz roku pielikt, nedz kāju paspert. Galu galā slinkums to tā pārmāca, ka vīram bija jānes sievu uz rokām…

Reiz kuras krāsne. Sieva sacīja vīram: “Aiznes mani, vīriņ, pie krāsnes man auksti!” Labi. Vīrs paņēma sievu, aiznesa to pie krāsnes, un pats i/ gāja ārā un klausās pie durvīm: vai tad tā pate neaizies no krāsnes projām, kad metīsies karsts. Pēc kāda brītiņa, riktīgi — sieva sauc: “Vīriņ, vīriņ, nāc šurp, man actiņas deg!" Bet vīrs stāv aiz durvīm klusenītiņām un neliekas ne zinot. Ko nu darīt sievai pie krāsns? Iā cieta, cieta, bet galā, kad metās pārāki karsts — tā pacēlās kājās un pate atgāja nost no krāsnes. To redzēdams, vīrs sāka katru dienu pārmācīt savu slinko sievu, kamēr pieradināja pie visiem sievas darbiem.

30, 2, 17 (Koknesē ./. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “Mūņi tautas pasakas”)

Apprecēja reiz vīrs “gudru” sievu, savas māmiņas luteklīti, ko tā bij izpauduse par ļoti gudru, lai nedomātu, ka tā muļķe. Drīzi pēc kāzām sievai gadījās pacienāt kādu viesi kāpostiem. Sieva domā, tā žēlojas, ka kāposti nesmekot labi. Viesis teica: “Kāpostiem jāpieliek klāt cūku tauki, tad būs labi.”

Gudrā sieva, tikko izdzirdējušo viesa padomu, tūdaļ ņēma un sagrieza šķēlītēs cūkas tauko gaļu, aiznesa dārzā un uzlika uz katru kāpostu galviņu pa šķēlītei. To padarījuse, tā gaida, ka nu izaugšot jo brangi kāposti. Bet cūkas gaļu kāpostos saoda ciemiņu suns un sāka nākt dārzā mieloties. Sieva, to pamanījuse, ļoti saskaitās — noķēra suni, aiznesa klētī un, to pārmācīt gribēdama, piesēja pie alus mucas tapas. Piesējuse tā nu ņēmās visās dusmās nebēdni suni pērt. Šis, nabadziņš, smilkstēdams raujas uz vienu, uz otru pusi, kamēr piepeži arī izraujas un projām ar visu tapu. Bet nu alus skrej kā traks iz mucas ārā. Ko nu sievai darīt? Gudreniece atstāj mucu, lai tek un skrien sunim pakaļ. Bet, kamēr tā panāk suni un atņem tapu, tamēr viss alus iz mucas iztecējis: klētī tīri dīķis. Nu sievai slikti: nevaid nedz alus, nedz arī klēts sausa. Bet te gudrenieeei iešaujas prātā, ka tai vēl no kāzām atlicies puspūrs smalku, bīdelētu kviešu miltu. Paņēma miltus un izkaisīja pa slapjo klēts plānu.

Pārnāca mājās vīrs — šī tam tūdaļ pretim: “Vīriņ, vīriņ, es pieliku kāpostiem cūkas gaļu, lai tie labāki būtu — te atskrēja ciema suns un apēda gaļu; bet es noķēru suni, ienesu klētī, piesēju pie alus mucas tapas un būtu to krietni sapēruse, ja tas nebūtu izrāvis tapu; alus gan iztecēja, bet par to nekas, vīriņ, es paņēmu puspūra kviešu miltu, kas atlikās no mūsu kāzām un izkaisīju pa slapjo klēts plānu.” Klausās, klausās vīrs savu “gudro” sievu un nezin, vai rāties, vai smieties.

Gāga nu karš

30, 2, 18 (DolēJ. Simenovs uzr, Brīvzemnieka “COopmiKi,”)

Reiz bija vīrs — tam bija vientiesīga sieva. Vienu dienu vīrs atron laukā naudu. Savu atradumu tas pārnes mājā, noglabā un piesaka sievai nevienam neteikt. Bet sieva nenocietās — izpauda citiem par atrasto naudu. Valodas aizgāja līdz pašam kungam — tas liek atrasto naudu viņam atdot. Vīrs liedzas — neesot atradis naudu un kā nekā. Kungs liek abiem pie viņa aiziet — tik sievai, tik vīram.

Ko nu? Tad vīrs izgudroja tādus jokus — izraka bedri un ieblādēja sievai: “Sieviņ, nu būs briesmīgs karš; paslēpies, dūdiņa, bedrē; es kaut kur citur nomukšu.” Vientiese ielīda bedrē; bet vīrs pārklāja bedrei govs ādu,

nobēra uz ādas graudus — atdzina māju putnus. Putni knābā graudus pa ādas virsu, gāgādami: “Gā, gā!” Vientiese bedrē domā: “Ai, Dieviņ! kā tur kap karo!” Pa brīdim vīrs pacels ādai vienu stūri un m… bedrē. Sieva vientiesībā prāto: “Taču vēl Dievs apžēlojies — dod siltu lietutiņu.” Beidzot, kad putni bija aizgājuši, vīrs attaisa bedri vaļā, sacīdams: “Kāpi ārā no bedres, karš pārgājis — brauksim pie kunga.”

Ceļā viņi dzirdēja vienā šķūnī aunu brēcam. Sieva vaicā: “Kas tur, vīriņ, vaimanā?” — “Tur, sieviņ, velni mūsu kungu dīrā.” Aizbrauc pie kunga — kungs prasa sievai: “Saki, vai tavs vīrs atrada naudu?” — “Atrada, atrada!” — “Kad viņš atrada?” — “Kad gāganu karš bija!” — “Kad tad tas notika?” — “Tas notika tad, kad siltais lietiņš līņāja.” — “Kad tad tas bija?” — “Kad velns mūsu kungu tur šķūnī dīrāja.” Kungs palika dusmīgs uz muļķīgo sievu — pārdzina mājā. Vīram nu palika atrastā nauda.

Par ūdens kausīti

30, 2, 19 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “Mūsu tautas pasakas")

Bija reiz saimnieks — liels sīkstulis: katru reizi priekš ēšanas viņš deva saviem kalpiem izdzert katram kauss ūdeņa, lai tie nevarētu daudz ieēst. Bet gadījās saimniekam kalps, kam netrūka gudrības. Šis kalps reiz priekš pašas ēšanas, kad bija jāizdzer kauss ūdeņa, prasīja, lai dodot šim vēl otru kausu ūdeņa. Saimnieks vaicāja: “Kādēļ tu dzēri vēl otru kausu?” Kalps atbildēja: “Tādēļ lai vēders izplēšas lielāks, ka var vairāk ieēst.” — “Ai.” apķērās saimnieks, “tad jau nemaz nav labi, ka dodu saviem kalpiem ūdeni priekš ēdiena; laikam tāpēc lie arī tik daudz ēd.” No tā laika saimnieks vairs nedeva kalpiem ūdeņa dzert priekš ēšanas.

Kāda kalpa gudrība

30, 2, 20 (Koknesē J. Sproģis uzr.. Brīvzemnieka “Mūsu tautas pasakas")

Bija reiz saimnieks un šim saimniekam bija kalps. Saimnieks visādi gudroja. kā jo vairāk iegūt kalpu pie darbiem un kā to jo sliktāki ēdināt. Viņš strādāja pats līdz un sauca kalpu ēsl tikai tad. kad pašam pārāki gribējās ēst. Ēst saimnieks ēda maizes mīkstumu vien, kalpam tikai garozas dodams. Bet kalps nebija arī vis muļķis vīrs; viņš izgudroja, kas darāms, lai saimnieku pārmācītu.

Reiz, labi nostrādājies, saimnieks sacīja kalpam: “Man gribas ēst!” Bet kalps atteica: “Brīnums, man vēl nemaz negribas!” — “Kā tad tas nākas?” vaicā saimnieks. “Es,” atbild kalps, “saēdos brangas garozas; kamēr garozas vēderā neizmirkst, tamēr ēst negribas.” “Labi, ka to zinu,” domā saimnieks, “ēdīšu nu brangās garozas pats, lai labi ilgi var strādāt; negausīgo mīkstumu lai ēd šis kalpa draņķis.” Riktīgi! — no tās pašas reizas saimnieks ēdināja kalpu tikai ar mīkstumu, pats garozas vien ēzdams.

Pagāja atkal kāds laiks. Te reiz saimnieks atkal labi nostrādājies, saka kalpam: "Man gribas ēst!” Bet kalps atteica: “Brīnums, man vēl nemaz negribas!” “Kā tad tas nākas?” vaicā saimnieks. “Es,” atbild kalps, “saēdos brangi) mīkstumu: maizes mīkstums salīp vēderā kā māli; kamēr viņš neizkūst. tamēr cilvēks brangi paēdis.” “Nu tagad es reiz saprotu,” domā saimnieks, “jāēd viss kopā — mīkstums un garozas, tad būs vislabāki.” Un no tās reizes saimnieks vairs nepūlējās atdalīt kalpam sliktāko maizes daļu.

Divi kaimiņi

30, 2, 21 (Sēlpilī M. I’ Lodziņš uzr., A. L. R kr.)

Divi kaimiņi nebija ilgāku laiku satikušies. Nu satikās itin tā piepeži un tūliņ vecākais kaimiņš apvaicājās: “Kā klājas, mīļais kaimiņ?” “Labi!” atbildēja otris, “nositu kazu. gaļas kā malkas!” — “Tad gan tev, mīļais kaimiņ, labi!” — “Kā tad labi — gaļu kaltēdams, nodedzināju pirti.” — “Tas gan, kaimiņ, nelabi!” — “Kā tad nu nelabi — uzcēlu jaunu kā biķerīti (kausiņu).” — “Tad gan tev, mīļais kaimiņ, labi!” — “Kā tad nu labi — pirti celdams, nositu sievu!” — “Tas gan, kaimiņ, nelabi.” — “Kā tad nelabi — apprecēju jaunu.” — “Tad gan tev, mīļais kaimiņ, labi.” — “Kā tad labi — uz baznīcu braucot piedzima dēls.” — “Tad gan tev, kaimiņ, nelabi.” — “Kā tad nelabi — nodzēru reizē kāzas un krustības.” — “Tad gan tev. mīļais kaimiņ, labi.” — “Jā, to es arī saku: kas labi, tas labi. Bet tā tikai tā lieta: līdz vienā vietā būtu labums — otrā vietā atkal nelabums klāt.”

Vai irgi, vai nirgi — pus pundeļa jāmaksā!

30,  2, 22 (Kroņa Bērzniekos Treimaņu Jānis uzr.. JLB RN V R. kr.)

Kādu nakti iet divi zagļi zirgu zagt. Abi divi nonāk pie bagāta saimnieka, kam brangi zirgi kā barokļi. Nonākuši, nedrīkst zagļi iekšā iet, jo bija gaiša nakts un mēnestiņš spīdēja pilnā spožumā. Iztīkojās, izgrozījās — bet kā nekā, tā nekā — nedrīkst iet pie staļļa. Te uz reizi šaujas labs padoms zaglim prātā. “Vadzi,” viņš saka uz otru zagli, “ņemsim, nogāzīsim mēnesi, tad paliks tumšs un mēs varēsim dzīvot droši.” Šis brīnās, ka viņam tas nav prātā nācis un skrien uz mājām pēc pundeļa, kurā iegāzt mēnesi.

Kamēr tas atnāk ar pundeii, tamēr pirmais izmeklējas garu, garu kārti, uzkāpj uz rijas jumta un gaida biedru. Tikko šis atnācis, ķeras tas. kas uz jumta, pie darba. Sniedzas, sniedzas, stiepjas, stiepjas, bet kā nekā, tā nekā — nevar mēnesi aizsniegt. Tas, kas zemē, uzsauc otram: “Palēci, palēci!” Šis lec arī, bet tikdrīz lec — nāk arī tantaru tantariem uz pundeļa virsū un krizdams pārplēš pundeli vidū pušu. Atkritis augšu pēdu — guļ pagalam, sprandu lauzis. Mute tam vaļā, un zobi spīd balti mēnestiņā. Otrs, domādams, ka tas smietos, uzsauc viņam: “Vai irgi, vai nirgi — pus pundeļa jāmaksā!”

Ansis Brikus vietā

30,  2, 23 (Kroņa Bērzniekos Trcimaņu Jānis uzr., JLB RN V R. kr.)

Citreiz bija kādam saimniekam ļoti gudrs un uzticams suns. Istabā tas nemaz nenāca — ārā vien uzturējās un par velti jau nekad nerēja. Cik dažu labu reizi uzmodināja Brikus (tā suni sauca) saimnieku no miega riedams, kad kādi nakts blandoņi viņam gribēja ko nokrampēt. Tam pašam saimniekam bij arī puisis — Ansis vārdā. Nevarēja jau par viņu sūdzēties, ka slinks pie darba, bet citā ziņā bija tas pagalam nevaldāms: bija kur krogū kāds izrīkojums — mūsu Ansim vajadzēja tur būt, kaut arī zeme ar debesi jauktos. Vēl tas būtu pieciešams, ja Ansis viens pats būtu gājis un nebūtu Briku līdzi ņēmis, lai gan tas no saimnieka viņam bija cieti aizliegts.

Pa kādiem ziemas svētkiem saimnieki aizbrauca pie radiem, bet Ansis nolaidās danču bērnos ar Briku līdz. Krogā nu viņš uzdzīvoja, ka tik putēja vien, un nemaz nelūkoja pēc Brikus, un tad nu Brikus bija savu ceļu ņēmis. Saimnieks, mājās pārnācis, Briku vairs neatradis — dabū zināt, ka Ansis vainīgs. Viņš palika dusmīgs un noteica, ka Ansim jauna gada naktī, mājas jāsargā suņa vietā. Ansis par tādu lielu netaisnību ļoti sapiktojās — nogāja uz mežu, kur zināja zagļu mājas, izstāstīja zagļiem, ka jauna gada naktī viņam jābūt par suni un ka nu laiks ko krietnu ķert.

Jauna gada naktī lika saimnieks Ansim ārā iet un mājas sargāt — zagļi jūdza zirgus, piebrauca pie klēts, atlauza durvis. Ansis nogāja pie kambara loga un rēja pa suniski: “Vau, vau, vau — lauž, lauž, lauž!” Kad zagļi krāva mantu iekšā, tad Ansis atkal rēja: “Vau, vau, vau — krau, krau, krau!” Kad zagļi bija vezumus piekrāvuši un brauca projām, tad viņš atkal rēja: “Vau, vau. vau — brauc, brauc, brauc!” Saimnieks un saimniece, gultā gulēdami, smējās vien par Anša jokiem. Bet no rīta saimnieks atrada klēti tukšu un sauca pēc Anša, kurš bija ielīdis gulēt salmu kaudzē. Ansis nāca saimniekam preti četrrāpus riedams: “Vau, vau, vau!” Saimnieks prasīja: kālab viņš nav mājas apsargājis? “Kā nu nē! —vai nesacīju, ka lauž, ka krauj, ka brauc?” Saimnieks redzēdams, ka pie Anša nevarēs pietikt, atlaida viņu, teikdams: “Jāpriecājas par tādiem uzticamiem māju sargiem! Ej otram māju sargam pakaļ!”

Piķs trumpē!

30,  2, 24 (Kandavnieku izloksnē Tapilnieks ufi:, JLB RN V R. kr.)

Reiz viens māctes bīs pa daudz liels kārš speltes. Viš varēs cauram dienam un naktim, nemaz neapnics, spēlt kārts. Ta reiz vienē svētvakarē viš, māctes, ar viesiem, kungiem spēles kārts. Spēlēš, spēlēš arvien tik projām, un arvien atgadi’ies pīķs trumpē. Bet, kad māctes dales, devs kārts, tad katrreiz, kā no paš nelabē nolikts, bīs pīķs un akai pīķs trumpē. Vis vakar katrreiz, kad viš pats dales kārts un kad cits dales kārts, attrāpi’ies pīķs trumpē. Viš smiedamies ska| izsaucies: pīķs trumpē, pīķs akai trumpē, un atkal pīķs vien, pīķs vien trumpē! Kad tā viš arvien pīķe'ies, ka pīķs vien trumpē, tad viņ biedr jokdamies teikš: kad tik rīt uz kancel vēl neizskre kāds "pīķs trumpē”.

Tad viš dusmigs palicies un teics, ka tas nekas neest un vare va desmitreiz ar teikt uz kancel sprediķe: “pīķs trumpē!” Cit viņ biedr to neticēš un sākš viņ, mācte, jokt, ka runē, kā maz bērs — kurš gan drīkst uz kancel sprediķē mint, ka, viņiem spēlē’ot. vienmēr pīķs bīs trumpē. Kad viņ mācte tā sākš jokt, tad viš it lab palies dusmigs. Ja viņiem patīk, ta lai sader: viš turšot vis sprediķ no “pīķ”. Sprediķ tūliņ iesāks turt ar “pīķs trumpē”. Vis par to tik bezgalig smēšies vien, un va ar valt teikš, ka jader: tas nebūs taisnib, viš neturs vārd. Māctes ar viņiem par augst maks saderēs, ka viš ritē iesāks baznicē uz kancel sprediķ ar “pīķs trumpē!”.

No rīt vis derte nogāš uz baznic klausties, va viš nepaspēts. Vo tu stulbs tev, tav brīnum! Tikko māctes bīs augšam uz kancel, kā iesākt turt sprediķ, tūliņ iesācs tā: “Pīķs trumpē! —ja, pīķs atkal trumpē — pīķs vien! pīķs vien! Tā varbūt dažs labs vakar un vis izgāuš nakt, kārts spēldams, saucs, pie tās grēk čups, kārš spēls, sav laik kavdams, naud nospēldams, nemaz neapdomdams, ka varbūt viņam siev un bērn mājās stāv bez maizs kumosiņ. Ja, pīķs trumpē! pīķs trumpē! Kas tādiem daļs gar citiem un savēiem? Dies, es viņiem žēligs un nemaksē pēc nopeln tādiem pīķniekiem!”

Tā viš no tam vien, par “pīķs trumpē” un kārš spēlšan turēs vis sprediķ. Un visiem klausteiem bīs va balsē jabļau par tik pie sirds eošiem vārdiem. Vis klauste apgalvoš, ka tād varen sprediķ viš ne sav mūž vēl nees teics. Pat viņ dereteiem gribšiem, negribšiem asars spiedšies acās un derib paspēlēš kā nabag. Ja, tāds varens māctes viš bīs!

Melnais vērsīts

30,  2, 25 (Saulē, Vidzemē, Lavenovsku Jānis uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz kādam Vidzemniekam bija vērsīts — melnu, sprogainu galvu, baltām krūtīm. Viņš domājās no tā izaudzināt “tīsas tāvu” un veda to uz Rīgu “skūlā” sūtīt. Tur nonācis un savu vajadzību izteicis, radās drīzi “skūlas tāvs”. Viņi nolīgst uz trim gadiem. Katru gadu jāmaksā simts rubļu naudas, jādod desmit vezumu siena un piecdesmit pūru rudzu. Vidzemnieks brauc priecīgu sirdi uz mājām un katru gadu noved zināmo skolas algu. Pēc trim gadiem brauc vidzemnieks savam vērsīšam pakaļ, lai pārvestu kā “tīsas tāvu” mājās. Viņš iet pie “skūlas tāva” pēc sava vērsīša. Bet “skūlas tāvs” saka: “Diezin, vai viņš brauks tev līdzi uz mājām. Vērsīšam tagad pašam savas mājas; viņš sēž pie galda un raksta.”

Vidzemnieks, paņēmis valgu, iet savam vērsīšam pakaļ tur, kur “skūlas tāvs” ierādījis. Iekšā iegājis, viņš redz patiesi savu vērsīti pie galda rakstām — melns, sprogainu galvu, baltām krūtīm. “Aha, manu vērsīt,” viņš saka, “nu jau diezgan rakstījis, nāc nu uz mājām, nāc!” un met kādam advokātam valgu gar kaklu, to pa durvīm ārā vilkdams. Advokāts brēc pēc palīga. Vidzemnieku noveda uz policiju, no policijas pie dakteriem, jo visi viņu turēja par traku. Dakteris iedeva viņam zāles. Tas aizmiga. Labi izgulējies, viņš dabūja zināt, ka jo smalki ir piekrāpts. Nospļāvies un krietni izlamājies viņš brauca mājās.

Čigāns par saimnieku

(Sķēpiniešos Vecajs Krišus stāst., № 2, 26 Čakstum Jēkabs uzr.. Jl.ll RN 11 R. kr.)

Citureiz dzīvoja mūsu pusē turīgs saimnieks, liels čigānu draugs. Reiz gadījās darba laikā, ka saimniekam bij jāaizbrauc. Uz puišiem negribēdams palaisties, salīdzis čigānu savā vietā. “Brauc tad nu, brauc ar Dieva palīgu! tik jau piekodini puišiem, ka mani klausītu!” tā šis saimniekam pieteicis. Tā ka saimnieks čigānam bij uzdevis siena pļaut, tad jau vakarā pēdējais ar puišiem un zirgiem nogāja uz pļavu. “Na, puiši, sakuriet uguni un liksamies tik uz vaiga, rītā jau ar mazu gaismiņu klupsam pie darba.” No rīta, saulei lecot, galvu pacēlis atkal uz puišiem: “Puiši, sameklējiet zirgus un sasildiet locekļus, kad tad ņemsim, tad ņemsim!” Pēc pāri stundu čigāns jau no sildēšanās pamodies, saka: “Puiši, ko tā nu guliet — izdrāziet izkaptis! kad tad ņemsim, tad ņemsim!” Izkaptis drāžot jau atnes brokasti; paēdušiem, saprotams, jāiet atkrist. Krietni nogulējušies — saimnieks (čigāns) izceļas. “Nu, va tad nesāksim griezt?” — “Jā, brāļi, nu jau nekā, vairs nava rasas! Vai tad jūs, kārtavu putni, jau vakar tās izkaptis nevarējāt izdrāzt? — nu jau jānogaida, kamēr pāries karstais laiks; bet, kad ņemsim, tad ar ņemsim! Sadzenājiet zirgus, uzlasiet vēl malku!” Launagu paēduši. “Na. atlaidiniet muguras!” Muguras nolaidinājuši gandrīz līdz palaunaga laikam. Pārjāja zirgus padzirdīt, sapravīja izkaptis un jāja mājā. Saimnieks arī jau bij pārbraucis. “Nu. vai tad jau pabeidzāt pļaut?” tā viņš čigānam. “Jā, saimnieks, tavu grūtu amatu jjiu gan izpildīju — pļava guļ kā jūra, bet man jau nava vaļas. Cik jau papus no žēlastības atmetīs — tas debesu papiņš, tas simtkārtīgi atmaksās.”

Kā muļķīts baznīcu meklēs

(Ēveles izloksnē J. Balodis stāst.,

30,  2, 27 J. Ansberģis uzr., I). L. etn. p. 1894)

Vienā mājā reiz dzīgoš muļķīts. Viņš dzirdēs, ka citi aizvien par baznīcu stāsta un sakās baznīcā ejam — viņam ar iegribas baznīcā iet. Viņš prasa mājas ļaudim, lai pasaka viņam, kā var baznīcu atrast. Šie stāsta ar. lai iet papriekšu taisni vie. tad lai nogriežas pa labi, tad pa kreisi un tad šis ieraudzīs lielu augstu māju, un tā pati būs baznīca. Muļķīts iet ar. Viņš iet un iet, un pieiet pie vienas augstas mājas — redz dūris vaļā un ieiet iekšā. Bet augstā māja nav vis bīsi baznīca, bet vēja dzirnavas, kas strādāšas visā spēkā. Melderis bīš patlaban aizgāš pusdienā. Muļķīts visu apskatās, noklausās un aiziet. Mājā viņam prasa: vai baznīcā bīš? Bīš. Nu, ko tur redzēš? Redzēš Dieva dēlu un Dieva māti. Ko tie teikuši? Dieva dēls teicis: “Litata. litata!” Dieva māte atkal: “Šiuva, šiuva!”

Laulības līgums

30,  2, 28 (Ēveles izloksnē J. Ansberģis uzr., I). /.. etn. p. 1894)

Reiz dzīgoš puisis ar meitu, kuri viens otram labi patikuši. Bīši tik mīļi viens otram, ka nemaz nav varēši šķirties. Kad meita saderēsi pie cita saimnieka, tad arī puisis atsacīš vecam un lūkāš pie tā paša meitas saimnieka par puisi salīgt, un atkal otrādi. Būtu arī jau sen apprecēšies, bet tur bīš savs āķis. Dzīgoši viņi dau vietās, redzēši dau pārus, bet nevienu neredzēši, kura būtu laimīga bīsi. Aizvien vīrs un sieva ķildojas un naidojas un pie reizas pat viens otram ar ab’ nag’ matos iekšā. Sak, ko tā tur vērtis precēties un tīrā tīšā prātā tādu karu sākt! Un tā puisis ar meitu dau par precēšanos gudroši, bet nekad nav uzdrošināšies paši precēties.

'lā reiz, atkal par precēšanos spriežot, viņiem ienāk gudris padoms prātā. Sak, kā būtu, ja varētu to lietu tā ierīkot, ka laulībā nemaz nebūtu jānaidojas un jāķildojas? Ķildas un strīdi tak aizvien ceļas kādas vaines dēļ, pie kuras neviens negrib vainīgs būt; bet, ja nu vainīgais pats adzīstas, ka viņš vainīgs un sodu ar labu prātu saņem, kas ta tur vēl vairāk ko ķildoties. Viņi norunā precēties, bet noslēdz iepriekšu tādu līgumu, ka laulībā kat(r)reiz tam, kam kas slikti noiet, sava vaine otram jāizsūdz un kā sods par to bez kādas pretī runāšanas jāsaņem kūliens. Līgumu noslēdz un apprecas. Ilgu laiku viņi dzīgo gluži labi, nekāda ļaunuma, nekādu ķildu. Ikviens zin sodu un ikviens sargās no vaines.

'lē vienu dienu sieva pieliek vīram pillu kulīti vistu pautu un liek tos viņam vest uz pilsētu pārdot. Vīrs uzliek kulīti uz muguru un aiziet. Bet ceļā uznāk lietus. Vīrs iet pa ceļa malu, pa kāju celiņu, Bet tas no lietus pavisam glums. Uz reizi viņam izslīd kāja un viņš — plakš! uz muguri zemē. Vīram visa bikse nodreb aiz bailēm, sak, nu vairs labi nebūs. Kā ta! — kulītē tīrais penkots. Neko darīt! vīrs papriekšu domā vismazākais kulīti iztīrīt un to uz māju aiznest, bet tāds pats penkots ārā kā iekšā. Viņš nosviež kulīti ar un iet bēdīgs uz māju. sak, nu sestdiena būs. Sieva tāda kā sabīsies, prasa: ku šis jau tik agri mājā? Vīrs stāsta: tā un tā viņam izgāš: pauti sasitušies, kulīte ar pagalam.

Sieva tāda domīga, bet saka: kas runāts, runāts! — lai šis guļas zemē. Vīrs noguļas, uzmet kūkumu taī vietā, kuru pēc paraduma aizvien ar bērza sieriņiem pamielo un pacietīgi saņem savu sodu. Sieva sit uz augšu palekdama — sit un runā: “Še tev par pautiem, še tev par kulīti; še tev par pautiem, še tev par kulīti!” Pēdīgi viņa elsodama apstājas. Vīrs domā, ka šī piekususi, bet šī velk vie lūpu, velk vie. Vīrs prasa, kas šai vainis. Sieva aizraudamās stāsta, ka šai mājā arī slikti nogājies. Ko ta šī padarīsi? Jā, viņa izrīkosi gultā blusu medību un, lai labāki redzētu, iedegusi skalā uguni. Bet no skala iekritusi ogle gultā un palagā izdeguši divi caurumi. Vīram gan bīš sievas žēl, bet taisnībai, sak, vajaga pasauli valdīt, un viņš saka: lai šī ta ar guļ tik vie gar zemi. Vīrs sukāš un sacīš: “Še tev; še tev!” un krietni sievu nogāzēš.

Cepta siļķe

30,  2, 29 (Nīcā M. Spriņģis uzr., I). /.. etn. p. 1892.)

Prūsis apmeklēja Kurzemi, gribēdams iepazīties ar latviešiem. Šis prūsis drusku prata latviski. Reiz prūsim gadījās pienākt pie strādniekiem, kas ēda sālītas, jēlas siļķes. Prūsis siļķu nebij redzējis. “Vai tās zivis ceptas, vai vārītas, vai kaltētas?” — “Ne ceptas, ne vārītas, ne kaltētas,” atbildēja strādnieki. “Vai tad viņas jēlas ēd?” — “Nu — var drusku apcept, bet ne daudz, tikai tā — parādīt ugunij.” Prūsis nopirka vienu siļķi, ietina papīrā un gāja tālāk. Ceļā uznāca nakts. Prūsim iegribējās ēst. Tas atcerējās savas zivs; bet kur ņemt uguni? Viņpus upes bij pieguļnieku uguns. Prūsis izvilka siļķi un grozīja to, rokā turēdams, pret uguni. Te tam siļķe no rokas izslīdēja. Kungs sāka pa zāli meklēt, līdz dabūja — tikai ne siļķi, bet bij trāpījis vardi. “Ilm! kāda sačokurējusēs no cepšanas.” Un sāka kost. Varde sāka pīkstēt. Bet Prūsis par to nebēdā un kozdams murmina: “Pīksti vai nepīksti — uguni redzējis esi.”

Kurzemniekiem — rāceņi, maize un kļaus

• 30, 2, 30 (Nīcā M. Spriņģis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

(Priekš vairāk gadiem kāds prūsis apmeklēja Kurzemi, gribēdams iepazīties ar latviešu ieražām. Bet tā kā prūsis neprata latviski, tad Liepājā pieņēma kādu puiku par tulku. Puika bij diezgan prātīgs un ātri apķēra, ka prūsi viegli var muļķināt.

“Ko jūs, kungs, gan domājiet: šinī zemē ēd žurkas uy peles.” Kungs netic. Zēns teic. šis zemniekus latviski vaicāšot un tie atbildēšot kungam vāciski. Labi. Zēns vaicā: “Ko jūs ēdat?” Zemnieki atbild: “Rāceņus un maizi!” — “Pote Elementi Ratcen un Māuse. Ja, Junge, du liast recht. (Pie joda! žurkas (Ratcen) un peles (Māuse)! Jā, zēn. tev taisnība.)” — “Un ko jūs, kungs, gan vēl domājiet: šinī zemē visus cilvēkus sauc “kļaus.”.” Kungs netic. Zēns lūdz izmēģināt. Kungs uzsauc pirmām garāmgājējam: “Kļaus!” Garāmgājējs apstājas. Tāpat otram, tre.šam — visi uzmana.

13. virkne. 31. Par precību

Kāpēc meitas vairs nejāj precībās

31,  2, 1 (Rūjenē R Lapsiņš uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Sākumā bijuse meitām tiesība sev vīru izraudzīties. Reiz tās jājušas baltā zirgā tautu dēlu raudzīties un pie tam, stalti jādamas, sajājušas dievu. Dievs par to apskaities un pavēlējis, lai tās paliek mājās un puiši sev sievas izmeklējas.

Bārene — saimnieka laime

31, 2, 2 (Šķēpinickos Naini Jānis uzr.. JLB RN It R. kr.)

Kāds saimnieks gājis pie Dieva žēloties, ka tam ne laukos, ne dārzos nekas labs nepaaugot. “Precē kaimiņu bārenīti!” Dievs viņam atteicis, “tad paliksi bagāts!” Šis — zēns — paklausījis un palicis par tā apgabala turīgāko saimnieku; jo viss, ko nu sējis, strādājis — audzis kuplodams.

Laulātie

31, 2, 3a (Rūjenē I’. Lapsiņš uzr., I). L. etn. p. 1891.)

Dievs reiz gājis pie vienas slinkas meitas ganos ceļa prasīt. Meita gulējuse gar cini; kāju pacēluse — rādījuse: “Ej tur, tur!” Tad Dievs piegājis pie vienas čaklas meitas; tā skrējuse pate pa priekšu, rādīdama: “Nāc, vectēv, te, te celiņš!” Dievs novēlējis slinkajai žiglu vīru un čaklajai — slinku, jo pirmā bez žigla vīra nomiršot badu, un tāpat pēdējais vīrs bez čaklas sievas.

31,  2, 3b (Šķēpiniešos Nairu Jānis uzr., JLB RN II R. kr.)

Vienreiz gājis Dieviņš kā nabags pa ceļu, kur malā sēdējuse jauna meita. Uz lūguma, lai parādot ceļu, šī ar kāju parādījuse uz ceļa pusi. Dievs ne vārda neteikdams, gājis tāļāk. Saticis otru meitu nākot — tai arī prasījis ceļu. Šī mudīgi tam blakus iedama, tecēdama — teikuse: “Te, te, tētiņ, celiņš— eji pa to!” Projām iedams, Dievs uz meiteni teicis: “Tu esi čakla, tādēļ dabūsi slinku vīru, un, skaties, tur tā sliņķe dabūs mudīgu.”

31,  2, 3c (Ancē, Ventspils apr., Kārkļuvalka Teodors uzr., RLB ZK R. kr.)

Dievs reiz staigājis pa mežu. Staigājis — uzgājis vienam puisim virsū. Tas gulējis pie krūma zemē, Dievs prasa tam ceļu. Puisis ļoti slinks, nevīžo labi pamācīt — parāda ar kāju, kur jāiet. Dievs iet tāļāk. Iet, iet — ieiet vienās mājās. Viņam gribas dzert. Ierauga meitu ejam uz aku ūdeni smelt. Prasa meitai, lai ļauj no spaņņa nodzerties. Meita atteic: “Kā jūs dzersiet no spaņa — aiztecēšu pēc krūzes.” Aizskrien — Dievs nodzeras un novēl viņai slinko puisi par vīru.

Uzzīlēts brūtgāns (brūte)

31,  2. 4a (Vestienā J. Ilsters uzr., I). L. etn. p.)

Starp jaunu un vecu gadu pašā pusnaktī jāskatās krāsnī jeb plikai jāslauka istaba, tad redzēs pa sapņiem savu brūtgānu (jeb brūti). Reiz kāda lielmāte uzskubinājuse istabas meitu, lai slaukot plika istabu. Izslaucījuse — te pats lielskungs tai pienesot kreklu. Gan negribējušo ņemt, bet nelīdzējis. Istabas meita šo sapni stāstījuse lielmātei. Lielmāte no bailēm saslimuse, nomiruse. Beigās lielskungs apprecējis to istabas meitu.

31,  2, 4b (Garkalnēskolotājs J. Kalniņš uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Vienreiz viena kundze pavadījuse vecu gadu, gaidījuse jaunu. Kad bijis pašu reizi pusnakts, tad uzsaukuse kalponei, lai iet un skatās krāsnī. Kalpone iet, bet satrūkusies iekliedzas. Kundze prasa: kāpēc tā esot klieguse? Meita dusmodamās atbild: kāpēc tā esot viņu pievīlusi, jo krāsnī esot ielīdis pats kungs tīri pliks. Kundze to pašu gadu nomiruse, un kungs kalponi apprecējis.

31, 2, 4c (Dzirciemā Emsts Birznieks uzr., Fr. Pabērzisstāst., JLB RN IIIR. kr.)

Divi puiši, uz pieguļu iedami, sarunājas: “Ko tu, Ansi, darītu, kad tu tagad satiktu Dieviņu?” Jēkabs prasa. “Es jau sen tā domājis,” atteic Ansis, “kad es kādreiz dabūtu Dieviņu redzēt, es viņam prasītu, lai parāda manu brūti.” “Kas tev no brūtes?” saka Jēkabs, “bet es gribētu redzēt savu nāvi.”

Abi nonāk pieguļā, iekur uguntiņu un noguļas. Pienāk vecs nabadziņš un lūdz, lai viņam arī ļaujot apsildīties pie uguntiņas — esot pavisam nosalis. Puiši atsaka, lai sildās. Brītiņu snaudis, Ansis paver acis — redz: vecais vīriņš sēž un sildās otrpus uguns, un viņam blakus ir mājas meita — Jēkaba brūte. “Ko tad šī te meklē?” Ansis domā. “Varbūt, viņa atnākuse pie Jēkaba.” Ansis gul atkal nost. Pa brīžam paver arī Jēkabs acis. Aiz uguns sēž vecais vīriņš un sildās, un viņam blakus sēž Ansis — ratu runga rokā. “Paskat, Ansim arī nenāk miegs,” Jēkabs domā, “redzēs, redzēs, kad rītu būs jāceļas, kā tad būs.” Bet tūliņ Jēkabs ierauga, ka Ansis turpat guļ viņam blakām. Viņš skatās vēl reizi, bet nu neredz ne vairs Anša, ne vecā vīriņa.

Jēkabs uzceļas, izskatās, bet vecais vīriņš kā zudis, tā pazudis. Jēkabam tā paliek modīgi ap dūšu — viņš liekas atkal gar zemi un aizmieg. Abi puiši dzīvo uz priekšu tāpat, kā līdz šim. Tikai Jēkabs nomana, ka Ansis sāk vairāk lakstīties gar viņa brūti. Šī arī pret Ansi it labvēlīga. Kādā vakarā Jēkabs prasa savai brūtei, vai viņa viņu vēl gribot? Brūte nekā skaidri neatsaka. Otrā dienā abi puiši aizbrauc žagaros. Kamēr Jēkabs krauj vezumu, tikām Ansis no pakaļas šim ar ratu rungu pa galvu, tā kā Jēkabs uz reizi pagalam. Pēc tam Ansis apprecējis Jēkaba brūti.

Trešā virsnodaļa. Zvēru, putnu pasakas

.

1. virkne. 32. Ka suns ar vilku karojis

32,  I, I (Carienē E. Ābols uzr.. A. L. P. kr.)

Vienam saimniekam bija ļoti sīksta, badīga saimniece — ncdevuse ne sunim ēst. Suns tad palicis tik nespēcīgs, ka tik, tik spējis paša kaulus nēsāt. Reiz suns saticis vilku — sūdzējis tam savas raizes. Vilks atteicis: “Es tev palīdzēšu! — Kad tava saimniece rītu, sienu grābdama, atkal būs nolikuse savu bērniņu zemē meža malā, tad pakampšu to, nesīšu projām; tu dzenies pakaļ, bet skriedams izliecies, it kā aiz nespēka tev jāklūp, jākrīt. Atņēmi man bērnu — to saimniece neaizmirsīs.”

Labi — tā noticis — vilks bērnu nolaupījis, suns klupdams, krizdams atņēmis un saimniece to vien: "Mans sunītis, mans kučiņš! — tu manu lolojumu izglābi — pankokus nu ēdīsi!” Ēda arī — par daudz labi tagad sunim klājies: muižnieka dienas. Bet suns par tik prātīgu padomu gribējis arī vilkam cik necik atlīdzināt. Tanīs mājās iegadījušās toruden kāzas. Suns ieaicinājis arī vilku kāzās, ievedis ap vakara laiku aizkrāsni — paslēpis pagultē. Sacienājis krietni vilku — sīvo lai devis. Bet vilkam drīzi apreibuse galviņa un nu šis, trakais, aizmirsis, ka ienācis godīgā namā — domājis: mežā — sācis aurēt, cik vien jaudas. Kāzinieki, apceldami šo putnu pagultē, paķēruši rungas, saklupuši vilkam mugurā, lā puslaicīgi gan aizsprucis ar dzīvību. bet āda bijuse salāpīta, lai Dievs nogriež. Tas nu vilkam (kad reibumu izgulējis) aplam ēdies pa sirdi — suns, laikam, būšot ievedis viņu tīšām tādu negantnieku — pērēju pulkā.

Sacirties tad vilks, gājis pie citiem zvēriem, apsūdzējis suni smalki: melnu pataisījis. Zvēri tam tīšām saskubinājuši mēlnesi, lai tikai piesakot sunim karu. Labi — tas vilkam atkal itin nekas — tūliņ sunim ziņa klāt: “Karš!” Taī un taī dienā vilks ar saviem kara biedriem gaida suni. Gaida, gaida — nieki nebūs, sagudros slepeni sunim uzbrukt. Lācis, lielais vīrs, tad uzrāpies priedē augstu, augstu apskatīties: kādi sunim palīgi būs? Nebijis godīgi uzrāpies — vai traks! — suns nākot ar divi biedriem: viens nākdams lasot akmeņus, otrs velkot lielu svirli nopakaļus. Vilka biedri, iztrūkušies, tūliņ uz. pēdām un, droši ir droši, noslēpušies, gudrenieki.

Atnāk suns, atnāk kaķis, gailis — suņa biedri — meklē pretinieku — pretinieka nekā. Bet vilks turpat žagaru čupā ilgi nevar nostāt — sāks kuplo asti mētāt. Kaķim atkal, kur jau vien kas pakustējies, žurkas tūdaļ prātā —*• tas astei mugurā, lai vilna šķīst. To nu vilks nebija vis cerējis: karā asti pazaudēt — un tā projām, ka nagi nesa, kamēr vēl laika. Bet kaķis arī pārbijies: “Tāda žurka! puskumeļa,” un sprucis turpat priedē augšā. Lācis redz: apakšā vienu jau aizdzinis, nu drāzīs viņam virsū, lēks labāk zemē, kas tur jūk, jūk. Par nelaimi lēciens neizdevies īsti lāgi — aizķērusies ķetna aiz zara — vīrs nokritis tantariski — nolauzis kaklu. Citi zvēri, redzēdami savu stiprāko biedri pagalam, laidusies lapās. Tad gailis no pakaļas uzsaucis: “Urrā! uzvarējām.” No tā laika vilks ar suni mūžīgā ienaidā.

32,  1, 2 (Straupē P. Saulīti uzr., JLB RN V R. kr.)

Kādam saimniekam bija vecs suns, kuram deva ēst tikai sakaltušas garozas. Reiz suns satikās ar vilku, sūdzēja tam savas bēdas. Vilks sacīja: “Klausies, es tev došu labu padomu; bet, kad tev labi klājas, neaizmirsti manis. Redzi, rītdien saimniece ar savu vienīgo meitiņu nesīs siena pļāvējiem pusdienu; es nolaupīšu viņai meitiņu, tu dzenies man pakaļ un puini mani, ka vilna vien put.” Kā teikts, tā notika. Otrā dienā saimniece patiesi nesa pļāvējiem pusdienu, un viņai līdza tecēja meitiņa. Nolikuse pļavas malā ēdienu — pate gāja pie pļāvējiem aicināt ēst. Pa tām starpām vilks sagrāba meiteni un nesa uz mežu. To redzēdams, suns dzinās vilkam pakaļ un lo tikmēr pluinīja, kamēr neizlaida meiteni iz zobiem. Nu pieskrēja arī saimniece ar pļāvējiem un nezināja aiz priekiem, ko darīt ar suni.

Neilgi pēc tam dzēra tanīs pašās mājās kāzas, uz kurām suns uzaicināja arī vilku. Vedēju naktī suns sagaidīja savu viesi, pie žoga stāvēdams. Kad vilks bija atnācis, viņš lo ieveda rijā un lika ielīst krāsnī. Tur nu suns tam atnesa gaļu, maizi un brandavīnu, lai vilks ēd, dzer, līgsmojas. Bet negausnieks drīzi vien piedzērās un iesāka bļaustīties: “Man gribas ziņģēt, man gribas ziņģēt!” un rāva vaļā, ka visa rija atskanēja: “Ramtad, ramtad, ramtad — tā!” Izdzirdējuši svešādo dziesmu — kāzinieki saskrēja rijā ar rungām. dakšām un vilku tā notaukšēja, ka tas tikko jaudāja pa rijas logu izmukt ārā. No tā laika vilks nevar suņa ieredzēt ne acu galā.

32,  1, 3 (Saleniekos Cenas Mārtiņš uzr, JLB RN II R. kr.)

Lustiņš, iedams ganos, bija iedraudzējies ar vilku. Reiz Lustiņš saka: “Mums mājās būs kāzas!” “Es arī iešu!” vilks saka. “Kaulu graušana jau būs!” Lustiņš atbild. Pienāk kāzas. Vilks ar Lustiņu jau pagaldē un grauž kaulus, ka visa istaba dimd. Sāk spēlēt. “Es arī pūtīšu!” vilks iesaucas. “Nepūti, dabūsi pērienu!” Lustiņš saka. “Es pūtīšu!” vilks iesaucas un laiž vaļā: “Au. u, u!” Kāzinieki, dzirdēdami vilku istabā, ķer kairs, ko var un sāk nabadziņu zolēt, kamēr gandrīz nosit.

Vilks otrā dienā, salicis Lustiņu, teic, ka šim jāejot pie liesas par piekrāpšanu. Uz liela lauka, zem veca ozola būšot tiesneši — lācis un meža cūka. Lustiņš no rīta taisījās uz tiesu. Kā biedrus viņš sev līdzi ņēma kaimiņa Kranci, Inci un gaili. Lācis, meža cūka un vilks jau agri bija sapulcējušies zem ozola un gaidīja tiesājamo. Uz vienu lāgu lācis, parāpies kokā, redz, ka vainīgais nāk, bet ne viens pats. Viņš saka: “Lustiņš nāk pa priekšu, viņam paka] viens ar lielu bomi pār pleciem un aiz tā viens ņem vien lodes un bāž kulē. Bez tam vēl viens ar lielu spieķu bunti mugurā. Darat, ko gribat, bet es te nepalikšu — man bail.” To sacīdams, lācis uzrāpās kokā un tur paslēpās. Meža cūka ielīda žagaros, un vilks aizšmauca mežā.

Lustiņš, Krancis, Incis, gailis — atnākuši pie ozola — neredz neviena tiesneša: gaida, gaida, kamēr pēdīgi paliek garlaicīgi. Incis iet žagaru čupā nosnausties, bet pamana koku lapās kaut ko čabam. Domādams, ka tā ir pele, viņš to saķer, bet tajā pašā laikā meža cūka kviekdama dodas augšā, jo kaķis — Incis — sakniebis viņas asti zobos. Skriedama, kviekdama meža cūka uzskrien gailim virsū, kas turpat stāvēja. Gailis kliegdams dodas ozolā. Lācis, redzēdams kā meža cūkai izgājis, no bailēm nokrīt no koka un nositas.

32,  2, / (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka “C6opHHKh”)

Reiz viens saimnieks izdzinis no mājām nespēcīgu suni, kas tam uzticami līdz pašam vecumam bija kalpojis. Suns aizgājis. Gabaliņu pagājis — ierauga — nāk izsalcis vilks. Vilks aizstājies ceļā, solās suni apēst. Vājais, panīkušais suns ne domāt nevarējis iedomāties ar vilku cīnīties, tādēļ izgājis uz viltu, teikdams vilkam: “Diezin, vai es tev būšu pēc gāršas — pats taču redzi, cik novārdzis, nonīcis esmu. Daudz gudrāki būtu, ja mani kādu laiku pabarotu; tad tu varētu visus savus bērnus saaicināt un katram atlēktu pa gārdam kumosam.” Suņa padoms vilkam iepaticies gan. Viņš ielicis to apses dobumā un barojis ar gaļu. Pēc kāda laika vilkam šķitis suns diezgan jau trekns. Nu saaicinājis savus bērnus, izlaidis suni no dobuma, prātodams: “Redzi, te nu būs mīksts kumoss gan!” Tomēr suns pie labās barības nebija tikai nobarojies vien — bija arī spēkā pieņēmies. Tādēļ — līdz ko ticis vaļā — iesaucies: “Ja mani neēdi vāju, nespēcīgu, tad tagad gan vairs neapēdīsi atspirgušu, spēkotu. Ja vēlies, mēs varam karot!” Vilks redz — nagos ir — teiks sunim: “Klausies, norunājam tā: karosim tūliņ rītu pie šās pašas apses — tu ar saviem palīgiem, es ar saviem, un, kas paliks uzvarētājs, tas lai otru apēd.” Suns mierā — abi divi izšķīrušies.

Rītā agri jo agri vilks ar saviem palīgiem atnācis pie apses, nostājies tā: lācis uzrāpies apsē, lapsa žagaru čupā, vilks paslēpies krūmos. Lācis — kokā vērodams — piepeži ierauga: pretinieks nāk. Vilks vaicā: “Saki, kādi palīgi sunim ir?” Lācis skatās, skatās, beidzot teiks: “Sunim trīs palīgi: papriekšu nāk viens kungs pelēkā uzvalkā, nesdams līku zobiņu pa pleciem (runcis). Viņam pakaļ nāk liela, liela sieva — lielas dakšas pa plecu (kaza). Pats beidzamais ir brašs zēns — tas, laikam, nežēlīgs laupītājs, jo svārki notraipīti asinīm, aiz jostas liels cirvis (gailis). Lācis, vilks, lapsa aplam baidījušies no tādiem suņa palīgiem — ne kustēt nekustējušies vairs… Atnākuši pie apses — neviena pretinieka neredz. Suns savus palīgus tur mudinājis; bet šiem prāts tikai ēst meklēt. Kaķis pieiet pie žagaru čupas — lūkos: vai nava kāda pele? Te neviļot pamanīs lapsai astes galiņu — šim šķiet tā pele un metas virsū. Lapsa bailēs domā: suns ar palīgiem viņu jau apcēlis, tādēļ paslēpusies vēl dziļāki žagaros. Pa tām starpām kaz# bija piegājuse pie apses, pacēluse galvu uz augšu, taisījusies zarus grauzt. Te lācim kokā iešausies prātā: nu pretinieks apsē būs augšā, viņam mugurā — labāki lēks zemē — taisni uz žagaru čupu lapsai virsū. Pa zariem brāzdamies, lācis nevien pats nāvīgi sasities — lapsu lai nositis līdz. Vilks, redzēdams, ka palīgi pagalam, necietis vairs — ieskrējis mežā. Bet suns ar saviem palīgiem prieka pilns pārgājis mājā.

32, 3, I (Zaļeniekos uzr., JLB RNIV R. kr.)

“Kad vēl Ikvildās ganos dzinu”, stāstīja vecītis, “Ikvildam bija suns — Krancis, kufu vecuma dēļ saimnieks atlaida. Suns, nezinādams, kur palikt, apmetās mežā. Reiz vilks, gar viņa mitekli garām iedams, iegriezās pie viņa — apvaicājās: “Ko, kūm, laba strādā?” “Strādāju kurpnieka darbu!” Krancis atbild. “Vadzi, vai nevari man kurpes uztaisīt?” vilks vaicā, “ziema jau pie durvīm — basām kājām salš.” — “Kādēļ ne — pagādā tikai kādu jēriņu, gan pēc kādas nedēļas kurpes būs gatavas.” “Labi!” vilks noteica un pēc kādas nedēļas atvelk jēru. Nu Krancis ņemas jēru ēst, un pēc kādas nedēļas ir no jēra tikai nadziņi vien palikušies. Vilks arī klāt: “Vai kurpes gatavas?” “Gatavas!” Krancis atbild un sniedz vilkam jēra nadziņus; bet nadziņi vilkam par maziem — tas apstellē citas kurpes. “Priekš lielākām kurpēm kazas vajaga!” Krancis noteic. “Labi!” saka vilks un pēc kāda laika atvāķ kazu. Krancis ņemas ēst, tā ka pēc pāris nedēļām no kazas tikai nadziņi vien ir palikušies. Vilks pēc divām nedēļām ir atkal klāt un prasa: “Vai kurpes gatavas?” “Gatavas!” Krancis atbild un dod vilkam kazas nadziņus; bet kazas nadziņi ir vilkam par maziem — tas apstellē citas kurpes. “Priekš lielākām kurpēm vajaga govs!” noteic Krancis. “Labi!” atbild vilks un pēc kāda laika atvāķ govi. Nu Krancis ņemas govi ēst un pēc nedēļām trim no govs tikai nagi vien ir atlikušies. Vilks ar klāt un prasa: “Vai kurpes gatavas?”

“Gatavas!” atbild Krancis un vilkam sniedz govs nagus. Kurpes nu bija gan drusku neērtas, bet Krancis pamāca vilku, lai tikai ejot uz pirmā ledus paslidināties — viņas jau izplātīšoties. Vilks aiziet uz Ikvildu dīķi. Labi pakrastā paskrējies, laižas pa glumo ledu. Bet tavu postu! vilks neguva ne apskatīties — jau gulēja garšļaukus uz ledu, un kurpes bija pa ledu tāļu aizskrējušas. Viņš apskaities par Kranča nelāgo darbu, uzaicina šo uz karu. Norunā dienu, vietu, kad un kur kauties, un katram vaļa divus palīgus līdzi ņemt. Krancis izredzas par tādiem runci un klibu āzi; vilks — lāci, meža cūku.

Noliktā dienā ieronas Ikvildu lauka galā, pie siena kaudzēm, papriekšu vilks ar saviem biedriem. Lācis, uz pakaļķetnām atsēdies, ir pirmais, kas pretiniekus ierauga nākam. “Redz, redz,” viņš izsaucas, uz kaķa asti rādīdams, “kādu pīķi viens nes. Ari velns ir Krancim palīgā — tas nāk akmeņus lādēdams.” Abi vilka biedri sabijās: lācis iekāpa pirmā kokā, meža cūka ielien siena kaudzē. Runcis pa paradumam apstaigā siena kaudzi, pēc kādas peles tīkodams. Te piepeži ierauga meža cūkas asti ārpus kaudzes un sakampj to. Meža cūka, izbijusies, kā skrēja kaudzei cauri — apgāza. Nu bija laiks runcim bīties: tas, asti sacēlis, uzskrēja kokā, kur lācis atradās. Lācis sabijies lec no koka zemē, un karš bija beigts. Vēlāk meža cūka satikusies ar lāci — stāstīja: “Ak, tu žēlīgais! manu asti sakampa tas nešķīstais kā ar knīpstangām; es no tā velna nagiem tikko dzīva izglābos.” Arī man negāja labāki,” lācis teica, “tas pīķa nesējs devās ar joni kokam augšā un lūkoja mani nodurt, bet es lēcu no koka zemē un būtu nosities, ja nebūtu laimīgi trāpījis celmu tur apakšā — uz to tad uzlēcu.”

32, 5, 1 (Araišos Maksims ar skolotāju Pelēko uzr., A. II'. kr.)

Zemnieks gāja uz mežu un atrada pie priedes naudas podu. Tikko gribēja ņemt — velns klāt: pods piederot viņam. Viņi apņēmās pēc tā poda ar zvēriem karot: kurš uzvarēs, tam pods piederēs. Velns atnāca ar lāci un meža cūku, bet zemnieks vēl nebija atnācis. Tad velns pavēlēja, lai lācis kāpjot kokā lūkot, vai zemnieks jau nākot. Lācis uzkāpa — nenākot nekā. Pēc brīža velns atkal sūtīja lāci kokā. Uzkāpa — nenākot nekā. Pēc tam sūtīja trešo reizi — lācis saka: “Nu nāk, nu nāk zemnieks ar svirtēm un ar vienu tādu, kam divi galvas!” (Zemnieks bija paņēmis līdz klibu āzi un kaķi — kaķa aste tā svirte). Lācis palika kokā, meža cūka ielīda lapu čupā un velns paegļu cerā.

Atnāk zemnieks ar biedriem — kaķis ierauga meža cūkas asti — domā: “Tā ir pele,” un klūp virsū. Kā klūp virsū — meža cūka bailēs projām. Bet kaķis pārbijies mūk priedē augšā. Lācis domā: “Tas zvērs cūku jau apēda — nu ēdīs mani!” un kā lec no koka — nolauž kaklu. Velns redz: pazaudējis ir kai u — atdod zemniekam naudas podu.

32.  6, I (Lubējā Vttoliņš uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Liels, brūns zirgu lācis bij gauži izsalcis. Pa mežmalu staigādams, ieraudzīja arāju aram un apņēmās to ar visu zirgu apēst. Pamazītēm vien vilkās un, vagas galā apakš kupla kļava, uz krūtīm uzgūlies, gaidīja arāja piedzenam. Zem vienas kļavu lapas bija liels ods pieķēries diendusu gulēt. Ods, lāci ieraudzīdams, prasa: “Ko tu te gaidi?” “Es gribu arāju ar visu zirgu apēst!” Ods saka: “Vai tev prāts pie arāja ķerties — viņš tevi smalkās druskās saberzīs. Tu jau nemaz nezini, cik viņš stiprs. Skaties, es neesmu nekāds mazais tēviņš, bet manam tēvabrāļam bija citādi gaņģi — kājas bij kā ecešu galdi, un kur tad pats visādi lielāks par mani. Reiz viņš nometās uz arāju un gribēja tikai vienu pilīti no viņa asinīm dabūt. Bet arājs pacēla piecas lielas balkas un kā meta vienu virsū, slapjums vien palik;i tai vietā. Ja tu viņam priekšā stātos, un viņš tev ar visām piecām balkām (pirkstiem) laistu virsū — kaulu savā laikā nesalasītu. Labāk paliecMieēdis un laidi ļekas vaļā ar veselu ādu!” Lācis arī domāja: “Kam tad man stāvu galu meklēt, kad vēl kurniet varu cerēt garu vilkt!" un aizvilkās projām it gludens, kā tik neredzētu. 'Iā ods izglāba arāju no nāves.

32,  6, 2 (Jaun-Brenguļu Dzosniekos Ziemelis uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Odi un miģeles bija nodomājuši zirgu nokost. Viņi pieķērās zirgam un koda, koda. Zirgs sāka vārtīties. Tad odi, miģeles sita rokas kopā un sauca: “Ak, tik kaut par vienu vīru būtu vairāk bijis, tad tas vairs augšā neceltos!”

2.  virkne. 33. Māju lopi aizdzen no būdiņas vilku

33,  3, 1 (Okteniekos Jānis Lācis uzr., A. L. P. kr.)

Gailītis ar vistiņu gribēja kopā ceļā doties. Gailītis taisīja skaistus ratus sārkaniem riteņiem — aizjūdza četras peles priekšā. Vistiņa ar gaili iesēdās ratos — aizbrauca. Brauca, brauca — satika kaķi. Kaķis vaicā: “Kurp braukdami?” Gailis atbild: “Uz Leišiem — slepkavu bedri!” — “Ņemat mani līdz!” — “Labprāt! — sēdies vien virsū. Bet pakaļā tev jāsēž, priekšā vari nokrist. Tikai sargies, ka manus skaistos riteņus vien nenotaisi!” Nu laida, ka putēja vien. Gabalu pabraukuši, satika dzirnu akmeni — to arī ieņēma ratos. Tad satika olu — to arī ieņēma. Tad pīli — to arī ieņēma. Tad — kniepadatu — to arī ieņēma. Beidzot šujamu adatu — to arī ieņēma.

Nu brauca, nu brauca. Aizbrauca slepkavu bedrē — pats slepkava nebija mājā. Tad ievilka pelītes ratus vāgūzī, vista ar gaili uzlaidās laktā, kaķis ielīda krāsnī, pīle iemocījās namiņā ūdens kublā, ola ietinās dvielī, kniepadata iespraudās krēslā, šujamā adata spilveni, gultā, dzirnu akmenis veldamies uzvēlās nama augšā.

Pārnāca slepkava — tas gāja, kā arvienu jau paradis, krāsns priekšā uguni pameklēt; bet kaķis — trakulis — pelnus, sprukstus sabārstīja slepkavam acīs. Nabadziņš klupdams, krizdams izskrēja namā acis mazgāt, bet pīle appludināja to ar ūdeni. Nu steidzās dvielī mazuliet noslaucīties, bet ola slaukoties iespraudās acī, ka vaimanās vien bija jāsauc un sāpēs jāatkrīt krēslā. Atkrita krēslā, tur atkal kniepadata dūra. Nu iemetās sadurtais gultā, bet te nebija labāki: adata sabakstīja galvu. Tagad slepkavam aizdegās dusmas — kā šautuve izspruka pa durvīm laukā glābties kur citur; bet līdz pavēra durvis — plaukt! uzvēlās dzirnu akmenis kaklā — nosita nabagu.

(Gulbenes Vūiškos Kārlis Mačulāns uzr.,

33, 5, / vecnulle Dārtu Miezīte stāsi., A. L. P. kr.)

Vienā pirtī dzīvoja gailis ar kaķi. Kaķis gāja katru dienu medīt, gailis palika mājās. Te vienu dienu, tikko kaķis aizgājis, klauvē pie durvīm. Gailis atver — ienāk ragana istabā. Gan šis steidz durvis laikā vēl aizcirst, bet ragana vienā lēcienā iespruka istabā, ķerstīja, ķerstīja gaili — noķēra. Bet gailis stipri brēca. To sadzirdēja kaķis — tas nebija vēl tāļu aizgājis — un izglāba gaili no raganas nagiem. Rītā aiziedams, kaķis stipri piekodināja gailim, neviena istabā nelaist, jo šis tagad iešot tāļu, tāļu un nedzirdēšot brēcienu. Gailis apņēmās paklausīt. Bet, līdz kaķis gabalā — ragana mīkstu mēli tik žēlīgi lūdzās, ka gailim palika žēl un viņš, muļķis, atvēra durvis. Atvēra durvis, noķēra gaili, aiznesa uz savām mājām. Gan brēca gailis, gan aicināja biedri, bet tas bija tālumā — nedzirdēja. Atnāca vakars, kaķis pārbrauca no medības — gaiļa nekā.

Rītā kaķis piecēlies, paņēma savu kokli, aizgāja uz raganas māju — koklēja ārpus durvīm drīzi līgsmi, drīzi sēri. Ragana, to izdzirdējusi, pasauca savu vecāko meitu, iedeva tai rausi: lai iznesot koklētājam. Iznesa — klausījās, klausījās jaukās skaņās, iesāka diet. Tad kaķis paķēra āmuru un iesita raganas meitai tik stipri pa pieri, ka bija uz vietas pagalam. Uzsēdies raganas meitai virsū — koklēja atkal.

Ragana, nevarēdama sagaidīt savu meitu, pasauca otru meitu, iedeva divi raušus: lai iznesot koklētājam! Iznesa, klausījās, klausījās jaukās skaņās — iesāka diet. Tad kaķis paķēra āmuru, nobendēja ir otru raganas meitu. Ragana gaidīja meitas, dzirdēja tik jauki koklējam, gāja raudzīt pati. Izgāja, meitas neredzēja (kaķis ar augumu uzsēdies abām meitām virsū). Klausījās, klausījās jaukās skaņās — iesāka diet. Bet kaķis paķēra āmuru, iesita dējējai tik stipri pa pieri, ka bija uz vietas pagalam. Nu kaķis iegāja raganas istabā — atrada savu gaili jau izceptu podā, uz galda. Kaķis, izkoklējies labi, sēdās pie galda un apēda savu gaili visu, itin visu. Visu gan apēda, bet kauliņus salika pa kārtai uz galda citu pie cita kā klājas un pūla, pūta tik ilgi, kamēr gailis atdzīvojās.

3.  virkne. 34. Ābolu sargi

34, 1, I (? apg. Dārte Vērmele stāst., K. Untiņš uzr, l). L. ein. p. 1893.)

Are, tas bijis tanīs laikos, kad cilvēki, lopi, zvēri varējuši sarunāties. Toreizi nogājis kāds vīrs uz mežu cirst malkas. Uzmeklējis sausu koku un sācis strādāt. Te tam pienākuse lapsa un uzsaukuse: “Vīrs, es tevi ēdīšu F" Vīrs gan nebijies, bet, ātri apdomājies, teicis: ‘‘Mīļo kūmiņ, labāk jau neēdi, atstāji dzīvu — es par to tevi izmācīšu pūst stabuli, tad tu varēsi iet par muzikantu, un tev maize būs visam mūžam.” “Labi!” lapsa iesaukusēs it priecīga, “izmāci mani stabuli pūst — un es tevi neēdīšu.” Vīrs ātrumā nocirtis kādu triju pēdu garu puļķi, licis lapsai ieņemt puļķa vienu galu mutē — šis atkal notaisīšot otru galu un parādīšot kā pūst.

Lapsa, saprotams, vīram paklausījuse un saņēmuse puļķa galu mutē; vīrs ilgi negaidījis, bet devis ar cirvi puļķam pa otru galu, tā ka tas salīdis viss lapsai rīklē. Lapsa, nabadzīte, sarāvusēs tīri līka un pakrituse gar zemi. Vīrs neskatījies vairs i atpakaļ, bet devies vien projām un klusām priecājies par savu gudro darbu. Bet prieki nebijuši vis diezin cik ilgie, jo vēl nebijis pagājis necik tāļu, tad saticies ar vilku, kas rādījies būt pavisam izbadojies. Vilks tīri acīm redzot tapis priecīgāks un uzsaucis drebošam vīram: “Ko nu trīci! sataisies, ka varu tevi noēst, savu tukšo vēderu apmierināt.”

lē vīram iešāvies galvā atkal kāds niķis — tas uzrunājis vilku šādi: “Ko nu, kundziņ, no manis ēdīsi — būs tikai vienai reizei; bet es tevi izmācīšu vijoli spēlēt, tad varēsi iet par muzikantu, un maize būs labu labā visam mūžam.” “Jā!” vilks iesaucies, “ja tu izmācīsi mani par muzikantu, tad ēst tevis neēdīšu, bet atstāšu pavisam dzīvu.” Nu devušies abi uzmeklēt vijoli. Gājuši, gājuši — atraduši labi resnu kluci. Vīrs uztaisījis ķīli, ieplēsis klucī šķirbu un iedzinis tanī ķīli; tad teicis uz vilku: “Ieliec šinī šķirbā savas priekšķetas, es atkal sarīkošu stīgas, un tad sāksim spēlēt.” Bet līdz vilks iebāzis ķetas klucī, tā vīrs izsitis ķīli un šķirba aizvērusēs, iespiezdama vilka ķetas kā knīpstangās. Vilks sācis smilkstēt, kaukt un lūgt vīru, lai palīdzot izņemt ķepas no kluča, jo briesmīgi spiežot. Vīrs atteicis: lai paciešoties, lai! —jo stīvāki stīgas, jo labāki skanēšot — un devies projām.

Bet tīri kā par nelaimi vīrs saticis drīzi vien atkal lāci, kurš uzsaucis tam rupjā, pavēlošā balsī: lai apstājoties! šim jāpaturot pusdiena; un, kad nu cita labāka nekā pie rokas neesot tagad, tad ēdīšot viņu. Vīrs nu gan gandrīz zaudējis dūšu, jo ar lāci nedrīkstējis daudz neko iesākt; bet tomēr iešāvies padoms prātā — teicis: “Ko nu, meža tētīt, no manis ēdīsiet, cik tad jums tur būs: drēbes un kauli vien ir — labāki es izmācīšu jūs par melderi, būs mūžam maize bez bēdas!” “Nu, labi, labi!” atrūcis lācis, “kad jau tu mani izmāci par melderi, tad ļaušu arī tev vēl dzīvot.”

Nu devušies abi uzmeklēt dzirnavas. Nonākuši pie akmeņu čupas — apstājušies. Vīrs teicis, ka pirms jāizmācoties izkalt dzirnu akmeni. Lācim tas izlicies par garlaicīgu, bet kad vīrs apgalvojis, ka ilgi nebūšot un lācim nevajadzēšot neko strādāt — varēšot tikai gulēt, skatīties, tad lācis apmierinājies. Vīrs licis lācim nogulties blakus akmeņu čupai un izstiept visus locekļus taisnus; tad lai guļot tik ilgi, kamēr šis teikšot celties. Lācis, neko ļauna neparedzēdams, paklausījis un gulējis gluži mierīgs, kamēr vīrs apkrāvis to visapkārt ar akmiņiem un beigās vēl uzvēlis lielu lācim taisni virsū. Nu lācis bija ieslodzīts, ka nevarējis ne pakustēties, bet vīrs gājis gluži mierīgs, priecīgs uz māju.

Pa to laiku, kamēr vīrs darījies ar vilku un lāci — lapsa bijuse izvilkušo sprunguļu no rīkles un devusēs uz to pusi, kur vīrs aizgājis, lai varētu tam atriebties. la nebijuse necik tālu gājuse, kad atraduse vilku. Vilks lūdzis lapsu palīgā. Lapsa paklausījuse, un tā vienotiem spēkiem atsvabinājuši ķepas iz spīlēm. Pēc tam, kad bijuši izstāstījuši viens otram savas nelaimes — apņēmušies abi dzīties vīram pakaļ un atriebties. Iedami tie uzgājuši arī iespostīto lāci un atsvabinājuši arī to iz akmeņiem — pēc tam devušies visi trīs vīram pakaļ. Vīrs nebijis vairs tālu no mājām, kad ieraudzījis, ka lapsa, vilks, lācis dzenas pakaļ. Neko darīt, izbēgt nebijis vairs iespējams — gals tā kā tā — nespējis vairs ir lāgā Dieva pielūgt —jau vajātāji bijuši klāt.

Te vīram radies padoms pēdējā acumirklī: “Kamēr viņi sāks mani ēst no viena gala, tikmēr varēšu pielūgt Dievu.” Bet tikko saliecies, tā lapsa apstājusēs un teikuse saviem biedriem: “Es viņa neaiztieku — redziet: viņam ir stabule klāt, viņš to var iedzīt atkal manā rīklē.” Arī vilks apstājies un teicis: “Ir es negribu vairs otrreiz bāzt savu ķepu šķirbā.” Tikai lācis tā kā gribējis uzņemties cīniņu, bet, kad apskatījies pēc saviem biedriem, tad tie bijuši jau tālu no briesmīgā vīra — tamdēļ arī tas norūcis: “Nebūtim tevim tas dzirnu akmenis līdzi, tad tu nu redzētu gan, bet lai šoreiz vēl paliek!” un aizčāpojis projām. Vīrs nosmējies par gudrajiem zvēriem un nogājis sveiks un vesels mājās.

34,  2, I (Vec-Mīlgrāvi Kārklu valka Teodors uzr., RLB ZK R. kr.)

Trīsi vīri gāja pa mežu — viens bija Muzikants, otrs Pērkonis, trešais Vējš. Viņi gāja pa mežu — sāka runāties un sacīja: “Uztaisīsim māju!” Vējš nu mežā lauza kokus, Pērkonis spēra kokus turp, kur to māju gribēja taisīt. Pērkonis atspēra šurp, Muzikants atkal būvēja. Kad māju bija uzcēluši, aptaisīja sētu apkārt, sēja pupas, zirņus, kāļus, rāceņus. Viņiem katram bija jāiet savu nakti sargāt.

Papriekšu gāja Pērkonis. Gāja Pērkonis — ārdījās kā traks; Muzikants, Vējš istabā gulēja tikai. Pērkonis sargāja, sargāja, te ieraudzīja vienu bābu ar dzelzs pātagu un vāģiem. Bāba zaga rāceņus. Pērkonis sacīja: “Vai tu, bāba, gribi pa aci?” Bāba paķēra pātagu un nu Pērkonim deva, kamēr Pērkonis beigts. Bāba paņēma Pērkoni aiz kājām, ielika vāģos — ieveda mežā, nometa Pērkoni.

Nāca otra nakts — nu bija jāiet Vējam sargāt. Vējš gāja — Muzikants gulēja mierā. Vējš ieraudzīja bābu ar vāģiem un dzelzs pātagu. Bāba nāca sētā un ņēma kāļus. Vējš sacīja: “Ja tu ņemsi, dabūsi pa aci!” Bāba paķēra dzelzs pātagu un kā lika Vējam pa galvu, tā uz reizi Vējš bija pagalam. Bāba paņēma Vēju un iestiepa mežā.

Nāca trešā nakts. Nu gāja Muzikants. Viņš paņēma vijoli un sāka jauki spēlēt. Bāba pienāca pie Muzikanta, sacīdama: “Iemāci man spēlēt!” Muzikants sacīja: “Kāpēc ne!” Viņš paņēma cirvi, iecirta vienā baļķī un sacīja: “Bāzi tur pirkstus iekšā — vajaga pirkstiem izmanīgiem būt.” Bāba iebāza pirkstus iekšā. Muzikants uzlika ķīli virsū un cirta ar cirvi — bāba bija beigta. Muzikants dzīvoja visu mūžu labi. Kad viņš nomira, tad māja uzskrēja gaisā. Viņš pats tur bija iekšā.

34. 3, 1 (Koknesē J. Sproģis uzr., Brīvzemnieka “C6opnnKh”)

Vienam muižniekam bija ieviesušies rijā pasauls velnu — neviens kristīts cilvēks vairs nevarējis tur apmesties. Muižniekam žēl diezgan sava īpašuma — taujājis pēc cilvēka, kas jele riju iztīrītu, bet neviena atrast. Te vienreiz ieteiksies šis citas rijas rijkurim: “Ja izgulies vienu nakti manā rijā — atdošu tev savu meitu par sievu.” Rijkuris tīri nezin ko darīt — aplam tiklos kunga meitu apņemt. Pienāk vakars — rijkuris pierunā strādniekus līdzi nākt uz velnu riju. Strādnieki klausa arī — iet. Šie nu visi brangi vēli sēž rijā — te piepeži velns diviem zirgiem karītē klāt, izlec no karītes — rijā iekšā. Rijkuris patlaban stabulējis jauki jo jauki. Velns klausījies, klausījies — nieki nebūs — lūgs, lai viņam arī dodot stabuli pastabulēt. Rijkuris iedod stabuli, bet velnam nekādā jēgā neskan. Velns vaicā: “Kāpēc tev tik brangi skan, man ne pēc kā?” — “Tāpēc, ka tev pirksti resni — maksā, pataisīšu tos tievākus, tad arī tu stabulēsi krietni.” Velns par mācību apsolījis savu karīti ar zirgiem. Nu rijkuris padabū turpat svārpstu — ieurbj sienā desmit caurumus; bet strādnieki atkal tamēr notēsuši desmit puļķus. Velns tad sabāzis visus pirkstus caurumos un rijkuris puļķiem piepuļķojis tos. Velns kliedzis, ka sāpot, bet rijkuris mierinājis, lai paciešoties, lai. Beidzot ne par ko nevarēdams vairs paciest, sācis lādēties velns, izrāvis visu baļķi no sienas, ieskrējis ezerā ar to. Rijkurim palikuse karīte, zirgi; arī kunga meitu apņēmis un dzīvojis bez bēdām.

4.  virkne. 35. Saimnieks, lācis, lapsa

(Lielvārdē M. Krogzemja skolnieks

35,  1, 1 M. Stārķis uzr., Brīvzemnieka “Mūsu tautas pasakas”)

Kāds lielskungs brauca pa biezu mežu. Te uz reizi, kur bijis, kur nebijis, lācis — capc! iz krūmiem ārā — un grib lielskungu apēst tīri dzīvu. Neko darīt — lielskungs sāk lūgties, ko māk, lai šoreiz vēl laižot vaļā. Pēdīgi, par tik lielu lūgšanos, lācis arī apžēlojas un teic: “Labi, es tevi pametīšu dzīvu, bet tev jāsolās, ka tu man atsūtīsi vienu labi lielu vīru ar diviem zirgiem, un lai viņš atved veselu podu medus, pūru auzu, podu gaļas un vistu ar visiem cāļiem.” Lielskungs apsolījās, un lācis to atlaida. Mājās pārbraucis, viņš pavēlēja kādam vīram solīto mantu vest uz mežu. Vīrs prasīja, kurp un kam lai mantu vedot. Lielskungs teica: “Kad iebrauci mežā, tad sauci: “Ē, vir, nāci ārā! Še tev solītā tiesa!””

Labi. Vīrs nobrauca mežā un darīja, kā kungs tam teicis. Bet tikko šos vārdus bija izsaucis, te arī jau lācis klāt un teic vīram: “Brauci man pakaļ!” Vīrs brauca, un lācis to aizveda uz mazu klajumu, kas bija visapkārt aizaudzis lielu, biezu mežu. Lācis apstājās un teica vīram: “Kuri uguni!” Vīrs to darīja un, kad viņš uguni bij sakūris, tad lācis sacīja: “Cepi gaļu!” Kad gaļa bij izcepta, tad lācis teica vīram: “Ēdi no tās gaļas!” Vīrs tam prasīja: “Ar ko tad lai es ēdu?” Lācis atteica: “Zobiem!” Vīrs ņēmās ēst, un arī lācis ēda. Kad gaļa bija apēsta, tad lācis likās gar sieksti gulēt.

Bet pa to laiku lapsa, medus smaku saoduse, tecēja uz uguni. Netāļu no uguns tā apstājās un teica: “Vai, Dieviņ, kā kājas salst!” Lācis vīram mirkšķināja acīm, lai lapsu saucot pie uguns. Vīrs uz lapsu teica: “Nāci sildīties!” Lapsa, uz lāci rādīdama, atteica: “Kas tas?” Vīrs teica: “Pelus maiss!” Lapsa atteica: “Ja tas būtu pelus maiss, tad tu viņu aizvestu uz glāžu šķūni,” un ieskrēja atpakaļ mežā. Pēc kāda brīža tā atkal atskrēja un teica vīram: “Ja tas būtu pelus maiss, tad tu viņu uzsietu uz vāģiem.” Vīrs lāci uzsēja uz vāģiem, ko šis arī ļāvās, uz lapsu tīkodams. Lapsa: “Ja tas būtu pelus maiss, tad tu to drusku diktāki pieklapētu.” Vīrs pieklapēja dīktāki. Nu lapsa tam uzsauca: “Ja gribi savu dzīvību glābt, tad siti to nost!” Vīrs lāci nosita un kopā ar lapsu niedu izēdis un cāļus un vistu apēdis, brauca uz mājām. Mājās tam lielskungs atdeva puspili un abi dzīvoja bagāti.

35,  I, 2 Kalnamuižā Anna Brigadiera jkdz. itzr, A. L. P. kr.)

Viens vīrs mežā — lielā salā — uzkūris uguntiņu sasildīties. Ne cik ilgi — lācis klāt: lai ļaujot šim arī pasildīties. Atļāvis. Tad lācis itin mierīgi notupies pie uguns sildīties. Te — kur gadījusies, kur ne — atskrien lapsa; bet nenāks vis tuvu: labu gabaliņu no uguns atstatu nostājusies un tikai saucot: “Vai, vai, vai, kā kājiņas salst! kājiņas salst!” Vīrs aicinot: “Nāci pie uguns, sasildies!” — “Ietu gan, bet man bail no tā spalvainā.” Tad lācis skubinājis vīru: “Teici, ka esmu celms!” Vīrs tūliņ: “Tas jau vecs, apdedzis celms!” “Jā, kad tas celms, kāpēc tad tā rēgojies?” atteikuse lapsa un aizskrējuse. Apskrējuse, apskrējuse tādu līkumu — klāt atkal: “Vai, vai, vai, kā kājiņas salst, kājiņas salst!” Vīrs sakot: “Nāci pie uguns, sasildies!” — “Ietu gan, bet iemeti papriekšu to melno celmu ugunī!” Lācis vīram pačukstot: “Vadzi, teici, ka mani vedīsi mājā!” Vīrs tūliņ: “Tas celms mājā vedams — nevar ugunī mest.” — “Kad tas mājā vedams, kādēļ nesaisti ar valgu, neveli ratos?” Vectēvs — lācis — atkal pačukstot: “Liecies arī mani sienam, ratos veļam!” Vīram tas, zināms, Dieviņ! — sasien lāci stipri jo stipri, ieveļ ratos. Lācis nu gan mana, ka joki nebūs, bet ko saistīts padarīsi stipram vīram? — nevarējis, nabaģis, ne paķeparoties — rūcis vien. Tagad lapsa pienākušo pie ugunskura sildīties, prasīdama, gudreniece, no lāča arī savu daļu: vīrs lai ņemot cepeti, šij lai dodot kažoku. Kā tad! vīrs mierā: lai lapsa šim braucot līdz uz mājām! Pārbraukuši — vīrs notiesājis cepeti, bet lapsai nekā nedevis: paturējis ir cepeti, ir kažoku. Nu lapsa noskaitusies, ielīduse pa nakti vistu kūtī — nokoduse vīram visas vistas.

7.  virkne. 38. Vilks un auns

38, I, 1 (Vērenē Graudiņa Pauls uzr., D. L. etn. p. 1894.)

Reiz vilks saticis avenu meža malā un sacījis uz to: “Es tevi apēdīšu!” Avens atbildējis: “Kam tev vajaga pūlēties ēst — nostājies labāk lejā, atplēti muti; es uzkāpšu kalnā un ieskriešu tev dzīvs rīklē!” Vilks arī bijis mierā ar tādu avena padomu. Avens uzkāpis kalnā, un tad devies ar visiem ragiem vilkam pa atplēstu muti virsū, tā ka vilks bijis uz reizi gaf zemi un pats avens licies projām, cik tikai jaudājis. Kad vilks uzcēlies, tad teicis: “Diezin, vai iekšā palika jeb vai cauri izskrēja?”

(Pesleliškos pie Zeimes,

38, I, 2 Kaunas gub., Milānu Pēcis uzr. JLH RN V R. kr.)

Izsalcis vilks, sirodams pa leju, ierauga aunu kalna galā un sāk kāpt kalnā, lai aprītu aunu. Šis iesaucas: “Pag, brālīti, ko kāpsi tik augstu, ko pūlēsies — notupies turpat apakšā, izplēti muti un gaidi — es lēkšu no kalna un ielēkšu tev taisni rīklē.” Vilks ar to mierā, jo jūtas pārāk nespēcīgs uzrāpties pie auna — un dara kā auns vēlējies. Auns skrien nu no kalna un gāž saviem cietajiem ragiem no visa spēka vilkam pa krūtīm. Vilks apveļas un auns aizskrien, no redzamas nāves izglābies. Pēc laba brīža atmostas vilks iz paģībes no stiprā trieciena un prāto: “Vai auns ieskrēja man vēderā? vai paskrēja garām? Ēst gan vēl gribas, bet vēders tāds apaļš.”

38,  1, 3 (Vilcē Runtufu Vilis uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz atklīda auniņš no ganāmā pulka un nomaldījās mežā — skrēja bļaudams. Te uz reizi to satiek vilks. Rīkli atplētis, viņš taisās norīt aunu. Šis izbailēs sāk vilku lūgties: “Neriji mani vēl tagad — es maziņš un vājiņš — pagaidi, kamēr izaugšu liels, tad tev būšu treknāks kumoss!” “Labi!” atteica vilks, “tev būs, laikam, taisnība, es tevi iznesīšu no meža pie citām aitām, kur tad tu varēsi baroties un liels augt, bet turi vārdu!” “Turēšu!” atteic auniņš, un vilks iznes to no biezumiem ārā.

Pēc laba laika satiekas vilks ar aunu. “Nu, vai turēsi vārdu?” iesaucas vilks. “Turēšu!” atteic auns, “bet, kas tev būs no manis, kad tu mani plēsīsi? — zobi vien pieķersies; es zinu labāku padomu: redzi tur krūmos ir kalns; es uzkāpšu uz kalnu, tu stāvi lejā iepletis rīkli; tad es skriešu ar joni no kalna zemē un tev taisni pa rīkli vēderā iekšā. Ta man un tev būs vieglāki.” Vilks ir mierā — auns to noved pie kalna. Auns uzkāpj augšā, vilks paliek apakšā gaidīdams. Auns, kalnā uzkāpis, iesaucas: ‘‘Nu, atplēti rīkli labi platu, lai man būtu vieglāka nāve!” Vilks atpleš žaunas līdz ausīm. Auns dodas kā vējš no kalna zemē, iecirzdams vilkam ar ragiem tā pa pieri, ka tas paliek pusdulls guļot. Auns, pārlēcis vilkam pāri, pa krūmiem projām. Vilks uzcēlās pēc laiciņa, nopurinājās un teica: “Labs bija gan, bet tikai drusciņ par lielu.''

8.  virkne. 39. Lāča gājēji (biedri)

39,  1. I (Lubejā /? Vītoli»,iš uzr., D. L. eln. p. 1893.)

Lācis — Andrievs, vilks — Juris, lapsa — Anna reiz gāja pa pasauli pastaigāties. Gar bišu dārzu ejot, lācis paņēma vienu medus tropu; vilkam bij avina puse līdz, bet lapsai nebij nekā. Vakariņās vilks apēda avina pusi, lācis tukšoja i tukšoja savu medus tropu, bet nevarēja vinnēt, tomēr lapsai nedeva ne sukstīt. Lapsai gan stipri kārējās, bet savas gribas neizrādīja. Nogāja visi pie miera. Lapsa izlikās pirmā cieti aizmiegot; bet tiklīdz nomanīja vilku, lāci aizmigušus, tad vieglītēm uzcēlās un pie lāča tropa klāt un luksīja pilnu viduci. Ēzdama domā, kā nu izvasīšoties? jo rītu lācis tūliņ uz šās domāšot. Ēda, ko ēda — kas palika pāri, ar to apsmērēja vilkam purnu, pakaļu un likās tīri mierīgi savā vietā uz auss.

Otrā rītā lācis, pirmais pamodies, aplūkoja savu tropu. Sauss. Tūliņ pie lapsas klāt, teikdams: “Klausies, Anna, mās! kam tu manu medu apēdi?” — “Nekā, Andriev, brāl! netrāpīji vis. Esmu saslimuse un jau no vakarrīta līdz šambrīžam nav ēst ne iegribējusies; laikam gan Juris, brālis, būs pielavījies. Redz, cik mierīgi viņš vēl gul. Un paraug, paraug kā ēdis! — visas lūpas ar medu un kā nekā! Ēd tavu ēšanu! — tiktālu spundējies, kamēr pa pakaļu sāk laukā nācin!” Lācis, to redzēdams arī domāja, ka tā jau nu esot. un par tādu blēdību vilku krietni nopļaukāja.

Lapsa, to redzēdama, domāja, ka pašai par meliem nu vairs jauki neiešot, kad vilks no lāča nagiem sprukšot vaļā. Tādēļ laida ļekas vaļā: naski vien devās uz tuvīno māju un — istabā ieskrējuse — apvārtījās iejavas muldā. Arā izgājuse — saulītē apkaltējās. Ta to satika vilks. Tas taisījās laisties virsū, grasīdamies, ka to šis nevarot tā vien atstāt, kad šās dēļ šis tādu ļaukājumu dabūjis. Lapsai viegla mēle: “Ko nu, Juri, brāli, ļaunojies, redzi, es esmu ļoti slima ar nelabām vātīm apkrituse, ko tu no nianīm iegūsi? vai tev no tā pilns vēders tiks?” Vilkam sāpes un pirmās dusmas bij pārgājušas un nu tiešām noticēja, ka lapsai tāda vaina esot — kā sakot, atstāja lapsu sveikā, la gudrībā lapsa iztika ar veselu ādu. Bet no tā laika vairs nekad visi trīs kopā negāja vienu ceļu.

9.  virkne. 40. Strazdi, lapsa, vārna

40, I, I (Zaļeniekos Hibšmaņu Edžus uzr., JLB RN VR. kr.)

Netāļu no Dūņu ezera atrodas jauka birzīte. Birzīti no visām pusēm aprobežo labības lauki un pār augstiem rudziem, kviešiem maz vien ir redzamas tuvējās Mežiņu mājas. Taisni šīm mājām pretim ir birzes malā augsts, kupls bērzs, kuru bija izredzējies par mājokli naigs strazdu pārītis. Drīzi bija iedējuse mātīte ligzdā pieci oliņas. Pēc pāris nedēļām mazie izšķīlās un ātri auga…

Te kādā jaukā rītā, saulītei uzlecot, izdzird strazdu pārītis lejā lēni čabam — apakšā lapsa aplūko bērzu. “Ko tu, kūm, tik nopietni apskaties mūsu mājokli?” jautāja strazds. “Es skatos, ka no šā bērza man iznāks labi lietas koki — domāju to nocirst.” Strazdi nu bija lielās bēdās un lūdzās lapsu, lai tā izmeklētu kādu citu koku, vai nogaidītu mazu laiciņu, kamēr pieaugtu bērniņi. Bet lapsa negribēja no tam nekā dzirdēt: te neesot neviena derīga koka un tagad ikurāt iekrītot viņai labi vaļas izstrādāt vajadzīgus lietas kokus. Beigās tā teica, ka atstāšot bērzu vēl kādu laiku, ja atdošot strazdi viņai vienu bērnu. Neko darīt — nabaga strazdam bija jāpilda, ko lapsa vēlējās. Lapsa šoreiz bija apmierināta; bet tavu postu! — otru dienu tā jau atkal klāt un grib bērzu nocirst. Bija jāziedo atkal otrs bērns.

Te laidās pār augsto bērzu melnā vārna, laba paziņa strazdu pārim. Viņa redz noskumušos strazdus un — tos apsveicinājuse — apjautājas: kamdēļ skumstot? Strazdi smalki izstāstīja savu likstu. Tad melnā vārna skāņi iesmējās, sacīdama: “Ak jūs muļķīši! rītu, ja lapsa solās cirst bērzu, sakiet: “Cērti, cērti! ar ko tad cirtīsi, kad cirvja nav?” Strazdi pateicās laipnai viešņai un smiedamies gaidīja lapsu. Neilgi lapsa arī klāt un to vien runā, ka būšot bērzu cirst. Bet strazdi sauca priecīgi: “Cērti, cērti, kūmiņ! ar ko tad cirtīsi, kad nav cirvja?” Lapsa ļoti saskaitās, šo dzirdēdama, un, projām iedama, izsaucās: “Pagaidi tikai tu, sterva, — melnā vārna!” Nu bija atkal prieki, līgsmība strazdu mājoklī; bet viņu labvēlei — melnai vārnai — klājās nelabi.

Lapsa, zinādama, ka vārna devuse strazdiem gudro padomu, apņēmās atriebties. Viņa nogūlās siltā dienā meža malā un likās it kā nosprāguse. Ap šo pašu laiku laidās pār šo vietu melnā vārna un — ieraudzījuse nedzīvu lapsu — nolaidās pie tās aplūkot, no kuras puses būtu jāiesāk knābt. Aplūkoja — knābā galvā. Te izšāvās lapsa, sakampa vārnu, zobodamās: “A, a, putniņ, nu man vairs nekad nenāksi ceļā! — nebūsi vairs tik pārgudra.” Bet vārnai vēl negribējās atstāt šo bēdu pasauli; viņa iesāka nevainīgā balsī: “Ko tu nu, kaimiņ, mani, tādu, ēdīsi! — Vai tad tev, tādam smalkam, būs mani ēst ar visām spalvām? Es zinu — Mežiņu mājās ir piesieta pie sētas veca riteņu rumba; ja tu mani šaī mūlī pa vienu galu iebāztu, tad es plika izlīstu pa otru galu.” Lapsai patika šis padoms un viņa — ne no viena nepamanīta — aizlīda uz Mežiņiem. Dabūjuse veco riteņu rumbu, iebāza vārnu pa vienu galu iekšā; bet — tavu sūru dieniņu! vārna bija špukts! pa otru galu ārā un uzsauca lapsai, kas muti atplētuse brīnījās: “Ar Dievu, kūmiņ!” No šā laika melnās vārnas maitu neēdot, jo baidoties, ka atkal nepieviļot.

40, I, 2 (Žeimē, Kaunas gub., Kr. Milūns uzr., JLB RNII R. kr.)

Strazdi ietaisīja bērželī gūztu (ligzdu) un perēja bērnus. Te pienāca pie bērziņa lapsa un prasīja strazdam, lai nometot lai zemē visus pautiņus. (Jo lapsa jau no laika gala pazīstama kā liela kārumniece.) Strazdu pārītis par to dikti izbijās un nezināja, ko darīt. Ja lapsai neklausīs, tad jau slikti ies — viņiem no lapsas bija dikti bail, bet savu bērnu bija vēl vairāk žēl. Strazdam beidzot iešāvās labs padoms prātā — viņš teica: “Ko tu, kūmiņ, tagad no pantiņiem ēdīsi, pagaidi, kad izperēšu bērnus, tad dabūsi gaļu.” Lapsai nu gan tas labi nepatika, bet nekā darīt — vajadzēja palikt mierā. Bet, projām iedama, viņa vēl pieteica, lai tikai nedomā ar viņu jokot: ja bērnus nedošot, tad bērzu nocirtīšot.

Strazdiem nu bija bēdu dienas — aizmirsa pavisam svilpot. Vārnai par to bija liels brīnums; viņa nevarēja saprast, kāpēc cilām reizēm tik priecīgie kaimiņi tagad tik klusi. Tāpēc uzprasīja tiem: kas kaišot? Strazdi nu izteica savu nelaimi. Bet vārna viņus apmierināja: lai lapsas nemaz nebīstoties — ar ko tad šī bērzu nocirtīšot? vai ar asti? — cirvja jau viņai neesot. Strazdi nu bija atkal priecīgi un dziedāja un svilpoja kā senāk.

Kad nu lapsa atnāca, tad strazdi to izsmēja — nedeva nekā. Nu lapsa taisījās bērzu cirst; bet strazds tai uzsauca: “Cērti, cērti! — ar ko tad cirtīsi ? vai ar asti?” Lapsa redzēja — nieki ir — piesita pāri reižu pie bērza ar asti un aizgāja projām, nodomādama: “To viņiem gudreniece, Dārčus, ir pateikuse.”

Lapsa gāja Dārčai atriebties. Viņa aiztecēja uz lauku, kur bija nolaidies lēģeris vārnu, iegūlās augšupēdu grāvī — izlikās par nomirušu. Viena vārna to ieraudzīja, uzlēca viņai virsū, bet nezināja, vai knābt jeb ne; viņa ieraudzīja Dārču un prasīja šai. kā jau gudrākai: “Dārču, vai knābšu?” Šī atteica: “Knābi, knābi!” Vārna nu izknāba lapsai lielu gabalu gaļas no krūtīm. Lapsai gan briesmīgi sāpēja, bet viņa cieta, zobus sakoduse. Dārčus lapsu pazina un noprata tūlīt, ka tai atkal kādi stiķi galvā. Viņa tāpēc sabāra otru vārnu: “Tai tikai vajadzēja to ačku izknābt, tad viņa vairs neredzētu citu laupīt!” un gāja pati knābt tai acis ārā. Bet, tiklīdz šī uzlēca lapsai virsū, lapsa to tūdaliņ sagrāba cieti un skrēja ar visu projām. Dārčus nu vaimanāja un brēca: “Vai Dieviņ, vai — nu jau man ies tāpat kā manai mātes māsai!” Lapsa prasīja: “Kā tad gāja tavai mātes māsai?” Dārčus atteica: “Iebāza riteņu rumbā un laida no kalna zemē — tur viņas kauliņus sabrikšķināja.” Lapsa nu aiznesa viņu pie kādām mājam uz spaļu gubas, iebāza riteņu rumbā un laida no spaļu gubas zemē. Dārčus izlīda pa otru rumbas galu ārā, uzskrēja gaisā un sāka pilnā kaklā brēkt: “Krāpu, krāpu!”

40,  I, 3 (Ūziņniekos Kakliņš uzr., A. L. /? kr.)

Cīrulītis lidinājās pār rijas jumtu un dziedāja jauki. Vārna vaicā: “Cīrulīti, cīrulīti, kas tev par jautrību uzgājuse?” — “Kā nebūšu jautris — bērniņi perēklī!” — “Ai, cīrulīti, parādi arī man bērniņus savus.” Parāda — vārna atkal: “Ai, cīrulīti, cīrulīti, es tavus bērnus mācībā ņemšu!” — “Ņemi, ņemi — mācība laba lieta!” Vārna sakampa cīrulīša bērniņus, stiepa uz mājām mācībā ņemt; bet nedabūja mācīt ne drusku: aprija visus. Nu cīrulītis dziedāja bēdīgi, skumīgi bērniņu labad.

Atskrēja sunītis — Poģītis ļukušām austiņām, vaicāja cīrulītim: “Ko dziedi skumīgi? vakar, aizvakar dziedāji citādi.” —“Kā nedziedāt skumīgi — vārna bērniņus apēda vakar.” —“Ai, cīrulīti, tad iešu gulšos pie salmu stirpas — tur atnāks vārna acis man knābāt, bet tu dziedi tīšu jautri, līgsmi, lai vārna domātu: vēl tev kur bērniņi!” Suns gulēja, cīrulis dziedāja — vārna klāt: “Ko dziedi, cīruli, atkal tik jautri?” — “Kā nedziedāt jautri: nokrita Poģītis ļukušām austiņām.” — “Kur tad viņš ira? iešu tam acis knābt laukā.” — “Redz, kur tas atstiepies pie salmu stirpas!” Vārna uzlaidās Poģītim uz muguru un pirmais vārds tūliņ: “Klangs, klangs! — kur citas vārnas?” Bet Poģītis, sunītis — ak lavu grābēju! — paņēma vārnu bez labdienām.

10. virkne. 41. Lapsa un krūze

41,  1, 1 (Vilcē Ruutuļu Vilis uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz ganījies uz lauka liels bars zosu. Lapsai, to redzot, tūlīt iekārojies zosu cepetis. Klusiņām tā pielīduse zosu tēviņam klāt — taisās patlaban grābt, te, kad tu izčibētu! sāk kāds svilpot. Lapsa apskatījusies: kas tad tas par muzikantu? — ieraudzījuse krūzīti, kurā vējš, iekšā skriedams, svilpojis. “Tā tad šis tas lielais muzikants!” iesaukusies lapsa, “nu pagaidi tikai, pagāns! tu savu mūžu vairs nesvilposi.” Lapsa pieskrējuse pie krūzītes, uzmaukuse osiņu sev kaklā un nu tikai projām uz upi to slīcināt.

Pie upes pienākuse, lapsa uzkāpuse uz laipu un laiduse krūzīti upē. Krūzīte piesmeldamās sākuse vilkt lapsu no laipas upē. Nu lapsa nomanljuse, ka nebūs vairs labi — sākuse krūzīti lūgties: “Krūzīt, krūzīt, es par jokiem, tu no liesas, krūzīt, krūzīt, es par jokiem, tu no tiesas!” Bet nelīdzējuse vairs nekāda lūgšana: krūzīte piesmēlusies pilna un lapsa nogrimuse. Vēl tagad mēdz teikt uz dusmīgiem cilvēkiem: “Krūzīt, krūzīt, es par jokiem, tu no tiesas!”

11. virkne. 42. Ezis un zaķis

42,  1, I (Ēdolē, uzr., I). L. etn. p. /894.)

Ezis un zaķis salīguši savā starpā, ka tas, kas ātrāki noskries līdz norunātai vietai — dabūs no uzvarētā viņa spalvu. Ezis, apzinādamies savu bezspēcību tai ziņā, apņēmies zaķi pievilt. Viņš nostādījis jau agrāk norunātā vietā savu mātīti. Kati zaķis noskrējis norunātā vietā, tad eža sieva tur jau bijuse — tā teikuse, ka esot ilgi jau gaidījuse — un izrāvuse zaķim viņa spalvu un ar to izgreznojuse savu un sava vīra vēderu.

12. virkne. 43. Pele

43,  I, I (Kursīšos K. Bankers uzr., Līze Abata slāsi., A. L. P. kr.)

Pele skrej pa aizkrāsni — satiek circeni: “Labvakar, ķirķu pons, vai kaķu dams mājā?” — “Nav mājā!” Bet līdz ko pele skrej ārā — plānā — tā kaķu dams krāpts! virsū — pele pagalam.

15. virkne. 46. Lapsa un gailis

46,  1, 1 (Kursīšos K. Bankers uzr., Līze Ābola slāsi., A. L. P. kr.)

Lapsa noķēruse gaili, nes mutē. Meita sauc: “Arē, lapsa nes gaili, nes gaili!” Gailis teic lapsai: “Muļķe, atsaki meitai: vai tev kāda daļa, ka lapsa nes gaili!” Lapsai prāts rūgst vien uz meitu — tā tūliņ: “Vai tev kāda daļa?”

Bet, kamēr mute ar meitu ēdās, tikām gailis, spulgts! no zobiem ārā, kokā augšā. Eji nu tukšā!

16. virkne. 47. Dažādas zvēru pasaciņas bez variantiem

Lapsa cep vaboli

47.    I (Jerkulē Audzis uzr., /&gt;. L. etn. p. 1891.)

Lapsa, gudreniece, sadzirdējuse, ka cepta gaļa esot daudz gārdāka nekā jēla. Gribējuse izmēģināt. Reiz noķēruse vaboli — gājuse uz pieguļnieku ugunskuru otrpus upes — pļavmalā. Lapsa nosēdusēs šaipus upes pļavmalā uz krasta, turējuse vaboli ar abām ķepām uz ugunskura pusi, lai cepot. Tad nu ēduse. Vabole ēdot čaukstējuse. Lapsa noteikuse: “Laba gan, tikai sagruzdējuse.”

Gailis un varde

47, 2 (?pag. M. Arons uzr., IX L. etn. p. 1894.)

Varde satikuse no rīta gaili — dod tam labu rītu: “Labrīt! augsti dziedātājs.” Gailis atbild: “Labrīt, labrīt! augstu lēkātāja.” Varde it priecīga iesaucas: “Redz, kur goda vīrs! godā dzimis, godam audzis, prot arī otram godu dot.”

Aža lielība

47, 3 (Vecpiebalgā Lielups uzr.)

Azis dzēris pie upes. Padzēries — sitis kāju pie zemes — sacījis: “Ne par pašu vilku nebēdāšu!” Vilks, krūmos stāvēdams, to dzirdējis un saucis: “Andriev, ko tu tur nu atkal runāji?” — “Ak. cienīgs meža lielskungs, dzērājam dzērāja vīra valoda!”

Vilks

47,  10

Saimnieks rāj vilku, ka glūnot teļa aplokā — vilks atsaka: “Vai man tavu teļu dēļ nebūs brīv aplokā skatīties?”

Peka un ozoliņš

47,  13b (Dundagā Alvīne Adamoviča uzr., JUi RN11 li. kr.)

Ozols un barvīka lielījušies viens aiz otra: kurš izaugs lielāks? Un, riktīgi, barvīka arī izauguse lik liela kā lielā cepure. Bet le vienu nakti sals uznācis un barvīka nosaluse. Tad tā teikuse uz ozolu: “Audzi, audzi, ozoliņ, dzīvo simtu gadu — man galviņa reibst.”

Lapsas bērni

47,  14

Lapsas bērni šķirdamies guģējas, vai vairs kad tikšoties; māte atbild: “Pie kažoku skrodeļa, tur saredzēsimies.”

Apins ar rāceni

47, 30 (Vec-Piebalgā l‘. Lielups uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Apins ar rāceni bij sūru sūrā ienaidā un kādreiz satikušies sāka lamāties. Apins sacīja: “Tu bērniem vēderu plēsējs!” Rācenis atbildēja: “Tu laužu slepkava!” Pēc tam drīzi abi salaba un nu iesāka viens otru uzlielīt. Apins sacīja: “Tu nabaga ļaužu uzturētājs!” Rācenis sacīja atkal uz apini: “Tu bēdīgo iepriecinātājs!” Tad abi izšķīrās.

Piezīme: Tirzā (Maldoņu Valdis ) saka: Rudenī rāceņi saltā laikā augot, jo tad tie sakot: “Spiedīsimies kopā, tad būs siltāki!”

Ceturtā virsnodaļa. Teikas, kurās Dievs parādās par cilvēku, lopu, zvēru, putnu, zivju, rāpuļu, mūdžu, augu valdnieku

A

1. virkne. 48. Dievs valda pār cilvēkiem

Kāpēc cilvēku bērns auklējams

48, 1, la (DolēJ. Simenovs uzr., Brīvzemnieka kr.)

Kad pirmai sievai bija piedzimis maziņais, tad Dievs sacījis: “Meti bērnu jumtam pāri — tas tūliņ nostāsies uz kājām!” Bet sieva neklausījuse Dievam — nemetuse. Dievs tad sadusmojies — sacījis: “No šīs dienas katra sieva nēsās savu maziņo veselu gadu uz rokām!”

48, 1, lb (Sēlpilī B. M. Lodziņš uzr., A. L. P. kr.)

Kati Dievs visu dzīvu radību bija beidzis radīt, tad daudzi nāca apvaicāties pie viņa, cik ilgi būšot savus maziņos auklēt. Nu vecais levs darījis īsi: saaicinājis visus dzīvniekus pie vienas mājas un teicis, lai metot ikkurš savu bērnu pār šo mājas jumtu. Visi dzīvnieki tūliņ tā darījuši, un, kurš vien savu bērnu pārmetis, tam tūdaļ bērns staigājis; tikai cilvēks nemetis — tas lutinādams žēlojis savu bērnu: būšot sviedienā nosisties, par kropli palikt nelaidis neparko no klēpja ārā. Lūk, tādēļ vēl šodien cilvēku bērni trīs gadi klēpī auklējami.

48, I, lc (Druvienā J. Kalniņš uzr., D. L. etn p. 1894.)

Vecos laikos vienai sievai piedzimis bērns — ap to pašu laiku arī govij radies teļš. Dievs pavēlējis sievai, lai tā savu bērnu pārsviežot pār skursteni, bet govij teicis, lai tā savu pārsviežot pār ragiem — tad viņu bērni tūliņ būšot tik stipri, ka varēšot iet kājām. Govs savu bērnu esot pārsvieduse pār ragiem, bet sieva savu bērnu žēlojuse, sākdama šaubīties, vai bērns vairs būšot dzīvs, kad tik augsti pārsviedīšot — un nesvieduse arī. Teļš sācis tūliņ staigāt savām kājām, bet sievas bērns ne. Tādēļ no tā laika cilvēku bērni nevarot tūliņ pēc dzimšanas iet kājām.

Kādēļ ūdens katla novārās

48, I, 2 (Auhtkalnā Knuniņu Jānis uzr., Anna Eliasa stāsi., A L. etn. p. 1894.)

Vecos laikos ēdiens nevis novārījies kā tagad, bet pievārījies klāt. Reiz kāda ļauna, skopa sieva gribējuse pagatavot sev liečs (sevišķi) kādu labāku kumosu. Viņa salikuse katliņā visu labu labo, bet, zināms, ne daudz, kā jau priekš sevis vien. Bet tā kā nu noticis, ka bijis pievārījies daudz (pilns katliņš), un patc arī nevarējuse visa patērēt, tad tā dusmu pilna nošņākuse: “Kas tad nu atkal, velis, piespēris pilnu podiņu (katliņu)? Es taču gribēju sev maz, bet labu izvārīt!” (Kauču gan ēdiens bijis pievārījies vairāk, tomēr tas nebijis palicis nemaz sliktāks — bijis tanī pašā labumā kā jau sākumā; ļaunā sieva savā muļķa prātā to neatzinuse.) Dieviņš, to izdzirdis, par sievu noskaities un licis no tā laika ēdienam katliņā nevis pievārīties, bet novārīties.

K āpēc labībai tik īsas vārpas

48, I, 3a (Talsos Mierkalnu Fricis uzr., JLB RNIV R. kr.)

Pasaules iesākumā viss labības stiebris bijis vārpā. Dievs sadusmojies par cilvēku nedarbiem — pārvērtis visu stiebri salmā. Nu nācis suns pie Dieva žēloties, ka tagad tam bads jāciešot. Dievs apžēlodamies licis tik garai vārpai augt, cik garu stiebri suns spēšot mutē sakampt. Tādēļ suns labi jābaro un negaisā istabā jātur.

48, I, 3b (Rāmuļu Jaun-Ķēsos Zaļokalnu Jānis uzr., RLB ZK R. kr.)

Vecos laikos rudziem augušas brīnum gaļas vārpas, tā kā salmu nemaz nebijis: no augšas līdz zemei bijusi viena pati vārpa. Tad ļaudis par to kurnējuši, ka nemaz nedabūjot salmu lopiem, jumtiem, citām vajadzībām. Dievs par kurnētājiem sadusmojies, un un nākamos gados auguši salmi vien — vārpu nemaz. Tad sunis lūdzis Dievu, lai jele audzējot vārpas; ja ne lielākas, tad vismaz tādas kā šā astes gals. Dievs suņa lūgumu paklausījis: audzējis vārpas tikai suņa astes gala lielumā. No tā laika cilvēkiem ar tādām vārpām vien jāpārtiek. Bet veci ļaudis saka: šīs vārpas esot suņa daļa, tāpēc suņam nekad nedrīkstot maizes liegt.

48, I, 3c (Vecpiebalgā P. Lielupis uzr.. D. L. etn. p. 1891.)

Kad cilvēki Dievu bijuši apkaitinājuši, un šis viņus izdzinis no paradīzes dārza, tad sunis gājis pie Dieva, lūdzis, lai liekot tik lielai vārpai augt, ka sniegtos viņam šķērsām pa muti, ko Dievs arī atvēlējis. Ta, ko cilvēks tagad ēdot, esot suņa daļa.

48. 1, 3d (Lubejā /! P. Vītoliņš uzr., RLB ZK R. kr.)

Agrāk druvas izdeva tik bagātus augļus, ka visi varēja bez pūlēm, bez darba uzturēties: jo viss labības stiebrs bijis vārpā — plika salma nemaz. Cilvēki, tādos labumos dzīvodami, palika par daudz ļauni, bezdievīgi — palaidās visādos netikumos. Tad Dievs apskaitās un lika druvām, lai vairs ne grauda galiņa neaudzinot — salmi vien lai esot. Nu bija briesmīgi bada laiki — nevienam pašam nebija ne mazākās maizes drumstaliņas, ko ēst — visi mira badā. Arī sunīšam tāds pats bads bija jāredz. Bet sunīts gaudoja, lūgdams Dievu tik žēli, ka Dievs par sunīti apžēlojās un nometa maizes kukulīti zemē. Kukulīts ritēja naski vien uz priekšu — sunīts dzinās tam pakaļ, ko nagi nesa: jo Dievs, kukulīti zemē mezdams, bija sacījis, ka nevienam vairs maizes bez darba neesot brīv ēst, tādēļ lai arī sunīts papriekšu savu kukulīti nopelnot.

Sunīts dzinās tik ilgi pakaļ, kamēr kukulīti noķēra. Bet necik ilgi — tas ēdums pagalam, atkal badam acīs jāskatās. Sāka atkal Dievu lūgt: lai Dievs apžēlojoties par visiem saviem radījumiem un lai pavēlot druvā vārpai augt, ja vairāk nē, no pirmās stiebra posmas. Bet Dievs nelikās ne dzirdot — tik stipri viņu cilvēki bija aizkaitinājuši. Tad sunīts nemeta miera un gaudoja, gaudoja vēl gaudāki uz Dievu: kad nu nedodot vārpu no pirmās posmas, tad tak lai esot tik žēlīgs un liekot vārpai augt no otras posmas. Bet Dievs nelikās suņa gaudas ne pa ausu galiem dzirdot, cik vareni viņš bija noskaities. Sunīts, redzēdams, ka šitā nevedas, ņēmās tagad pats par sevi vien lūgties — viņš neesot tak vainīgs, ka cilvēki Dievu aizkaitinājuši, par ko tad šam — nevainīgam — vainīgiem līdzi jācicšot? — lai no dusmām jele atlaižoties un klausot šā lūgumu.

r Iā no vienas vietas sunīts tik žēli, tik žēli mācēja lūgties, ka Dievam dusmas jau apramstījās. Tad viņš lūdza vēl: ja Dievs druvā cita nekā neliekot augt, tad tak lai dodot šā tiesu: tik garu vārpu, kā šā purns esot. Dievs paklausīja: lika augt suņa tiesu — tik garu vārpu kā suņa purns. r Iā vēl tagad druvā vairāk neaugot, kā šī suņa tiesa, ko toreiz no Dieva nolēnojis. Bet sunīts šo savu tiesu atdodot cilvēkam, un pats pietiekot ar drusciņām, ar maģumiņu.

48, 1, 3e (DolēJ. Simenovs uzr., Brīvzemnieka kr.)

Vecos laikos Dievs bija atvēlējis sunim dzīvot kungu istabās, ar baltu maizi baroties. Taī laikā rudzi auguši bez salmiem — vārpas vien bijušas un vēl tikpat garas kā tagad kopā ar salma stiebru. Bet reizi gadījies, ka viena sieva ar maizes garozu atslaucījusi savu maziņo. Dievs par to sadusmojies, aizgājis uz lauku, gribējis visus rudzus izraustīt, saraustīt. Sieva, to pamanījusi, rīdījusi Dievu ar suni. Par to Dievs nolicis sunim pārtikt no sēnalām un gulēt uz spaļu čupas; bet sievai jābūt ar to mierā, ko vīrs no labprātības atmetīs; turpretim atlikušās vārpas lai augot augstos stiebros priekš vīriešiem. Tāpēc vēl šodien dažas vārpas īsākas, dažas garākas.

48, I, 3f (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka “CGopHUK-h”)

Vecos laikos bijis aplam daudz maizes. Labība tad augusi bez salmiem — viss labības stiebrs pastāvējis no vārpas vien taī garumā, kā šodien rudzi jeb mieži mēdz būt. Bet reizi viena sieviete (tai bijis maizes papilnam) ar maizes riecienu atslaucījusi bērnu. Par to Dievs sadusmojies un neaudzinājis vairs neviena grauda. Tad suns gājis pie Dieva maizes lūgt, lai badā nenomirtu. Suns tik dikti Dievu lūdzies, ka visa paure pārsprāgusi. Dievam suns palicis žēl — licis vārpām tik garām augt, cik sunim mute gara. Tādas vārpas tad vēl šodien aug — tā ir tā daļa, kas vienīgi sunim pieder.

Dievs dāvina pilnu klēti rudzu

48, I, 4 (? apg. uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Reiz iegājis vienās mājās sirms, neredzīgs nabags un lūdzis saimniekam, lai šo vedot ap saviem tīrumiem. Labi — apvedīs. Nabags gājis uz citām mājām un tāpat lūdzis. Bet šis saimnieks domājis: "Ko gan es tādu vecu ākstu vadāšu gar tīrumiem — man tīrumi tagad tikko apsēti, un ko vari zināt, kas šis par cilvēku.” Viņš, veco piejokodams, apvedis ap mežu. Vēlāk izrādījies, ka pirmām saimniekam bijis katru rītu savā klētī jāslauka rudzi, mieži, visāda labība kopā, bet otram saimniekam vajadzējis katru rītu no savas klēts slaucīt daždažādas lapas ārā. Nabags bijis Dievs.

Dieviņš dāvina mantu

48, l, 6 (Šķēpiniešos Nairu Jānis uzr., JI.B RN II R. kr.)

Dzīvoja citu reizi divi kaimiņi, no kuriem viens bija dikti bagāts, bet otrs pavisam nabags. Reiz Dieviņš nabaga izskatā iegāja pie bagātā saimnieka dāvanas lūgties. “Man nav nekā priekš tevis,” saimnieks lepni atteica un izdzina nabagu pa durvīm. Pie nabagā aizgājis, viņš lūdza tāpat, bet ne par velti. Saimniece tam deva, cik spēdama, no savas nabadzības. Nabags, Dieva svētību novēlēdams, aizgāja. No tā laika šiem manta pa vari auguse, kamēr bagātais saimnieks pavisam izputējis.

Dievs nabaģei dāvina miltus vienmēr tīnē

48, I, 7 (Liegos Jānis Dīcmanis uzr. savā "Pasaku vācelītē”)

Sen atpakaļ vecos laikos dzīvoja pie kāda saimnieka ļoti nabaga sieviņa. Viņa bija tik nabadze, ka nebija nekā, ko ēst, nedz arī ko ģērbties.

Saimniekam bija veca klēts — tur turēja cūku pelus. Kādu dienu nabaga sieviņa, klētī grābdama pelus, sāka gauži lūgt Dievu par savu lielo nabadzību — lai Dievs viņai nāktu palīgā. Pelus sagrābuse, viņa atgriezās atpakaļ un ieraudzīja pie kasta (tīņa) stāvam vecu, vecu vīriņu ar baltu bārdu.

Vecais vīriņš mīlīgi uzrunāja nabaga sieviņu un sacīja: “Es redzu, ka tev ļoti grūti un tu esi lūguse par savu grūtību, lai to tev atņemtu. Tev nebūs vairs ciest badu un ēst pelus! Tu vari no šī tīņa ikreiz pa divi lāgi grābt, tad tev būs miltu papilnam; bet sargies trešo reizi bāzt rokas tīnī.” To teicis, vīriņš tūliņ pazuda.

Nu nabaga sieviņai nevajadzēja vairs ciest badu un gar cita nama durvīm vazāties, lūgt dāvanas, maizīti — maizes nu bija diezgan, jo miltu netrūka. Bet. jo jau labi iet, jo vēl labāki grib. Kad tā ilgāku laiku no tīņa miltus bija grābuse un uztikuse. tad viņa kādu dienu pie sevis tā runāja: “Nu kālab es nevarētu katru reizi pa trim lāgiem grābt miltus? Te jau miltu papilnam, un man arī nevajadzētu tik daudz reizas tiem pakaļ nākt.” Kā runāts, tā darīts. Otrā dienā viņa atkal nogāja pie lielā tīņa grābt miltus. Šodien nu sieviņa gribēja izmēģināt savu nodomu: viņa bāza rokas vēl trešo lāgu tīnē pēc miltiem. Bet, tikko trešo lāgu rokas bija iebāzuse, te nu nejauši tīņa vāks krita un sievai nocirta galvu.

Dieviņš soda sievu par piena slēpšanu

48, 1, 8 (Au/tikalnā Jānis Krūmiņš uzr., RLB ZK R. kr.)

Dieviņš senāk staigājis pa zemes virsu vecīša izskatā. Reiz ļauna mātīte satikusi Dieviņu pie kūts, kad patlaban nesusi slauktuvē pienu uz istabu. Bet, tiklīdz Dieviņu ieraudzījusi, tūliņ pārsegusi slauktuvi ar lindrakiem, jo nepazīdama noturējusi to par burvi jeb skauģi. Tad Dieviņš vaicājis, ko viņa tur nesot. Šī atteikusi: “Ūdeni!” Dieviņš par tik rupjiem meliem aplam apskaities un jau gribējis likt pienam aizvienu par ūdeni palikt, bet tad iežēlojies: ko tad mazi bērni dzeršot? — un nedarījis vis tā. Tomēr bez soda palaist nevarējis, tādēļ nolēmis: no šā brīža, pienu sildot, lai suliņu vairāk nekā biezā piena. (Priekš tam esot bijis otrādi: biezā piena bijis divreiz tik daudz nekā suliņu; bet tā sieva vien to samaitājusi uz laiku laikiem.)

Dievs izdziedina sievai bērnu

48, 1, 0 (Naudītē Kleinhofu Fricis uzr., JLB RN V R. kr.)

Sieviņa sēdējuse Ziemassvētku naktī pie sava slimā bērna un lūguse no visas sirds mīļam Dievam, lai nākot tai palīgā un mīlulītim veselību dodot. Bērns dedzis kā ugunī. Te viņa saklausījusies, ka bērns caur zobiem prasījis dzert. Tūlīt cēlusies — gājuse ar spanni uz upi smelt ūdeni. Ūdeni atnesuse, paņēmuse krūzīti, iesmēluse — devuse bērnam dzert. Bērns nodzēries, iemidzis un pamodies no rīta vesels. Prātodama par ūdens spēkļi. sieviņa paņēmuse krūzīti, no kuras devuse bērnam naktī dzert — pasmeķējuse. Atraduse, ka ūdens pats tīrākais vīns bijis. Gājuse pie spaņņa, no kura krūzīti smēluse — arī spannī atraduse tīru vīnu. (Ziemassvētku naktī, taī minūtē, kad mūsu Pestītājs piedzimis, pārvēršoties visi ūdeņi par vīnu. Kam trāpoties itin taī brīdī ūdeni smelt, tas iesmeļot vīnu; bet ļoti grūti nākoties to minūti nosargāt.)

Baltais ķēniņš (arī ziemeļa ķēniņš, latvju valdnieks)

(No Kurzemes Vegners iesūtījis Dr. E. Veckenstedzam iekš “Zeitsrift 48. 1. 10a j'tir Volkenkunde” 1890. (burtu. 2); tulk. I). /.. etn. p. 1891. jau.) Kādu vakaru pie zemnieka ienāca svešs cilvēks — gadus divdesmit piecus vecs — un izlūdzās nakts mājas. Zemnieks bija bagāts cilvēks, bet ļoti cietsirdīgs. Viņš atraidīja svešnieku un to vēl piesunīja. Svešais aizgāja, bet zemnieks no tā acumirkļa, kad svešnieks viņa istabu bija atstājis, palika mēms. Pēc tam svešnieks gāja pie cila zemnieka lūgt nakts mājas. Tas zemnieks, kauču nabags, uzņēma ar labsirdību, pacienādams viesi ar to, ko Dievs bija devis. Kad paēda — zemnieks pastāstīja svešajam ciemiņam par savu dēlu, ka tas guļot uz miršanu. Svešais lika, lai aizved viņu pie dēla — tad paņēma dēlu uz rokām, pacilāja trīs reizes uz augšu un nolika atpakaļ zemē gluži spirgtu, veselu. Zemnieks par izdziedināto dēlu bija vareni priecīgs.

Otrā dienā svešnieks no tām mājām aizgāja tāļāk. Gāja — sastapa ceļā aklu vīru. To viņš pieveda pie avota, lika acis izmazgāt. Izmazgāja aklais acis ar avota ūdeni, palika redzīgs. Pēc tam svešnieks gāja tāļāk — aizgāja līdz vienam laukam, ieraudzīja zēnu gauži raudam: vilks esot iebrucis ganāmā pulkā, saplosījis viņa avi. Svešais avi atkal atdzīvināja. Nu viņš gāja tāļāk, nonāca vienās mājās, kur ēka gaišās liesmās dega. Uguns tik nemanot bija izcēlusies, tādā ātrumā izplātījusies, ka mājinieki nekādi neattapuši glābties — ļaudis, skaļi vaimanādami, domāja tos pazudušus esam. Pa tam pieradīsies šis svešnieks — saka, lai nemaz nevaimanājot, nebēdājoties — mājinieki tur ugunī nemaz neesot bojā gājuši — sēdot mierīgi istabā spirgti, veseli. Apkārtstāvētāji, to dzirdēdami, palika dusmīgi uz svešnieku, gribēja jau uzbrukt tam, tāpēc ka viņus izzobojot; bet šis atteica: “Uzmanāt, tūliņ pierādīšu, ka patiesību runāju.” Tūdaļ parādījās pie debesīm biezi lietus mākoņi, stiprs lielus gāzās zemē, apdzēsdams uguni, un tie, ko domāja sadegušus esam, iznāca sveiki ārā.

Ļaudis, to redzēdami, sāka ticēt, ka svešnieks ievērojami varens — lūdza, lai paliekot viņiem par valdinieku. Svešnieks ar to bija mierā. Bet bija arī tādi ļaudis, kas viņu negribēja. Izcēlās ķildas, cīniņi starp valdinieka piekritējiem un pretiniekiem. Tad valdinieks uzsūtīja zibeni, pērkoni — iznīcināja ienaidniekus. Pēc cīņas visi atzina viņu par valdinieku. Viņš savaldīja trīssimt gadus mierā, laimē. Kad viņa valdības laiks bija notecējis, tas aizveda savus kara vīrus pie viena kalna. Kalns atvērās — visi iegāja iekšā, aizmiga dziļā miegā. Nu valdinieks izgāja no kalna, aizvēra to. Pēc tam mākoņi nolaidās zemē un aiznesa Latvju valdinieku uz saules dzīvokļiem.

48, /, 10b (Alsviķos Jānis Krēsliņš itzr. savā “Teikas iz Malienas”)

Tāļu aiz desmit ķēniņu zemēm atrodas liela smilšu jūra, kur ūdens vietā tek smiltis. Aiz jūras ir jauka zeme. pār kiņu valda Baltais ķēniņš. Tur akmeņu vietā ir tīrais zelts, un ūdens vietā tek medus. Ķēniņš jau dzīvo tūkstoš gadus un nekad nemirs. Naktīm guļot, putni no debesīm nes vēstis, kas nākamās dienās notiks, kā arī grāmatas, ko Dieviņš uzrakstījis. Ar suņiem viņš sūta vēstis pie citiem ķēniņiem, jo tekošai smilšu jūrai cilvēki pāri neliek. Bet, kad reizi smilšu jūra mitēsies tecēt, tad Baltais ķēniņš nāks ar lielu kara spēku šurp, un jātnieki zelta pakaviem apklās visu zemi. Pēc šā kara pasaulē dzims tik mazi cilvēciņi, ka septiņi varēs rijas krāsnī labību kult. Pēc tam tad drīzi būs pasaulei gals.

48, I, 10c (Kaspars Čipiņš stāsi., A. L. I‘ uzr.)

Džūkstē šo ķēniņu dēvē par Ziemeļa ķēniņu. Viņš mājojot ziemeļos. Ja kādreiz tam ienaidnieki — laivās atbraukdami — taisoties uzbruki, tad viņš pasaucot tikai austruma vēju — tas visas laivas sadragājot.

Dievs sūta ūdens plūdus (palus)

48, 1, 1 la (Druvienā Tarzieru Kārlis uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Vecos laikos ļaudis bijuši lieli un stipri, tāpēc Dievu nemaz nebijušies, un tad Dievs par to uzsūtījis lielos palus. Ūdens kāpis tik augstu, ka viļņi gandrīz sniegušies pie debesīm. Kad pali nākuši, tad Dieviņš sēdējis debesīs pie loga un ēdis olas. Viens cilvēku pāris vien vēl atlicies labs, un to negribējies līdzi noslīcināt, tāpēc tiem piemetis vienu olas čaulu, un šie tur iekāpuši un, saņēmuši visādus putnus, zvērus, braukuši bez bēdas pa ūdeni. Bet viens kalējs no milzu vīriem pieķēries pie čaumalas malas un tā izglābies līdzi.

Kad pali nostājušies, tad tas paņēmis savu lielo āmuru un nokalis dzelzs vāli. Kad uzkāpis lielā kalnā, tad varējis jau aizsniegt pašas debesis. Papriekšu apgūlies atpūsties. Kāds medinieks dzinis zaķi un ar visiem suņiem iedevies — zaķam pakaļ — milža kalēja ausī. Visu dienu dzinis un, zaķa nepanācis, griezies atpakaļ. Milžu kalējs domājis, ka utis pa ausi tekājot — uztrūcies un sācis galvu sukāt — utis arī birušas kā spaļi. Bet kas tās par utīm? — tīri lāči un vilki. Izsukājies, gribējis atkal apgulties, bet iegribējies ēst. Ņēmis vienu ganību meža vēršu uz reizes. Medinieki par to saskaitušies, aizdedzinājuši šam svārkus. Šis iekāpis jūrā un uguni apdzēsis. Bet tad saskaities, uzskrējis vienā kalnā, izsitis debesīm logu un gribējis kāpt iekšā. Bet Pērkons pateicis: tā nu gan lai nedarot! Šis vilcis Pērkonam ar savu dzelzs vāli tā pa krūtīm, ka tas aizelsies vien, un sācis kāpt. Pērkons paņēmis bijstaragu un spēris šam tā pa galvu, ka augšpēdu iekritis ellē.

Dievs soda st ūrgalvīgu meitu — uzrauj mēnesī

48, 1, 12a (Mēdzūlā J. Ķemers uzr., I). I.. eln. p. 1893.)

Vecos laikos kādās mājās dzīvojuse ļoti skaista jaunava. Viņa gandrīz nevienam ceļa negriezuse — bijuse par daudz stūrgalvīga un vienmēr lepojusēs ar savu daiļumu. Cik jaunekļu viņas dēļ neņēmuši galu — cits noslīcinājies, cits nokāries. Daudzi viņā bijuši iemīlējušies, bet ne pie viena tā negājuse — visus atraidījušo, domādama, ka šī varot vai pašus lielmaņus dabūt par brūtgāniem. Bet, kas augsti kāpj, tas zemu krīt! Tā arī izdevās ar skaistuli. Reiz iznākuse iz pirts, tā ņirgādamās pagriež pliko muguru mēnesim virsū un dzied: “Manas pašas muguriņa skaistāka par mēnestiņu!” Dieviņš, tādus vārdus dzirdēdams, palika ļoti dusmīgs un uzlika bārgu sodu skaistulei: uzrāva mēnesī, pieķēdēja tur mūžīgi, lai ikkatrs cilvēks, to redzēdams, bītos no pārliecīgas lepnības.

48, 1, 12b (Ozolniekos pie Jelgavas Kalniņš uzr., .11.11 RN V R. kr.)

Divas meitas gāja no pirts plikas pēc ūdens; abām bija nestulcs uz pleca. Pilns mēnesis spīdējis tik gaiši kā dienā. Viena no meitām teica uz mēneša: “Mani gurni spožāki nekā tu!” Dievs nolaida garu lenti, kas jaukās krāsās laistījās. Meitas ņēmās viņu ķert — tā noķēra, kura nievāja mēnesi. Lente atkal satinās un uzrāva līdzi meitu ar visām nestulēm. Lente bija pats mēnesis, kuru Dievs atritinājis. Vēl šo baltu dienu var meitu redzēt mēnesī ar visām nestulēm.

(Skrundeniekos Pločkalns

48, 1, 12c ar Vidneri uzr.. Brīvzemnieka “C6opiiHKb")

Vecos laikos mēnesis esot spīdējis tikpat gaiši kā saule. Bet nu gadījās, ka divi meitas gājušas uz aku pēc ūdens. Viena sacījuse: “Ai, kur tas spožs!” Otra atbildējuse: “Mana p…ļa spožāka par viņu!” — un parādījusc mēnesim pliku p…ļu. Bet mēnesis meitu — tādu smējēju — tūliņ uzrāvis pie sevis. Tur viņa vēl tagad redzama ar nēšiem uz pleca (tur, kur mēnesim tas tumšums). Bet savu gaišo spožumu mēnesis no tās reizes pazaudējis.

Dievs soda lepnu braucēju, uzraudams loku pie debesīm par varavīksni

48, I, 13 (Gulbenē Julius Rubenis uziKanaviņi krājis RLB ZK)

Bijis lepns, lepns cilvēks. Tas reiz nokrāsojis braucamo loku septiņām krāsām — braucis tik lepni, ka laistījies vien. Bet Dievam tāda lepnība nepatikusi — uzrāvis lepno loku pie debesīm par varavīksni, lai tā neviens vairs nedarītu.

Dieviņi soda kuģeniekus, ieraudami kuģus varavīksnē

48, I, 14a (Saukā J. Ozols uzr.. Brīvzemnieka “C6opnmcb”)

Bagas pagastā ir dīķis. Tur esot nogrimuši lie kuģi, ar kuriem vecos laikos vācieši še — uz latviešu zemi — esot atbraukuši. Vācieši pārlieku esot spaidījuši latvjus, un šie tādēļ apsūdzējuši spaidītājus saviem dieviņiem. Pērkons tad paraidījis varavīksni, lai tā, jūras ūdeni sūkdama, uzsūktu vācu kuģus līdz. Varavīksne tad arī uzrāvuse kuģus augšup līdz ar ūdeni, bet beidzot tos nogremdējuse šinī dīķī.

Vēl šodien varot dīķa dibina saredzēt mastus, lauvas, ēkas (šīs ēkas esot uzcēluši vācu jūrnieki dīķa dibina) un māju rīkus. Agrāki arī dzirdējuši dīķa dibinā dziedam, zvanām. Desmit gadu atpakaļ viens vīrs esot izvilcis no ūdens apakšas mastu ar dzelzs riņķi galā. Bet nedabūjis ne labi aplūkot izvilkto — masts atkal ievēlies dibinā — nevarējis vairs rokā dabūt.

48, 1, 14c (Gulbenē Julius Egle uzr., RLB ZK R. kr.)

Vecie teic: varavīksne dzerot kā kāds zvērs pie upes jeb ezera. Kad labi sadzērusēs, tad līstot lietus. Reiz gans ganījis pie upes. Sākusi varavīksne no tās upes dzert, te par nelaimi pašā taī brīdī viena govs arī piegājusi pie upes dzert. Varavīksne, stipri ūdeni iekšā vilkdama, iedzērusi govi līdz. Pēc laiciņa lietus sācis stipri līt, un līdz ar lietu arī govs kauli nokrituši zemē — govs gaļu varavīksne bijusi apēdusi.

Vecs vīriņš (Dieviņš ) smējējam atņem nomedīto briedi

48, 1, 15 (? apg. uzr., RLB ZK III R. kr.)

Vecos laikos bij slinks vīriņš, kas maz savu pārtiku gādāja, bet arvienu kurnēja, ka tam nekā neesot. Kādu reizi, kad viņš atkal par savu trūkumu kurnēja, pieslējās pie viņa vecs vīriņš un uz šo sacīja: “Pūlējies pats, tad Dieviņš arī palīdzēs un tev dos, kas vajadzīgs!” Slinkais vīriņš nu gāja mežā, tur uztaisīja spostu un gaidīja uz medījumu. Otrā dienā viņš gāja savu darbu aplūkot, un, redzi, liels briedis bij iegājis spostā. Vīrs nekavēdamies briedi nosita un to sāka dīrāt. Kad viņš savam medījumam jau pavēderi bij nodīrājis, pienāca viņam tas pats vecais vīriņš, kas vakar padomu bij devis, lai pulējas, un sacīja: “Vai es nesacīju, ka, ja tu pūlējies. Dieviņš tev dos?” Medinieks atbildēja: “Vai Dievs man deva? Es pats dabūju!” Tai pašā brīdī vecīts grūda ar savu spieķi briežam ribās, un, redzi, briedis uz reizi uzlēca stāvu un uz visām četrām kājām nu devās taisni uz mežu. Medinieks, to redzēdams, vareni izbijās un, atzīdams savu vainu, sauca: “Dieviņš deva! Dieviņš deva!” Bet tas nekā nelīdzēja — briedis vairs nenāca atpakaļ. No tā laika ir briežam balta pavēdere par zīmi, cik daudz vecos laikos medinieks viņu nodīrājis.

Dievs lielmutei ievieš galvā utis

48,  1, 16 (Auļiikalnā./. Krūmiņš uzr., Anna Bērziņa slāsi., RLB ZK R. kr.)

Iesākumā utu nebijis. Tad reiz ļauna sieviete tīšā pārgalvībā pārmetusi Dievam, kāpēc viņš svētdienā ne tā mazākā darba neesot atvēlējis. Diezin, vai pat matus pīt un galvu sukāt brīv esot. Dievs atteicis: “Ja tā pēc darba izkarsusi esi, tad atvēlēju arī: došu tev darbu tādu, kas katru svētdienu darāms un tomēr nekad nebūs pabeidzams: lai aug utis galvā! — tās varēsi pa svētdienām nīcināt.” No tā laika visiem cilvēkiem augot utis, kas ieskājamas un tomēr pilnīgi nekad neizieskājamas.

Dievs (vecs vīriņš) pārvērš nabaga vīra mājas par skaistām

48,  I, 17 (Koknesē Liepsalu Jēkabs uzr., 1). L. ein. p. 1894.)

Reiz dzīvojis ļoti bagāts saimnieks, kuram bijušas brangas mājas, daudz naudas un citas mantas. Viņš nedevis nekad nabagam no savas bagātības un ne arī atļāvis jebkad kādam piemist savā mājā. Kādreiz vēlā vakarā piegājis pie bagātnieka durvīm vecs vīrs un lūdzis kādu kaktiņu, kur pa nakti palikt. Bagātnieks atteicis, ka šim neesot neviena kakliņa tukšā, jo katrs esot apdzīvots no viņa paša ļaudīm. Arī otrā vakarā atnācis tas pats vecītis un lūdzis kādu maizes kumosiņu. Bagātnieks saskaities un licis ar suņiem to aizrīdīt no savas mājas durvīm. Kad vecais vecītis aizgājis projām, tad tūlīt atkal pienācis kāds lepns kungs un prasījis nakts māju bagātniekam. Bagātnieks to saņēmis lielā priekā, ievedis skaistākā kambarī, cēlis tam priekšā visādus ēdienus, dzērienus.

Ne cik tāļu aiz bagātā saimnieka laukiem bijuse būdiņa nabadzīgam saimniekam. Tam bijis mazs zemes gabaliņš un ļoti maz citas mantas. Vecais vecītis, atraidīts no bagātnieka durvīm, aizgājis uz šā nabadzīgā saimnieka būdiņu, lūdzis pa nakti palikt. Šis arī to tūlīt ievedis istabā, pamielojis ar savu mazumiņu, kas pie rokas bijis, un pataisījis vielu uz mūrīša. Kad rītā bagātais saimnieks piecēlies, izgājis ārā, apskatījies, tad ieraudzījis, ka no viņa brangajām mājām bijušas vairs tikai māju atliekas palikušas. Gan berzējis acis un brīnījies par šādu pārmaiņu, bet, jo vairāk skatījies, jo vairāk brīnumu ieraudzījis. Viņa kaimiņam, kam bijušas vissliktākās mājas, nu pa nakti bijušas mājas tapušas par visskaistākām.

Nu gājis modināt savu vakarējo viesi, bet no tā nebijis vairs ne vēsts. Šis lepnais viesis bijis pats velns. Nabaga vecītis, kas nabaga saimnieka mājas pārvērtis par tādām lepnām, bijis pats Dievs.

Dievs rada cilvēka acu plakstiņiem skropus

48,  1, 18 (Lubejā /; /’ Vitoliņš tizr., RLB ZK R. kr.)

Dievs cilvēkam bija devis visu sēklu rokā — arī miežus. Bet mieži toreiz bija pliki bez akotiem. Zemnieks iesēja miežus. Uzauga pārvāri skaisti mieži, ka mīlum nevarēja noskatīties. Bet, tikko mieži nāca zaļbriedā, — zvirbuļi kā uztaisīti bariem virsū un gribēja vai visus apēst. Nekādi nevarēja tos atganīt. Zemniekam neko darīt, kā iet pie Dieva žēloties — sūdzēt zvirbuļus. Dievs sacīja: “Labi, es došu miežiem šķēpus, ar kuriem tie varēs zvirbuļiem pretim turēties.” Zemnieks aizgāja pateikdamies. Un redzi — mieži vairs nebija pliki kā iesākumā, bet gariem akotiem apbruņojušies, tā ka zvirbuļi nekādi nevarēja piekļūt pie grauda. Pienāca rudenis — sēra miežus rijā priecādamies. Tomēr prieki palika par bēdām — miežu akoti nobirza un bira zemniekam acīs. To moku nevarēdams izciest, viņš atkal gāja pie Dieva: lai atņemot miezim šķēpus, jo maitājot šam acis ārā; labāki lai zvirbuļi apēdot vai visus miežus, kad tikai šam gaisma paliekot dzīva. Bet Dievs atsacīja: “la vis nebūs, kā tu domā! Es tev došu acīm sargus, kas viņas aizsargās no iebirumiem.” Tūliņ zemniekam uzauga acu plakstiņiem spalvas: skropi. Dievs vēl noteica, lai nu vairs nenākot pie šā sūdzēties. No tā laika esot visiem cilvēkiem uz acu plakstiņiem spalviņas — skropi — un miežiem — akoti.

K āpēc mūža galu nezin

48,  1, 19a (Nīgrandē Janševskis uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Vecos laikos, kad Dievs vēl staigājis pa zemes virsu, katrs cilvēks zinājis, kad tam būs jāmirst. Ta reiz kāds vecs vīriņš, zinādams, ka tam jau rītu būs jāmirst, ņēmies visu postīt zemē — ārdījis žogus, skaldījis sētas vārtus un istabas durvis kopā. Te pienācis pie postgaļa kāds vecs ubags un prasījis, kamdēļ tas visu postot zemē. Vīriņš atbildējis: “Man rītu jāmirst un kāpēc iešu citiem atstāt savu māju?” Tad vecais ubags sadusmojies un teicis: “Tāpēc pasaulē neiet nekas uz priekšu, ka cilvēki zin, kad tiem jāmirst. No šā brīža neviens vairs to nezinās.” Un tā arī noticis, jo vecais ubags bijis Dievs.

48,  1, 19b (Krizburgā Pēteris Alunāns ttzr., JLB RNII R. kr.)

Vecos laikos cilvēks zinājis, kad jāmirst. Ta reiz viens vīrs taisījis sētiņu un mietus sējis ar salmiem. Tā viņam strādājot, pienāk viens vecs vīrs un saka: “E, kas tad tas par darbu? Par ko tad ar klūgām negriezi un netaisi tās sētiņas? Cik ilgi tad tev ar salmiem sieta sētiņa stāvēs?” “Nu. manam laikam būs diezgan, jo man drīz būs jāmirst!” sētiņas taisītājs atbildējis. “Nē, tagad gan tu nemirsi! No šā laika neviens cilvēks nezinās, kad kuram būs jāmirst.” To teikdams, vecais vīrs pazudis, jo tas bijis pats Dievs.

Kā aprunāšana cēlusies

48,  I, 20 (? apg. uzr., Austrumā Nr.1893.)

Reiz sievas sēdējušas istabā, vērpdamas itin klusu. Te ienācis vecs nabags un lūdzis, kur piesēsties, bet sievas neatbild. Lūdzis nodzerties — sievas kā nerunā, tā nerunā. Beidzot nabags prasījis, kāpēc šīs tā klusējot. Dabūn atbildi: “Visu vajadzīgo izrunājām, un tagad nav vairs, ko runāt.” Vecis devis padomu, lai aprunājot cita citu. Šis padoms sievām tā paticis, ka tās vēl tagad to cienī.

Nespēcīgam puisim Dievs kuņģi izņem

48,  I, 21 (Ozolniekos Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN V R. kr.)

Kāds puisis bijis tik nespēcīgs, ka nevarējis nopelnīt ne maizes jeb — kā mēdz teikt — ne vēdera daļas. Viņš lūdzis tādēļ Dievam, lai izņemot viņam kungi, tad nevajadzēšot tik daudz priekš tā pūlēties. Dievs paklausīja puiša lūgumu, izņēma viņam kuņģi un uzlika to uz kārkļu krūma. Puisis nu palika stiprs kā zvērs: ko neviens nevarēja, to viņš izdarīja un nopelnīja daudz naudas.

Bet pēc gada bijis jāiet atkal pēc kuņģa, jo Dievs to tikai uz vienu gadu bija izņēmis. Kuņģis bija noēdis kārklu krūmam beidzamo lapiņu.

Kā bučošanās cēlusies

48,  1, 22 (Valmieras apg., Burkinu Augusts uzr., Balsi 1889. g.; A. L. P. kr.)

Visu cilvēku tēvs — Ādams — ļoti mīlējis savu sievu Ievu un nekad nešķīries no tās. Tomēr reiz viņu Dievs kaut kur aizsūtījis, un tā sieva palikuse viena. Aiz gara laika viņa apgūlusies. Te uz Ievas lūpām nolaidusies bite. Par laimi vai nelaimi — Ādams arī bijis tūliņ klāt. Redzēdams kustonīti staigājam pa Ievas lūpām, tas vareni noskaities — gribējis biti nosist. Bet bites dzīvi jau pazīdams, tas ātri apķēries: “Diezin, vai šī nesūc šc medu? Pag, pag. es arī pamēģināšu.” Viņš nodzinis biti un nobučojis Ievu. Un patiešām! (laikam bite bijusi atstājusi kādu drusciņu medus uz Ievas lūpām) bučiņa bijusi tik salda, ka priekā Ādams lēcis un dejis. No tā laika viņš nemitējies arvienu pa lāgiem pabučot Ievu, un tā bučošanās ieklīdusi pasaulē.

Kā cepurēm sirmji cēlušies

48,  1, 23 (Alfrēda “Pasakas”)

Cepuru širmji esot velna izgudrojums. Tas bijis tolaik, kad velns vēl bija Dieva sulaiņos. Viņš bijis liels melkulis. Katru reizi, kad tas ko meloja, Dievs viņu cieti uzskatīja — tam bija jānosarkst, jānolaiž acis. Dievs tad tūliņ pazina, ka velns meloja. Nu velns sagudroja kaut kā acis paslēpt: viņš nogrieza pirkstiem nagus un piešuva pie cepures. Dievs nu vairāk nevarēja velnam acīs ieskatīties.

2.  virkne. 49. Dievs valda pār lopiem

Zirgu Dievs soda par nev īžību — vērsi par pakalpojumu apbalvo

49,  1. la (? apg. ttzr., D. L. etn. p. 1893.)

Agrāk vēršam bija jāizdara visi zirga darbi. Zirgs turpretim dzīvoja, kā tagad vērsis dzīvo. Reiz zirgs ganījās upmalā, un vērsis, kā no arkla palaists, arī turpat ēda. Pienāk Dievs un grib tikt pār upi. Kad nu tilta nebija un nekādi nevarēja tikt pāri pār upi, tad Dievs lūdza zirgu, lai šo pārnesot. Zirgs atbildēja, ka šam neesot vaļas — esot jāēd un tādēļ nenesīšot.

Vērsis, redzēdams, ka zirgs Dievu pāri upei nenesa, piedāvājās no laba prāta, ka gribot Dievu pār upi pārnest. Dievs uzkāpa vēršam mugurā, un vērsis to pārnesa, ka ne ūdens pilīte netika pie Dieva drēbēm. Otrā malā Dievs sacīja: par to, ka zirgs ar nevaļu aizbildinājies un nenesis šo pār upi, lai nu zirgs tūliņ stājoties vērša vietā un lai vērsis baudot tās kungu dienas, kuras zirgs nepratis paturēt. Zirgs, to dzirdēdams, tikai pasmējies vien un sacīja, lai Dievs spriežot, kā gribēdams — kā šam vaļa bijuse, tā būšot, jo ko tad gan šis pa to laiku darīšot, kamēr saimnieks sienu pļaušot, ja ne savā vaļā dzīvošot. Dievs sacīja: “lādēļ, ka tu tik negodīgi pret pašu Dievu izturies, tu nebūsi bez darba ir siena laikā: pa to laiku tev jāklanās!” Tātad zirgs pats sev bija izprasījis darbu no Dieva. Par to, k^i zirgs ar ēšanu aizbildinājās, Dievs sacīja: “Kad tu tagad sakies neesot paēdis, tad turpmāk tu ēzdams nepieēdīsi!”

ladēļ vēl šo ballu dienu, lai zirgs diezin kā paēdis, bet tiklīdz viņu ņemsi cieti vai jūgsi iekšā — viņš tūliņ kramstās pēc ēdiena. No tā laika zirgam visa grūtība jānes, bet vērsis dzīvo tikai barodamies. No tā laika arī visi zirgi siena laikā, spindzēm, gnīdlaižām kaudamies, klanās, kā to Dievs bija novēlējis.

49,  I, lb (Bruknā M. Šimiņš uzr., IX L. ein. p. 1891.)

Vecuvecos laikos, kad Dievs vēl staigāja pa zemes virsu, tas nonāca pie upes, gribēdams pāri tikt. Upmalā treknajā zālē ganījās zirgs un vērsis. Dievs lūdza zirgam, lai pārnestu pār upi. Bet zirgs Dieva lūgumu neklausīja, sacīdams, ka negribot nekādas nastas nest, un smiedamies aizrikšoja tālāk. Nu Dievs sacīja vēršam. Vērsis paklausīja: pārnesa pār upi. Tad Dievs teica: “Tādēļ, ka tu mani nesi pār upi — tavu gaļu ēdīs cilvēki. Dievu minēdami savās lūgšanās un tevi slavēdami.” Bet uz zirga Dievs teica: “Tādēļ, ka tu mani nepaklausīji, tev būs jāpanes no cilvēkiem vēl lielāki grūtumi, kamēr tu beigsies; tavas miesas būs maita, no kuras kraukļi barosies.” Tāpēc arī vēl tagad neēd zirga gaļas.

Govs sūdz kaķi Dievam, ka viņai pupus sadedzinājis

(Lejas pagastā Kurmu mājās

49,  I, 2 Fr. Mūrnieks lizi: 1879., Brīvzemnieka kr.)

Agrākos laikos govij bijuši vairāk nekā četri pupi. Kaķim jau bijis apnicis pienu ēst, tādēļ pārgalvībā sviedis visus govs pupus ugunī, lai sadegtu. Suns, redzēdams pupus degam, paķēris tos ar purnu un četrus gabalus vēl laimīgi izglābis. Bet purnu gan aplam apdedzinājis, nabadziņš. Tādēļ vēl šodien redzam dažiem suņiem melnus, apdegušus degunus ar grumbainu ādu pa virsu.

No tā laika govij četri pupi, lai gan dažām vēl redzot piekto, sesto mazu pupiņu, bet no šiem maziņiem pienu nevarot slaukt — tie ugunī sagruzdējuši. Tad govs toreiz, kaķi lādēdama, esot izdabūjuse no Dieva šādu nosacījumu: tam kaķim nevajagot nevienas pilītes piena dot! — suņam gan, ja vairāk ne — ir aizlaižamā laikā — tad kaut uz bērza lapiņas uzpilināt piena lāsīti.

Bet dzīvē arvienu tas iznākot otrādi: kaķis drīzi pazog te, drīzi tur piena lāsi — suņam nekā. Lūk, tādēļ suns tik aplam dusmīgs uz kaķi: plēš, kur klāt tiek.

Dievs iedod sunim br īvgrāmatu — kaķis to nozog

49,  I, 3a (StukmanēĀrness iizr., D. L. etn. p. 1891.)

Vecos laikos bijis kaķim ganos jāiet — suns dzīvojis brīvā pa māju, jo Dievs viņam bijis devis brīvgrāmatu. Kādā karstā vasaras dienā pārnācis kaķis gluži nokusis, noguris no ganiem mājā un atradis suni mierīgi pakrēslā dārzā kaņepēs guļam. Suņam guļot, ķeša bijuse atvērusies, un iz tās brīvgrāmatas gals izkāries laukā. Kaķis paslepen pievilcies, izrāvis suņam no ķešas brīvgrāmatu, uzskrējis ar to uz māju un tur jumta paspārnē noglabājis dārgo laupījumu. No tās dienas suns savu brīvību zaudējis, un tam nu jāietot kaķa vietā ganos, kamēr kaķis var brīvi dzīvot mājā. Tādēļ suns vēl vienumēr, līdzko kaķi pamana, dodas tam, pilnās dusmās rūkdams, virsū, gribēdams savu brīvgrāmatu atņemt; bet līdz šim tas vēl nav izdevies: jo kaķis — no suņa bēgdams — uzskrien ātri vien pa pakšķi jumta paspārnē brivgrāmat u apsa rgā t.

49,  1, 3b (? apg., L. M. 1885. g. Balsī; A. L. P. kr.)

Reiz suņi bija padarījuši īstus suņu nedarbus — nokoduši zaķus. Par šādu slepkavību meža kustoņi apsūdzēja suņus Dievam. Bet liesas priekšā suņi aizbildināja savu nedarbu ar lo, ka teicās bijuši badā. Lietu izklaušināja un atrada suņu ierunu par dibinātu, bet tomēr nedarbs palika nedarbs, ko nevarēja attaisnot. Lai šādas lietas vairs nenotiktu uz priekšu, tad Dievs nosacīja, ka suņam brīv ņemt tikai tos kustoņus pārtikai, kas krituši. Suņi, gudrinieki, noprata, ka šo nosacījumu var saprast divējādi — tādēļ lūdza, lai to iedodot viņiem uzrakstītu. Labi. Šo svarīgo rakstu tad suņu sabiedrība iedeva Krančam glabāt. Bet drīzi vien Krančam bija jāatzīst, ka dārgo rakstu nespēj pienācīgi izglabāt — viņam bija jāiet ik dienas ganos, un lietainā laikā raksts varēja tapt mitrs, izputēt. Raizēs viņam labais draugs — runcis — iešāvās prātā. Tas vienmēr dzīvoja sausā istabā, gulēja krāsns augšā. Tāpēc lūdza runci, lai ņem rakstu pie sevis. Runcis arī apņēmās, draudzībā saraukdams muguru kumpu un ar garo asti Krancim sānus paglāstīdams. Krancis iedeva rakstu runcim — runcis tūliņ uznesa to uz krāsns augšu, kur bija vissausākā, visdrošākā glabājamā vieta.

Reiz suņi ieraudzīja zirgu arumos vārtāmies — nokoda, apēda to. Par tādu slepkavību zirgi apsūdzēja suņus Dievam. Dievs vareni apskaitās par suņu nedarbu un apņēmās tos bārgi sodīt: ar nāves sodu. Suņi aizbildinājās, ka viņiem esot brīv kritušus lopus ēst, un zirgs esot bijis nokritis gar zemi. Dievs turpretim atcerējās tikai to nosacījis, ka suņiem brīv ņemt pārtikai kritušus kustoņus. Suņi nu atsaucās uz izsniegto rakstu. Tiesa gribēja pārliecināties par raksta saturu. Bet, kad tas suņiem nebija līdzi, tad

Krancis — asti gaisā pacēlis — skrēja uz māju pakaļ. Viņa labprātīgais draugs — runcis — uzlēca krāsns augšienē pēc raksta. Bet tavu nelaimi! tas vairs nebija atrodams: peles bija saēdušas rakstu smalkās cļrupatās. No tās reizes kaķis palicis uz visiem laikiem pelēm par nāvīgu ienaidnieku. Arī suņu draudzība pret kaķi beidzās ar to reizi. Krancis, neatradis rakstu, vairs neuzdrošinājās iet atpakaļ tiesas priekšā. Citi suņi, izcietuši sodu, gāja meklēt Kranci un meklē vēl šo baltu dienu velti. Tāpēc tad arī suņi sastapdamies sabāž degunus kopā, vaicādami viens otram, vai nava atradis Dieva rakstu. Pie tam dažreiz viens otru nolamā par zaudētāju, par Kranča pēcnācēju — un tad izceļas sirdīga plūkšanās.

49,  1, 3c (Valmierā Burkinu Augusts uzr., 1889. g. Balsī; A. L. P. kr.)

Agrākos laikos kaķis bijis suņa vietā — tas ganījis lopus, sargājis māju; turpretim suņam nebijis nekas jādara — cilvēks to uzturējis, dzīvojis kā lielskungs. Suns bijis dabūjis no Dieva liecības rakstu, ka viņam brīvība dota, bet kaķim tas skaudis. Reiz kaķis nācis no ganiem mājā ļoti piekusis un tāpēc gribējis iet kaņepēs nogulēties. Bijis jau nolicies garšļaukus, te izdzirdējis kaut ko krācam. Līdis turpu — ieraudzījis suni cieši aizmigušu un liecības rakstu turpat zemē. Pakampis rakstu — uz kūts augšu projām. Suns gan skrējis pakaļ — nepanācis. Kaķis aizbāzis rakstu kūtī aiz spāres. Peles, nevarēdamas panest skauģa prātā kaķa laimi — brīvību, sagrauzušas rakstu. la cēlies ienaids šo triju kustoņu starpā.

49,  1, 3d (Lubejā P. P. Vītoluiš uzr., RLB ZK R. kr)

Suņi rīkojuši kāzas, bet pietrūcis piparu. Aizsūtījuši vienu suni pakaļ. Tam ceļā pipari izkrituši, tādēļ nemaz nenācis atpakaļ vairs, baidījies rādīties. Tādēļ visi suņi vienmēr lūkojot to suni dabūt rokā, kas piparus pazaudējis, ostīdami katrs zem astes, vai neesot piparu.

Kādu valodu liellopiem Dievs devis

49,1,6 (Džūkstē A. L. P.)

Dievs liellopiem ļoti maz valodas piešķīris. Pavasarī lielais vērsis, cini badīdams, tikai to vien var izteikt: “Man bij manta, man bij manta!” Mazais vēršelis: “Man ir, man ir!”

(Auļukalnā Krūmiņu Jānis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Lielais vērsis saka: “Man vie, man vie!” Vidējais: “Man ar, man ar!” Mazais (telēns): “Visiem, visiem!”

(D. L. etn. p. 1894. )

Ziemsvētku nakti putni ar lopiem sarunājoties šādi. Gailis: “Kristus dzima!” Vista prasa: “Kad, kad?” Pīle atbild: “Pēr, pēr!” Tītars prasa: “Kur, kur?” Te|š atbild: “Betlemē!”

Aitas valoda

49,  1, 7

Jēri pavasarī pirmo reizi ganos brēc: “Maza, maza zālīte!” (zālītes “a” it gari).

(Jaun-Sesavā)

“Meni, mem, ciet zālīt!” (memes “e” un zālītes “ī” gari)

(Džūkstē R. Bērziņš uzr.)

“Sīksta zāle!” Lielās aitas atbild: “Lab, lab, lab!” Tekulis piemetina: “Tāda pat kā pērn! “(ļoti rupju, zemu).

Kuiļa valoda

49,  I, 8 (Turnavā Rezevskis uzr., Austrumā 1893.)

Kuilis skriedams kviec: “Kur likt, kur likt? Purvā uz cin! Purvā uz cin!”

3.  virkne. 50. Dievs valda pār zvēriem, putniem, liek upes rakt, pavēl dziesmas mācīties, nodarbina daždažādi

Dievs liek zv ēriem, putniem Daugavu rakt

50, I, la (Bruknā Šimiņš uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Kad Dievs jau bija radījis kokus, mežus, krūmus, zvērus, putnus un zivis jūrā, tad Daugavas vēl nebijis. Visi zvēri, putni, bez darba būdami, savā vaļā dzīvodami, sākuši toreiz savā starpā ķildoties un nīdēties. Lai šādas ķildas reiz beigtos, tad Dievs nolēma zvēriem, putniem dot darbu. Viņš sasauca visus zvērus, putnus, zivis. Tie, viņa balsi dzirdēdami, nāca tūdaļ klausīties viņa pavēles. Kad visi bija sanākuši, tad Dievs viņiem vēlēja rakt Daugavu. Tūdaļ arī darbs sākās, jo visi zvēri, putni, zivis itin naigi sāka strādāt.

Zaķis un lapsa — tiem bija veiklas kājas — mērīja upei ceļu — zaķis, pa priekšu lēkdams, un lapsa pa zaķa vilkto stigu ar kuplo asti vilka upei robežas. Kurmis — zemes urķis — vilka tūdaļ pirmo vagu. un āpsis, pa to kasdams, paplašināja. Lācis, kā jau liels stiprinieks, nesa zemes klēpjiem vien un bēra gubās; tādēļ tad arī gar Daugavas krastiem ir kalni. Tāpat citi zvēri, putni, zivis strādāja, ko nagi nesa, un visas ķildas bija beigtas. Naigi strādājot, darbs ātri šķīrās, un upes grava drīzi bija izrakta.

Nu nāca Dievs apskatīt padarīto darbu un arī lūkoties, vai visi viņa pavēli izpildījuši, vai strādājuši. Pirmos tas redzēja kurmi un lāci, kuri vēl nebija spējuši no darba dubļiem tīrīties. Dievs tos ļoti slavēja par čakliem strādniekiem un vēlēja tiem par godu nēsāt tādas drēbes, kādas tie strādādami bija notaisījuši. Vilkam, kurš daudz bija pūlējies ar purnu un kājām, tas arī atstāja tās uz mūžu melnas. Zosi un pīli arī Dieviņš slavēja par čaklām strādniecēm un atvēlēja tām upē peldēt un mazgāties. Citiem putniem, kas arī strādājuši, bet ne tik čakli. Dieviņš atvēlēja tikai dzert upes ūdeni.

Dieviņš apskatīdamies ieraudzīja lielus putniņu pa koku zariem lēkājam un svilpojam. Dieviņš viņam prasīja, kādēļ tas neesot strādājis, kā citi putni. Lielus putniņš atbildēja iten aši, uz saviem jaukajiem, dzeltenajiem svārkiem rādīdams: kā gan lai ar tādām smukām drēbēm tādu rupju darbu strādājot? Jo pat Dieviņam pašam jau tas nebūtu paticis, ka tas savus dzeltenos svārkus būtu nosmērējis ar dubļiem. Gan viņš esot gribējis strādāt un pūlēties tāpat kā cili, bet, tiklīdz kā tas iekāpis dubļos — samaitājis savas dzeltenās biksas, un, lai visu apģērbu nesamaitātu, viņš labāk nestrādājis nemaz.

To dzirdēdams, Dieviņš atbildēja: “Kā redzams, tad tavi skaistie svārki tev vairāk par ļaunu nekā par labu. Paturi tad arī savus skaistos svārkus un ar dubļiem notaisītās biksas! Bet mūžam tev nebūs dzert skaidra zemes ūdeņa ne no upes, ne avotiņa, ne dīķa, tikai ar rasu, kas ir uz koku lapām, un ar to ūdeni, kas ir uz akmeņa, tu varēsi slāpes dzesēt un izslāpušo sirdi spirdzināt.”

Tādēļ vēl šo baltu dienu lietus putniņam jācieš slāpes. Kad. negaisam tuvojoties, citi putni apklusuši, tad vēl lietus putniņš žēli, žēli raud par savu lepnumu.

Pēc tam Dieviņš ieraudzīja buti (pleksti), kā tā pūlēdamās pa smiltīm vārtās, un nožēlodams teica: “Ak tu nabaga butīte, kā tā pa smiltīm vārtās!” Butei šāda līdzcietība nepatika, tā. Dievu mēdīdama, sacīja: “Ak ķu nabaga buķiķe, kā ķā pa smilķīm vārķās!” Bet Dievs teica: “Lai tev mute paliek šķība, kādu tu to — mani mēdīdama — savilki!” Tāpēc arī vēl tagad butei mute šķība.

Dievs, acis apkārt mezdams, jautāja: “Kur tad vēzis palicis? Nemaz nav redzams.” Bet vēzis, no dubļiem izlīzdams, rupji atbildēja: “Vai tev acis pakaļā, ka manis neredzi?” Dievs viņu par šādu atbildi smagi sodīja, noteikdams. lai tam pašam acis mūžam pakaļā stāvot.

Pēc tam Dieviņš ar zelta kausu ielēja izraktajā gravā ūdeni un norādīja, kurp viņam tecēt un ar jūru vienoties. Plašā straume dažā vietā krākdama putoja, daža lēni šalkdama tecēja, un Dieviņš to pēc sava gudra prāta nosauca par Daugavu.

50, I, Ic (Lejas pagasta Kurmjos Fr. Mūrnieks uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Kad zvēriem, putniem nebija ko dzert, tad visi sarunājās rakt upi. Zaķis lēca pa priekšu, upei robežas rādīdams, suns tam no pakaļas, robežu nosprauzdams — lūk, tādēļ arī upe tāda līkumaina, jo zaķis neiet taisni, bet līkumu līkumiem. Cūka nospraustās vietās uzmeta kupicas, lauva uzņēmās par darba rīkotāju. Tā visi svīda rakdami. Tikai lija vien nebija pie kopdarba — tā teica: viņa varot padzerties no rasas, kas uz apšu lapām. Tad citi biedri, uz liju skaudību turēdami, pavēlēja apšu lapām drebēt, un, ja viņas nedrebēšot, tad par visiem kopā ņemšot apsi ar lapām, ar saknēm noplosīt, izraustīt — pavisam no pasaules iznīdēt. Apsei bija jāpaklausa, un tā viņa dreb vēl šodien. Bet nu lija brēkdama brēc sausā laikā uz lietu, jo apšu lapas, drebētājas, visu rasu nodrebina — nav šij kur padzerties.

50, I, If (Saukā./. Ozols uzr., Brīvzemnieka “C6opnuKb”)

Kad Dievs bija radījis zemi, tad zemes virsū vēl vispāri ūdens bijis. Dievs tad pavēlējis visiem putniem, visiem dzīvniekiem Daugavu rakt, arī vēl citas upes un ezerus, lai ūdens notecētu un nostātos tik tīrs, ka var dzert. Visi putni un dzīvnieki paklausījuši, tikai klienis (lietus putns, vālodze) vien ne. Viņš sacījis: “Par ko tik grūti pūlēšos gan? Man pietiek rasā nodzerties.” Dievs, to dzirdēdams, sacījis: “Lai tad arī tā paliek!” Tāpēc vēl šo baltu dienu klienis tikai rasu dzer. Bet, ja lietus ilgāku laiku nav lijis, tad viņš pēc rasas žēli brēc: "Pil, pil, pil!” Cita ūdens viņš dzert nedrīkst, tad nāve klāt.

50, I, li (Druvienā K. Tarziers uzr, Brīvzemnieka kr.)

Dieva pavēli — upi rakt — no visiem putniem vienīgi krauklis neizpildīja: viņš nedarīja nekā. Bet, kad darbs bija pabeigts, kad vajadzēja padarīto Dievam rādīt, tad krauklis viscaur novārtījās pa dubļiem. Klienis — kas visčaklāki bija strādājis — atkal nomazgājās pavisam tīrs. Krauklis nu apmeloja klieni, ka neesot strādājis, noteikdams klieņa pastrādāto darbu par savēju. Vecais tēvs par to aizliedza klienim no upes dzert. Bet vēlāk, dabūjis zināt, kurai pusei taisnība, atvēlēja gan klienim dzert ūdeni no akmeņiem, koku lapām. Lūk, tādēļ katrreiz, kad klienim gribas dzert, viņš sauc: "Vecais tēvs, nāci jele ar lietu!” Bet kraukli Dievs nosodīja, ka viņam mūžam jāpaliek melnam.

K ā gauja cēlusies

50, 1, 2b (Lubejā P. R Vītoliņš uzr.,JX L. eln. p. 1893.)

Alauksts bija nolaidies, un Gauja iesāka tccēt. Viņa tecēja, tāpat kā visas upes, pa saulei uz jūru. Kādu gabalu pagājuse, tā apcirtās un sacīja: “Tas nav nekā, citiem pakaļ darīt, es iešu pret sauli un aprīšu visu, kas man ceļā stāsies!” Briesmīgi strauji tecēdama — šņākdama, krākdama tā griezās saulei pretī. Viņai stājās gan daudz šķēršļu priekšā, bet nekā nelīdzēja — tie Gauju tik vēl vairāk iekaitināja, tā ka viņai no dusmām ūdens tīri melns palika. Ta trakodama, viņa bij palikuse stipri plata, liela un jau līdz Gaujenei aiztikuse. Taļāk Dievs vairs neļāva Gaujai gribu. Viņš lika tai kalnus ceļā, tā ka Gaujai gribot negribot bij jāatlaižas no sava iedoma un jāgriežas pa saulei uz jūru. Par to, ka iedoms neizdevās, viņa nosolījās divus laist pāri, trešo paturēt. Līdz šai baltai dienai nevienai upei nav tik melns ūdens kā Gaujai, un nevienā upē tik daudz cilvēku nenoslīkst kā Gaujā. Ja Dievs Gaujas nodomam nebūtu pretim bijis, tad diezin ko viņa nebūtu aprijuse. Tas esot Dieva nolikums, ka visām upēm vajagot pa saulei tecēt uz jūru. Tādēļ nav arī nevienas upes, kas pa saulei netecētu.

50, I, 2d (? apg. uzr., L). L. eln. p. 1891.)

Gauja gribējusi uz Krievzemi skriet, bet Melnupe nākuse pretim — izdūrusi Gaujai acis (tur, kur Melnupe Gaujā iegāžas). Gauja, akla palikusi, nevarējusi vairs iet, kur gribējusi — aiztecējusi caur Vidzemi uz jūru.

Dievs liek dz īvniekiem ceļus taisīt

50, 1, 3b (Lubejā R R Vīloliņš uzr., D. L. eln. p. 1893.)

Dievs pavēlēja visiem ceļu taisīt, jo neviens pats nevarot iztikt bez ceļa. Visi strādāja, cik jaudāja, tikai kurmis un čūska nē. Kurmis nelīda no zemes apakšas laukā, un čūska gulēja lielā krušņā saritinājusēs, nelikdamās ne zinām, ko Dievs pavēlējis. Kad citi ceļu taisīja, tad kurmis, pa zemes apakšu līzdams, postīja ceļu laukā, zemes uz augšu celdams. Kad citi strādāja, tad čūska gulēja; kad citi dienvidu svētīja, tad čūska izlīda saulītē sildīties; un kad citi pie darba gāja, tad čūska līda gulēt.

Dievs nāca ceļu atņemt — uzteica visus, bet par visiem vairāk cilvēku. Viņš arī prasīja, kur tad kurmis ar čūsku esot. Citi pastāstīja, ka viņi nemaz neesot strādājuši, bet kurmis vēl ceļu postījis. Dievs sauca kurmi un čūsku priekšā, prasīja, par ko šie neesot ceļa taisījuši. “Mums ceļa nevajaga!” abi atbildēja. “Par to, ka manas pavēles neesat klausījuši, es jums nospriežu sodu. Kurmi, par to, ka man neklausīji un vēl spītēji, tu nedrīksti dzīvs pār ceļu pāriet! Un tu, čūska, ja tu uz ceļa uzveicies, tad nedrīksti ne kustēt pakustēties, kamēr cilvēks tevis nav redzējis.” Šis nosacījums vēl tagad stāv spēkā. Daudz kurmju, čūsku var atrast uz cc|a, bet tiklīdz kā cilvēks ierauga — tūliņ sāk kustēties un virzināties no ceļa nost.

50, I, 3g (Dzirciema Dirmās Jansonu Pauls uzr., JLB RN II R. kr.)

Vecos laikos Dievs katram zemes dzīvniekam pavēlējis ceļu taisīt priekš sevis, kur staigāt. Citi tā darījuši, tikai glodene teikuse, viņa tāpat varot iztikt. Tad Dievs palicis dusmīgs, tāpēc ka glodene nav klausījuse viņu — teicis: “Labi, labi, bet par to, ka tu mani neklausīji, dabūsi tādu sodu: tu vari iet, kur gribi, bet līdz tu uziesi uz ceļa — ātrāki netiksi nost, kamēr tevi kāds cilvēks ierauga.” Tāpēc tad arī vēl tagad redzot arvienu sabrauktas un nosistas glodenes uz ceļa, jo, kurš cilvēks viņu ierauga, tas nosit, un tā tikai reto reizi glodenes var veselas no ceļa tikt nost.

Dievs salabo radīto zemi un piešķir ezim dzelonaiņu apģērbu

50, I. 4a (Bruknā M. Šimiņš uzr., D. /.. etn. p. 1891.)

Pirmajos laikos, kad Dievs jau bija radījis debesi, zemi, visus citus radījumus, tas allaž staigāja pa zemes virsu, sarunādamies ar saviem radījumiem. Ta reiz, zemi pārstaigādams, tas ievēroja, ka zeme par lielu — visu nevarot viņa radījumi apdzīvot. Tas pārdomāja, kādējādi zemi varētu pamazināt, jo jūrā gremdēt vairs negribēja, tādēļ ka jūra jau tā bija diezgan liela.

Tā domādams un lēni iedams, tas satika ezi. Toreiz ezim bija viscaur vēl tāda mīksta, pelēka spalva kā tagad zem vēdera. Dievs izstāstīja savas domas ežam, tam padoma prasīdams. Ezis teica: “Zemi vajaga saraut kroķēs — kalnos!” — tad tā tikšot mazāka. Šitais eža gudrais padoms Dievam labi patika, un tas arī tā darīja: zemi sarāva kroķēs, un tā cēlās kalni. Bet ežam par padomu Dievs solīja dot to, ko tikai vien viņš paģērēšot. Ezis, grezns būdams, lūdza, lai Dievs dodot pelēko svārku vietā zelta svārkus. Dievs ezi paklausīja un dāvāja tam zelta svārkus, teikdams, ka arī no skaistuma daudz nelaimes ceļoties.

Ezis bija iesākumā par saviem zelta svārkiem itin priecīgs, bet drīzi viņa prieki pārvērtās bēdās, jo visi cilvēki sāka gūstīt ezi zelta svārku dēļ, kur un kā tikai vien varēdami — vienmēr tas bija dzīvības briesmās. Nabadziņam — ežam — vajadzēja slapstīties slepenākajās vietās, un arī tur tas nebija drošs.

Šādu dzīvi apnicis, tas gāja pie Dieva lūgt, lai dodot atpakaļ vecos svārkus vai arī tādus, ka to neviens nevarētu aiztikt. Dievs viņa lūgumu paklausīja un teica: “Es tev došu tādus svārkus, ka tevi neviens neaizskārs!” — un dāvāja tam tagadējās adatas.

Dievs lapsai liek izmeklēt, kuram dzīvniekam viltīgākā daba

50, I, 5 &lt;? apg. Kalniņu Reinis uzr.. Balsī 18X9. g. i. 14.; A. /.. /’ kr.)

Kad Dievs beidzis raclīt pasauli ar dzīvniekiem, tad sūtījis lapsu, lai izmeklējot, kuram dzīvniekam visviltīgākā daba. Pārnākusi lapsa stāstījusi: cilvēkam esot visviltīgākā daba. Bet bezdelīga, uz zara tupēdama, atteikusi, ka čūskai esot visviltīgākā daba.

Lapsa saskaitusies — kampusi bezdelīgu, izrāvusi astei lielu robu. Dievs, klausīdams bezdelīgu, sācis pats izmeklēt un atradis, ka čūskai tiešām visviltīgākā daba. Cilvēks priecājies, ka bezdelīga viņu Dieva priekšā attaisnojusi, un aiz pateicības atļāvis tai dzīvot pie saviem dzīvokļiem. Turpretim čūska lādēdama noteikusi, ka bezdelīgai nu ar dabas jaukumiem vairs neesot nekādas daļas — lai vairs nekad nemetoties uz. zaļiem zariem, nedz taisot no tiem sev perēkļus. Tamdēļ bezdelīgas uzturoties pie cilvēku dzīvokļiem, bet uz zaļiem zariem nemetoties. Bet Dievs atvēlēja cilvēkam uzskatīt no tā laika čūsku par visviltīgāko kustoni.

Dievs atv ēl čūskai ēst gārdgaļas dzīvnieku, tāpēc ka šī ar augumu Noasa šķirstam sūci aizspostījuse

50. I. 6a (? apg. uzr., RI.B LB ZK III R. kr.)

Noass, priekš grēka plūdiem savu kuģi būvēdams, bija aizmirsis vienā caurumā puļķi iesist, un taī vietā kuģis bij caurs palicis. Kad nu visi zemes dzīvnieki kuģī salasījās un plūdi uznāca, tad skrēja ūdens pa to caurumu kuģī, un, ja drīzumā glābējs negadītos — kuģis nogrimtu. Bet glābējs drīzumā gadījās, un tā bija čūska. Čūska ar savu asti caurumu aizbāza, ūdeni aizturēja, kamēr Noass nāca un caurumu aizsita. Par šo labdarību Dievs čūskai vēlēja, lai izvēlas kaut kurn dzīvnieku par uzturu. Kad nu čūska pate nezināja, kutam visgārdākā gaļa, tad Dievs pavēlēja odam, lai tas to izmeklē. Ods nu pārbaudīja katra dzīvnieka gaļu un atrada, ka cilvēkam visgārdākā.

Visus dzīvniekus sapulcināja Dieva priekšā, lai katris pats savām ausīm dzirdētu, kādu liecību ods par katra gaļu dos. Visi drebēja kā apšu lapas; tikai čūska vien laizījās pēc gārda cepeša, un bezdelīga turējās odam tuvumā. lai —ja ods viņai jeb viņas draugiem nelaimi sludinātu — kaut kādā vīzē odam valodu sajauktu. Kad nu visi bija sanākuši, odam pavēlēja, lai runā. Ods tūliņ sauca: “Cilvēkam visgārdākā gaļa!” Par laimi odam mēle pašļupstēja, tā ka neviens cits kā tikai bezdelīga un cilvēks — labi valodnieki būdami — to bija sapratuši. Čūska sauca: “Kam, kam?” Ods atplēta muti, gribēdams otru reizi sacīt, bet taī pašā acumirklī bezdelīga — odam mutē skatīdamās — sacīja: “Brālīti, tev ir liela skabarga mēlē iedūrusies. Pagaidi, es to izvilkšu, tad varēsi skaidrāki izrunāt.” Ods izlaida mēli, un bezdelīga taisījās skabargu izvilkt. Odam nebija vis mēlē skabarga, bet bezdelīga bij melojusi, lai varētu odam mēli izraut un mēmu pataisīt. Viņa uzsauca odam: “Skabarga ir pašā mēles vidū, izstiepi labi savu mēli, lai varu labi klāt tikt!” Ods izstiepa, cik vien varēdams, mēli, un bezdelīga to izrāva ar visu sakni. Ods nu bija mēms — nevarēja vairs runāt, tikai vaidēja: “Vai, vai, vai!” Čūska gan vēl prasīja: “Kam, kam?” Bet. kad no oda nekāda atbilde nebij dabūjama, tad bezdelīga čūskai atbildēja: “Vardei, vardei, vardei visgārdākā gaļa!”

Vardi nu atvēlēja čūskai par barību, un cilvēks caur bezdelīgas gudrību no čūskas izglābts. Par visu šo labdarību bezdelīga no cilvēka vairāk neprasa kā tikai paspārni, un arī pārvelti neprasa, bet bagātīgi aizmaksā, cilvēku iepriecinādama ar jaukām dziesmām.

50, 1, 6b (Sērenē J. Ozols uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Noass, ūdens plūdu šķirstu taisīdams, aizsūtīja savu kalpu uz mežu pēc divi kokiem. Kalps, kokus izrāvis, liek pa pleciem un nes uz mājām. Te Noass redz — uz viena koka tup velns virsū. Nu viņš mudīgi liek kalpam to nosviest un otru vien nest uz mājām. Pārnesa, nolika uz akmeņa bluķa un sāka apstrādāt koku. (Toreiz, kad vēl akmenim vārda nezināja, tas bija mīksts). Viņš taisni no šā koka taisīja šķirstam slēģus un tēsa viņu, no galotnes sākdams, uz resgali iedams. Bet galotne bija brīnum zaraina, un viņam cērtot izspruka tas vārds: “Ciets kā akmins!” Līdz to izteica — akmins palika ciets, kāds viņš šo baltu dienu ir. Bet, to nezinādams, Noass cērt tikai tālāk, kamēr neviļot cirvim zobi ieskrien akminī un izlūst. Cirvim zobi izlūza, slēģi palika netaisīti. Bet kā nu logu aiztaisīt? — vaļā atstāt nevar. Te čūska iesakās: “Ja pēc ūdens plūdiem dosi man tās gārdākās asinis dzert, tad es logu aiztaisīšu.” Neko darīt, bija jāapsola. Nu čūska saritinājās logā kā desa, un tā ūdens netika iekšā.

Pēc ūdens plūdiem vajadzēja čūskai saņemt savu maksu. Bet kā nu izzināt, kam ir tās gārdākās asinis? Nosprieda — odam jāizmeklē. Kad ods visuvisādas asinis bija dzēris, tas steidzās ar ziņu. Bet bezdelīga aizšāvās pirmā pretim: nu, kam esot tās gārdākās? “Cilvēkam!” atteica ods. “Vai tu patiesi mūsu labdari nodosi?” — “Nevaru līdzēt — taisnība jāsaka.” Bet bezdelīga, to dzirdēdama, izrāva odam mēli, lai nedabūtu cilvēku nodot. Kad nu odam vaicāja, kam ir asinis gārdākās, tas vairāk nevarēja pateikt: “Zī, zī, zī!” Neviens nesaprata, ko bezmēlis īdēja. Bet bezdelīga sacīja: “Ods no gārdajām asinīm apreibis! Šurp skrienot — kamēr kaut cik vēl bija skaidrā prātā — viņš man teica, ka vardei esot asinis gārdākās.” Labi — palika, kā bezdelīga sacījuse. Bet čūska, labi noprazdama, ka bezdelīga melo, dusmās metās melkulei virsū, lai aprītu. Tomēr bezdelīga naigā izmanījās — uzšāvās gaisā, tā kā čūska tikai asti izrāva — divi spalvas vien palika. Par šo labumu cilvēks atvēlē bezdelīgai dzīvot māju paspārnē.

Par visbail īgāko dievs rada zaķi — zaķis par (p slīcinās

50, 1, 8a (Koknesē Ķeviešu Andrejs uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Kad Dievs visus zvērus, putnus, citus dzīvniekus gan zemes virsū, gan ūdenī bija radījis, tad izrādījās, ka par visiem bailīgākais bija zaķis. No viņa neviens nebijās, bet viņš pat no mazākā troksnīša saslēja ausis — lapās iekšā. Zaķis par to gauži noskuma un apņēmās savai posta dzīvībai galu darīt. Viņš lēkšus vien aizlēca uz upmalu — gribēja patlaban no krasta lēkt ūdenī, te varde — no trokšņa sabijusēs — pļunkt! ūdenī iekšā. Zaķis, redzēdams, ka taču kāds no viņa bīstas, atmeta domas slīcināties un lielā priekā tikmēr smējās, kamēr acu plakstiņi pierē ierāvās un lūpas pārplīsa.

50, 1, 8c (Vec-Piebalgā P Lielups uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Zaķis bēdājies, ka viņam no visiem bailes un no viņa neviens nebīstoties. Savās bēdās tas skrējis uz upi slīcināties.

Skrējis caur aitu pulku. Aitas izbijušās — aizskrējušas uz abām pusēm. Nu zaķis, redzēdams, ka tāds pūlis aitu no viņa bēg, neskrējis vairs uz upi slīcināties, bet sācis tā smieties, ka lūpas pārplīsušas. Vēl tagad saka, kad kāds ļoti smejas: “Ka tikai netiek četras lūpas kā zaķam!”

Dievs pieš ķir stārkam melnus spārnu galus

50, 2, la (Ēdolē Skābais uzr., IX /.. etn. p. 1894.)

Iesākumā stārks bijis Dieva kalpībā, un Dieviņš ievērojis, ka stārks gājis, kad tik tam atlikuse vaļa, uz upi mazgāties. Stārks nevarējis aizsniegt spārnu galus nomazgāt — tie palikuši nemazgāti. Dievs kādreiz prasījis viņam, kādēļ pametot spārnu galus nemazgātus. Šis atbildējis: “Kas man par vajadzību tos mazgāt?” Dievs teicis: “Ja tev nav vajadzīgs viņus mazgāt, tad lai viņi paliek arvienu melni!” No tā laika stārkam melni spārnu gali.

50, 2, lb (? apg. uzr., A. L. P. kr.)

Senāk svētelis bijis Dieva eņģelis. Tolaik tas bijis viscaur balts. Kādreiz, kad tas apgrēkojies, Dievs to nosviedis ellē. Kritis, nokritis uz muguru — tādēļ no tā laika visiem svēteļiem muguras gals ir melns.

50, 2, lc (Nītaurē uzr., D. L. etn. p. 1H92.)

Kādreiz vārna taisījuse sev kāzas un tādēļ lūguse no citiem putniem spalvas, ar ko izrotāties. Visi putni arī devuši. Bet kāzās vārna sākuse lepoties ar saviem svārkiem — citus putnus izsmiet. Citi putni par to saskaitušies, sākuši vārnu plūkāt. Par to stārķis, galvu atpakaļ atzvēlis, ļoti smējies. Te par nelaimi gadījies darvas pods, stārķis iekritis tanī, notraipījis sev spārnus. No tā laika stārķim melni spārni.

50, 2, ld (Zantē F. Pārups uzr., JLIi RN V R. kr.)

Reiz noskatījies stārks, ka gani ēduši uz lauka un izkaisījuši maizes druskas. Viņš, domādams ganus apsūdzēt Dievam, salasījis maizes druskas, aplipinājis tās ap akmentiņu un nesis rādīt Dievam. Dievs apskaities par tādu ļaunību, sakampis stārku, iegrūdis darvas mucā, teikdams: “Kur ņems ganiņš galdu un krēslu?” Tāpēc stārkam esot vēl šo baltu dienu melna aste.

Melnie stārki — citu stārku tiesneši

50, 2, 2 (Lindiešos Oškalnu Andrejs uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Melnie stārki ir citu stārku tiesas kungi. Reiz viens puisis pārmainījis stārka perēklī stārka olas pret zosu olām. Kad nu stārka mātīte izperējuse zoslēnus, tad sanācis tik daudz stārku, ka ne izskaitīt nevarējuši. Starp tiem bijuši arī divpadsmit melnie stārki. Visi stārki skaitījuši pātarus trīs dienas, trīs naktis no vietas vienā skaitīšanā. Pēc tam izsvieduši zoslēnus no pērkļa ārā un stārka mātīti aiznesuši uz mežu, pakāruši, žuburainā kokā galvu ievilkdami. Puisis, kas olas pārmainījis, palicis mēms.

Sv ētelis ir svēts putns, to nevar aiztikt

50, 2, 3b (Lindiešos Oškalnu Andrejs uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Stārks ir neaiztiekams, svēts putns. Kuļas mājas stārks apdzīvo, tur mierīga dzīve laulāto starpā. Kas stārkam ligzdu taisa, tam viņš katru pavasari atnes jaunu laimi. Kad stārkam uz jumta vai kāda koka velk riteni vai ecēšu, ka var perēkli taisīt, tad to tikai precējušies var darīt, jo citādi stārks nedzīvo. Arī tai ecēšai kociņu un riteņam šķilu vajaga pa pārim būt.

.50, 2, 3e (Stukmaņos Āmess uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Kad stārkus vajā jeb neļauj tai vietā perināties, kur tie grib, tad tie atnesot uguni — pieliekot mājām, lai nodeg.

Ka balodis ligzdu tais īt mācījies

50, 2, 4a (Ērgjos K. Maus uzr., Brivzemnitfca “C6opiwicb”)

Kad Dievs kustoņus bija radījis, tad katrs savilka sev midzeni, un katrs putns atkal pataisīja ligzdu — tikai balodis ar vistu nemācēja tādas lietas. Nu viņi sarunāja pieņemt par ligzdu taisītāju to putnu, kas par visiem pārāki ligzdu taisījis, un tādēļ gāja apskatīties, kam gan labākais ligzds būs. Viņi apstaigāja visu putnu ligzdas un atrada, ka strazda ligzds par visiem pārāki taisīts. Nosprieda pieņemt strazdu par ligzda taisītāju. Strazds vispirms atnāk pie baloža — sāk savākt daždažādus žagariņus un kravāt eglē. Balodis — pakavējies tādu brīdi taisāmās ligzdas malā, apskatīdamies, kā strazds strādā — ieteicās: “Nu es arī protu ligzdu taisīt.” Strazds, tādu augstprātīgu valodu padzirdējis, sadusmojās un tūliņ aizskrēja. Aizskriedams vēl gribējis izteikt tos vārdus: “Taisi, kā tu māki!” — bet dusmās tikai izsprucis: “Ter, ler, ter!” Par tādu ļaunprātību Dievs strazdu nosodīja, atņemdams tam valodu, tā kā vēl šodien tikai to “ter. ler. ter” daudzina.

Kad nu strazda vairāk nebija, balodis ņēmās pats ligzdu taisīt: nesa žagarus klāt, kravāja pa kārtai vien. Bet, lai pūlējās balodis kā pūlēdamies — izjukt nekas tur neizjuka — bija jāapmierinās ar to, cik strazds pasācis. Šis pusgatavais strazda ligzds tad arī vēl šodien balodim redzams. Uz balodi sadusmojies, strazds vairs pie vistas nemaz neaizgājis ligzdu ierādīt —vista pate izkašņājuse tādu bedreli zemē.

50, 2, 4b (Slarlos J. Kriķis uzr., RLB ZK R. kr.)

Pavasaris — ziedu laiks—jau bijis pie durvīm. Visi putni naigi rāvušies, ligzdas taisīdami, bet balodis noskraidījies pie viena, pie otra putna padomu prasīdams: pats nemācējis ligzdu taisīt. Pelēkais strazds arī labprāt paņēmies baložam palīdzēt. Sākuši abi kopā strādāt. Jau ierežģējuši smuidrā egles galā — augstu gaisā — ligzdai pamatu ar dažādiem žagariem; le balodis lielījies: “Protu, protu!” Strazds par tukšo lielību apskaities — aizskrējis projām, uzkliegdams: “Dari pats, dari pats!”

Nu balodis palicis pie jau neietaisītās ligzdas brīnodamies: tāļāk nepratis. Tādēļ arī baložam vēl tagad neesot lāga ligzda. Cili putni ligzdas izklāj ar sūnām, dūnām, izķepē ar māliem kā nebūt, bet baloža ligzdā vairāk nekā neesot kā vien sažagoti žagari, pa kuriem olas tik tik cauri neizkrīt.

Balodis atdod vistai iesp ēju puspūriem olu dēt

50, 2, 5a (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka “COopHHKb’)

Tai laikā, kad Dievs tikko bija radījis kustoņus, tad balodis dējis puspūriem olu, bet vista tikai divi, trīs. Vista apskaudusi balodi, ka šim olu tik daudz, un plijusics virsū mainīties: lai atdodot savu iespēju (pulka olu dēt) viņai. Vista sacījuse: “Tev, lūk, ligzda maziņa, kur tik daudz olu iedēsi tanī? Es dēju zemē — man būtu pašā laikā.” Bet balodis ne dzirdēt ne — olas mainīt. Tomēr vista neatlaidusies un neatlaidusies no baloža — tikmēr plijusies virsū, kamēr atteicis: “Labi — mainīšu arī! Bet tad mums jāiet skrieties: kas kājām naigāki patecēs, griba tam lai piepildās.” Vista mierā.

Tecējuši, tecējuši — notecējusi vista balodi, un šim nu jāmaina olas ar vistu. No tā laika balodis dēj tikai pa divi, pa trīs olu, vista pa puspūram. Bet balodis ir šodien vēl nav aizmirsis savu puspūru — nemitēdamies pūš: “Izdēju puspūru olu!”

50, 2, 5b (Druvienā J. Kalniņš uzr., D. L. etn. p. 1894.)

Kādreiz balodis bija piedējis vienā vielā daudz olu — kādu puspūru. Nejauši kāds negodīgs cilvēks uzgājis viņa perēkli un bez žēlastības samīdījis visas olas — nevijot tikai viena paslēpusies citu olu čaulās un palikuse vesela. Kad balodis nedarbu uzgājis, tad nolicis veselo olu pie malas, nosēdies uz zara un aiz žēlabām pūtis: “Puspūru ol piedēj! Puspūru ol piedēj!” No tā laika viņš to pašu dziesmu ūgsl vienumēr un arī daudz vairāk par vienu olu vairs nedēj.

50, 2, 5c (K. Pētersonsuzr.)

Līvbērzē saka, ka meža balodis dūc: “Vistai pulka pulk, man tik div, div!”

50,2. 5d (A. L. P.uzr.)

Džūkstē saka: “Vist puspūru pauts sadēj! Vist puspūr pauts sadēj — es tik div!” Jeb māju balodis: “Laba sieva, laba sieva, laba sieva!”

50, 2, 5f (M. Spriņģis uzr.)

Nīcā saka: “Trīs pūri pautu sadēju!” Māju balodis atkal: “Krūšu kaulu pārdūru — knikt!”

50, 2, 5m (Liepsalas Jēkabs uzr.)

Koknesē saka: “Ko tur šūn? Ko tur šūn? Ūzas šūn, ūzas šūn!”

Dievs atvēlē gailim izbārstītos graudiņus lasīt

50, 2, 6 (Zariņu Jānis uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Keiz Dievs gaili ēdinājis. Kad šis vairs nav ēdis, tad Dievs prasījis: “Nu, vai esi paēdis?” Gailis atbildējis: “Jā, esmu paēdis.” Dievs atkal prasījis: “Vai šodien vairs neēdīsi?” Gailis sacījis: “Ja nu, uz māju iedams, ceļmalā kādu graudiņu redzēšu, tad to uzņemšu!” Tā tad ari Dievs viņam atvēlējis izbārstītos graudiņus lasīt.

«

Gai ļa dziesma (valoda)

50, 2, 7d (Nodegās Janševskis uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Lielais gailis dziedādams uzsauc saimniecei, meitām: “Cūka dārzā!”

50, 2, 7e (Lindiešos Oškalnu Andrejs uzr., D. L. etn. /&gt;. 1893.)

Vista, olu izdējuse, kladzina: “Kam man bija olas dēt. basām kājām staigāt?”

50, 2, 7g (Bilstiņā J. Runātus uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Vista, kad meklējas dēt, trēdē: “Kur dēšu? Kur dēšu?”

50, 2, 7k (Džūkstē A. /,. P. uzr., Vecumniekos RLB ZK R. kr.)

Vista izdējusies kladzina: “Kāpu kāpām olas dēju, basām kājām jāstaigā!” Gailis atbild: “Kur es tādu liestu ņemšu, kur es tādu liestu ņemšu!”

Piezīme: Džūkstē vista kladzina (kad izdējusies) — klukst (kad meklējas perēt) — trēdē (kad taisās dēt) — ķērc (kad briesmas draud).

Dievs irbei piešķir mazu augumu

50. 2, 8 (Jaunjelgavas apkaimē K. Graudiņš uzr.. Aust rumā 1892.)

Irbe senāk bijuse ļoti liela: Dievs reiz braucis pa ceļu trim zirgiem. Te irbe pacēlusies ar lielu troksni (burkšieni). Dieva zirgi satrūkušies — pasitušies šķērsu un sagriezuši ir pašus ratus. Dievs par to noskaities, noķēris irbi un sažņaudzījis to tīri mazu — tādu, kāda tā vēl tagad ir. Tikai viņas burkšiens vien palicis, kad tā spārnos ceļas, skrien. Sagrieztie Dieva rati vēl tagad pie debesīm redzami: tie ir greizie rati (zvaigžņu pudurs netālu no polārās zvaigznes).

Irbe mācās dziesmu pie kāpostniecēm

50, 2, 9b (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Irbe savā valodā svelpot tā: “Svilpšu, svilpšu vīrus pusdienā!”

Dievs ķikuti soda, tāpēc ka kazas nenoganījis

50, 2, 10 (Bruknā M. Šimiņš uzr, D. L. etn. p. 1893.)

Ķikuts, Dievam kazas ganīdams, esot aizmidzis un visu ganāmo pulku pazaudējis. Kad diezgan izmeklējies un nevarējis vairs kazu atrast, tad gājis pie sava saimnieka (Dieva) sūdzēties. Dievs viņam pliķi esot šāvis un aiztrencis, lai meklējot, kamēr atrodot. Tādēļ ķikuts ik pavasari no jauna sāk meklēt savas kazas, it augstu gaisā blēdams: “Mēe. hehe mēehe!”

Ķ ikuta (vecas meitas dvēseles) dziesma

50, 2, I la (Bruknā M. Šimiņš uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Meža kaza (pērkona kaza, ķikuts (Lindiešos); bekkaza (Ogrē); ķiku kaza, arī meža kaza (Druvienā); ķikuts (Koknesē); mērkaza (Nītaurē, Dolē); dievāzīts, debessāzīts, pērkona kaza, ķikuts (Vestienā pēc Ilstera); titilbis, ezergailis (Džūkstē); vistilbis jeb ķikuts (Druvienā)) esot vecas meitas dvēsele. Vecu meitu dvēseles ieskrejot meža kazās, tāpēc ka tās debesīs neielaižot. Bet viņas vienmēr lieloties, ka tikšot gan debesīs, tādēļ arī vienmēr bļaujot: “Tikšu, tikšu, tikšu — ne-e-e-e-ēvar!”

50, 2, llb (Koknesē Liepsalu Jēkabs uzr., IX L. etn. p. 1892.)

Ķikuts dziedot: “Vista lēta, vista lēta, teciet, teciet pirkt!” Bet meitas mēdz tulkot ķikuta dziesmu tā: “Lēti, lēti veci puiši, teciet. teciet pirkt!”

50, 2, I Ig (Ozolniekos pie Jelgavas J. Kalniņš uzr.)

“Vista dārga, vista dārga — tuidi, tuidi! Pieci mārkas, pieci mārkas! Kuilīti, Kuilīti!”

50, 2, 11i (Tiimavā Rezevskis uzr, Austrumā 1893.)

“Tīvis viskis, tīvis viskis! Viķi stilbis. viķi stilbis!”

50, 2, llk (Druvienā J. Kalniņš uzr.)

“Ti, ti, ti, li, vitilbi, vitilbi — tu izdils, tu izdils!”

(Džūkstē A. /.. /’ uzr.)

50, 2, III

“Titilbi, tuibi, ļepski pancieri!”

Melnu dzilnu — velna ganu meita

50, 2, 12a (Vec-Drustos uzr.)

Melnā dzilna senāk bijuse velna ganu meita. Kādreiz viņai pazuduši lēļi. Velns par to sadusmojies, pārsitis viņai galvu un pieteicis, lai meklē, kamēr atron. Līdz šim laikam vēl viņa lopus nav atradusi, tādēļ skraida saukdama: “Plru, ptru. ptru!”

50, 2, 12c (Balodis uzr., Brīvzemnieka kr.)

Lizumā teikts, ka dzilna spāru laikā velnam lopus pazaudējuse, un velns tāpēc ar savu melno ķepu krāvis dzilnai pa galvu.

50. 2, 12d

Lindiešos saka, ka dzilnai dziesma tā: ““Tpru, tpru, tpru! —vilks apēda!” Jeb: “Kur gani gana, kur gani gana — koš, koš! tpru, tpru — cui!””

Piezīme: (Celmiņu Mārtiņš uzr., Kolā 1885. g.)

Kam zaļās dzilnas acis ķešā, to visi cienī, mīlē; kam dzilnas galva, to neviens nepiemānīs, nepievils. Ja kādam izdodas dzilnas sirdi izraut, kamēr vēl dzilna tirinās, tāds tad var katrā brīdī palikt par nesaredzamu.

Dievs raida c īruli mācīties dziesmu pie gana

50, 2, 14b (Startos J. Kriķis uzr., IX L. etn. p. 1892.)

Cīrulis ļirinot tā: “Eku vīrs cīrulīts! —visu ziemu izturējs: ne uguni kūrs, ne poda kārs.”

50. 2, 14c (Vestienā J. Ilsters uzr, IX L. etn. p. 1891.)

“Vīrs, vīrs, vīrs — paklāj kažoku! Cīrulis kritīs — drīz, drīz, drīz!”

50, 2, 14d

Vec-Drustos tā cīruls ruļo: “Klāj palag, arāj! Klāj palag, arāj! es uzkrit-i-iš!”

50, 2, 14e

Grienvaldē ātro ļirinājumu, kad cīrulis dodas no liela augstuma uz leju, tulko šādi: “Klāj palagu, klāj palagu! Kritiš. kritiš!”

Cīruļa saruna rītiem ar arāju

50,  2, 15 (grienvatdē uzr.)

Cīrulis rītos par visiem putniem agrāki apsveicina arāju. Tādēļ arājs viņu it sevišķi pagodina, uzbilzdams: “Cīrulīti, vīrulīti, kad tu ņemsi ļaudaviņu?” Cīrulis atteic: “Rītu, rītu, rītu cielavas meitu!” Jeb: “Pavasar, pavasar paipalas meitu!” Jeb: “Pavasar, pavasar siltajā saulītē, garajā dieniņā!”

Cīruļa saruna rītiem ar baltsprākli

50,  2, 16 (Rudbāržos Smitu Jānis uzr., Austrumā 1893.)

Baltsprāklis pirms gaismas jau ceļas augšā un sauc krieviski: “Fric, Fric, kotorij čas?” Cīrulis nu arī izšaujas, atvīterēdams vāciski pretim: “Drei, drei, drei!” Bet redzēdams, ka tik sebu vēl nav. liekas atkal gulēt. Pulksten trijos baltsprāklis atkal sauc: “Fric, Fric, kotorij čas?” Cīrulis nu paceļas augstu gaisā un dzied: “Drei, drei, drei, drei! Vīri, vīri, muižā, muižā! Sievas, sievas, bāž maizi kulē — sviestu, sviestu bundulā — gaļu, gaļu lupatā! Meitas, meitas, eit slaukt govis! Gani, gani — govis rudzos! Citron, Citron (ierasts suņa vārds:) urh! pi! cui, cui, cui, cui!” Zemē laizdamies, cīrulis atkal sauc: “Vīri, vīri, paklāj kažok — tūliņ kritiš, kritiš, kritis!” Jeb: “Trin, Trīti, klāj kažociņ — tūliņ kritiš, kritiš, kritiš!”

Dieviņš pārvērš grūtdienīti — pameitu par lakstīgalu

50,  2, 17b (Manguļos Jānis Legzdiņš uzr., A. L. 1’. kr.)

Vienai mātei trīs meitas: divas pašas meitas, trešā pameita. Pameita — vairāk reižu noklausījusies putniņu dziesmās — domājuse: “Kaut arī es būtu tik laimīga un varētu ar šiem putniņiem lidot, dziedāt.” Tiklīdz to izteikuse, palikuse par lakstīgalu. Nu viņa katru rītu trikšinājuse dziesmiņas pie cietsiržu pamātes loga.

Lakst īgala iemācās no cilvēka tā dziedāt kā jūras nāra

50,  2, 19a (Manguļos Jānis Legzdiņš uzr., A. L. P. kr.)

Iesākumā jūras nāra viena vienīga mācējuse jauki dziedāt. Bet drīzi cilvēks noklausījies nāras dziesmā, locīdams tai pakaļ. Dziedājis — pārnācis savā sētā upītes malā — vēl dziedājis. Lakstīgala atkal taī brīdī tupējusi ievā — arī upītes malā — un klausījusies, klausījusies, kā cilvēks tur dzied, kamēr izmācījusies pakaļ pogāt, tricināt. No tā laika arī lakstīgala jauki dziedot.

50.  2, 19b (Šmitn Jānis uzr., Austrumā 1893.)

Rudbāržos saka, ka lakstīgala tā pogā: “Rau, ku nāk divi suņi! Rau, ku nāk divi suņi! Ku nu muks? Ku nu muks?” — “Mūc pirtī, mūc pirtī!”

Jeb: “Ku tu bij, ku tu bij?” — “Tirgū, tirgū!” — “Ko pifk, ko pirk?” — “Zirgu, zirgu!” — “Cik maksā, cik maksā?” — “Guldi, guldi!” (arī: “Ort, ort!” —“Kāds bij, kāds bij?” — “Klibs, klibs!” Latvju dainas 2501.)

50,  2, 19c (? apg. uzr.)

“Ķer zaķi, ķer zaķi!” — “Kur liks, kur liks?” — “Cip, cip, cip pa sīpoliem.”

Jeb: “Kas tur, kas tur, kas tur? Uz kūts, uz kūts, uz kūts salmos, salmos, salmos, čab, čab, čab!”

Jeb: “Vīrs, vīrs, vīrs, ķer zaķ, ķer zaķ!” — “Kur liks? Kur liks? Kur liks?” — “Ceps, ceps, ceps ar sīpoliem.”

Jeb: “Mans kungs, mans kungs ik nakts, ik nakts uzjakt, uz jakt!”

50,  2, 19d (Dzirciemā P. Jansons uzr., JLli RN VR. kr.)

“Ku bi, ku bi?” — “Tirgu, tirgū!” — “Ko darij, ko darij?” — “Zirgu pirku, zirgu pirku!” — “Kāds bī? Kāds bī?” — “Klibs, stīvs, klibs, stīvs!”

Lakst īgala ar lēli (pieri) iet pie meitām dziedāt mācīties

50,  2, 20a (Lubejā P. P Vītoliņš uzr., RLB ZK R. kr.)

Agrāki putniem nebijis nevienas dziesmas. Visas dziesmas, ko tie tagad dziedot, putni esot noklausījušies. Tā arī lakstīgalai — lieldziedātājai — toreiz vēl nebijis dziesmu. Bet vienreiz ņemsies lakstīgala ar pieri jeb lēli izlielīties: viens iemācīšoties, otrs iemācīšoties labāki dziedāt, l ikām lielījās visu putnu priekšā — saderēja, ka tai un taī dienā būšot rādīt, ko katris mācēšot — citi putni lai tad klausoties un spriežot. Labi. Nu katru rītu lakstīgala jau priekš saules gaidīja arāju, upmalā sēdēdama. Atnāca arājs, sāka art, skubināja zirgu gan lūpām šmuikstinādams, gan ar mēli klakšinādams, bet katras vagas galā kli, kli! nodauzīja ar vērstuvi lemešus. Lakstīgala to visu kuplā ievas cerā noklausījās, locīdama mēli arājam pakaļ.

Pļers atkal kaut kur pa ausu galiem bija padzirdējis, ka meitas — govis slaukdamas — skaisti dziedot. Viņš tādēļ vienu vakaru ielīdis kūts paspārnē, lai rītu būtu turpat meitām pie deguna — lai neaizkavētos vīrs. Bet rītā saule uzlēkusi, meitas govis izslaukušas — pļers guļ. Te uz vienu reizi atmodīsies gan šis it pārbijies — sāks klausīties, ausi piešķiebis. Klausās, klausās — gadās govij šļargt! Pļers prāto: “Nu meitas vien dzied!” — un loka mēli pakaļ: “Šlargt, šļargt!”

Noteiktā dienā sapulcējas putni — pļeram kā lielākam jādzied pa priekšu. Šis tad arī vienā iestiepienā, balsu nepārraudams, gāž vaļā. Citi pulni klausās, klausās — purina galvas: “Kas, velns, tā par dziesmu? Pļerkt vien.”

Bet nu dziedāja lakstīgala, izpogādama tik skaisti, tik smalki, ka visi, vienā mutē spriezdami, sprieda: “Kas jauki, tas jauki!” Tomēr pļers par tādu spriedumu aplam noskaitās: viņam notiekot lielākā netaisnība! — esot taču no meitām savu dziesmu mācījies, to neievērojot nemaz. Saskaities pļers aizlaidās taī pārliecībā, ka viņam ir un ir tā skaistākā dziesma — viņš dzied atspēries vēl šodien to pašu. Tāds tiepoņa!

(Lielvārdē M. Krogzema skolnieks 50, 2, 20b M. Stārķis uzr., Brīvzemnieka "Mūsu tautas pasakas")

Citām reizēm lakstīgala un lēlis sastrīdējās balss dēļ. Lēlis teica: “Mana balss daudz jaukāka nekā tava.” Lakstīgala atbildēja: “Nē, mana balss jaukāka.”

Tā viņi strīdējās no rīta līdz pat vakaram, kamēr lakstīgalai iešāvās prātā labs padoms, un viņa teica uz lēli: “Vai māki jauki dziedāt, par to nestrīdēsimies, bet es došu šādu padomu: kas rītu agrāki piecelsies, tas uzvarējis un tam lai paliek skaistā balss.” Lēlis teica: “Labi, tas man patīk!”

Lēlis gāja gulēt, bet lakstīgala vis ne. Viņa dziedāja, pogāja, trikšķināja līdz pusnaktij. Pusnaktī, drusku nosnaudusies, dziedāja atkal; dziedāja, kamēr arājs nāca tīrumā art, un apdziedāja arī to. Lēlis, rītā uzmodies, redzēdams, ka jau pārvēlu, sapīcis dziedāja tikai: “Tur!”

Bezdel īga iemācās dziedāt no galu cepējām

50, 2, 22a (Kroņa Bērzniekos Jānis Treimanis uzr., JLB RN VR. kr.)

Kad vēl nami bija istabām, tad iešāvās bezdelīga pa ģēveli — piemetināja ligzdu pie kārts. Viņa noskatījās sievu noslēpumus un izpauda tos, jumta galā apmetusies: “Kamēr vīri pirtī peras, tamēr sievas gaļu cep. Tauki cepot gunī tek — čurrrr!”

Sievas ļoti sabozās par tādu izpļāpājumu un nosprieda nogalināt bezdelīgu. Viņu arī saķēra, un — nazi rokā — taisījās viena sieva patlaban bezdelīgai nogriezt kaklu. Te kaķis, no suņa bēgdams, ielēca sievai rokā, nazis izslīdēja — bezdelīga izspruka. Sieva vēl nebija iegriezuse dziļi — asinis gan šļirēja, bet vaina pate sadzija. Tādēļ bezdelīgai sarkana pakakle.

50, 2, 22b (Oškalnu Andrejs uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Lindiešos bezdelīgas dziesmu saka tā: “Kamēr puiši pirtī bija, māte meitai gaļu cepa, es skatījos pa lodziņu, man actiņa mirkš, tauki pa uguni švirkš!” Jeb: “Kamēr puiši pirtī pērās, tamēr meitas gaļu cepa, es prasīju — man nedeva, man actiņa mirr! —ja jūs man neticiet, nogrieziet man galvu, šņirrr!”

50, 2, 22c (Ogres apg. GoldbeiguJ. uzr., Austrumā 1893.)

Bezdelīgas bērni, no ligzdas izgājuši, vidžerē: "Kamēr māte viešiņ vada, tamēr bērni ga|u griež; kamēr māte rīkstes meklē, bērni nogriež galvu, šņirgs!” *

50. 2, 22c

Vec-Drustos bezdelīga vidžina tā: “Kamēr puiši pirtī pērās, tamēr meitas putru vāra tīrā pienā, kreimā — čurrks!”

50, 2, 22f (Bilstiņā Jānis Rimanis uzr., I). L. etn. p. 1892.)

“Teci, teci. Kačiņ, vāri putru ātri! Nāks puiši mājā, nebūs putra izvārīta — nogriez kaklu — šnirrrks!”

50, 2, 22g (Bruknā M. Šimiņš uzr., 1). L. etn. p. 1892.)

Bezdelīga vīterē: “Vīri. puiši pirtē pērās, sievas, meitas gaļu cepa, es pa logu raudzījos — man pārsita pakausīti — iztecēja asentiņi, čurrkš!”

50, 2, 22i (Dzirciemā)

“Es cepināju gaļu, velns lūkojās pie šķirbas, es iegrūdu velnam ar iesmu acī, čirrks!”

50, 2, 22k (Koknesē, D. L. etn. p. 1891.)

Bezdelīga noskatās, uz sētas mieta tupēdama, kā māte bērniem maizi izdala. Daži bērni sāk kaitavāt, tad bezdelīga sauc no mieta: “Kas lielāks, tam lielāks (gabaliņš), kas mazāks, tam mazāks; kas neņem pavisam — šnirrgs!”

50, 2, 221 (Dzirciemā)

Bezdelīga, jumtā sēdēdama, vīterē: "Kas paēdis, kas paēdis, lai pateic Dievam! Ja nepateiks Dievam, dabūs žagarus pa d..su.'’

50, 2, 22n (Bruknā M. Šimiņš uzr.)

“Rudenī aizskrēju, visi šķūņi, kūts virsi pilni, atskrēju pavasarī — viss tukš, viss tukš! — ēd, ka tu nosprāgtu!”

50, 2, 22s (Turnavā Rezevskis uzr., Austrumā 1893.)

“Zinu, zinu, kur uguns stāv: kokā, akmenī, dzelzī, tēraudā; ja netic, plēsi man ādiņu pušu vidū —virkš!”

50, 2, 22tt (Stukmaņi, Vestienā, Talsiniekos)

Piezīme:

Bezdelīgai perēkli nedrīkst izgrūzt, tad dabū raibu muti (ģīmi).

Zvirbulis precēdamies rāda līgavai visus zemnieka laukus par saviem

50, 2, 23 (? apg. J. M. Spurāns uzr., Austrumā 1893.)

Zvirbulis pavasari nodomāja precēties. Saticis un bildinājis savu nākamo. Pēc tam vedis to, lai apskatās viņa valstību, bagātību, rādīdams zemnieku apsētos laukus par saviem un priecinādams uz bagātu rudens maizi. Vasara pagāja jautri — pienāca rudens, un zvirbuliene ļoti priecājās, redzēdama, ka zemnieki priekš viņiem labību pļauj, liet vienu dienu, ieraudzīdama, ka zemnieki ceļ gubas uz ratiem, ved uz māju, viņa skrien pie pie vīra un bēdīgi brēc: “Jēkab, Jēkab — šie jau nupat aizved — kam pieder lauki, tam gubas!”

Zvirbu ļa svirpstiens pavasarī itu rudenī

50, 2, 24a (Vestienā./. Ilstersuzr.)

Zvirbuli dēvē par nebēdnieku, ne visai godprātīgu. Pavasarī, kad tam visa pasaule vaļā, viņš svirpst: “Siev, siev. siev!” Bet rudenī, kad pārtika savējiem grūtāki apgādājama, kliedz: '‘Veķ, veķ, veķ, rīt Miķels!” Jeb arī krievu valodā: “Proč, proč, proč!”

50, 2, 24b (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Zvirbulis pavasarī čivkst: “Siev, siev, živ — ja živ — es dzīvs, tu dzīvs!” Rudenī čirkst: “Veķ, veķ, veķ. vāciet!”

Jeb: “Siev, siev, siev! Patais gultu, tūliņ miršu!”

Cepl īša lielība

50, 2, 25a (Cēsu Priekules Mīlīšos uzr., Austrumā 1893.)

Ceplītim aliņā bērni bijuši. Reiz tēva, mātes nebijis mājās. Dagājis lācis un uzminis virsū. Atnācis tēvs — bērni stāstījuši, ka viens tāds liels esot bijis. Tēvs prasījis, vai tik liels esot bijis kā šis. Atbildējuši: “Vēl lielāks!” Tevs paslējies uz augšu — prasījis, nu vai tik liels esot bijis. Bērni sacījuši: “Nē, vēl lielāks!” Tevs paslējies vēl vairāk — prasījis, nu vai tik liels esot bijis. Bērni atkal teikuši: “Vēl lielāks!” Tēvs tad atbildējis, kas gan vēl lielāks par vīru esot.

Tāpēc latviešiem tāda paruna: “Lielās kā ceplītis!”

. 50, 2, 25b (Bērzonē Raudaviete uzr., I). L. etn. p. 1892.)

Paceplītes bērni stāstot mātei, kad tā daskrejot: “Te gar mūsu mājas durvīm aizgāja liels, liels gafām!” Māte atkal, pa zariņiem uz augšu lēkādama,

prasot: “Vai šitik liels?” Bērni atbildot: “Vēl lielāks!” Nu māte tīri pikta izsaucoties: “Ko tur — bērniem bērna prāts! Kas nu par mani var lielāks būt!”

t

Dzeguze radusies pirts akmeņos no nozūmētas bārenītes kauliņiem

50, 2. 26 (Druvienā uzr., D. L. etn. p. 1894.)

Vecos laikos pie vienas sirdīgas vecenes dzīvoja divas meitenes — tās abas bija bārenītes. Lielākā gāja ganos, mazākā dzīvoja mājā. Lielākā, lopus mājā dzīdama, katrreiz mazajai atnesa kārbīti ogu. Par to vecene palika sirdīga un kādā dienā mazo nokāva, izvārīja.

Kad nu lielākā lopus sadzina mājā. tad tūliņ sāka mazās meklēt, jo šoreiz tā viņai nenāca pretī. Viņa prasīja saimniecei, bet vecene atbildēja, ka šī nezinot. Kad pusdienu ēda, tad viņa atrada mazās pirkstiņu bļodā. Viņa to paņēma, izgāja laukā un, lupatiņā ietinuse, noglabāja pirts akmeņos. Kad nu otrā dienā lopus sadzina, tad vecene domāja, ka nu viņai meita došot ogas; bet ganu meitai nemaz ogu nebija…

Ganu meita gāja ik dienas uz pirti pirkstiņa apskatīties. Bet, kad vienā dienā pirts durvis attaisīja, tad izskrēja dzeguze un sāka kūkot.

Dzeguzes netikumi un dzeguzes valoda

50, 2, 27 (Nīcā M. Spriņģis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Dzeguze tikai no Jurģiem līdz Jāņiem ir dzeguze — visu citu laikmetu vanags: tad tai savāda balss, savādas spalvas, savāda veiksme. Dzeguze pavasarī uzmeklē visagrīno putnu ligzdas, izdzer oliņas. Bet par tādu grēku tā top sodīta: paliek ārprātīga — brīžam tā sauc tik aizgrāboši sēri, brīžam tik riebīgi smejas. Mātīte aizmirst savus mātes pienākumus un nerūpējas par savām oliņām, tās iedēdama citu putnu ligzdās. Ja arī tēviņš — kam vairāk prāta — to pamudina: “Tiš perēt, tiš perēt!” — tad tā to tikai izmēdā: “Tiš perēt, tiš perēt! Kas kūkos?”

Piezīme: (J. Ilstersuzr.)

Kad dzegūze mājā skrien, uz zemi laizdamās, tad taī mājā kāds mirs; ja laižas uz augšu, tad izies kāds.

Ja pavasarī kādu tukšā sirdī dzeguze aizkūko, tad tas mirs. Ja aizkūkota meita pavasari lopus pirmā iz kūts izlaistu un rudenī piesietu, tad lopi kalstot.

Ķī vīte radusies no nokauta bērna

50, 2, 28a (Bruktu! M. Širniņš uzr., IX L. etn. /&gt;. 1893.)

Kādam vīram nomirušo sieva, no kuras tam atlikušies divi bērni — brālītis un māsiņa. Vīrs apprecējis otru sievu, bet tā lāgā neieredzējuse pabērnus.

Reiz tēvs izgājis laukā ecēt, un pa tam pamāte savus pabērnus nokāvuse, izvārijuse un aiznesuse vīram uz lauku ēst. Vīrs ēzdams kaulus izmētājis pa lauku. Tad atskrējuse žagata, salasījuse kauliņus, aiznesuse uz savu ligzdu kūts paspārnē — izperējuse no tiem divi ķīvītes, kuras aizskrējušas uz lauku, kur tēvs ecējis, un stāstījušas: “Pamāte mūs nosita, ķīvit, ķīvit! — izvārīja, atnesa uz lauku, ķīvit, ķīvit! — tēvs apēda, kauliņus izmētāja, ķīvit, ķīvit! Žagata kauliņus salasīja, ķīvit. ķīvit! — kūts paspārnē ķīvatiņas izperēja, ķīvit, ķīvit!”

50, 2, 28l&gt; (Mārcienā Deļļu Hugons uzr., JLB RN V R. kr.)

Reiz dzīvojuse atraitne, tai bijuši divi bērni — puisēns un meitiņa. Uznākuši bada laiki — mātei nebijis nekā, ko dot ēst maziņajiem. Izmisusc viņa nokāvuse meitiņu, kura bijuse ļoti skaista. Meitiņas dvēselīte pārvērtusies par ķīvīti un dziedot šo baltu dienu: “Māt meitiņu nokāva, brālīti atstāja — ķivi, ķivi!”

No meitiņas izskata viņa uzglabājuse tikai bizes, kas ļoti daiļas bijušas — ķīvītei uz galvas divi cekuliņi.

50, 2, 28c (Ozolniekos Kalniņu Jēkabs uzr, JLB RN V R. kr.)

Kādam vīram nomiruse sieva un palikuši divi bērni — zēns un skuķis. Tēvs apprecējis citu sievu — raganu, ļoti niknu. Kādu dienu, kad tēva nebijis mājā, nokāvuse pamāte zēnu, izvārijuse pusdienā. Meitene pārnākuse no lauka, ieraudzījuse asiņu peļķi, teikuse: “Vai, memmiņ, kāda asiņu peļķe pie brālīša šūpuļa!” Pamāte atbļāvuse: “Klusi, maita, turi muti! Bērns guļ šūpulī!”

Pamāte ielikuse gaļu podiņā, likuse meitenei, lai to aiznes uz lauka tēvam. Ievs noskrubinājis visus kauliņus; meitene kauliņus salasījuse, ielikuse ķīvītes ligzdiņā, kur viņus ķīvīte izperējuse. Kādu dienu atlaidusies ķīvīte pie tēva mājiņām un saukuse: “Pamāte mani nokāva, tēvs manus kauliņus noskrubināja, māsiņa manus kauliņus salasīja, ielika ķīvītes ligzdiņā; ķīvīte mani izperēja — ķīvītis! Nāc, tētiņ, ārā!” Tēvs izgājis, un ķīvīte uzsvieduse tam zelta cepuri galvā.

Otru dienu atlaidusies atkal ķīvīte — saukuse: “Pamāte mani nokāva, tē.vs manus kauliņus noskrubināja, māsiņa manus kauliņus salasīja, ielika ķīvītes ligzdiņā; ķīvīte mani izperēja. Nāc, māsiņ, ārā!” Māsa izgājuse, un ķīvīte tai uzsvieduse zelta kroni galvā.

Trešā dienā atlaidusies atkal ķīvīte — saukuse: “Pamāte mani nokāva, tēvs manus kauliņus noskrubināja, māsiņa manus kauliņus salasīja, ielika ķīvītes ligzdiņā; ķīvīte mani izperēja. Nāc, pamāte, ārā!” Pamāte arī steigšus ārā, lai dabūtu kādu dāvanu; bet ķīvīte tai uzsvieduse dzirnu akmeni uz galvu un to nosituse. Tēvam, māsai klājies visu mūžu labi.

Ķīvīte, patmīle, daudzina pate savu vārdu

50, 2, 29« (Bērzonē Brencēnu Matīss uzr., Brīvzemnieka kr.)

Ķīvīte, strazds, lakstīgala reizē aizskrējuši pilsētas malā. Tas bijis īsi pēc tam. kad Dievs putnus bijis radījis. Ķīvīte vaicājusi strazdam un lakstīgalai, vai viņi jau esot iemācījušies dziedāt. Atbildējuši: esot gan! — lakstīgala iemācījusies no arāja, strazds no meitām pirtī. Nu ķīvīte žēlojusies, ka viņa vēl neesot nekur mācījusies.

Tad strazds teicis ar lakstīgalu, lai tikai ķīvīte nu laižoties uz pilsētu — tur iemācīšoties vai vislabāko dziesmu, varēšot dziedāt tāpat kā viņas. Bet ķīvīte vaicājušo, vai pilsētnieki arījele lakstīgalas un strazda dziesmu ievērojot. Strazds ar lakstīgalu atbildēja, ka viņu dziesmas jau pa puspilsētu slavējot; tikai ķīvīti vien neviens pats nepazīstot, neslavējot, tāpēc ka nemākot dziedāt.

Tad ķīvīte par tādu neslavu pilnā balsī žēli iebrēkusies: “Ķīvit, ķīvīt!” — pate savu vārdu daudzinādama, teikdama: “Nu, ja tie mani negribēja slavēt, tad slavēšu pali sevi!” 'Iā viņa vēl šodien pati sevi cildina.

Ūpis — nelaimes vēstnesis

50, 2, 31a (Bruknā M. Šimiņš uzr., D. L. etn. p. 1893.)

Ūpis ir nelaimes vēstnesis, kas katru nelaimi, klizmu jau iepriekš pasludina. Ja ūpis māju tuvumā vaida kā cilvēks, tad pie cilvēkiem tajās mājās gaidāma lielāka slimība; ja vaida kā zirgs, govs, cūka, aita, tad slimība pie tādiem lopiem.

Kas ūpi šauj, tam uzbrūk nelaime

50, 2, 32a (Bruknā M. Šimiņš uzr., 1). L. etn. p. 1893.)

Kad ūpi no pāra nošaujot, tad palikušais pastāvīgi nākot uz to vietu, kur otrs nošauts, un vaidot: “Otrs, otrs, vai, vai!” Tik ilgi viņš nākot un vaidot, kamēr ari pats nobeidzoties. Pēc tam tūliņ nošāvējam notiekot kāda nelaime vai nu pie paša, vai pie lopiem.

50, 2, 32b (Jaun-Sesavā Auziņu Jānis uzr., RLB ZK R. kr.)

Ja gribot šaut. tad ūpis sakot: “Kā šaus, tā kritīs pauks! Kā šaus, tā kritīs pauks!” Ja nešaujot vairs, tad ūpis, skriedams projām, sakot: “Pūt ļipā, pūt ļipā! Ļik. ļik, ļik. ļik!”

Kas ūpim bērnus aiztiek, tam nodeg mājas

50, 2, 33a (Bilstiņā Rīmaņu Jānis uzr., IX /.. etn. /&gt;. 1892.)

Kādreiz kāds cilvēks piegājis pie ūpja ligzdas un gribējis izņemt viņa bērnus. Ūpis, apkārt lidinādamies, teicis, lai neaizskarot, jo citādi slikti klāšoties. Bet cilvēks neklausījis un izņēmis, par ko ūpis — it kā draudēdams — kliedzis: “Ņem, ņem ūpja bērnus — ūpja bērni gārdi!” Pēc neilga laika ūpis nodedzinājis tam cilvēkam māju.

50, 2, 33b (Jaun-Sesavā Auziņu Jānis uzr.. RLB ZK R. kr.)

Reiz puiši, pieguļā būdami, ūpim izņēmuši bērnus. Ūpis, pa nakti apkārt skraidīdams, saucis: “Ūpim bērnus atdodat, ūpim bērnus atdodat!” Bet puiši par šādu ūpja valodu tikai smējušies un likušies gulēt. Uguns vēl kurējusies, un pie uguns sārta bijis cirvis. Ūpis cirvja kātu iegriezis ugunī un tad saucis: “Cirvis deg, cirvis deg!” — un nosmējies: “Ļik, ļik, ļik. ļik!”

50, 2, 33c (Bruknā M. Šimiņš uzr., IX. L. etn. /&gt;. 1893.)

Viens vīrs cirtis mežā malku un nosēdies pie ugunskura pusdienu ēst. Ēzdams gan dzirdējis, ka tuvējā krūmā ūpis kliedzis: “Vīrs, vīrs, spala deg, spala deg!” — bet to neko neievērojis. Paēdis, sācis apskatīties pēc cirvja — atradis to pie ugunskura ar nodegušu kātu.

Ūpis savu dziesmu no slima vecīša noklausījies

50, 2, 34b (Bērzonē Raudaviete uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Ūpis mēdzot lielos mežos — kur viņš vairāk dzīvo — uzmeklēt slimus cilvēkus un tad ap tiem runājot: “Guli, guli slims? Vai! vai!” Kad slimnieks ilgi uzturoties taī vietā, tad sakot: “Eji, eji. eji nu!”

Zīle — liela dievredzc

50, 2, 35 (J. llsters uzr., IX L. etn. p. 1892.)

Zīle ir latviešiem īstais pareģu putns. Viņa čīkstēdama arvienu ko stāstot. Ja viņa dziedādama uz zemi laksta (pa kokiem), tad nelaime, ja uz augšu — tad laime. Ja ceļmalā zīle čirpstina. tad priekšpusdienā laime — pēcpusdienā nelaime. Zīle liela dievredze.

•

(Janševskis uzr.)

Nodegās zīle čirpstinot tā: “Zel, zel, zel, zel, miezīti!”

Slokas apģērbs balodim mugurā

50, 2, 36 (Jaunjelgavas apkaimē K. Graudiņš uzr., Austrumā 1893.)

Senāk slokas apģērbs neesot bijis tāds vienkāršs kā tagad, bet stalts, gaišpelēks kā lielajam meža baložam, ar baltu siksnu. Te reizi baložam gadījies iet uz kāzām, un, gribēdams drusku palepoties, tas no slokas aizņēmies skaistos svārkus ar jostu, kuri tad tam tā iepatikusies, ka vairs nedevis atpakaļ. Tādēļ tad sloka vēl arvienu prasa pēc svārkiem un siksnas: “Svārk, svārk, kur siksn?”

Kā sīlis (krēķis) miežu vārpu pieglabājis

50, 2, 37 (Bērzonē P. P. Vitoliņš uzr. D. I.. em. p. 1892.)

Reiz sīlis ar miežiem krietnu dūšu saturējis, paņēma miežu vārpu, gribēdams to otrai reizei paglabāt. Viņš aiznesa to uz pļavu — nolika uz cintiņas zem padebess. Viņš, labi noskatījies, novērojis, kā toreiz debess stāv, aizskrēja.

Otrā reizē, uz pļavu atskrējis, ne par ko nevarēja atrast sava nolikuma: no padebess nebija vairs ne vēsts, un citādi arī nevarēja zināt, uz kuras cintiņas nolicis. Nu viņš apņēmās savā laikā vairs nekrāt priekšdienām — tā tikai velti vien varot nopūlēties.

S īļa valoda rudenī un pavasarī

50, 2, 38a (Cēsu Priekules Mīlīšos, uzr.. Austrumā 1892.)

Sīlis rudenī pie miežu gubas: “Šķērms, šķērms!” Kliedz pavasarī pie zirga renguļa: “Kukulis, kukulis!”

50, 2, 38b (J. llsters uzr., D. L. eln. p. 1891.)

Sīlis rudenī, kad graudu paēdies, tad izpaurējies, vēl pat uz labības gubām tupēdams, brēc: “Akots, akots!” Pavasarī, kad nekā vairs nav uz laukiem, ko knābāt, tas, vēl uz mēslu gubas uzmeties, priecīgi palielās: “Pankoks, pankoks!”

50, 2, 38c (Bērzonē P. P. Vitoliņš uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Rudenī sīlis, uz labības gubas uzmeties, vārpu mutē paņēmis, vēkšot: “Eč, ēč!” (ēčas mazu bērnu valodā sūds), bet ziemu, kad badā jāmirst, uz ceļa sasalušu zirga strunkulu knābī saņēmis sakot: “Kukulīts, kukulīts!”

50, 2, 38d (A.L.P.uzr.)

Džūkstē krēķis brēc: “Grēks, grēks!”

Sīļa līgava — žagata

50, 2, 39 (Gatartā l-'r. Upītis uzr., I). L. etn p. 1891.)

Sīļam resna galva — teic, ka tam esot daudz prāta. Šis resngalvis aizreizojis vienreiz uz Vāczemi, kur saticies ar žagatu, un abi palikuši lielu lielie draugi. Žagatas agrāki Vidzemē nebijis — tā esot dzimta vāczemniece. Sīlis salielījies, cik Vidzemē esot jauki, labi — tikmēr mānījis, kamēr žagatu iepriecinājis uz Vidzemi līdzi nākt.

Atnākuši Vidzemē pašā jaukā ziedu laikā. Žagata priecājusēs un pateikusēs sīļam, ka šo atvedis uz tādu jauku zemi, esot tik daudz jauku tīrumu, pļavu un mežu — šī varēšot līksmi dzīvot. Bet, kad sākuši labību pļaut, jau šī satraukusēs — prasījuse: “Sīli, to labību jau nopļauj!” Sīlis teicis: “Nekas par to, viņu saliks gubās, un mums būs vēl labāki.” Kad strādnieki sākuši kult un gubas aizvest, žagata atkal brēkuse: “Sīli, tās gubas jau ved projām!” Sīlis gluži mierīgi atbildējis: “Lai ved vien, mums jau palieku vēl atstāj zemē!” liet te nu saskrējušas cūkas un arī šo palieku apēdušas. Nu vāczemniece saukuse aiz bailēm: “Sīli, cūkas jau šo pašu palieku apēd!” Sīlis atkal it mierīgi atbildējis: “Lai nu ēd, gan vēlāk atkal mēslos atradīsim!”

Nu žagata redzējuse, ka ir pievilta. Tādai Vāczemes preilenītei Vidzemē cūku mēslos jākašņājas, un vēl uzkritušo balta ziema — kundzītei stāvu bads klāt. Tad viņa gājušo pie citiem putniem sūdzēt, ka sīlis šo pievīlis, iz Vāczemes tādā badā ievedis.

Citi putni iecēluši tiesu, lai redz, ko tiesa par to sīļam spriedīs. Mazais strazdiņš tiesā bijis par priekšnieku, krauklis ar vārnu piesēdētāji, teters rakstvedis. pelēkais strazds par sulaini. Tiesa nosprieduse: sīli kārtavās nokārt. Bet tiesas priekšnieka nebijis klāt, kad sīļam sodu sprieduši. Vārna sacījuse: “Kārt vajaga!” Krauklis gribējis, lai tikai cietumā bāztu, un pēdīgi nosprieduši nokārt.

Žagata ar vārnu ceļo uz Vāczemi — neaizceļo

•50, 2, 40 (Bērzonē uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Visi putni rudenī gājuši uz siltām zemēm — vārna ar žagatu arī. liet vārna aizskrējuse vienu gabalu, iedomājusies, ka saimnieks vēl neesot notīrījis savus kaujamos — zarnas vēl palikušas netīrītas — griezusies atpakaļ un kā uzticama kalpone palikuse tepat. Žagata skrējusc, skrējuse, bet nav varējušo nociesties neizzinājušo, cik tāļu aizskrējuse. Nākušo atpakaļ lūkot, cik tālu jau ir, un tā palikuse tepat.

Kāpēc Rīgā žagatas nav

50, 2, 41 (Auļitkalnā Krūmiņu Jānis uzr., IX L. etn. p. 1802.)

Tur, kur tagad atrodas Rīga, agrāki dzīvojis tikai viens saimnieks. Tam nobeidzies zirgs, kuru izsviedis aiz sētas. Tur sagājušas vārnas, žagatas gaļu ēst. Ēdot vārna sacījuse: “Dārgs, dārgs!” Žagata turpretim: “Necik dārgs! Necik dārgs!” Saimnieks par to uz žagatu saskaities — izdzinis no savas daļas. Tādēļ ir tagad žagatas baidoties Rīgā rādīties — ka neizdzenot.

Žagatai tēvs bijis krauklis, māte — vārna

50, 2, 42 (Bruknā M. Šimiņš uzr., IX L. etn. p.)

Žagata cēlusies tā: krauklis slepeni piegājis pie vārnas sievas — abi divi slepeni mīlējušies. Kad vārna olas izperējuse — iznākuse žagata.

Žagatas valoda

50, 2, 43a

Vec-Drustos stāsta, ka žagata tā žadzina: “Jauns, jauns, jauns, jauns!”

50, 2, 43b (Aulukalnā Krūmiņu Jānis uzr.)

“Par cik, par cik?”

50, 2, 43c (Dundagā Alvīne Adamoviča uzr.)

“Cik i. tik i, cik i, tik i(r)!”

K ā vārna, žagata, krauklis pie maitas sarunājas

50, 2, 44a (Džūkstē A. L. I’. uzr.)

Vārna, krauklis, žagata atlaižas pie maitas — skatās, skatās, te vārna ieteiksies pirmā: “Šo dālderis, dālderis!”

Krauklis: “Kas tur būs, kas tur būs?”

Žagata: “Kad kapās, tad redzēs, kad kapās, tad redzēs!”

Vārna: “Skāde par tād lab lop!”

Krauklis: “Cik tur būs, cik tur būs?”

Žagata: “Kad svērs, tad redzēs, kad svērs, tad redzēs!”

50, 2, 44b (Rudbāržos Šmitu Jānis uzr., Austrumā)

Vīrs braucis pa ceļu, — nosprādzis zirgs. Vārna, to redzēdama, saukuse: “Skād vīram, ķēve grāvī!” Žagata, to dzirdēdama, atteikusc: “Va tev kas kaiš par to? Va tev kas kaiš par to? Diez kā tas būs? Diez kā tas būs?” Krauklis atteicis: “Kad rantīs, tad redzēs! Kad rantīs, tad redzēs!”

50. 2, 44c un d (Cēsu Priekules Mīlīšos uzr., Austrumā)

Vārna: “Skāde ir, skāde ir!”

Žagata: “Kas te būs, kas te būs?”

Krauklis: “Kad kapās, tad redzēs, kad kapās, tad redzēs!”

Jeb: Auļukalnā saka, ka krauklis visu vērtē: “Par kvartu, par kvartu!”

50, 2, 44c (Bilstiņā Jaunzemju Jānis uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Krauklis krimšķina: “Klanks, klanks! Pa katla dibcn, pa katla diben.”

Kraukļa bērni ar jūras ūdeni kristāmi

50, 2, 45 (J. Ilsters uzr., 1). L. etn. p. 1892.)

Lielās ceturtdienas vai Lielās piektdienas rītā krauklim priekš saules jāaizskrien uz jūru. jāatnes jupas ūdens un bērni ar to jānokristī, citādi krauklēniem jāpārvēršas par kovārņiem.

Piezīme: Kad kraukļi pār māju skrien, tad vai nu kāds cilvēks taī mājā mirs jeb kāds lops sprāgs. Kad divi kraukļi skrien, kopā sizdamies, tad taī apkaimē gaidāmas kāzas.

V ārna no miežu vārpas darina peļķē alu

50, 2, 4ba (Ēdolē Skābais uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Vārna gribējušo darīt alu — nolaidusies tādēļ uz miežu rugāju. Tur uzgājuse miežu vārpu, nonesuse to pie peļķes, sākuse tanī mērcēt.

Kad pēc viņas gudrā prāta alus bijis gatavs, tad saukuse citus putnus, lai nāktu baudīt viņas vārītu alu, brēkdama pilnā kaklā: “Nāk, nāk!” Atskrējis krauklis — iebāzis resno knābi peļķē un, gribēdams savu radinieci uzslavēt, prom laizdamies brēcis: “Brangs alus, brangs alus!” Pēc tam atlaidusies žagata (laikam no krievu zemes atnākuse še ciemā). Šī vieglā sieva ievilkušo knābī malku vārnas darītā alus, prom laizdamās, slavēdama teikušo: “Karašo pivo, karašo pivo!”

50, 2, 46b (J. K-ts uzr., ISH8. g. Austrumā)

Varna gribējusi alu darīt. Paņēmusi auzu graudu, aiznesusi purvā — iemērkusi pie cintiņas pančkā. Tūliņ arī no tās sākusi dzert. Otra vārna, to redzēdama, prasījuse: “Māsiņ, māsiņ, kā smēķē?” Šī atbildējusi: “Lūk nu, tak jau caur salmu ir tecējis.”

V ārnas valoda

50, 2, 47a (Bilstiņā Jānis Rīmanis uzr., I). L. etn. p. 1892.)

Vārna mēdz būt arvienu izsalku.se — skriedama tā vaicā citām: “Ko vāra? Ko vāra?” Citas atbild: “Kad vārīs, tad redzēs!” Dažreiz citas atbild: “Pluņģus, pluņģus!” (pluņģi = lopu iekšas).

50, 2, 47b (Rudbāržos Smilti J. uzr., Austrumā)

Vārna vaicā: “Ko vārīs? Ko vārīs?” Žagata atbild: “Kunkuļs ar gaļu, kunkuļs ar gaļu!”

50. 2, 47c (J. Ilsters uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Vārna rāj bērnus, brēkdama: “Kāri, kāri!” Tādēļ mātes dažreiz uz bērniem saka: “Lūk, ij vārnas saka, ka bērni kāri!”

Jeb: (Rudbāržos) “Kārs, kārs! Sāli vajag, sāli vajag!”

Jeb: (Cēsu Priekulē) “Kārli, Kārli, atnes vārnai sāli!”

Jeb: (Lindiešos) Vārna un dzeguze esot krievietes — pirmā saka: “Kral!” —otra: “Kupil!”

Jeb: (Rudbāržos) “Kalps, kalps, ku dakš?” Arī: "Klāv. Klāv, rīt būs prāvas!”

50, 2, 47d (Bruknā Šimiņš uzr., D. L. etn. p.)

“Pērn, pērn vārnai bij bērni! Pērn, pērn vārnai bij bērni!”

50, 2, 47e (Dole J. Priede uzr., RLB 'AK R. kr.)

“Dārču, Dārču, atdodi pieci mārki!”

50, 2, 47f (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Vārna saka: “Pelēks mantelis, melns tas krāgs — das is vārna!”

Jeb: “Švāgār, švāgār, švāgār!”

Kā varnas ar vālodzi sarunājas

50, 2, 48 (Rudbāržos Šmitu Jānis uzr, Austrumā 1893.)

Vālodze ar vārnu tā sarunājas:

Vālodze: “Ko siergi (sirgi) vārniņ — tev plika gāliņ?”

Vārna: “Kārstumguļ, kārstumguļ!”

Vālodze: “Ko ēdi siergdam?”

Vārna: “Pūru maizi, kūpuš pienu!”

Vālodze: “Kas tos suņa sūdus knāpāja dižceja malā?”

Vārna: “Lai ēd, ko ēzdams — nevajaga pārmest, lai ēd, ko ēzdams — nevajaga pārmest!”

V ālodzes valodu

50, 2, 49a (Rudbāržos Smitu Jānis uzr., Austrumā 1893.)

Vālodze vēkš: “Klāv, ū! — govis zirņos!” Zirgu ganam viņa uzsauc: “Vīri, vīri, nebūs labi — vārna krāca ozolā, kume|i pa pļav!”

50, 2, 49b (Auļukalnā Krūmiņu Jānis uzr., D. L. etn. /&gt;. 1892.)

“Ait, kic kūtī, ait, kic kūtī! Ziema), Zicmaļ! Čau, čau, čau!”

50, 2, 49c (l.indiešos Oškalnu Andrejs uzr., D. L. etn. p. 1893.)

“Grieta, sieva, Grieta, sieva, sildi pienu, sildi pienu, mieloj Dievu, mieloj Dievu, pakar krievu, pakar krievu — vadzītē, vadzītē!”

50, 2, 49d (Vestienā J. llsters uzr., IX L. etn. p.)

“Sildi pienu, mielo Dievu, pakar krievu ozolā — vēkš!”

50, 2, 49e (Džūkstē R. Bērziņš uzr.)

Vālodze vīvaļo: “Mieloju Dievu ar saldu pienu, nokāvu krievu jaukajā dienā — grēks! grēks!”

50, 2, 49f (Lielvārdē Auseklis uzr. 1873. g.)

“Žīdu siev, žīdu siev nokāva kriev, nokāva kriev, pamielo Diev, pamielo Diev ar mīkstu maiz, ar mīkstu maiz, ar jēlu pien, ar jēlu pien.”

50, 2, 49g (Startos J. Kriķis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

“Saimnieks brauks uz Rīgu, saimnieks brauks uz Rīgu — vedīs siļķes, vedīs siļķes — piena nav, piena nav — ēks!”

50, 2, 49i (Vec-Piebalgā P Lielups uzr., D. L. etn. p. 1893.)

“Kas grib uz Rīgu braukt? Par sudraba rubuli!”

50, 2, 49k (Ozolniekos pie Jelgavas uzr.)

Lietus putns brēc: “Dievs, dod lietu! Dievs, dod lietu!”

Melna strazda dziesma

50, 2, 50a (Dzirciemā Ieva Rēberga uzr., JltB RN V R. kr.)

Melnais strazds svilpo tā: “Es redz, es redz: viens muižnieks brauc. Es pliks pirtē, es pliks pirtē — es pirts pažobelē, es pirts pažobelē drāžu iesmu, drāžu iesmu — cep zaķ, cep zaķ!”

50, 2, 50b (Nodegās Janševskis uzr., D. L. etn. p. 1891.)

“Trīšu cirvi, braukšu mežā, cirtīšu malku, kurēšu pirti — ai, vai, kā sūrkst!”

50, 2, 50c (Latvju dainas 2544.)*

“Viņ ļauds ēd olas, viņ ļauds ēd gaļu, kas man dos! Kas man dos! — ni katla kārs, ni guns kūrs — pieticis, pieticis, kā citi vīri.”

50, 2, 50d (Vietalvā uzr.)

“Iet gar up, iet gar up — cirvs aiz jostas, satiku briedi, sit pa pieri, sit pa pieri, brīnum liet, brīnum liet — briedis aizskrien!”

Pel ēka strazda dziesma

50,2,51a (Nītaurē uzr.)

Pelēkais strazds čerina: “Es gāj uz mežu, gāj uz mežu, cirs uz rokas, cirs uz rokas, es satiku, es satiku vienu briedi, vienu briedi, es viņam devu, es viņam devu ar ciri pa pieri, ar ciri pa pieri — ar to es iztiku, ar to es iztiku septiņi gadi, septiņi gadi, ne uguns kūr, ne katla kār.”

50, 2, 51b (Limitēšos Oškahiu Andrejs uzr., D. L. etn. p. 1893.)

“Kad es biju vīrs — gāju pa ceļu, satiku briedi, liku pašā ragu starpā: divi muldiņas smadzeņu, kur tad gaļas! — visam mūžam, visam mūžam!”

50, 2, 51c (Ogres apg. Goldbergu J. uzr.)

“Gāj gar up, gāj gar up —cirvs aiz jost, cirvs aizjost! Citi putni aizgāja uz Vāczemi, uz Vāczemi. es viens pats dzīvo kā vīrs — ne malkas cirls, ne uguns kūrs.”

50, 2, 51d (Jaunjelgavas apkaimē K. Graudiņš uzr.)

“No rīt, no rīt pa stigu, pa stigu, satiku bried, satiku bried, liku pašā nagu starpā — eh, tad gaļas! eh. tad gaļas! — pavilku zem tilt — trešā dienā jau smird.”

Jeb: (lielais pelēkais strazds) “Ar trīs zirgi, trīs zirgi sūdu vest. sūdu vest! — mans zirgs klibs, mans zirgs klibs!”

50,2,51e (?apg.uzr.)

Pelēkais purva strazds: “Pull, pull, pull. aizcitu pērn, aizcitu pērn, čau, čīz, čau, čīz, čau, čīz! Es teku, es teku gar upmali — sitīšu vērsi pašā ragu starpā, pašā ragu starpā. Es raugos, es raugos pieliecies, pieliecies pa pirts logu, pa pirts logu. kā meitas peras, kā meitas peras — šķēr-pup, šķērpup, garām pīc!”

50, 2, 51f (Cēsu Priekules Mīlīšos uzr., Austrumā 1892.)

“E, kur vīrs! E, kur vīrs! Dzērves sieva iet uz svešu zemi, atnāk ar pliku spr…, es tepat piedegam!”

50, 2, 5Ig (Ozolniekos pie Jelgavas uzr., J. Kalniņš, JI.H RN V R. kr.)

“Vālodze, vālodze, bagāta siev, bagāta siev uz Vaczemi, uz Vāezemi, es tepat, es tepat uz cinīša lēkš.”

P ūcei bērni skaisti

50, 2, 52a (Vec-Piebalgā P Lielups uzr., I). L. etn. p. 1891.)

Vanags bij iedomājies pūcei bērnus nolaupīt. Nogājis pie šās lišķēdams: “Vai, māsiņ, kas tev par smukiem bērniņiem!” Pūce lepodamās taisījuse acis cieti — sacījuse: “Kur smuka māte, tur smuki bērni!” — tikām vanags ar bērniem prom. la vēl tagad pūce taisot acis cieti un saucot: “Kur smuka māte — smuki bērni!” (Pēc citu nostāstiem pūce kliegdama aicinot savus bērnus mājā.)

50, 2, 52b (Jaun-Sesavā Auziņu Jānis uzr., I). L. etn. p. 1892.)

Ja sakot: “Ak, pūcīt, taviem smukiem bērniņiem!” — pūce atbildot: “Tīri kā māte, tīri kā māte!” Kad sakot: “Tavi bērni platām acīm, līku degunu!” — tad atbildot: “Teva vellā, tēva vellā!”

K ā pūce an gribējuse dziedāt izmācīties

50, 2, 53a

Dievs licis visiem putniem dziedāt izmācīties — pūce arī tad apņēmusies to darīt: aizskrējuse pie cilvēkiem mācīties, bet par nelaimi apēduse vistu, palikuse slinka — neizmācījusies.

50, 2, 53d (Dotē J. Priede uzr.. RLB ZK R. kr.)

“Ti, ti, ti, kur vistiņ? Ti, ti, ti, kur vistiņ?”

50, 2, 54a f

Rubenis gribējis no gana zēna (pēc Dieva pavēles) izmācīties dziedāt, bet iemācījies tikai terkšķēt.

50, 2, 54b (Džūkstē A. L. /? ttzr.)

Rubenis rubina: "Kur gulēšu nakti? Kur gulēšu nakt? Viņā krūmā, viņā krūmā!”

Tetera valoda

50, 2, 55a

Teteris (melnais rubenis) ieskrējis namā dziesmu mācīties, kur patlaban katls vārījies. Iemācījies no katla to pašu "bur, bur, bur” purpināt.

50, 2, 55b (Bilstiņā Jānis Rīmanis tizr., D. L. etn. /&gt;. 1892.)

Teteris vurvulē: “Būtu ratus pārtaisījis, būtu sievu pārvedis!”

Jeb: “Ko strēbšu, ko ēdīšu, kad nav sudraba karotītes?”

50, 2, 55c (Nītaurē)

“Tavs kalps manam kalpam ciri nozaga!”

50, 2, 55d (Dzirciemā Anna Rēberga uzr., JLB RN V R. kr.)

“Rau ku, turr — viņi piedruksnī!”

Medņa valoda

50, 2. 56

Mednis aizņēmis no tetera valodas tikai mazu iesākumu, tādēļ tas pūš un burina, bet neko izdabūt daudz nevar.

Gulbja gudzinājums

50, 2, 57 (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Gulbis augstu gaisā, pavasaros šurp nākdams, gudzina: “Nesu mieru, nesu mieru, nesu mieru!”

50, 2, 58a (Koknesē Liepsalas Jēkabs uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Dzērves laizdamās klaigā: “Te purvs, te purvs, cinis ar, cints ar ir!”

50, 2, 58b (Kroņa-Bērzē J. Treimanis uzr., JLtt RN V R. kr.)

Dzērve kurkšķ: “Grūt, grūt!”

Piezīme: (Stukmanē)

Kad dzērves rudenī zemu iet, tad silts rudens un ziema tālu; kad augstu, tad atkal otrādi.

(Zlēkās)

Ja dzērves kliedz, tad nelāgs laiks gaidāms! (Tāpat arī Džūkstē.)

(Kroņa-Bērzē)

“Kas dzērves gaļu ēd, tam grūta nāve.”

(J. Ilsters uzr., D. L. etn. 1892.)

Dzērves, pavasaram atnākdamas, atnes launagu, rudenī aiznes. Ar aizejošām dzērvēm sarunājas šādi: “Rindā, dzērvītes, rindā dzērvītes!” — ja grib, lai viņas jauki rindā iet. “Kamolī, dzērvītes, kamolī. dzērvītes!” —ja grib, lai rindas sajūk, lai dzērves sāk maldīties.

Griez ās valoda

50, 2, 59a (Ogres apg. GoldberguJ. uzr., Austrumā 1893.)

Grieza, žīdam garām braucot, griež: “Irš, irš! Irš, irš! Irš, irš!” Tam apstājoties: “Nu!”

50, 2, 59b (Lindiešos Oikalnu Andrejs uzr.)

“Briestiet, briestiet, rudzi, mieži, nepalieciet sēnalās!”

Jeb: “'Iet, tēt! Tet, tēt!”

50, 2, 59e (Bērzonē Raudaviete uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Grieze no pavasara līdz Jāņa dienai saka: “Briest rudzi, briest mieži, briest visa labībiņa! Lai tie suņi nebarojas, lai tie mani nenokož!”

No Jāņa dienas līdz rudenim tā saka tā: “Pusē pelavu! Pusē pelavu!”

50, 2, 59d (Kalsnavā P. Alunāns uzr.)

“Bried, rudz, bried, miez! Bried, rudz, bried, miez!”

50, 2, 59c (Ozolniekos J. Kalniņš tizr., JLB RN V R. kr.)

“Griez, griez, griez ar nazi!”

Paipalas valoda

50, 2, 60a (Lindiešos Oškalnu K. uzr.)

Kad rudziem sāk vārpas plaukt, paipala pulā: “Puspelēks, puspelēks!” Citā laikā: “Pliks palaists! Pliks palaists!”

50, 2, 6Ob (Bilsiiņā Jaunzemju K. uzr.)

“Pus peluv. pus peluv!” paipala tūjā.

Niras valoda

50, 2, 61 (Aulukalnā Krūmiņu Jānis uzr., I). L. etn. p. 1892.)

Nira vaicā: “Kur ir? Kur ir?”

Tītiņa valoda

50, 2, 62b (Bērzonē Raudaviete uzr.)

Pienelis (tītiņš, grozgalvis) pavasarī saka: “Piena, piena, piena!” Rudenī: “Rīt Mikels, rīt Miķels! — alus! alus! alus!”

Žubes dziesma

50, 2, 63a (Ogres apg. Goldbergu J. uzr., Austrumā 1893.)

Žube žubina uz lietu: “Šļurr, šļurr!” Uz sausu laiku: “Spīd, spīd, spīd, spīd!”

50, 2, 63b (Lindiešos Oškalnu Andrejs uzr., Austrumā 1893.)

Žube jeb spīdaliņa žubina: “Cī, cī, cī! Es dziedāšu kā cīrulīts!” Gaišu laiku pareģodama: “Spīd, spīd. spīd!”

50, 2, 63c (Bilstiņā Jānis Rimanis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

“Līdz, līdz pat rudenim Dievu teikšu!”

Cielavas dziesma

50, 2, 64a (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Cielava čīkst: “Kučiņ. kučiņ!” (Kučiņš — sunītis)

50, 2, 64b (Dolē uzr., RLB ZK R. kr.)

“Kur rīkst? Kur rīkst?”

Piezīme: (Startos J. Kriķis uzr., D. /.. etn. p. 1891.)

Kad vīrieši pavasarī cielaviņu redzot augstu laižamies, jeb ka tā uzmetusies, tad gari lini; ja zemu — īsi. Sievieši ja ūdens malā pirmo reizi redzot, tad pulka piena; ja uz sausas zemes — tad maz.

Badadzeguze jeb pupi ķis

50, 2, 70a (J. Ilsters uzr., D. L. etn. p. 1892.)*

Badadzeguze smirdot un, ja viņa kādu aizpupinot, tad tam to gadu deguns smirdot.

Csot aizdziedātam jāmanoties iekost kokā, tad pašam nekā nekaišot — koks tikai nokalstot.

50, 2, 70b (Stukmanē Arness uzr.)

Kad pavasarī pirmo reizi dzird pupuci (bada dzeguzi) neēdis, tam vai nu taī gadā jāmirst jeb vismaz mute smirdot.

Palsais (baltais) vanags

50, 2, 71 (Dolē J. Priede uzr., RLB ZK R. kr.)

Kad šis vanags ņaud (kā kaķis vai bērns), tad gaidāms lietus, jo viņš tikai varot dzert dabūt no apses lapas. Vanags mēdzot arī klidzināt: “Kur vist, kur vist?”

Kārkaulis

50, 2, 72 &lt;Bilstiņā Jānis Rīmanis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Kārkaulis (pelēks ūdensputns — pa sausu zemi nevar krietni paiet, pa gaisu arī maz lido) sauc: “Sāp kauli, sāp kauli!”

Kņicvs

50, 2, 73 (Bilstiņā Jānis Rīmanis uzr., D. Ļ. etn. p. 1892.)

Kņievs (ūdensputns), zivi atradis, sauc savus biedrus: “Klāv, Klāv! Ķaup, ķaup! A-a! Ha-ha-ha!”

Zoss valoda

50, 2, 74a (Rudbāržos Smitu Jānis uzr., Austrumā 1893.)

Zosis saka uz cilvēku bērniem: “Re, re, ku grāmata! Re, re, ku grāmata!” Kad zosis nodomājušas labībā iet, tad tās runā: “Pa div pie viena! Pa div pie viena!” Bet pie labības nonākušas saka: “Katra pie viena, katra pie viena!”

50, 2, 74b (Džūkstē A. L. P uzr.)

Zoss (viena pate) saka: “Ann, Ann!”

P īles valoda

50,  2, 75a (Džūkstē A. L. P. uzr.)

Pīle parkšķina: “'Ievs, tēvs! Māt, māt!”

50,  2, 75b (Cēsu Priekules Mīlīšos uzr., Austrumā 1892.)

Labībā pīle runā trijās valodās: “Ja tak, vot tak!” (krieviski) Pusēdā: ‘Pakaks!” (leitiski)

Kādam nākot: “Fār, fār!” (vāciski)

4.  virkne. 51. Dievs valda par zivīm

Dievs izjauc līdekai nodomu cilvēku kaut

51,   1, 1 (? apg. Alfrēds uzr. savās “Pasakās”)

Reiz līdeka bija nodomājušo cilvēku nokaut. Viņa uztaisīja lielu šķēpu, ar ko cilvēku nodurt, lāpstu, ar ko aprakt, krustu, ko uz kapa spraust. Dievam līdekas nodoms nepatika. Viņš gribēja līdekai atņemt nāvīgos ieročus, bet šī tos ātri paslēpa savā vēderā. Taču Dievam bija izdevies lāpstu pārlauzt tā, ka tā drusciņ vēl kopā turējās. Šķēps un krusts gan palika veseli, bet līdeka vairs neuzdrošinājās cilvēku nokaut, tāpēc ka nebija, ar ko to aprakt, un neapraktu jau nedrīkstēja atstāt.

Dievs plaužiem ieper miesā asakas

51,  1, 2 (Kokneses apkārtnē M. Sprinģis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Priekš daudz, daudz gadiem vecais Dievs kādu pavasari brauca zemi veltīdams. Ceļš gāja pa stāvu upes krastu. Upē nērsa plauži un plunčodamies cēla lielu troksni. Dievam sabijās zirgi — sāka trakot, apgāza ratus, Dievs sadusmojās, nolauza egles zaru un plaužus krietni sapēra, tā ka skujas salīda caur zvīņām plaužu miesā un pārvērtās par asakām. Tas notika nārstu laikā, caur ko arī jaunie plaudēni mantoja asakas, un tas iet uz bērnu bērniem.

5.  virkne. 52. Dievs valda pār rāpuļiem, mūdžiem

Dievs čūskai aizliedzis pēc saules dzelt

52, I, I (Druvienā J. Kalniņš uzr.. D. L. etn. p. 1894.)

Vecos laikos čūska sacījuse Dievam, ka naktī kodīšot cilvēkus — visus pieguļniekus apkodīšot. Par to Dievs tai nospriedis, ka naktī nevarot kost un kur, saulei rietot, čūska paliekot, no tās vietas lai netiekot ne soļa nost. To varot no tam redzēt vēl tagad — ja čūskai gadoties pār ūdeni skriet, saulei norietot, tad (ja viņa visa netiekot malā priekš saules norietēšanas, bet tikai ar galvu vien līdz krasta malai) pate paliekot uz ūdeņa plivinoties, un galva guļot uz sausuma mierā.

Saule čūsku silda — nesasilda

52, ], 2 (Ērgļos K. Blaus uzr.. Brīvzemnieka “C6opHHia&gt;")

Dievs, sauli radījis, pavēlēja tai ar saviem stariem visus radījumus sasildīt. Saule sasildīja arī visus; tikai čūska vien palika un palika auksta. Par to saule aplam pukojās uz čūsku — un katram, kas čūsku nositot, Dievs piedodot grēkus uz deviņām dienām.

Dievs padara zalkti par bezkāji

52, 1, .? (Krūts Fr. Fišersļizr., A. L. P. kr.)

Senos laikos kādam vīram iedzēla zalktis. Vīrs aizgāja pie Dieva, sūdzēja, ka zalktis tā un tā darījis. Dievs atsauca zalkti —vaicāja: “Kādēļ tu, nekauņa, šim vīram tādas sāpes padarīji?” Zalktis nevarēja nekā atbildēt — sāka labāk par citām lietām šo to tur čaukstēt. Bet, ar Dievu runādams, zalktis lepnībā cēlās stāvus. Tad Dievs sacīja: “Kamdēļ tu, ar savu valdinieku runādams, celies stāvus un nedari, kā visi eņģeļi debesīs dara — ceļos nemeties? Tādēļ par tavu lepnību nosaku: uz vēdera tev jāložņā visu dzīvības laiku; pīšļi, zeme jāēd visu mūžu!”

Uz vīru pagriezies, Dievs sacīja: “Tamdēļ, ka zalktis bijis tik nekaunīgs tev dzelt, atvēlu tev viņu nosist, kur vien sastopi; bet jāpavairās arī no viņa tev būs.”

Dievs vārpu laikā aizsien vardei — kurkšķētajai — muti

52, 1, 4 (Startos J. Kriķis uzr., IX. L. etn. p. 1X91.)

Pavasarī, kad sējējs tīrumā sējis, tad varde uz ežiņas lielījusies: nu, lai sējot, lai sējot, kad vārpas nākšot, šī visas noēdīšot. Par to sējējs vardi apsūdzējis pie Dieva, un Dievs vardei aiztaisījis muti cieti. Tādēļ varde, tiklīdz sāk vārpas rasties, vairs nekurkšķ — viņai esot aizauguse mute cieti.

Dievs nolemj vardei — lišķētajai — lēkšus lēkt

52, I, 5 (Blīdenē uzr., IX. L. etn. p. 1X91.)

Agrāki varde staigājusc stāvus tāpat kā cilvēki. Viņa, gribēdama apsūdzēt ganus, žēlojusies Dievam, ka gani izkaisot tik daudz maizes drusku pa zemi, ka viņa nevarot pāri pārkāpt. Dievs, viņas nelabās domas nomanījis, lai atbildējis: “Kas tad ganiņam galdu klās? Ja tu nevari pāri pārkāpt pār maizes druskām, tad lēci lēkšus tām pāri!” No tā laika varde lec lēkšus, bet neiet stāvus kā cilvēki.

Dievs vardei — nelabvēlei — dod mīkstu ādu

52, 1, 6 (Ēdolē uzr., IX L. etn. p. 1891.)

Kādreiz varde lūguse Dievam, lai viņai dodot tādu ādu, kas būtu cietāka par akmeni, lai gar to pļāvēji atkapātu savas izkaptis. Dievs atbildējis: “Pļāvēji jau tā noguruši, sviedros strādādami, un, ja viņi uz tevi vēl atkapātu savas i/.kaptis, tad viņiem būtu vēl grūtāki pļaut; tādēļ došu tev ādu mīkstāku par visu citu kustoņu ādām, lai pļāvēji tajā neatsistu savas izkaptis.”

No tā laika vardei esot tik mīksta āda.

Dieviņš atvel vardei piešķirt liepai taisnus lūkus

52, I, 7 (Gaujenē Kārlis Bikke uzr., A. L. P. kr.)

Rudenī — jau sniegam nākot — zemnieks atradis uz lauka pusnosalušu vardi. Nabadzīte gaužām lūgusies, lai zemnieks to glābtu no aukstuma nāves un aiznestu uz savu māju. Papriekšu gan zemnieks ne par ko negribējis klausīt, bet pēcāk — kad varde solījusies par to dārgi atmaksāt — tad arī paklausījis.

Pārnesis mājā, ielicis vardi samazgu baļļā. Tur nu varde sabijuse visu cauru ziemu. Kad pavasaris atnācis, kad visi citi kustoņi, tārpi pavasara starus skūpstījuši, tad zemnieks piegājis pie baļļas un sacījis vardei: nu jālecot laukā, lai nu sakot, vai būšot arī par īri ko atmaksāt jeb nē. Varde tad pacēlusies uz pakaļkājām un sacījusi šādu dīvainu teikumu: “Līka liepa — taisnis lūks! Tev vīze tiks kā kurpe!”

No tā laika, kauču liepa diezin cik līka būtu — varot izliekt taisnu lūku un vīzes nopīt. Tas viss tikai tamdēļ, ka varde esot lūgusi Dieviņu, lai atvēlot lūkus taisnus izliekt, ka cilvēki varētu vīzes nopīt, kājas apaut, lai, ziemai nākot, nesaltu. No tās dienas tad sākuši vīzes par apavam Metāt.

Dievs zirneklim — lišķim — sažņaudz vidu tievu

52, I, 8a (Vilcē Runlulu Vilis uzr., JLB RN V R. kr.)

Citu reizi zirneklis — Dieviņa radīts — nebijis vis tāds, kā tagad, — abi gali resni, vidus tievs, — bet tāds pa vidu, tāds pa galiem. Reiz gani ēduši uz lauka palaunadzi. Pienācis zirneklis, ieraudzijis nobirušas drusciņas, saiasijis tās un projām sūdzēt pie Dieviņa, ka gani mētājot Dieva dāvanas pa laukiem. Dieviņš skatījies, skatījies uz zirnekli un pazīdams, ka tas liels lišķis, apskaities, sagrābis lielo pātagu un smuikš! gāzis zirneklim pa muguru, teikdams: vai neesot tam kauna nākt ar visiem niekiem pie Dieva. Pātaga aptinusies zirneklim gar vidu. Dieviņš rāvis pātagu atpakaļ un raudams sažņaudzis zirnekli pa vidu tievu, tievu, kamēr abi gali palikuši resni. No tā laika visiem zirnekļiem vidus tievs, abi gali resni. Zirneklis vēl tagad ganu ienaidnieks, un gani to saukā par Bezkaunīgo.

52, I, 8b (Bļaus uzr., Brīvzemnieku kr.)

Liepkalnā teikts, ka Dievs zirneklim maizes druskas uzlicis mugurā, lai nēsājot: jo ganiem neesot galda, kur druskas atstāt. Vēl šodien zirneklim šā maizes pauna mugurā.

52,  1, 8c (? apg. uzr., A. L. I‘. kr.)

Reiz zirneklis apsūdzējis arāju Dievam, ka viņš/ievārot pār maizes druskām vien pārkāpt, ko šis vienādi zemē atstājot. Bet Dievs par tādu sūdzību apskaities — sapinis zirneklim kājas.

Dievs gnīdu — aplamnieku — piesien pie mata

52,  I, 9 (? apg. uzr., I). L. etn. p. 1893.)

Kad Dievs bija radījis gnīdu un palaidis va|iņu cilvēka galvā, tad gnīda lielījās, ka izēdīšoties cilvēkam visiem smadzeņiem cauri. “Labi, labi,” teica Dievs, “ka tu jau pie laika tā izlielies — es tevi tad vis vaļiņās neturēšu.” To teicis, tas piesēja gnīdu pie mata. Un ar to sējumu stāv gnīda kā piesieta pie mieta.

Uts un muša

52,   I. 10 (Litenes Ozoliņos L. Ķauķis ar Bitaku uzr., A. L. /? kr.)

Kad Dievs visus mūdžus bija radījis, tad atvēlējis, lai dzīvo. kur katrs vēlas. Nu uts ar mušu gājušas dzīvojamās vietas pameklēties un ce|ā satikušās: uts gājusi uz Vāczemi, muša no Vāczemes uz Vidzemi. Muša vaicājusi utij: “Uz kurieni nu?” — “Uz Vāczemi, uz Vāczemi, te Vidzemē nevar ilgāki apmesties — tie katru sestdienas vakaru peras pirtī, lai acis svilst — tādā karstumā, bet Vāczemē varot nodzīvot sirmu mūžu.” — “Varbūt gan! Es atkal patlaban no Vāczemes nāku laukā, jo vāczemnieki tādi neģēļi: ja muša iestrieg krējumā — tūliņ ar pirkstu izkampj, nolaiza un neļauj mušai ne tik daudz iebaudīt, cik melnuma aiz naga; bet tur, kā dzird, Vidzemē mušu izmetot ar karoti no krējuma laukā, nosviežot zemē ar visu krējuma pieku, lai barojoties mēnešiem.”

Kādēļ skudrai pāržmaugts vidus

(Lejas pagasta Kiirmu mājās

52,  I, II ./. Mūrnieks uzr. 1879., Brīvzemnieka kr.)

Dievs skudru tādu tieviņu nemaz nebijis radījis, kāda tā tagad. Bet reiz skudra salielījusies ar cilvēku spēkoties, kurš no abiem tas stiprākais. Skudra sacījusi: “Kurš no mums panesīs svina gabalu sava paša auguma lielumā, tas būs stiprākais.” Labi. Cilvēks tad pirmais sameklējis tādu svina gabalu, cik pats liels, un gribējis nest, bet nejaudājis ne no vietas pakustināt. Pēc tam skudra uzmeklējusi svina gabalu sava auguma lielumā, sagrābusi to no tiesas, aiznesusi uz skudru pūli. Bet, tik smagu nastu nesdama, skudra pārrāvusies un tādēļ vidus tai no tā laika pāržmaugts — itin tieviņš.

Dievs liek circenim iekalt cilvēkam zobus

52,   1, 12 (Bērzonē uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Cilvēkam iesākumā zobu nemaz nebijis — bijis jāiztiek bez tiem, kas viņam nācies grūti, lādēļ cilvēks gājis pie Dieva žēloties un lūgt, lai tam arī, tāpat kā lopiem, zvēriem, ieliekot zobus.

Dievs cilvēka lūgšanu paklausījis un pavēlējis circeņam cilvēkam zobus iekalt. No tā laika cilvēkam esot zobi. Tādēļ arī vecu ļaužu ieradums, kad bērnam zobs izkrita, mest uz krāsni un teikt: "Še, circen, piena zobs, atdod man kaula zobu!” — un ja kādam pieaugušam vai vecam izkrita: “Še, circen, kaula zobs, atdod man dzelzs zobu!"

Dievs aizliedz bitei sarkanā āboliņā un aklos iet

52,   /, 13 (Talceniešos uzr., 1). L. etn. p. 1893.)

Kad vēl visiem zvēriem, kukaiņiem bija vienāda valoda, vienas ieražas, tad tie nezināja neko, ka svētdiena svētījama — strādāja caurām svētdienām. Tas Dievam nepatika — viņš aizliedza svētdienā strādāt. Citi visi paklausīja, bet bite ne: tā strādāja vienumēr, ziedus un medu lasīdama. Dievs, redzēdams bites stūrgalvību, aizliedza viņai iet aklos un sarkanā āboliņā. Līdz tam laikam esot bites arī akļos un sarkanā āboliņā gājušas, bet tagad neiet, tāpēc ka pats Dievs aizliedzis.

Ods — visgribis

52,   1, 14 (?apgI Spalviņš uzr, 1). L. etn. p. 1894.)

Ods lūdzies Dievam, lai viņu tādu rada, ka ne ar lielgabalu nevar nonāvēt. Dievs atteicis, vai tad diezgan neesot, ka šim pirkstu parādot. Un tā arī palicis.

6.  virkne. 53. Dievs valda pār augiem

Kārkla uzpūtība

53,  1, 1 (Liepkalnā K. Bļaus tizr.. Brīvzemnieka kr.)

Senlaikos, kad koki bijuši dzīvi — runāt, staigāt varējuši — tad kārklis bijis slavens koks: visi to cildinājuši, uzlielījuši.

Bet tādi cildinājumi kārkli padarījuši lepnu — sācis ļoti šmaugs augt, lielīdamies ar laiku visiem debesiem cauri izaugt. Par lādu lielību Dievs, zināms, apskaities un sagrūdis kārkli pavisam pudurā — negribējis ne zemes vairs dot, itin nekā. Tad kārklis gājis pie Dieva un lūdzies nemitēdamies, lai jele vismaz tik daudz zemes dodot, cik šis pats ar savu cepuri (virsūni) apslēpt varot. Dievs, kārkļa lūdzienus klausīties apnicis, beidzot tad arī atvēlējis tik daudz zemes. No tā laika kārklu ceriem, lai tas cik liels, ir viena pate sakne.

Dievs at ņem kokiem valodu

53,   I, 2a &lt;Kosā R. V Bērziņš nzr., 1). L. etn. p. 1891.)

Senākos laikos visi koki esot runājuši. Kad cilvēks kādu koku gribējis cirst, taisnais koks tad sacījis: “Eji, cērti to līko — tas ir nesmuks, es tak pasauli pušķoju.” Cilvēks gājis pie līkā koka. Līkais koks sacījis: “Kur tu liksi mani — tādu kropli nocirtis — eji, cērti taisnos kokus!” Cilvēks gājis atkal pie taisnā koka. Tas viņu atkal atraidījis. Nu cilvēks gājis noskumis uz māju. Dievam palicis žēl cilvēka — tas visiem kokiem aizbāzis mutes, ka tie vairs nevarējuši runāt. Cilvēks nu varējis cirst, kādu gribējis.

53,   1, 2c (Dobeles apkārtnē L. uzr.. Balsī 1887.; A. L. P kr.)

Teika stāsta, ka koki esot dzīvi un vecos laikos vēl esot runājuši tāpat kā cilvēki. Reiz kāds vīriņš iegājis mežā —gribējis savu jaundarināto cirvi izmēģināt pie viena koka. Koks lūdzies, lai necērtot; bet ļaunais cilvēks neesot klausījis — nocirtis nevainīgo koku. Par šādu negantību citi koki aiz dusmām esot pazaudējuši valodu un tagad drūmi šņācot vien.

53,   I, 2cl (Krūlē E Fišers uzr., A. L. P. kr.)

Vienam vīram nolūzis cirvim kāts — iegājis taisni taī brīdī mežā citu cirst, kad koki patlaban sarunājušies. Viņš sarunai piebiedrojies, pasacīdams, ka esot nācis vienu no viņiem cirvja kātam cirst. Tad koki sākuši lūgties. Viens: “Es esmu līks!” Otrs: “Es esmu greiznis — necērti mūs!” Vīram sirds iežēlojusies — palicis bez tā kāta.

53,  1, 2e (? apfļ. uzr., Brīvzemnieks savā “CGopHHKh")

Vecos laikos visi koki bijuši tāpat dzīvi kā cilvēki. Ja kāds gribējis mežā malku cirst, tad katrs koks lūdzies, lai necērtot viņu. Līkais koks lūdzies, lai malkas cirtējs eimot pie taisnā: līks koks taču nekur nederot; bet taisnais koks atkal lūdzies, lai līko cērtot: viņš taču varot vēl pārdzīvot dažu gadu, garumā augt, bet līkais koks ātri vien sapūšot. Tā katrs koks lūdzies, un malkas cirtējam tad patiesi vajadzējis cietsirdim būt, lai kādu koku cirstu. Ir asinis kokiem tecējušas tāpat kā tagad kuram katram dzīvam radījumam. Uz karu koki pārliekušies ceļiem krustim pāri.

53,  1, 2f (? a/)g. D. A. uzr., 1891. Austrumā 5. b.)

Vecos laikos visi koki — egles, priedes, ozoli, bērzi, apses, liepas — esot runājuši kā cilvēki. Kad malkas cirtējs iegājis mežā malku cirst, tad tie lūgušies cits par citu: “Ai, cilvēk, necērti mani — es jau esmu greizs, tu nevarēsi mani saskaldīt!” Cilvēks gājis pie otra koka, gribējis to cirst. Tas atkal lūdzies vēl žēlīgāki: “Ai, cilvēk, necērti mani — man ir caura iekša — maz tev būs malkas no manis!” Cilvēks gājis pie trešā koka — tas atkal lūdzies: “Ai, cilvēk, necērti mani — man daudz bērniņu, tie raudās, kad es nokritīšu un paliks bārenīši!”

Nu cilvēks palicis dusmīgs, ka nevarot neviena koka dabūt cirst, — viņš piebāzis ausis ar sūnām, lai nevar dzirdēt kokus lūdzamies, un sācis likai cirst visus kokus, kādi vien tikai priekšā gadījušies. Koki redzējuši, ka ar lūgumu te nebūšot nekā — klusiņām sarunājušies vienā naktī cilvēku nosist. Un. kad cilvēks atkal kādreiz atnācis mežā ar cirvi, gribēdams kokus cirst zemē, tad tie visi bridabadādz! sagāzušies cilvēkam virsū un to nosituši.

Bet Dieviņš uz kokiem palicis stipri, stipri dusmīgs par to, ka šie cilvēku nosituši, jo cilvēks ir Dieviņa draugs. Viņš padarījis, ka koki vairs nevarējuši piecelties. Visi nu palikuši zemē guļam kā gāzušies — tikai vaidējuši vien un raudājuši. Nu nākuši citi cilvēki, sacirtuši kokus gabalu gabalos — saknes, zarus sadedzinājuši ar dzīvu uguni, tā ka nu palicis visur, visur klajs lauks. Cilvēki sataisījuši arklus, laukus aparuši — iesējuši labību.

Piezīme:

1.   (Garkalnē Kalniņš uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Krusta dienā nedrīkst neviena pumpuriņa kokiem noraut, tad kokiem pasaul daudz asiņu iztek. Bet šīs asinis saredzamas tikai taisniem, labiem cilvēkiem.

2.(Ērgļos Ziģenots uzr., Austrumā)

Mapas dienā cieši senāk liedza cirst vai griezt kokus, jo^oki tai dienā sajūtot sāpes — alkšņiem pat asinis tekot.

3.   (Gatartā Upīts un Vijciemā Tauriņš uzr., Brīvzemnieka kr.)

Krusta dienā gani nevarot rīkstes griezt, tad kokiem asinis tekot.

4.(Garkalnē Kalniņš uzr., Brīvzemnieka kr.)

Lapu dienā nevar šūt, citādi kokiem caurumainas lapas.

5.    (“C6opnHicb”)

Ncvien koki paredzēja kapus, bet ari tad pareģoja kapus, ja jodi jeb kāvi

(kapa gari, kapā kauto dvēseles) kāvušies (ziemeļa blāzmu kad redzēja); tad, ja astes zvaigznes parādījās, tad, ja puisēnu sāka vairāk dzimt nekā meitēnu.

Dievs priedei skujas piešķīris

53,  I, 3 (Alfrēda "Pasakas")

Iesākumā bija visi koki bez lapām. Bet Dievam tas nepatika — viņš apņēmās kokus ar lapām izpušķot, atļaudams tiem izvēlēties, kādas katrs gribēja.

Koki nu izvēlējās katrs pēc savas patikas: cils lielas, platas, cits robainas, cits gludenas, kā nu katram patika. Beidzot kārta nāca pie priedes. Dievs jautāja: “Nu, kādas lapas tu vēlēsies?” Lepnā priede lūdza: “Varenais radītāj, dodi man zelta lapas!” “Lai notiek tava griba!” Dievs teica un lika priedei uzaugt zelta lapas.

Priede nu bija par visiem kokiem daiļāka — tā skatījās, citus kokus nicinādama. Bet ilgi arī nelepojās. Spožās zelta lapas pievilka gapamgājējus — pēc maz dienām priede bija kaila. Visi koki to apsmēja. Gauži raudādama, priede lūdza Dievu, lai tai dāvinot glāžu lapas. Un redzi — pirms jauna diena ausa — priedei glāžu lapas rokā! Atkal tā lepni galvu pacēla, bet ne ilgi: sacēlās auka — skaistās glāžu lapas saplīsa drupu drupās. Citi koki atkal smējās. Kaunā tā nodūra acis, vēlēdamās, kaut jele dabūtu tādas pašas lapas kā citiem kokiem. Labi — dabūja arī. Nu priede sāka asaras žāvēt, bet atkal jauna nelaime: nejauši kaza ar kazlēniem piestājās — īsā brīdī lapas pagalam. Tagad visi koki par priedi pilnā kaklā smējās. Nabadzīte aiz kauna, aiz žēlabām iesāka rūgti raudāt — asaras bira kā zirņi gar sāniem lejup. Raudādama tā lūdza Dievu, lai neatstājot bešā, lai jele dodot kaut kādas adatas par apģērbu.

Dievs paklausīja, priede dabūja asas adatas — skujas. Citi gan par to smējās, bet ko priede par to bēdāja — tai labas bija ir skujas. Taču, pirmos laikus atminoties, tai vēl dažu reizi izspiežas asaru lāses — sveķu piles.

B

Dažādas teikas, kurās Dievs nedarbojas līdz

I. virkne. 54. Teikas par dabas spēkiem Saules un Mēneša ķildā

54, 1, la (Druvienā K. Tarzieris uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Mēness sācis, pa naktīm apkārt staigādams, pie meitām iet. Saule esot teikuse, lai meitas vīrs tā nedarot; bet šis nelicis neko lāgā un tūliņ nākošu nakti atkal gājis. Saule saskaitusēs un, zobenu paņēmuse, nocirtuse Mēnešam pus galvas nost. Mēness, tāds nesmuks pataisīts, sūdzējies raudādams savam draugam vilkam. Tas atriebdamies — aiz drauga aizgājis — gribējis Sauli aprīt. Jau pusē bijis aprijis, tad uznācis Pērkons. Tikko šis to tālumā pamanījis, tad meties klūdzeņu klūdzeņiem projām, lai nenosper. Pēcāk esot i Mēnešam, i Saulei vātis sadzijušas.

Mēness un Saules aptumšojumi

54. 1, 2 (Gulbenē J. Rubenis uzr., RLB ZK R. kr.)

Mēness esot Saulei tuvs radinieks. Ja kādreiz Mēness atnākot pie Saules jeb Saule pie Mēneša aprunāties, kas darāms, tad nereti gadoties, ka Saule aizstājoties runādama Mēnesim priekšā jeb Mēness Saulei, un tad ļaudis sakot: “A, redzi. Saule (jeb Mēness) aptumšojas!”

Saules un Mēneša lielība

54.   I, .? (Ērgļos K. Bļaus uzr.. Brīvzemnieku “C6opHHKb”)

Reiz Mēness sacīja uz Sauli: “Ko tu te uzpūties, ka sasildot visu pasauli! Es daudz vairāk daru: es dzemdinu, izaudzinu, uzturu, nonāvēju. Pēc manis visi skatās, visi aplūko mani. Vecītis, naktī pa ceļu iedams, vēl palūkojas uz mani, pret ceļa nūju atspiezdamies. Bet, ja man galva stāv uz augšu, kājas, mugura augšpēdu, tad jāmirst.”

«

Mēness piešķir lietu jeb arī atrauj

54,   1, 4 (Gulbenē J. Rubenis uzr., RLB ZK R. kr.)

Mēnesī esot viens cilvēks, kas pārskatot visu pasauli. Ja nu kāds cilvēks grib, lai lietus lītu jeb nelītu, tad tam — Mēnesim spīdot —jānostājas laukā un Mēness jālūdzot. Ja prot lūgties Mēnesim pa prātam, tad Mēness lūgumu paklausa; ja neprot — nepaklausa.

Tāpēc arī lietus nelīstot taī pašā dienā visās vietās pasaules virsū, bet arvienu tikai tur, kur kāds pratis Mēnesim lietu izlūgt.

Saule gadās no velna sviestā akmeņa

54,   1, 5 (Carienē Fr. Puķudārzs uzr., A. L. P. kr.)

Senos, vecos laikos velns bija nodomājis debesis sadragāt. Izsūtījis savus kalpus pa pasauli, lai labi lielu akmeni pārnesot. Kalpi pārnāk: esot atraduši gan aplam lielu akmeni, bet nejaudājuši cilāt. Sūtījis vēl otru pulku kalpu palīgā. Pārnesuši akmeni — lielu, lielu.

Velns grābis milzeni, sviedis pret debesīm. Akmenis rūkdams aizgājis pa gaisu, bet par ķibeli aizķēries aiz zemes malas, palicis stāvam un sācis spīdēt — gadījusies saule no viņa.

Citi atkal stāsta, ka Dievs izgrūdis velnu no debesīm. Tas skrējis uz elli, nometis tupeli — tupele palikuse zemes malā spīdam par sauli.

Par Putnu ceļu

54.   I, 6 (Gulbenē J. Rubenis uzr., RLB Z.K R. kr.)

Ta zeme, kas taisni apakš Putnu ceļa, esot brīnum auglīga. Tamdēļ daži senāk tiekušies iemantot mājiTs, kas zem Putnu (jeb Piena) ceļa atronas.

Pērkona spērieni un viņa bults

54,   I, 7 (Gulbenē J. Rubenis uzr., RLB ZK R. kr.)

Pērkons, gaisā stāvēdams, smeļot no jūrām, ezeriem, upēm ūdeni un tad laižot par lietu atkal zemē. Bet tāpēc, ka smēliens ir smags, liels, izceļoties briesmīgais rībiens. Pērkons pats retam sperot, bet vairāk viņa nerīža dēls, lai gan tēvam nemaz tas netīkot, ka šis tā spārdoties.

Bet, ja pats Pērkons kādreiz vajadzīgā vietā iesperot, tad tur esot atronama bults jeb lode. Ar šo bulti varot dažādas slimības dziedināt.

Kā Sala mēnesis ar Sveču mēnesi spēkojās

54,   I, 8 (Gatarliešu Mīlakšos Juris Upītis uzr., Brīvzemnieka kr.)

Sveču mēnesis izsmējis Sala mēnesi (janvāri), zaimodams, ka tas esot par gļēvu: stipri nemaz nesalstot. Būtu šis Sala mēneša vietā, tad redzētu, kā saldētu: ja sievas vārītu kāpostus namā — podam viena mala virtu, otra sasaltu.

Sala mēnesis atteicis: “Nu ko tu mani zaimo, rādi šurpu pats savu spēku!” “Jā!” Sveču (februāris) atteicis. Labprāt šis rādītu savu dūšu, bet tagad to nevarot izdarīt: diena esot par daudz garumā izstiepusies, saule aplam augstu pakāpusies — šim sākot jau viena acs asarot un tecēt (lastagas no jumtiem saulgoznī).

Kā Saltums ar Vēju spēkojušies

54,   I, 9 (? apg. Saldmiers uzr, 1887. g. Balsī 18. num.;A. L. P. kr.)

Saltums un Vējš reiz saķildojās, kupš no abiem stiprāks. Te zemniekam gadījās garām iet — tas uzsauc: “Dievs palīdz!” Nu abi vēl vairāk ķildojas — viens saka: dievpalīgs dots viņam; otrs, ka viņam.

Lai ķildu izšķirtu, viņi vaicāja zemniekam, kuram esot devis dievpalīgu. Esot Vējam devis. “Re,” Vējš saka uz Saltumu, “re, ka man deva dievpalīgu. un tāpēc arī esmu stiprāks par tevi!”

Saltums nu bija ļoti pikts uz zemnieku — uzsūtīja zemnieka miežu laukam stipras salnas. Zemnieks bēdājās, staigādams gar sējumu — cerības uz labu pļauju bija pagalam. Bet Vējš mierināja, lai nebēdājoties — būšot viss labi. Silts dienvidus vējš pūta pār zemnieka druvu, aprasināja to ar siltu lietutiņu — pēc neilga laika mieži saauga kā elkšņi. Bet Saltums nelikās mierā: novēlēja zemniekam no druvas tik vien pūru miežu izkult, cik vezumu ievedīs.

Tad Vējš piedeva zemniekam padomu, lai taisot mazus ratiņus, lai vedot ar tiem miežus — iznākot vairāk vezumu. Zemnieks klausīja Vēja padomam — palika par bagātu zemturi. Bet Saltums atzina, ka nespēcīgāks par Vēju.

2.  virkne. 55. Teika par cilvēkiem

Kā apģērbu paraugi cēlušies

55.  (Grobiņā “m”uzr., 1888. Balsī; A. L. 1' kr.)

Vecos laikos velns esot staigājis pa pasauli, dalīdams paraugus apģērbiem. Kurzemē viņš iesācis dalīt, no Jelgavas puses iedams uz Prūšu zemi. Neticis līdz Grobiņai —jau daudzmaz vienādu drēbju pietrūcis. Tādēļ apdāvinājis nīcenieces ar viscauri sarkaniem lindrakiem. Bārtiniecēm vairs nebijis viscaur sarkanus ko dot — devis tādus lindrakus ar trīs — četru ceļu sarkanu strīpu gar apakšu. Iegājis Rucavā — paskatījies savā nastā — ieraudzījis vairs tikai vienus garus, pelēkus svārkus ar izgrieztām krūtīm, vaskota diega nošūtām malām. Tos pasviedis, teikdams: “Nu, velkat tos ir vīri, ir sievas!”

3.  virkne. 56. Teikas par lopiem, zvēriņiem kaķis — suņa parādnieks

56, /, 1 (Liepupē Fr. Kalniņš uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Kaķis no suņa aizņēmies trīs vērdiņus, apņemdamies nosacītā laikā atdot. Bet, kad tos nebijis atdevis, tad suņam neatlicis nekas cits, kā atprasīt savu naudu. Un, tā kā kaķis vēl šobrīd savu parādu neesot atmaksājis, tad arī suns to arvienu vēl atprasot, kur tikai kaķi sastapdams.

Tādēļ arī parasts par cilvēkiem, kuri nieka dēļ plūcas, teikt: “Plēšas kā suns ar kaķi nieka vērdiņa dēļ!”

Kur āzis bārdu dabūjis

56, 1, 2 (Ūziņniekos Marija Ferliņa uzr., A. L. P. kr.)

Vecos laikos āzim bārda nemaz nebijuse — toreiz tikai velnam bārždele bijuse. Bet tad āzis ar velnu saderējis: viņš ar gada laikā varot bārdu uzaudzināt.

Saderējuši — gads nācis uz beigumu, vēl āzim bārdas nekā. Staigājis domīgs, atradis sprāgušu zaķi. Noplūcis zaķim atsutušo vilnu, pielipinājis ar māliem par bārdu un projām pie velna: “Redzi, kas par bārdu!” Velns atteicis: “Ir jau ir!” — un pazaudējis derību. Āzis pasmiedamies gājis uz mājām, raudzījis neīsto bārdu raut atkal nost, bet nekā: bārda piekaltuse pie žokļa, dari, ko redzējis — nost dabūt ne! — bijis jāpamet klāt.

Iā vēl šodien āzim zaķa bārzdele karājas.

Sikspārņa šaudellba

56, I, 3 (Koknesē Liepsalu Jēkabs uzr., IX L. etn. p. 1894.)

Agrākos laikos zvēri ar putniem veduši lielu karu. Karš vilcies ļoti ilgi. Dažu reizi uzvinnējuši putni, dažu reizi zvēri.

Sikspārnis, gribēdams izlikties par lielu varoni, skraidījis no viena pulka pie otra, — kurā dienā putni uzvarējuši, taī dienā piedalījies pie putniem; kupā dienā zvēri uzvarējuši, taī dienā pie zvēriem. Pēdīgi, kad karš bijis beidzies, tad sikspārni ne katrs pulks nav uzņēmis pie sevis viņa nepastāvības un lielības dēļ.

Iā tad arī vēl tagad viņš nedrīkst dienā rādīties, ne arī naktī droši meklēt barību: dienā tam uzglūn zvēri, naktī plēsēju putni.

Siksp ārnis, bezdelīga, ērkšķis (dadzis) sūta zeltu pār jūru

56.  I, 4a (Dotē A. Vilciņš slāsi.. Priedes Jānis uzr., I). L. cm. p. 1894.)

Reiz sikspārnis, bezdelīga, ērkšķis nodomājuši lādēt kuģi ar zeltu un sūtīt pār jūru. Bezdelīgai bijis pašai zelta diezgan, bet ērkšķim, sikspārnim nebijis. Tādēļ sikspārnis un ērkšķis aizņēmušies no citiem. Kuģi nosūtījuši pa jūru, bet ceļā tas noslīcis. Tagad naudas aizdevēji gājuši un prasījuši ērkšķim, sikspārnim, lai tie aizdoto zeltu atdotu. Sikspārnis, manīdams naudas aizdevējus nākam, paslēpies, bet ērkšķi — nabadziņu — apķīlājuši, pat drēbes tam atņemdami.

Tāpēc pat tagad sikspārnis nedrīkstot dienu rādīties, bet, no naudas aizdevējiem slēpdamies, tikai naktīm lienot iz savas alas laukā, un ērkšķis vēl tagad plēšot garāmgājējiem cilvēkiem savas drēbes no muguras. Bezdelīga skrienot tikai pa ūdens virsu, gaidīdama vēl tagad savu zeltu no ūdens iznākam.

56,  I. 4b (Bērzonē uzr, D. L. etn. p. 1891.)

Dadzis ar sikspārni sataisījuši kuģi sūtīt ar drēbēm uz svešām zemēm. Kuģis uz jūras noslīcis. Ar to žēlumu dadzis ķeroties aizvien pie drēbēm; arī sikspārnis, kur naktī redzot baltu — tūliņ klāt, it kā tas viņam piederētu.

Za ķis spēkojas ar Salu

56,  I. 5a (Naudītē Kleinhofu Fricis uzr., JLļi RN V R. kr.)

Zaķis salīdzis reizi ar Salu, kurš ātrāki teikšot, ka diezgan, kurš ilgāki varēšot paciest. Salis ļoti dikti, bet zaķis tikai aizvien teicis, ka esot dikti karsts. Beigās sācis tik dikti salt, ka sētas mieti sprāguši, krakšķējuši. Nu arī zaķis nevarējis vairs ilgāki paciest, bet teikt to neteicis — palēkdams uz augšu, iesaucies: “Vu, kā karsts!” Te Sals vairs nevarējis stiprāki salt — atlaidies. Zaķis uzvarējis.

56,  I, 5b (Rāmuļos Za joka Inu Jānis uzr, I). L. etn.p. 1893.)

Kādreiz zaķis teicis aukstumam, ka tas šim nekā nevarot padarīt. Aukstums par to sadusmojies un palicis tik stiprs, ka pat cilvēki nosaluši. Zaķis nodomājis skriedams sasildīties — skrējis tādēļ, cik vien jaudājis, bet aukstums palicis vēl arvienu stiprāks, tā kā pēdīgi zaķis, pār siekstu lecot, palicis stīvs turpat guļam. Bet zaķis mirdams atteicis aukstumam, ka šis no liela karstuma vairs nevarot paskriet.

Kā vāvere vārdu dabūjuse

56.  I, 6 (Koknesē Liepsalu Jēkabs uzr., D. L. ein. p. 1894.)

Trīs vīri iegājuši mežā malku cirst. Te uz reizi viens no viņiem ieraudzījis kuplā kokā sarkanu zvēriņu un tūliņ iesaucies: “Vā!” Otrs atkal, trešajam vīram radīdams, izsaucies: “Ve!” — un trešais gandrīz reizē ar to: “Re!”

Nu sākuši visi trīs gudrot, kas tas par zvēru gan varot būt, bet neviens nezinājis tam vārdu. Beidzot visi trīs norunājuši zvēram dot vārdu, savus pirmos izsaucienu vārdus saliekot kopā, no kam iznācis vārds vāvere.

4.  virkne. 57. Teikas par zivīm, rāpuļiem, mūdžiem, putniem

Kāpēc samu Ogrē neredz

57,  I, I (Lubejā Vītoli)iš uzr., 1). L. etn. p. 1892.)

Sams, domādams, ka Daugavā par daudz grūta dzīve, sāka iet uz augšu. Viņš iegriezās Ogrē. Ogrē viņš satika uli. Kā jau daždien ienācējs, viņš, laipni bildinādams, vaicāja, kā te labi ejot.

Ulis, samu apskatīdams, pie sevis nodomājis: “Ja šitāds tēviņš sāks Ogrē dzīvot, tad pēc mazie lai vairs klajumā nerādās —jālūko prom dabūt.” Tādēļ atbildēja: “Dien no dienas te paliek arvienu grūtāka dzīve — nav vairs vecie laiki! Vai tu domā, ka inēs. uļi, šitik mazi vien bijām, kā tagad es? Tu gan esi liels un brangs, bet mans tēva tēvs bija citāds tēviņš: viņam pār pieri vien bija pieci sprīži, un kur tad gammā! liet, redzi, kāds nu es izskatos! Laikam gan mums, uļiem, būs pēdīgi pavisam jāsadilst, ja šitādi laiki ilgi pastāvēs. Nedomā Ogrē labumu redzēt! Kad kurniet tikai vari spiesties, tad dzīvo Daugavā — tā ir lielāka upe un nav tik skaudīga kā Ogre.” Sams, dzirdēdams, ka Ogrē tik plāni ejot, domāja pie sevis: “Kas man nekaiš Daugavā, kad citur nav labākas dzīves?” — un aizgāja, no uļa meliem sabaidīts, atpakaļ uz Daugavu. No tā laika neviens sams Ogrē nav redzēts.

Vēži paglābj bada laikā

57,  I, 2 (Grostonā Ozoliņu Niklass uzr., D. L. etn. p. 1891.)

Reiz bijis bads. Cilvēki nezinājuši, kur šauties aiz bada — visi bijuši izdēdējuši kā drāna. Tikai kāda māmuliņa ar savu vienīgo meitu bijušas spirgtas, veselas. Ļaudis brīnījušies un prasījuši, no kā šās uzturoties. Vecīte rādījuse vēžus, sacījuse, ka šī tos kukaiņus ēdot. Citi arī lūkojuši un atraduši, ka esot gārda gaļa. Viņi sākuši ēst vēžus un tā izglābušies no bada.

Ķirzaka sariež pārsistu čūsku, glodeni

57,  /, 3 (J. Ilslers uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Šķirgailis jeb ķirzata ir čūsku dakteris, jo, kad čūska arī vairāk gabaliem pārsista, ķirzata atkal sariež kopā.

Kādēļ ērcei sprākļa nav

57,  1, 4 (lubejā 1&gt; P. Vītoliņš uzr.. RLB ZK R. kr.)

Agrāk ērcei sprāklis bijis — strazdam ne. Strazdam bijis jāiet uz kāzām. Sadomājis: tur taču bez sprākļa iztikt nevarēšot — ēdīšot, dzeršot — iešot uz ērci aizņemties. Aiziet —jā, tā tūliņ devēja, bet uz ilgu laiku ne. Labi. labi. Paiet noteiktais laiks — strazds nekā neatnesa. Nu ērce iet pakaļ. Kā ērce ienāk kāzu sētā, sāk suņi riet. Kāzu ļaudis, suņu rējienu izdzirdējuši, iet raudzīt, kas tur nāk. Ierauga — ērce. Sāk kāzu ļaudis brīnoties, ka ērce — nelūgts viesis — kāzās nākuse. Strazds, izdzirdējis, ka par ērci runā, vaicā citiem kāziniekiem: “Suņi rej, kas tur nāk?” “Ērce!” Strazds jautinā: “Pēc kā viņa nāk?” Pēc sprākļa esot nākusc. la mans strazds, to padzirdējis, laiž kātus vaļā un aizmukdams to vien attapa izdziedāt: “Sprāk! Šprāk!”

Stārks vardei saknābj muguru kuprainu

57,  1, 5 (Vilcē Runtuļu Vilis uzr., JLB RN V R. kr.)

Varde izlēkuse no dīķa — lēkuse pa ceļu. Te trāpījies uz ceļa stārks. Tas ieraudzījis vardi — gājis klāt, lai varētu aprīt. Bet varde — drošiniece — iesaukusies: “Pa ceļu visiem brīv iet, ceļa vīru nav brīv aiztikt!” Stārks atteicis: “Lai nav brīv — tikpat es tev knābšu.” Teicis un knābis. Trāpījis pa pašu muguras kaulu tā, ka vardei izcēlies kuprs. Atplētis jau knābi, lai varētu to norīt, te varde pļunkš! dīķī iekšā.

Pēc kādas nedēļas stārks atkal atlaidies pie tā paša dīķa un staigājis gar dīķi, saukdams: “Aņņu (vardes vārds), kūm, kūm! Aņņu, kūm, kūm!” Te saknābtā varde izbāzuse galvu no ūdcņa — teikuse: “Jā, jā, Aņņu, kūm, kūm — tu manu muguras kaulu saknābi, es trīs dienas sasirgu.” No tā laika visām vardēm tāds kuprītis mugurā.

5.  virkne. 58. Teikas par augiem

Apse — drebule

58,  I, I (Gatartiešu Mīlakšos Juris Upītis uzr., RLB ZK R. kr.)

Reiz kapa laikā viena sieva ar mazu bērniņu pamukusi apakš apses saknes. Bet apse kliegusi: “.Še cilvēks, še cilvēks!”

Kad nu karš tomēr laimīgi pagājis secen, tad sieva nolādējusi apsi, sacīdama, lai nu apse tā drebot, kā šī bailēs drebējusi. No tās dienas apsei lapas drebot.

Kā gušņas cēlušās

58,  I, 2 (SēlpilīM. 1‘. Lodziņš uzr., A.L.P.kr.)

Toreiz, kad ienaidnieki no Vāczemcs te iebrukuši, tie atveduši jaunu sēklu līdz — gušņu sēklu, piedāvādami vienam šejienietim to par skaistām puķu sēklām. Tas, nejēga, ticējis — nopircis tādu tiesiņu. Dārgo sēklu tad iebēris sviesta cibā, pārvedis mājā, iesējis rūpīgi dārziņā vislabākā vietā. Puķe ātri dīguse. ātri zēluse, vēl ātrāki uzziedējuse sarkani zilganiem ziediņiem un tad sākuse tik briesmīgi ātri vairoties, ka visi kaimiņi ar šo puķu sērgu aplaisti — ne iznīcināt vairs. Vēl šodien šī dārgā puķe, ko tas tur sapircies, mūsējiem par nižģekli.

Kur gadījās mazā auziņa

58,  I, 3 (Vilcē Runluļu Vilis uzr., JLB RN V R. kr.)

Citreiz gājuši pastaigāties rūdzis un auza: viens gājis pa labu roku, otris pa kreisu roku. Gājuši, gājuši, beidzot sastapušies pelūdes galā. Nu iesākuši strīdēties: rūdzis teicās pirmais atnācis, auza atkal pastāvēja, ka viņa pirmā. Beidzot saskaities rūdzis, sagrābis auzu, nosviedis gar zemi, sācis to mīt. Minis, minis, gadījusies maza auziņa klāt. Rūdzis, to redzēdams, sabaidījies, iesaucies: “Nu viņas divi, nu man ies plāni!” — un aizmucis projām. No tā laika lielās auzas skarai arī maza auziņa klāt.

6.  virkne. 59. Teikas par akmeņiem cik ilgi akmeņi auguši

59,  I, I (Jērkulē Kausiņu Jānis uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Akmeņi ilgāki neesot auguši kā tikai vienu dienu. Cik tad katrs pajaudājis paaugt, tik liels tas tagad esot.

No kura laika akmeņi smagi

59,   1, 2a (Ērgļos K. Bļaus uzr., Brīvzemnieka "COopmiKi, ')

Vecos laikos akmeņi auguši un bijuši tik mīksti kā pūpēži, bet tad viņiem vēl nebijis vārda.

Reiz ļaudis cēluši lielu namu, vākdami priekš tam akmeņus klāt. Starp mūrniekiem viens bijis pēdīgais sliņķis. Šis slinkais, akmeni celdams, iesaucies: “Kaut tu izputētu! Tik smags kā akmenis!” No tā laika visi akmeņi palikuši smagi — tādi kā tagad, un arī augt apstājušies.

.59, I, 2b (Krapē M. Spriņģis uzr., I). L. etn. p. 1892. )

Akmeņi senāk auguši. Kad ļaudis cēluši Bābeles torni, tad tie virsū arvienu likuši mazus akmeņus, un kad šie mazie paauguši vajadzīgā lielumā, tad strādnieki krāvuši uz tiem atkal mazus akmeņus, kas tāpat auguši. Akmeņi auguši ļoti ātri, un lā darbs bijis viegls — labi šķīries. Kad nu Dievam darbs nepaticis, tad tas sajaucis ļaudīm valodu un aizliedzis akmeņiem augt.

Sudmaļu (dzimu) akmeņu valoda

59,  /, 3

Dzirnu akmens griezdamies saka: “Vēl diktāk! Vēl diktāk!”

Piektā virsnodaļa Vietu teikas un nostāsti

A Vietu teikas

1.  virkne. 60. Teikas, kas stāsta par ciematiem, celtām mājām, māju vārdiem

Trikātes Lubiņu ciemats

60, 1 (Trikātē Talivaldis uzr.. 1889. g. Balsī 42. num.; A. L. I’. kr.)

Ceturkšņa versti no Trikātes vecās bruņinieku pils lejup uz Abula upes labā krasta atrodas Trikātes košā kapsēta. Pretim kapsētai otrpus Abula upes stāv Lubmuiža. Senos laikos Trikātes kapsētas vietā — kā ļaudis teiksmo — bijis Lībiešu ciemats. Otrā pusē Abulai (Lubmuižas vietā) bijis Lubiņu ciemats. Viņos laikos Abula (kad vēl nebijuse aizdambēta dzirnavu dambjiem, kad vēl brīvi salikusies ar Gauju) bijusi īsti bagāta zivīm — tālab arī Lībiešu un I Albinu saimnieki taisījuši tačus. Reizi tomēr taču dēļ abi saimnieki sanākuši naidā: abi gribējuši ieņemt labāko — zivīm bagātāko — vietu. Lubiņu saimnieks, kam nelaimējies šajā lietā, zaudēdams labāko taču vietu — atmaksājis savam kaimiņam diezgan bārgi: naktī aizdedzinājis viņa ciematu — viss nodedzis.

Lībiešu ciemata saimnieks pēc šāda nedarba nomanījis, ka ar tik ļaunu cilvēku nākamībā draudzības, kopdzīves nevar būt — devies projām uz citu vietu, uz tagadējo Lībiešu ciematu, kur toreiz skaista bērzu birze esot augusi. Še viņš nocirtis pašu lielāko egli, kā pirmo koku rijas celšanai, un drīzi uzcēlis jaunajā vietā jaunu ciematu. Arī Lubiņu ciemats jau sen, sen iznīcināts no seno laiku hārgās kungu varas. Viņa vietā tagad atrodas Lubmuiža.

Dundagas Sīkragu ciems

60, 2 (Dundagas Tiļās K. Bankers uzr., A. /.. P. kr.)

Šinī ciemā dzīvo arī lībieši, kuri runā lībiski. Priekš kādiem divsimt gadiem Sīkragu ciems esot bijis vismaz divreiz tik liels kā tagad. Tolaik bijis šaī ciemā ap sešdesmit māju (tagad ir trīsdesmit). Arī baznīca bijuse un mācītāja muiža, bet baznīcu esot nospēris zibins — tā nodeguse, un jaunu baznīcu tad uzcēluši Maģirbē.

Sīkragu ciems bijis arī laba tirgus vieta: tur bijušas vairākas bodes un spīķeris. (Vecā spīķera atslēga vēl tagad esot vecajam Tridmanim, un vecās baznīcas zēģele vēl nesen bijuse kādam lībietim.) Pat leiši braukuši šurp tirgoties. Toreiz dižceļš nav vis gājis, kur tagad — pa Būdenes kalnu — bet gar Peppes (Pāppes) valku taisni pār Dižmeža pļavām. Reiz tur kādam mācītājam, no Peppes kalna braucot, salūzuši rati, un mācītājs pats nolauzis kaklu. No tā laika arī kalnu iesaukuši par Peppes kalnu (lībiski pdp ir mācītājs) un tāpat arī valku.

Vēl tagadējie iedzīvotāji apgalvo, ka šaī ciemā senlaikā esot notikušas dažas kaujas ar svešiem jūrniekiem un ka kritušie kareivi turpat aprakti ar visām bruņām, ieročiem. Turpat ciemā arī veci kapi, kur, pēc vecu ļaužu apgalvojumiem, vismaz ceturto kārtu jau miroņus glabā. Arī daudz veclaiku lietu kapos atrasts. Tas atradēji — īsto vērtību nezinādami — vai un klusām pārdevuši pilsētā jeb arī šā tā izniekojuši, vai arī dažas vēl tagad glabājot.

Arī vairāki kara kuģi priekš kādiem simts gadiem te esot iztriekti no aukas malā, un kuģu sadauzītās daļas labi tālu Kaugaros iedzītas. Kādā valkā vēl tagad domā tādas kuģu atliekas esam.

Kā Taurupes Kalna Dūjas cēlušās

60,  3 (Taurupē V. Strautiņš uzr., Baltijas Vēstnesī 1890. g. /52. nr.)

Agrākos laikos tagadējo Taurupes Kalna nūju mājas vietā bijušas citas mājas — vārdā Jaun-Kļaviņi. Kādreiz lielajās liepās, kas vēl tagad citas tur redzamas, dūjas pa perējamo laiku bijušas apmetušās. Te kāds nerātns puika izpostījis viņām ligzdu. Dūjas par to sasirdījušās, paņēmušas uguni, aizdedzinājušas Jaun-Kļaviņus, jo tanīs nerātnais puika dzīvojis, kas izpostījis viņām perēkli. Vēlāk uzcēluši taī pašā vietā — kalna galā — jaunas mājas, nosaukdami par Kalna Dūjām (lai jaunajiem nedarbu atgādinātu).

Kā Dzirciema Rideļu Vēdcs mājas cēlušās

60,  4 (Dzirciemā Pauls Jansons uzr.. JLB RNII R. kr.)

Rideļu Vēties mājas esot būvējuši lielu gabalu no tās vietas, kur viņas tagad stāv, — vienā pļavā, ko vēl tagad sauc par Kažu pļavu.

Bet, kad māju istaba nākuse gatava, tad izcēlusies uguns — nezin no kam. Istaba sākuse degt. un uguns degdama vēlusies projām tādiem lieliem vilukšķiem uz to vietu, kur tagad mājas. Kad 11u aizgājuši uz to vietu, atraduši pelnus, ogles, un tur tad arī būvējuši mājas, nosaukdami par Vēdēm, kā vēl tagad sauc.

Kā Dzirciema Pērkoņu mājas cēlušās

60,  5 (Dzirciemā Jansons uzr., JLB RN II R. kr.)

Pērkoņu mājas esot tas pats būvmeistars būvējis, kas Rideļu Vēdes. Bet, kad Pērkonus būvējuši, tad, ko pa dienu uztaisījuši, tas no rīta gadījies netāļā purvā uz viena kalniņa. Nu šie nezinājuši, ko darīt, kad par laimi ienācis viens polis, kas par labu naudu solījies padarīt tā, ka būvkoki nekur pa nakti neies, bet paliks, kur būvē. Viņš aizlicis tādu ērmotu krustu priekšā: koki vairs nekur nav gājuši, un no tā laika tās mājas tur cēlušās un vēl šodien stāv taī pašā vietā.

Kā Gūžsilu mājas cēlušās

60,  6 (Velanu draudzē J. Balodis uzr, Brīvzemnieka kr.)

Gūžsilu mājas atrodas zem L. muižas (Valkas apr.) palejā. Agrāki taī vietā palejā svilējis liels mežs. Tad uznākuši kap, briesmīgi kari, iedami pa mājām apkārt postīdami, dedzinādami, cilvēkus kaudami, mazus bērnus uz asumiem maukdami.

Taī laikā tad viens vīrs ar sievu un četrus gadus vecu puikiņu aizbēguši uz šo mežu. Bet karš nometies ir šā meža tuvumā, un nu mūsu trim bēgļiem uzbrucis bads — sūnas ēduši. Tomēr četri gadi vecais puikiņš ar šo barību neapmierinājies — sācis skaļi raudāt. Gan vecāki klusinājuši, bet nelīdzējis. Karš bērna brēcienu varējis sadzirdēt un katru brīdi varējis uzbrukt. Iādēļ vecāki iesējuši rauduli zarā, un paši pagājuši sāņus, no uzbrukuma vairīdamies. Bet naktī raudulim uzbrucis vilks un aprijis. Rītā vecāki atraduši no puikas tikai vienu gūžiņu, ko vilks bija pametis. Vēlāki, kad karš aizgājis, vecāki atrastās gūžas vietā uzcēluši mājas, nosaukdami par Gūžsilām.

Kāpostu ciemats

60,        7 (GrāvēMākonis uzr., 1894. g. Balsī42. n.; A. L. P. kr.)

Tur, kur tagad Gravas muiža, kā stāsta, atradies ciemats Kāpostiņi. No tam muiža senāk saukta par Kohlhauzen.

2.  virkne. 61. Teikas, kas stāsta par muižām

Ka Liepas muiža celusies

61,        I (Liepasmuižā Vara balss itzr., 1885. g. Balsī 35. nA. L. P. h:)

Tajā vietā, kur tagad Liepas muiža atrodas, senāk vairākas zemnieku mājas bijušas, no kurām vēl piemin Liepiņu, Jērciņu, Māliņu mājas. Šo māju saimniekiem bijis jāsūta savi cilvēki darbos uz Kauguru muižu. Tur strādnieki stāstījuši saviem darba biedriem, ka šiem pat vēlā rudenī labība nenosalstot. Šo vēsti lielkungs sadzirdējis. Kad nu rudenī lielkungam labība nosalusi, tūdaļ sūtījis vagaru uz minētām mājām pārliecināties, vai vēsts patiesa.

I.iepinu mājās toreiz liels, stiprs, bet mēms vīrs dzīvojis, kam vārdā bijis Toms. Tas gribējis vagaru izpērt, bet šis izmucis. Pārgājis pie lielkunga, apliecinājis vēsti par patiesu: nenosalstot vis labība. Lielkungs tūliņ licis izmest šo māju saimniekus, mājas noplēst un taī vietā uzcelt jaunu muižu. Tā noticis. Jauno muižu nosaukuši pēc Liepiņu mājām par Liepas muižu.

Kā Maz-Salace vārdu dabūjuse

61,  2 (Maz-Salacēuzr. Naudīšnieks, 1887. g. Balsī; A. /.. P kr.)

Tautas mute stāsta teiku, ka sensenos laikos pie tagadējās Skulbergu muižas klints sienā avots bijis, kura ūdens bijis sāļš — zemes senči to Mētājuši sāls vietā. Bet tad tur viens dzelzs vīrs uzcēlis pili avota tuvumā un ļaudīm atļāvis avota ūdeni tikai par zināmu maksu smelt. Par to ļaudis sūdzējušies, bēdājušies, un avots tad izsīcis: ietecējis upē viss sāļais ūdens, atstādams taī vietā tikai pagraba izskatu. No tam tad izcēlies vārds Sālsace jeb Salace.

Kā Madlienas vācu vārds sisegal cēlies

61,  3 (Āronu Matīss uzr., I). L. etn. p. 1894.)

Kā Madlienas draudzes vācu vārds Sisegal cēlies, par to kāda vietējā teika pastāsta šādi: tā nosauktie siši uzbrukuši reiz Vidzemei un nonākuši arī līdz Madlienas muižas upītei, kur tāļāki vairs netikuši. Tā tad sišiem te bijis gals, kādēļ šo muižu no tās reizes nosaucot par Sisegal.

Mūrumuižas atrastie mūri

61,  4 (Mūrumuižā Gāršmalietis uzr., 1892. Balsī 13. it.; A. L. P. kr.)

No Mūrumuižas (Valmieras apr.) pieminama muižas dārzā mūra divstāvu klēts. Šos mūrus, kā stāsta, zviedri esot uzgājuši lielā mežā upītes malā, taisīdami ceļu no Valmieras uz Raunu. Vēlākā laikā muižas īpašnieks licis izlabot šos mūrus, un tagad viņos glabā labību. Vēl tagad var pazīt logu vietas, kaut gan ir aizmūrētas. No šās mūra ēkas ari Mūrumuiža dabūjusi savu vārdu.

Aizkuja

61,  5 (Labvēlis. 1890. g. Balsī 9. n.; A. L. P. kr.)

Aizkuja dabūjusi vārdu no Kujupes, kas tek gaļām šai muižai un iegāžas Aiviekstes labajā pusē, bet visi Aizkujes saimnieki atrodas upes labajā pusē, kāpēc esot nosaukuši savu muižu par Aizkuju.

3.  virkne. 62. Teikas, kas stāsta par pilīm un kariem Jaunpils Matīss Reķe

62, 1 (Jaunpilī Naudīšnieks uzr, 1887. g. Balsī33. n.;A. L. P. kr.)

Līdzās Jaunpils baznīcai jaukā dārzā atrodas lepna velve. Šinī velvē, kā stāsta, dusot Jaunpils īpašnieka — Reķu ģimenes — nelaiķu trūdi. Jaunpils pilī atkal vienā istabā ir veclaiku kara rīku krātuve. Še rāda zobiņu, kuru kāds Reķu sencis, vārdā Matīss, zviedru valdniekam Kārlim XI kautiņā pie Salaspils atņēmis 1605. gadā.

Tautas mutē ir teika, ka šim Matīsam bijuse skola pa ūdens virsu jāt, staigāt. Reizi viņš ar saviem kapi vīriem jājis karā un nonākuši pie Daugavas. Matīss noteicis, lai neviens atpakaļ neskatoties, lai tikai jājot droši viņam pakaļ. Nu visi jājēji ar Matīsu priekšgalā devušies Daugavā. Zirgi nemaz nav grimuši ūdenī — ūdens visus nesis pa virsu; zirgu pakavi klaudzējuši it kā pa cietu bruģi jātu. Te viens jājējs atskatījies atpakaļ, un tas tad arī nogrimis ar visu zirgu Daugavas viļņos. Matīss norūcis vien: “Tas šorīt nava muti mazgājis, lai nu mazgā Daugavas viļņos!”

Trikātcs bruņenieku pils

62, 3 (Trikātā K. uzr., 1886. g. Balsī 4J. n.; A. L. P. kr.)

Trikātes muiža ar vecās bruņinieku pils atliekām ir Abula upes labā krastā. Bārgais 1702. gada karš, kas Vidzemē nopostīja daudz apcietinājumu, sadragāja arī Trikātes mūrus. Stāsta, ka Abula saliņā esot guldināti kritušie kareivji, no kam tāds paprāvs kalniņš izcēlies.

Rendas senču pils

62, 4 (Raulā N. uzr., 1888. g. Balsī 8. n.; A. L. I' kr.)

Pašā Abavas upes malā sensenos laikos bijuse Rendas pils. (Otrs pilskalns atrodoties pie Rendas Madaiķu mājām.) Pilī dzīvojis bagāts valdinieks ar savu vienīgo meitu Milnu. Karos ar svešniekiem virsaitis bijis brašs: kad ar saviem ļaudīm devies ienaidniekam virsū, izklīdinājis kā pelavas. Ilgi šis virsaitis valdījis, bet reizi līdz ar savas meitas brūtgānu kritis kautiņā. Pils ļaudis tomēr uzvarējuši svešos un tad aprakuši mīļoto virsaiti līdz ar meitas brūtgānu ezera malā pils tuvumā.

No tā laika Milna valdījuse tēva pilī. Bet tad svešnieki uzbrukuši pilij, ieņēmuši to. Milna bijuse daiļa zeltene. Kāds svešo vadonis iemīlējis Milnu, un šī atkal viņu, aizmirsdama pirmo, mirušo brūtgānu. Reiz Milna ar svešnieku staigājuse gar ezera malu. Te ezers sacēlies lielās bangās, gāzies pret pili — kalns notrīcējis, pils sagrimuse kalnā ar visām ēkām, ļaudīm, atstādama tikai caurumu. Veļu laikā pa šo caurumu iznākot pusnaktim divi balti cilvēki.

Piltenes pils

62, 5 (l'illcnē N audīs nieks uzr., 1888. g. Balsī 39. n.; A. L. I’. kr.)

Piltenes pirmā pils esot dibināta 12. gadu simtenī no dāņiem. Pils atliekas stāv Ventas krastā pēdas trīsdesmit augstumā.

Še esot bijis — kā ļaudis teiksmo — cietums, kur noziedznieki iemesti, uz mūžu pazudināti. Vēl tagad vietējie ļaudis nosauc šās mūru atliekas par cietuma kambari. Taļāk no mūru paliekām uzietam dažādu dzīvokļu pamatu atliekas un apaļa torņa pamatu. Rokot esot atrastas dažādas lietas: mākslīgi izrotāta dzelzs un vienas ļovenu kāpencs.

Teika stāsta, ka Piltenes pils cēlējs nemācējis rakstīt; bet, lai zinātu, cik strādnieku ik dienas strādā pie pils būves, viņš pavēlējis katram strādniekam ik rītu iemest vienu pupu lielā traukā. Kad visi strādnieki bijuši sanākuši, tad mērojis pupas, un iznācis divi pūri pupu.

Vēl pagājušā gadu simtenī mūri bijuši augstāki par tagadējās Piltenes baznīcas torni, bet kāds kungs licis nopostīt mūrus.

Muku kalna pils

62, 6 (Koknesē A. Gustinovičs uzr., 1886. g. Balsi 26. n.; A. L. P. kr.)

Četras verstis no Kokneses uz leju Daugavas labajā pusē pašā krastā ir jaukiem kokiem apaudzis kalns. Par šo kalnu šādas ļaužu atmiņas uzglabājušās: senatnē še stāvējis lībiešiem vecs koka cietoksnītis. Bruņinieki to iekarojuši un koka pils vietā uzcēluši stipru mūra pili, ierīkodami tajā svētnīcu un garīdznieku dzīvokļus. No tam šis kalns dabūjis nosaukumu Mūku kalns.

Vēlāk no augšas pa Daugavu atnākuši poļi, uzvarējuši pili, nopostīdami to līdz pamatam.

Babītes pils

62, 7 (Stākenbergā P. Rgus uzr.. 1801. g. Balsī 37. n.; A. L. P. kr.)

Valmieras apriņķī caur Stākenbergas pagastu tek maza Iģes upīte, apslapinādama dažus jaukus līčus. Visjaukākais līcis minētā pagastā ir starp V. Curkina, V. Laura un J. Laura mājām. Šo līci Iģes kreisā pusē ierobežo prāvs mežiņš pakalniņā. Mežā atrodas vairāk paaugstinājumu — par kapu vietām tos dēvē. (Reiz turpat arī patiesi atrasts miroņa galvas kauss.) Līci (upītes labā pusē) ierobežo tīrumi. Vienā tīrumā (upītes līkumā) redzams trīsstūrīgs mājas pamats — to teic par senās Babītes pils pamatu.

Šī pils (kā no pamata redzams) tā celta, ka trīs stūri atrodas Iģes upītes krastā. No pils vietas ceturtdaļu versti uz leju bija redzams vēl gadu desmit atpakaļ upītes vidū naglām sasists stabs. Pēc ļaužu teikām pie šā staba esot noziedznieki nāvi cietuši — viņu tādēļ arī sauca par nāves stabu. Kādas 5 — 6 pūrvietas no pils augšpusē, V. Curkina tīrumā, Iģes kreisais krasts ir apmūrēts 6 — 7 asis garumā. Priekš pieciem gadiem šinī mūrī izraka caurumu. Mūrim virskārta mūrēta no māliem, ķieģeļiem, akmiņiem, vidējā kārta no kaļķu putras lieta, bet apakšējā varēja būt pusotras pēdas bieza. Curkina mājas tīrumā redzami vairāk māju pamati. Izdegušu gruvešu starpā atrasti vairāk naudas gabali no 16. gadu simteņa. Babītes pils apkārtnē uzietas lodes — gan sasistas, gan veselas. Viens kurpnieks uzgājis lielgabala dibenu.

Divi verstis jeb drusku vairāk no Babītes pils vietas lejup (Iģes kreisā krastā) Vīķu pagastā rāda mazu paaugstinājumu — par kapi nometni to sauc. Citi teic, ka še ļaudis no kara briesmām slēpušies, citi atkal, ka še bijuse kareivju nometne.

62, 8 (Krēsliņu Jānis uzr. savā “Teļkas iz Malienas’’)

Lieli pulki dzelzu vīru apstāja Alūksnes pili. Velti viņi to mēģināja iekarot. Vecie cīnījās kā sumbri un padoties ne domāt nedomāja. Jau dzelzinieki sāka atkāpties, jau senči dziedāja uzvaras dziesmas un nesa dieviņiem alus kausus par ziedu, kad kāds nelietis no pašu ļaudīm par algu parādīja dzelzs vīriem slepenus vārtus, kur pilī iekļūt.

Naktī, kad visi sēdēja pie dzīru uguns, kad jaunavas karotājiem sniedza kausu ar miestiņu un viņu galvas pušķoja lapu vaiņagiem — dzelzu vīri piepeži parādījās pilī. Pils aizstāvji cīnījās dūšīgi un krita kaujā līdz pēdējam vīram; arī jaunavas cīnījās līdz. Kad Alūksnes virsaitis redzēja, ka viss pazaudēts, tad viņš pili aizdedzināja. Nodega pils, sadega nokautie, ievainotie kareivji. Mirušo pils apsargātāju gari, par putniem pārvērtušies, pacēlās gaisā un vaidēdami lidoja gar uguns liesmām, sagrūstošās pils drupām.

Dzelzu vīri gribēja pili uzcelt par jaunu, bet putni viņus allaž traucēja: ko pa dienu uzcēla, to pa nakti noplēsa. Spārnus klabinādami, tie lidoja draudēdami gar strādniekiem, kas ņēmās pili celt. Dzelzinieki sacīja, ka putni meklējot nodevēju, kas tagad atradās pie viņiem. Redzēdami, ka pili nevar gatavu dabūt, tie gāja apspriest, kas darāms. Nosprieda nodevēju iemest Alūksnes ezerā, lai putnus apmierinātu.

Gaujcnes pils drupas

62. 9 (Gaujenē Bikkes Kārlis uzr.. RLB ZK li. kr.)

Gaujenes pils drupas stāv augstā Gaujas krastā (četrdesmit verstis no Valkas pilsētas). Šo veco pili cēla 1238. gadā. Tautas mute stāsta, ka pili ceļot, visi apkārtējie ļaudis sadzīti pie darba: vīrieši, sievieši, sirmgalvji, bērni — visi, visi, kas tikai spējuši septiņas mārciņas smagu akmeni pacelt. Pili 1702. gadā nopostījis Pēteris Lielais. Stāsta, ka toreiz krievi apmetušies otrpus Gaujas Cavara kalnā. Zviedri, redzēdami, ka nespēs atturēties krievu kara spēkam pili aizstāvēt, sūtījuši vēstnesi pie paša ķeizara Pētera, kurš tobrīd atradies necik tālu vienā muižā, un likuši teikt, ka padodoties krieviem bez kauliņa. Bet sūtnis aizkavējies, un miera vēsts nonākuse tikai tad pie krievu kara spēka, kad jau pils bijusi sagrauta. Sūtnim par to, ka laikā nepasteidzies, bijis jāmirst: bende nobendējis ar zobiņu.

Stukmaņu Lokstiņas pils

62, 10 (Stukmaņos Censonis uzr., 1X93. g. Balsī 37. n.; A. L. P. kr.)

Par Lokstiņas pili vectēvi nostāsta, ka tur senatnē varens valdinieks valdījis. Pils bijusi ļoti skaista un visai apcienīta. Kad pilij ienaidnieki uzmākušies, tad neiespējuši to iekarot. Beidzot ienaidnieki izgudrojuši viltību, — visi aizvilkušies projām, bet daži apšuvuši izmācītu kumeļu ar lauvas ādu un sākuši nelielā attālumā no pils jokot. Valdinieks izgājis no pils, gribēdams jokus redzēt, bet ienaidnieki viņu nogalinājuši. Vēl klausības laikos bijusi zināma tā vieta, kur valdinieks paglabāts — netālu no tagadējās J. Ķena fabrikas.

Kad valdinieks bijis beigts, tad pils aizstāvētājiem brašība sašļukusi. Kad ienaidnieki sākuši uzbruki pilij, tad jaunavas lēkušas no augšas Daugavas un Lokstiņas upes viļņos, raudzīdamas peldus izglābties.

Kā Cesvaines pils iekarota

62. I/ (Cesvainē J. Karps uzr.. JLB RNIV R. kr.)

Kur tagad stāv baznīca, tur bija senlaikos kungu pils. Šo pili nevarējis ieņemt krievu kara spēks, jo krievi nevarējuši izzināt, kurā vietā vārti esot. Zaldāti sanesuši pie Cesvaines upītes (uz rītu pusi no baznīcas) raņicēm, kulītēm kalnus, gan četrstūrainus, gan apaļus. Uz sanestiem kalniem nostādījuši lielgabalus un tad šāvuši uz pili; arī no augstā Karatu kalna. Pilis bijušas īsti divas: Augšas pils un Lejas pils.

I.ejas pilī krievi ietikuši pa ūdens vadu, bet Augšas pils stāvējusi uz cieta māla kalna. Kalnā nevarējuši ierakties, tādēļ nespējuši to iekarot. Augšas pilī bijis maizes diezgan, arī aka, tādēļ viņas iemītniekiem nekas nekaitējis. Beidzot kapa spēks, nekā nepanācis, gājis pār Karatu kalnu projām uz Rīgas pusi.

Pilsētnieki, šo pamanījuši, priecājās, izsūtīdami kādu meitu uz zaldātu aku pie Šļakas kroga pēc ūdeņa. Pils iedzīvniekiem par nelaimi bija viens zaldāts palicis guļam uz Karatu kalna. Pamodies, tas redzējis, ka pils mūrī atvērušās akmeņa durvis — meita iznākuse ar nēšiem, gājusi uz aku ūdeni smelt. Labi noskatījies — ievērojis vietu, kur vārti. Tad laidis stilbus vaļā savam kara pulkam pakaļ, panākdams to netālu no Kārzdabes pie Urdavas upītes, kur lielgabalus vilkuši stāvā Urdavas kalnā. Zaldāts pastāstījis virsniekam, ka nu zinot pils vārtus — redzējis meitu iznākam. Virsnieks gan negribējis ticēt, tomēr galā sūtījis jātnieku pulku ar zaldātu patiesību izzināt. Vēlāk, kad virsnieks atbraucis, jātnieki jau vārtus bijuši izjaukuši — kara pulks varējis svabadi ieiet pilī. Dabūjuši rokā meitu — ūdens nesēju — aizsūtījuši uz kara pulku, lai tai nekas ļauns nenotiktu, bet pili līdz pamatam noārdījuši, ne akmeni uz akmeņa neatstādami.

Vēlāk no pils drupām baznīca uzmūrēta; ap pašu mūra vietu iestādīti koki, kuri vēl tagad zaļo, bet baznīca pati jau no jauna taisīta.

Kur nošautie apglabāti, ir kapi uztaisīti —vēl tagad redzamie ziemeļos no baznīcas. Meitu — cesvainieti — esot virsnieks apprecējis, un ķeizars par pils uzvarēšanu tam dāvājis Kārzdabu. Šās muižas robežas sniegušās līdz pašai Lejas pilei. īsti robežas gājušas pa Cesvaines Auguļu upīti; bet meži Kārzdabai tikuši piešķirti no pašiem labākajiem Pāžu siliem ar visām Šurkļa purva pļavām. Kalna jeb Mālu pils nu piederējusi virsniekam, un viņš tad — dievbijīgs cilvēks būdams — licis minēto baznīcu uzcelt.

Pēc kādiem gadiem atņēmis kronis Kārzdabu; bet kungi zinājuši iegrozīt, ka mežu, pļavas un lielāko pusi no zemes paturējuši; tikai mazu zemes gabalu līdz Urdavas upītei kā pie Kārzdabas piederīgu ierādīdami. Tā tas nācies, ka kārzdabiešiem pat līdz šai baltai dienai nav sava meža.

Lejas pils drupas

62, 12 (Cesvainē J. Karj&gt;s uzr„ JU1 K.\i ! IV R. kr.)

Lejas pils drupas vēl tagad redzamas dzimtskunga dārzā, lai gan tikai maz viņu. Zem mūriem esot pagrabs — tur varot ielaist piecas asis garu kārti. Pagrabā atrodoties veclaiku lietas: lielgabali, plintes, zobiņi, šķēpi, arī karietes, ar kurām vecie kungi braukuši.

Malači reiz atrakuši pagrabam caurumu lielāku un lati iemetuši akmeni. Kad tas apakšā nokritis, viss kalns nodimdējis. Laiduši vējlukturi ar aizdedzinātu sveci iekšā, bet svece tūliņ apdzisusi. Pie cauruma nevarējuši stāvēt nelabā gaisa dēļ, tāpēc aizbēruši caurumu atkal cieti. Bet kungi, dabūjuši to zināt, likuši caurumu pavisam aizmūrēt.

Dārzā redzams vēl kaps. Kapa akmenim ir virsraksts, ka tur paglabāts kāds ģenerālis ar savu sulaini.

Saldus pils

62, 13 (Sumburiņš uzr., 1880. g. Balsī 50. n.; A. L. P. kr.)

Saldus augstākā kalnā bijuse apgrimuse pils; bet kādam ganam agrā rītā ganos gavilējot: “Saldu ēdu, saldu dzēru Saldus kalna galiņā!” pils atkal pacēlusies.

Kokneses pils jaunava

62. 14 (Dr. Fr. Bienemans uzr. savā “Livl. Sagenbuch”; A. L. P. kr.)*

Kāda brīnum skaista Kokneses pils jaunava reiz bija iemīlējusies skaistā pils dārznieka dēlā, ar kuru jau bērnībā kopā bija rotājuse. Bet tēvs, lepns bruņenieks, apgāja meitas mīlestību un noliedza tai uz ciešāko jaunekli iecerēt. Tā kā aizliegums nekā nelīdzēja, viņš lika meitu iespostīt tornī. Bet viens logs tornim bija Pērses pusē. Pa šo logu ilgodamies izmisušais jauneklis sūtīja rīta agrumā, kad pilī vēl visi dusēja, dziesmas un kokles skaņas uz augšu mīļākās ausīm. Bet nekas nespēja pārvērst viņas likteni.

Te reizi brīnum jaukā ziedoņa rītā, kad mīļākais atkal dziedāja, jaunava nesavaldīja vairs savas ilgas, viņa metās no augstā torņa zemē Pērsē. Jauneklis steidzās pie viņas, bet vairs nespēja glābt, un tā abus sedz viļņu kaps. Cietsirdīgais bruņenieks turpretim, sirdī aizgrābts par meitas šaušalīgo nāvi, atstāja uz visiem laikiem Koknesi.

Ēdoles pils

62, 15 (Pēc Stafenhagena Alb. bail. Ansichlen Utt. I; A. L. P. kr.)

Ēdoles pils mantinieki, brāļi Johans un Fridrihs Bēri, abi divi precēja pēc skaistās Dundagas pils jaunavas Sibiles fon Maidel. Bet Johans, lai iegūtu Sibili, nogalināja vienā naktī savu brāli Ēdoles pilī. Brāļa asinis aptraipīja pils sienmalu. Johans slepeni notīrīja asins traipekli, paglabāja brāli lielā godā, tā apslēpdams savu nedarbu.

Bet, kad Sibili pēc laulībām pārveda Ēdoles pilī, tad asins traipeklis piepeži palika redzams, nenotīrāms. Johans, to redzēdams, pārbijās un iekrita drudzī. Vēlāk gan atkal atspirga, bet nu tas vairījās ar cilvēkiem satikties, pa mežu vien apkārt klaidījās. Sibila sēdēja viena pate dienām Ēdoles pilī vērpdama.

Reiz, vienai vērpjot, ienāca pie viņas rūķītis, lūgdams, lai nākamā naktī atvēlot Ēdoles pilī nosvinēt rūķīšu virsaitim kāzas; bet jāapsoloties, ka neviens cilvēks to nedabūšot noskatīties, citādi tam nāve. Labi. Ap pusnakti Sibila guļ miegu, bet pils lielistabā rūķīši svin kāzas, le par nelaimi pārradīsies pašu laiku Johans no meža, izdzirdēs mūziku, skatīsies: ierauga — rūķīšiem kāzas. Viss acumirklī pazūd, un viņš nu iet modināt savu sievu, izteikt, ko redzējis. Bet Sibila pārbīstas un stāsta, ko rūķīšiem apsolījusies un ka nu Johanam nāve acu priekšā. Johans, to dzirdēdams, lec zirgā un prom uz mežu. Bet otrā dienā lo atrada Ēdoles parkā pie ozola mirušu. Ozolu vēl šodien tur rāda.

Labu laiku pēc tam Sibila atkal vērpa vienu vakaru pilī. Te ienāks tas pats rūķītis ar zelta vārpstu rokā un saka, ka šo vārpstu dāvinot viņai, tādēļ ka kāzas vēlējuse pilī svinēt; teicis arī. ka viņas vīram viens rūķītis tīšu izbaidījis zirgu, lai kristu un nosistos, tāpēc ka nācis kāzas aplūkot. Beidzot, sniegdams zelta vārpstu Sibilai, pieteicis, lai to Ēdoles pilī cieši glabājot, tā esot pils laime. Sibila tad likuse iemūrēt vārpstu pils lielistabas mūri, lai nekad nenozustu. Bet vīra brāļa asins traipeklis nekad izbijis iztīrāms no mūra. Aizlikuši vēlāk skapi tam priekšā.

Daudz gadu vēlāk (1835. — 1841.) Ēdoles barons Ādolfs fon Bērs un viņa sieva Evelīne likuši pili viscaur pamatīgi izlabot. Tad traipekļa vietā izlauzuši mūri, ietaisīdami krāsni, lai uguns liesmas šķīstītu noziegumu. Bet divi arhitekti. kas pili pārlabojuši, piepeži nomiruši viens pēc otra. Ļaudis melsa, ka sen mirušā Sibila esot arhitektus mirinājuse, baidīdamās, ka zelta vārpstu tie neaiztiek mūri. Beidzot pats barons vadījis izlabojamos darbus, taupīdams jo rūpīgi to vietu, kur vārpsta paslēpta, un tad vairs nenotikuse nekāda klizma.

Augstrozes jaunava

62,   16 (1859. g. Fr. Dzirne itzr., iekš “Felliner Blātter”; A. L. i. kr.)

Augstrozes pilī reiz dzīvojis vecs muižnieks. Tas nevarējis ne pagalam cilvēkus ieredzēt. Viņam bijuse viena vienīga meita, ļoti daiļa. Turpat kaimiņu pilī Majāņos tolaik dzīvojis cits muižnieks, ko augstroznieks sevišķi ieriebis, tāpēc ka dienās bija iemantojis par līgavu viņa iecerēto jaunavu. Vēlāk augstroznieks gan apņēmis citu līgavu, bet tā drīzi miruse, atstādama vienu meitiņu. Mirušo apglabājuši Krustkalna kapsētā.

Kad meitiņa pieaugušo, tad Krustkalna kapsēta bijuse vienīgā vietiņa, kur katru dienu aizstaigājuse mātes zemes kopiņu apmeklēt, jo citur itin nekur tēvs viņu nelaidis, nedz arī atvēlējis jele kad ar cilvēkiem satikties. Reiz atkal Augstrozes jaunava atnākuse uz Krustkalna kapsētu. Bet labi nebija vēl apsēdusies, te uzbrūk laupītājs. Šī skāņi sauc pēc palīga. Ir arī palīdzība turpat tuvumā — ieriebtā Majāņu muižnieka dēls medīdams mežmalā izdzird baiļu saucienus, notriec ar zobiņu laupītāju, izglābj stipri ievainoto jaunavu. Tā noģībst. Kad atkal atžirguse, jaunais majānieks pārved to līdz Augstrozes pilij, ielaiž pie tēva, bet pats griežas uz vietas atpakaļ, zinādams augstroznieka ienaidu tik pret viņa tēvu, tik pret viņu pašu.

Bet no tās dienas jaunava ilgot ilgojās atkal un atkal satikties ar savu glābēju. Drīzi atspirga jaunava no slepkavas brūcēm un sāk pa vecam staigāt uz Krustkalna kapiem. Jaunais majānieks, to izzinājis, arī sāk ik dienas tur aizstaigāt, un beidzot tie samīlējušies, kauču itin labi zinādami, ka augstroznieks ne mūžam neatvēlēs savai meitai ieriebtā majānieka dēlu apņemt.

Tās bija jaukas dienas jauniešiem. Bet drīzi negaiss klāt. Augstrozes pilī bija viens kalps, ko majānieks zādzības dēļ bija padzinis no savas pils. Šim aizdzītajam nu vienu dienu bija izdevies slepeni noskatīties, ka jaunie

Krustkalna kapsētā saietas. To vajadzēja itin karstu paziņot augstrozniekam. Augstroznieks, zināms, otrā dienā jāšus prom uz kapsētu raudzīt. Aizjāj — ierauga jauno majānieku blakus viņa meitai. Tā tūliņ niknās dusmās jaunajam majāniekam ar dūci klāt; bet nedabūja attapties, te meita nokrīt šim pie kājām — noģībst, un piepeži iekaitinātais no mātes kapa izdzird diktas nopūtas. Viņš atrauj roku atpakaļ — kas tas? Iztrūcies vecais šauj dūci makstīs, atgrūž jauno majānieku nost no sevis, paķer noģībušo meitu, ceļ zirgā un aizaulekšo uz pili. Pilī noģībušā iekrīt bārgā slimībā.

Par visu to slepeni aiznes jaunajam majāniekam ziņas uzticīgā slimnieces kopēja. Tūliņ otrā dienā majānieks nāks uz Augstrozi līgavu raudzīt. Bet vecais augstroznieks nelaiž viņu savā pilī, draudēdams likt nākamo reizi tādu vai pakārt, ja vēl te kāju speršot. Pēc laika atspirga slimniece; bel lai atkal ar majānieku nesatiktos, tad cietais tēvs nabadzīti iesloga pils tornī, atvēlēdams tikai viņas uzticamai kalponei apkopt. Tomēr šī pate kalpone slepeni nes ziņas jaunajam majāniekam. Padzītais kalps arī nestāv dīkā, tas visu atkal noskatās, aiz durvīm tornī noklausās, ko abas runā, ko majānieks teikt licis; arī to noklausās, ka taī un taī naktī majānieks ieslēgto jaunavu aizvedīšot un ka abām jaunavām pa torņa logu jānolaižot uzkāpjamā virve.

Pienāca norunātais vakars — jau majānieks uzrāpies pa virvi, jau kāpj iekšā pa logu; te durvis veras vaļā — ielec vecais augstroznieks, nogrūž majānieku pa logu atpakaļ zemē, kur asins suņi kritēju saplosa — bet līgava zaudē taī pašā brīdī prātu.

Gan uzticamā kalpone ik dienas nelaimīgo mierina, pa laukiem, pļavām vadīdama, bet saprast viņa vairs nesaprata, ko kalpone runā, kurp viņu ved. Ilgi nevārga vājprātīgā šai pasaulē — ūdenī tā ielēca, aiziedama mīļākajam pakaļ uz labāku sauli.

Virsaitis Lingrunis

62,   17 (Alsviķu pag. Jānis Krēsliņš uzr. savā "Teikas iz Malienas")

Mūsu zemei reiz bij grūti laiki. Sveši ļaudis atnāca no svešām zemēm ar lielu kara spēku un izpostīja visu zemi tā, ka no Alūksnes līdz Daugavai tikai četrās vietās dzirdēja gaili dziedam. Gan ļaudis, svešniekiem nākot, sabēga mežos un purvos, gan raudzīja paslēpties, kur katrs varēja, bet drošības nekur neatrada. Svešinieki atveda līdz sumpurņus, dzelzīs slēgtus nezvērus ar cilvēka rumpi un suņa galvu. Sumpurņi skrēja tik ātri kā vējš un jau par desmit jūdzēm spēja saost, kur cilvēki paslēpušies. Sumpurņi bēgļus drīzi vien atrada un apēda.

Melnupes tuvumā dzīvoja ļaužu vecākais — Lingrunis, kas bij lik stiprs, ka iespēja koku trīs roku resnumā ar visām saknēm iz zemes izraut. Tāļu, tālu aiz deviņiem purviem un bezdibeņiem dziļa meža vidū uz augsta kalna stāvēja Lingruņa pils. Tikai tie, kam nelaime un bēdas bija, iespēja atrast ceļu uz viņa pili. Citi aizmirsa viņa slavenos darbus un tā slavu skauda.

Jau divdeviņas vasaras bij pagājušas, kur viņš ļaudīm nebij Rīdījies. Saulīte jau septiņas dienas ik vakaru asiņu jūrā iebrida, un zīdenīts, kam sumpurņi tēvu un māti nokoduši, staigāja trešu dienu vaidēdams un raudādams pa mežu. Lingrunis acumirklī bij baltam zirgam mugurā un jāja uz klajumu — viņš zināja, ka ienaidnieks zemē ielauzies, un steidzās savējos glābt. Bet liela daļa stiprāko vīru jau bij krituši. Atlikušos Lingrunis sapulcināja ap sevi, un visi solījās uzvarēt vai mirt.

Kā zibins Lingrunis ar savējiem bruka ienaidnieku vidū un. tos sakāvis, atkal paslēpās purvos un mežos. Bet svešnieku sanāca ļoti daudz. Slēpjoties Lingruņa ļaudis apāva pastalas ačgārni, caur ko sumpurņiem sajuka pēdas. Bet reiz kāds no Lingruņa ļaudim šo gudrību neievēroja. Sumpurņi saoda pēdas, atrada Lingruni, atrada viņa pili. Ienaidnieki lielā barā nāca turp. Lingrunim bij sapnī sacīts, ka tikai tad zeme no sumpurņiem palikšot svabada, ja visi viņa vīri šaī cīņā kritīšot. Tādēļ visi gatavojās cīnīties nāves cīniņu…

Ap Lingruņa pili izcēlās liels kautiņš, tā ka pakalnus nomina līdzenus un purvi pildījās ar cilvēku miesām. Septiņas dienas un septiņas naktis Lingrunis no sava baltā zirga nenokāpa, bet kāvās nemitēdamies. Septītās dienas vakarā visi bij krituši, tikai Lingrunis viens pats sēdēja zirgam mugurā. Asinis tam tecēja pa neskaitāmām vātīm. Kad redzēja pēdējo draugu nonāvētu, tad viņš atstāja cīniņa lauku un devās uz Melnupcs pusi. No viņa ugunīgām acīm izbijušies, ienaidnieki tam nepretodamies grieza ceļu; bet tikko tas bij projām, tad visi kliegdami dzinās tam pakaļ.

Melnupcs stāvā kraujā uzjājis, tas redzēja ienaidniekus visapkārt, tā kā nevarēja griezties ne pa labu, ne pa kreisu roku. Jau ienaidnieki priecājās, ka lielāko pretinieku sagūstījuši; bet Lingrunis ne par ko negribēja dzīvs doties ienaidnieku rokā. Viņš vēlreiz atskatījās uz to pusi, kur viņa pils stāvēja un — roku pacēlis — piesauca dievu sodību ienaidniekiem par atriebēju un tad ar visu zirgu nogāzās no upes stāvā krauja un pazuda tumšā Melnupcs atvarā. No tā laika sumpurņi šaī zemē vairs nav redzēti, jo svešie ar tiem aizgāja un vairs nekad nerādījās.

Lingruņa kapu rāda vēl šodien starp Alsviķu pagasta Visukoku un Platpiru mājām. Tāpat Lūra paegļu kalnā rāda to vietu, kur Lingruņa pils stāvējuse. Uz Melnupes krauja, kur Lingrunis nogāzies atvarā, stāv ābele un zied ik pavasarus sarkanbaltiem ziediņiem, un apakšā atvars tāds pats tumšs un dziļš kā senāk. Agrākos laikos jaunavas, ābelci ziedot, nesa turp vaiņagus un prievietu pāri par upuri, dziedādamas par Lingruņa vareniem darbiem. Bet tagad tikai kādas vecenītes, bērniem laiku kavēdamas, stāsta par senlaiku varoni un viņa darbiem.

Varis un Drugaja

62,   18 (Naudīšnieks uzr., 1888. g. Balsī Nr. 52; A. L. P. kr.)

Trīs verstis no Grivas-Zemgales, lielceļa malā, kas aiztek uz Drujas miestiņu, iepretim Lasenbekas muižai ir vecā Zemgales pils. kuru vietējie ļaudis nosauc par Gorodecu. Šo vietu vairs nevar saukt par pili, bet gan par pils vietu, kur bijušās pils atliekas — akmeņu pamati — ir gluži apauguši ar sūnām un zāli. Pils vieta jeb kalns ir ļoti stāvs — tikai no vienas puses pieejams. Ap viņu maza upīte tek, kas apgrauž to dienu no dienas jo vairāk un izskalo. Pils kalns ir apaudzis sirmām priedēm. No tā ir jauks skats uz Grīvas-Zemgali, Dvinsku un Daugavu. Tautas mute stāsta jauku teiku par kādu Gorodecas virsaiti — Vari.

Vecos laikos Gorodecā dzīvojis varens virsaitis vārdā Varis, kas bijis liels medinieks. Pa saviem lieliem mežiem medīdams, viņš kādu dienu apmaldījies un tā nokļuvis pie varenā Polockas kņaza, kas uzņēmis to mīļi. Še Varis iemīlējis kņaza meitu Drugaju, pēc kuras arī precējis, bet tapis atraidīts, — jo Drugaja bijuse apsolīta polociešu varonim Voronam par līgavu. Varis nu apņēmies nolaupīt Drugaju, ko arī kādu nakti izdarījis, uzsēdinādams Drugaju sev priekšā uz dižena zirga un aizaulēkšodams uz savu pili. Vorons nu dzinies viņiem pakaļ un panācis tos tajā vietā, kur tagad Voronicas muiža atrodas. Še viņi kāvušies ar zobiņiem, un kaujā Vorons kritis. Pēc Vorona vārda muiža nosaukta par Voronicu. Varis nu pārvedis Drugaju savā pilī, bet še viņai — nabadzītei — bijušas nebaltas dienas, jo Vara pamāte bijuse nikna ragana un briesmīgi mocījuse savu vedeklu. Drugaja, vairs nevarēdama panest viņas pārestības, apņēmusies bēgt atpakaļ pie sava tēva.

Līgojamā naktī, kad vīra niknā pamāte bijuse aizgājušo raganās, un pats Varis bijis tautas vecāko sapulcē. Drugaja izgājušo no pils un devusies projām: bet vīra pamāte, jādama uz caura ozola stumbra uz. Velna bedri, to ieraudzījušo un steigusies pakaļ bēglei. Esot panākušo Drugaju pie Drujas miestiņa un jau mēģinājušo to satvert, kad dieviņš — Pērkons — sūtījis varenu lietu un uzgāzis lielu strāvu starp Drugaju un raganu. Ragana nava varējušo tikt pāri dieviņa laistajam ūdenim, un tā Drugaja izglābusies.

Ūdens ķēniņš

62,   19 (Jānis Krēsliņš uzr. savā “Teikas iz Malienas’’)

Sirmā senatnē cilvēki dzīvoja savā starpā saderīgi un mīlīgi: neviens otru neapmoloja, neviens otru neienīdēja, nevienam nenāca prātā par otru augstāki paccltics. Saule toreiz spīdēja pie debesīm septiņkārt spožāki nekā tagad, koki runāja, akmeņi auga, un pār pasauli pūta silta, mīlestības pilna vēsma, visu atdzīvinādama, visu atspirdzinādama. Arī pats Vecais toreiz dzīvoja cilvēku starpā. Bieži vien viņš parādījās par sirmu vecīti, otram gudras mācības dodams. Bcl lielākā daļa nepazina viņu un viņa mācības neievēroja.

Tur, kur tagad Ķemeru ezers, senāk stāvēja virsaiša pils. Pi|J dzīvoja virsaitis, kas, Vecā padomiem klausīdams, arvienu bij laimīgs. Bet tad reizi Vecais izdzirda, ka Velns pret viņu sadumpojies, un devās pats to apmierināt. Bet, pirms aizgāja, viņš virsaitim piekodināja: “Sargi šo ļaužu sauli, lai tā nenodziest; ja reizi nodzisīs, tad vairs lēti nespīdēs!”

Vecais aizbrauca, un virsaitis pie ozola ziedoja kopā ar saviem ļaudīm kā senāk. Bet tad atnāca sveši ļaudis no svešas zemes. Virsaitis ilgi ar tiem cīnījās un būtu tos uzvārējis, ja svešie neizlietotu villu. Drīzi vien virsaitim svešo vidū patika labāki nekā pie savējiem. Zem ozola Ķemeru kalnā vairs nedega ugunis un pārsvētās vairs neziedoja. Ļaudis līdz ar virsaiti atkrita no tēvu ieražām; kari un asins izliešanas iznīcināja uzticību, saderību un labklājību ļaužu starpā.

Te Vecais atminējās šās zemes un prasīja saulei, lai stāsta, ko redzējusi. Saule stāstīja un raudāja; Vecais sāka bārgoties, ka visa zeme trīcēja no viņa draudiem. Par virsaiti sadusmojies, viņš svieda savu veseri pilij virsū, to satriekdams drupās. Vētra krāca un pērkons briesmīgi dārdēja, pie kam Vecais bārgi uzsauca: “Ļaužu sauli, ļaužu tikumus tu nesargāji, tādēļ tev būs smakt tumsībā, līdz saule pusdienā noies un pusnaktī uzlēks!” T ikko tas šo bij izteicis, tad pils drūpi ar virsaiti grima zemē arvienu dziļāki un dziļāki. Līdz ar pili nogrima arī svētais ozols; upura kalns applūda ar ūdeni un palika par ezeru. Ķemeru ezers, kas nogrimušās pils vietā izcēlās, stāv vēl šodien taī pašā vietā kluss un noslēpumains.

Bet pusdienas laikā, kad putnu dziesmas apklusušas, kad pļāvēju izkaptis neskan, kad gani un lopu pulki dus paēnā, tad ik pēc simtu gadiem rāmais Ķemeru ezera ūdens piepeži sāk kustēties un viļņot. Pagrimušās pils virsaitis tad piepeži izceļas iz ezera dibina un parādās virs ūdens. Viņš tad izskatās kā pate sirmā mūžība — garu, sūnām un ūdens zāli apaugušu bārzdu, liela, plata cepure tam galvā, apaugusi ar ašķiem, ezera puķēm un apsegta ar niedrēm. Galvu pacēlis, viņš ilgodamies lūkojas pusdienas saulē, vai tā nenoies. Tad, pret pusnakti griezies, tas noskatās, vai tur neausīs gaisma un vai glābēja saule reiz neuzlēks tanī pusē. Bet, saules tur neieraudzījis, lielas asaras rit viņam pār krunkainu vaigu. Vaidēdams tas atkal nogrimst bezdibenī; bet vēl iz dziļuma dzirdama balss žēli kunkstam: “Varbūt pēc simtu gadiem!”

Mežanieši

62,       20 (inflantijā Jānis Krēsliņš uzr. savā “Teikas iz Malienas ”)

Tanīs laikos, kad kungi latviešiem atņēma Vidzemi un viņus padarīja par kalpiem, daudzi dūšīgi vīri — negribēdami vergu jūgā smakt — šķīrās no dzimtenes un sabēga klānos. (Staigni purvi ap Lubānas ezeru.) Viņu pulks pavairojās ar jauniem izbēgušiem; viņi atstāja klānus un pārgāja tagadējos Domopoļas purvos un mežos. Mežā uz purva salas viņi uztaisīja stipru cietoksni, cirta kokus, līda līdumus un pārvērta neauglīgus, staignus purvus par pļavām un auglīgiem labības laukiem, cīnījās ar lāčiem un sumbriem un ieradinājās ar karu, kautiņiem un briesmām.

No agrākiem kungu vergiem uzauga droši, sirdīgi, vareni vīri un krietni medinieki. Drīzi vien šie meži un apgabals viņiem palika par maziem; viņi salasījās baros un lāgu lāgiem iebruka Vidzemē, un medīja ne tikai vien meža kustoņus, bet brīžiem arī uzbruka kungu pilīm, tās izlaupīja un atkal paslēpās savos muklainos purvos. Iesākumā kungi gan negrieza nekādas lielas vērības uz viņiem; bet, kad mežaniešu pulks arvienu pavairojās, un viņi palika pārdroši, Vidzemes kungi nodomāja tos iznīcināt.

Salasījās no malu malām kungu pulki, un visi devās uz. to apgabalu, kur mežanieši piemita, cerībā viņus viegli pārvarēt. Bet cīniņš nebija vis viegls, kā apkarotāji domāja. Kungi, caur staignajiem purviem ceļa nezinādami, bariem vien nogrima mūžīgajos bezdibeņos jeb krita no mežaniešu šķēpiem. Ar lielām pūlēm un zaudējumiem viņi beidzot nokļuva mežaniešu pils tuvumā, kas atradās uz purva salas, un uzaicināja iedzīvotājus padoties, tad atstāšot šos dzīvus. Mežanieši nosūtīja kungiem sausu bērza žagaru un lika sacīt: “Mēs grauzīsim žagarus kā brieži, cīnīsimies, mirsim, bet nekad nepadosimies!”

Ar varu pili ieņemt nevarēja, tādēļ kungi nodomāja pils aizstāvētājus izmērdēt. Dienas un mēneši pagāja, bet pils aizstāvētāji nepadevās. Nevarēdami saprast, no kam iedzīvotāji pārtiek, viņi dažādi prātoja, gudroja, bet viss velti. Te kādā dienā pie viņiem atnāca vīrs, teicās esot slavens burvis no melno igauņu zemes un apņēmās par lielu algu pastāstīt, kā pili ieņemt. Kungi bij ar mieru, un burvis, ūdens traukā paskatījies, teica: “Pils pagalmā atrodas ezers, kurā varen daudz zivju. Izrociet alu pils pakalnā, ezers notecēs un pils iedzīvotājiem cits nekas neatliksies, kā padoties!”

Uzbrucēji darīja, kā burvis mācīja. Naktī, kad pils aizstāvētāji Meža mātes svētkus svinēja, kungi slepeni pielīda klāt un iesāka rakt. Mēneša māte, gribēdama briesmas novērst, sūtīja putnus, lai pavēstītu svētku svinētājiem ienaidnieku nodomu. Gan zīle žēli mieta galā dziedāja: “Nebūs labi. nebūs labi!” — gan žagata ap pils kalnu apkārt laidās un žadzināja: "Saks, saks, saks!” — bet līgsmie svētku svinētāji agrāk ienaidniekus nemanīja, kā, kad jau ezers bija iztecējis sauss.

Ezers gan iztecēja, bet pašiem kungiem par samaitāšanu. Ūdens pārplūda viņu nometni. Kungi, no ūdens briesmām glābdamies, pa tumsu tā sajuka, ka nezināja, uz kuru pusi skriet, ko ķert un kā glābties. Mežanieši uzbruka tiem ar lielu sirdību. Kungi sāka bēgt, lielākā daļa krita no sadusmoto mežaniešu šķēpiem. Tikai retam izdevās no mežaniešu purviem laukā tikt un vidzemniekiem paziņot, kā mežaniešu apkarotājiem klājies.

“Sagrūdām kungus kā piestā!” uzvarētāji gavilēja.

Kungi izbijās un vairs neiedrošinājās pret mežaniešiem karā iet. Mežanieši, redzēdami, cik viegli viņiem izdevies kungus pārvarēt, nodomāja viņiem Vidzemi atņemt un cilus tautas brāļus atsvabināt. Viņi tācfēļ sūtīja ziņas uz Vidzemi un uzaicināja visus sacelties pret nospiedējiem. Bet vidzemnieki, novārdzināti, neiedrošinājās kungiem pretoties un šiem atbildēja: “Redziet, kungi savā mūžā daudz grēkojuši. Ja nu mēs viņus cīniņā nokaujam, tad Dievs viņiem grēkus piedos, bel nokauto grēkus uzliks mums, caur ko mums gaidāma mūžīga pazušana. Bet, jo grūtāki šaī pasaulē klājas, jo lielāki prieki un līgsmība būs viņā saulē, tādēļ nesīsim savu krustu pacietībā.” To dzirdot, mežanieši briesmīgi nodusmojās, atmeta nodomu Vidzemi kungiem atņemt, atmeta arī laupītāju darbus un palika par mierīgiem zemes strādniekiem.

Atminēdamies senos darbus un cīniņus ar kungiem, mežanieši. Inflantijas latvieši, vēl tagad teic: “Mes tik esam tī eistanī ļotvīši, a vidzemnīki tik toadi čiuļi, neikuļi!”

4.virkne. 63. Teikas, kas stāsta par pilsētām un kariem

Kā krievi Rīgu iekaro un raganu (žagatu) nošauj

6.           ?, la (Dundagā Ansaberģu Irklis uzr., JLB RNIV R. kr.)

Krievu kara pulki paša ķeizara Pētera I. vadībā apsēda Rīgu, kura no zviedriem bija apcietināta. Tomēr panākt nekā nepanāca. Krievi zaudēja cerību, visu sparību, turpretim no pilsētas pastāvīgi atskanēja zvanu skaņas, skaļš gaviļu troksnis. Ar izlūkiem bija maz kas panākams, tādēļ Pēteris pārģērbies pats iespraudās slepeni pilsētā. Vēlā vakarā, skanstis aplūkodams, viņš dzirdēja divus vakts zaldātus sarunājamies. Viens no tiem zobojās par krievu gļēvību: tie nespējot ne badā pamirušu pilsētu ieņemt, to varot izdarīt ar simtreiz mazāku spēku. Kad vakts zaldāti izšķīrās, tad Pēteris runātājam (ar nāvi draudēdams) pavēlēja līdz iet. Zaldāts paklausīja.

Pētera nometnē zaldāts (zviedris) izsacīja, ka Rīgu apsargājot kāda zviedru princese — burve. Tā pārvērtusies par žagatu, naktīm uzturoties vienā skansts caurumā. Ja pliks cilvēks, saulei lecot, skansts caurumā ar sudraba lodi iešautu, tad princesei būtu jāpaliek vienmēr par žagatu. Pēteris atgriezās atpakaļ uz pilsētu. lai izdarītu mēģinājumu ar sudraba lodi. Šaujot zviedris (zaldāts) uz reizi sadega; bet burve — no cauruma izskrējuse, uz baznīcas torņa uzmetusies — skaļi iebļāvās: “Rrrr, ķeizars Pēteris arī Rīgas mūros!”

Kara virsnieki tad tūliņ ziņoja vaktīm visus vārtus aizslēgt. Sargādamies no gūstniecības, Pēteris piesteidzās vienam vācu kučierim klāt — Svarcim vārdā. Tas pašu laiku mēslus izveda. Uzguldamies uz mēslu vezumu, Pēteris lika sev mēslus uzmest virsū un tā no pilsētas izvest. Kučieris to izdarīja. Uz mēslu čupas žagata (princese) ilgu laiku žadzinājuse. Tad Pēteris to nolādējis, lai žagata izzustu uz visu laiku no Rīgas. Taī pašā dienā krievi ieņēma Rīgu. No šā laika žagata Rīgas tuvumā — piecas verstis visapkārt — nemaz nerādoties.

63,  lb (Skrundā Pločkalns uzr., Brīvzemnieka “CGopmiKi

Senāk Rīgu nevarējuši ne ar kādu kara spēku iekarot: tur valdījuse sieviete — tā bijuse ragana. Krievi daudzkārt izmēģinājušies Rīgu pārvarēt: gan pa zemes virsu raudzīdami piekļūt, gan arī pa zemes apakšu rakušies klāt, bet viss velti. Sieviete — valdiniece — burdama pārvērtusies par žagatu un, apkārt skraidīdama, nomaitājuse vai visu kara spēku. Jau krievu cars gribējis ar visiem kareivjiem Rīgu atstāt; te pienācis viens kareivis klāt — Pēteris vārdā — sacīdams: “Es gan varu Rīgu iekarot, bet tad man pēc dieni trīs jāmirst. Tā žagata, kas tur skraida, neļauj mums kaujā uzvārēt. Viņa ir Rīgas valdiniece. Ja šo valdinieci nogalinātu, tad Rīga padotos, bet man tad būtu jāmirst.”

Krievu cars apsolījis kareivim un viņa radiem daudz bagātības, ja viņš žagatu nonāvēšot. Bet šis atteicis: “Man nava ne bērnu, nc radu — esmu viens vienīgs. Bet, ja tu — car — apņemies uzcelt baznīcu, nosaukt to manā vārdā par Pētera baznīcu, tad es žagatu nošaušu. Man tikai tad vajadzētu deviņas sudraba lodes — tādas, kas viena par otru trīsreiz smagākas. Bez tam katrai lodei jābūt trīs zīmēm virsū." Cars visu to apsolījis, lai tikai Rīgu varētu iekarot. Tad kaia vīrs atkal ieteicies: “Rīgai vēl vienu reizi ir jāuzbrūk, lai žagata mums pretim izskrietu, ka var to nonāvēt.” Cars devis visu vajadzīgo, pavēlējis arī pilsētai uzbrukt; bet pats noskatījies, kas tur gudrs izjuks.

Žagata izskrējuse — Pēteris šāvis žagatai, žagata Pēterim: abas lodes — Pētera un žagatas — saskrējušās viena pret otru. Šāvuši otrreiz — atkal lodes kopā; tomēr Pētera lode jau atcirtuse raganas lodi atpakaļ. Trešā Pētera lode vēl vairāk aiztriekuse raganas lodi atpakaļ. Un tā arvienu vairāk un vairāk, kamēr beidzot abas lodes raganai ieskrējušas krūtīs — viņa novēlusies gar zemi — izdzisuse; Rīga tūliņ padevusies. Cars pavēlējis uzcelt baznīcu, nosaukdams to uzvarētāja kareivja vārdā par Pētera baznīcu. Šī baznīca vēl šodien Rīgā. Bet ragana ikkatru jaungada nakti iznākot no Daugavas, vaicādama: “Vai Rīga gatava?” Cita balss atkal atbildot: “Vēl nava! — vēl viņa ir Pēterim.” Ja kādreiz balss atbildēšot: “Ir gatava!”, tad Rīga nogrimšot ar visiem iedzīvotājiem un palikšot šai raganai par mitekli.

t

63,  Ic (Brīvzemnieka "COopmiKb")

Vēl citos latviešu novados šo teiku atstāsta tā: Rīgas ragana esot sēdējuse vienā pilsētas cietokšņu tornī, tādēļ šautās lodes cietoksnim nemaz nekaitējušas, bet sprāgušas atpakaļ. Tad kareivis Pēters pratis iepazīties ar Rīgas valdinieces meitu, izvildams no tās, ka viņas māte tikai ar sudraba lodi ievainojama. Pēters tad ar šādu lodi esot nonāvējis raganu. Mirdama viņa nolādējuse meitu: “Tu. vazaņķe, nogrimsti simtu asu zemē!” Taī vietā, kur nolādētā meita nogrimuse, stāvot sargs. Ik pēc simts gadiem meita iznākot, vaicādama: “Vai Rīga gatava?” Ja atbildētu: “Ir gatava!”, tad Rīga nogrimtu un senākās valdinieces valsts atjaunotos. Lai nelaimi nogrieztu — nolikuši šo sargu.

63,  lcl (Secē uzr., Brīvzemnieka “C6opmiKi,")

Pēc Seces varianta šī ragana nebijuse vis pilsētas valdiniece, bet drīzāki pretiniece — īsta ragana Rīgas valdiniekam. Viņa rīdzeniekus dažādi klizmējuse, postīdama viņu labumu, nāvēdama viņus pašus. Pat par čūsku šī ragana pārvērtusies, norīdama ik dienas vienu cilvēku. Tomēr visbiežāki tā rādījusies žagatas izskatā, skraidīdama no vienas vietas uz otru, noburdama daudz cilvēku. Neviens nespējis to nogalināt, jo katrs zinājis, ka nogalinātājam pašam tūliņ jāmirst. Valdinieks solījis lielu naudu tam. kas to nokautu. Beidzot gadījies atlaists kareivis. Reiz, kad ragana par žagatu tornī sēdējuse, kareivis paķēris plinti, ielādējis vara lodi un šāvis, bet žagata nemaz nepakustējusies. Nu šāvis ar sudraba lodi — tad žagata drusku palēkuse uz augšu. Beidzot šāvis ar zelta lodi — žagata iežadzinājusies vien — spalvas izputējušas vējā uz visām pusēm… bet kareivis arī tūliņ nomiris.

Rīgas dibināšana

(Fabricius Hisi. Liv. SS. rer. Liv. II. uzr.;

63,   2 skat. Dr. Fr. Bienemann “Livl. Sagenbuch A. L. F. kr.)

Kad Brēmenes tirgotāji Daugavas malā ar lībiešiem kaut cik bija iedraudzējušies, tad tic izrunāja lībiešu virsaitim tik daudz zemes, cik ar vērša ādu var apkārt apņemt. Virsaitis, nekādu viltību neparedzēdams, bija mierā. Tad vācieši sagraizīja vērša ādu smalkās sloksnēs un apņēma to gabalu zemes, kur tagadējā Rīga guļ. sākdami no akmeņiem preču pieliekamās ēkas celt. Bet, lai pagāni neaplaupītu viņus, lai būtu drošības starp viņiem dzīvot, tad tie izkaulēja no virsaiša atvēli celt akmeņu namu, kur paglābties, ja pagāni naidā uzbruktu. Nu viņi lika būvmateriālu no Vāezemes pievest un iesāka uz vienas Daugavas salas, ūdeņa vidū, svētajam Mauricijam baznīcu celt. Pabeiguši to, cēla Ikšķiles un Doles pilis.

Valmieras dibināšana

(Uzr. Pontanus Rer. Dan. Hist. (Amstel 1631);

63, 3 skat. Dr. E Bienemann “Livl. Sagenbuch"; A. L. P. kr.)

Dāņu ķēniņam Valdemāram II reiz bija nejauks cīniņš ar vidzemniekiem. Reiz vienā kaujā, kuras galu nevarēja paredzēt, kāds priesteris, sirsnīgi Dievu lūgdams, turēja — līdzīgi Mozum — savas rokas uz augšu; te nokrita no debesīm balts, ar sarkanu krustu greznots karogs. Šis brīnums iedvesa kareivjiem tādu sirdību, ka tie ātrā laikā lielāko ienaidnieka daļu izklīdināja, Dievu slavēdami par vareno karogu. Karogs iedēvēts par Danebrogu. Dāņiem tas daudz grūtās kaujās arī vēlāk vēl palīdzējis. Šai brīnišķīgai uzvarai par piemiņu tad dibināja vienu pilsētu ar pili, nosaukdami to par Valmieru.

Senais Sabiles pilsēts

63,  4 (Rcndā Er. Reķis uzr., Brīvzemnieka "CfiopmiKi,")

Vecos laikos Sabile bijuse īsti liela pilsēta — Kurzemes galvas pilsēta. Viņa stiepusies no tagadējā Sabiles miesta līdz Valgales Dižai muižai, līdz Valgales Jaunās muižas pils kalnam*, līdz Ventas upei iepretim Veģu muižai. Veci ļaudis vēl esot redzējuši daudz krāsmatu, drupu upes ielejā pie Valgales Jaunās muižas Pils un Baznīcas kalna apkārtnē. Daudzi Valgales saimnieki vēl esot lauzuši krāsmatas akmeņus, stieģeļus gan savām, gan kungu ēkām.

Kari esot saraukuši Sabili tik lielu kā tagad. Uz dažām drupām vēl augot gobas — atliekas no viņiem laikiem. No Pilskalna, kur atrodas Rendas Valdatu mājas, gājis lielceļš gar Abavas krastu uz Valgales un Sabiles pilīm; bet otrpus upes gājis gar krastu cits lielceļš uz Sabiles pilsētu. Šos abus ceļus esot savienojis tas ceļš, kas no tagadējām mežkunga mājām — Krojām — pāri pa Abavu gājis. Kur tagad mežkunga mājas, tur toreiz gar ceļu malām, gan arī visgar upi līgājies liels, biezs mežs un mežā slēpušies laupītāju papilnam. Visi šie ceļi, kā arī upes tiltu baļķi vietvietām ir atliekas no tiem laikiem, kad šejienieši karojuši ar vāciešiem. Vācieši nākuši Sabili iekarot, bet šejienieši uzbrukuši starp Kroju un Taleju mājām vienam vācu kungam, ietriekuši Abavā, noslīcinājuši to. Vēl dažus gadus atpakaļ vecīši runāja, ka Abavas dzelmē varot šitā kunga karītes riteņus redzēt. Otrs šejieniešu kara pulks cīnījies ar vāciešiem pie Veģu muižas un arī iedzinis

Abavā, apslīcinādams veselu septiņsimti vāciešu. Pēc uzvaras latvieši lielījušies: “Nu mēs uz Sabiles tilta pariposim ar vācu galvām.”

«

Alšvangas pilsētiņš

63, 5 (Dr. A. Bielensteins uzr., 1866. g. iekš Magazin XIVB.)

Pāris simts gadu atpakaļ (16. un 17. gadu simtenī) esot bijis pie Alšvangas muižas pilsētiņš jeb miestiņš, apdzīvots vai gluži no žīdiem vien. Ta laika Alšvangas kungs žīdus daždažādi spaidījis — nereti sajūdzis pa četri, pa seši saviem ratiem priekšā un licis tik ātrā skrējienā vilkt, ka šie aizkusuši un ne no vietas vairs nejaudājuši pakustēt. Beidzot žīdi tad slepeni aizmukuši vienu nakti. Bet nu arī pilsētiņš iznīcis.

Saldus miests

63, 6 (Samburiņš uzr., 1889. Balsī 50. n.;A. L. /? kr.)

Saldus miests ir dibināts šā gadu simteņa sākumā. Vecie vīri stāsta, ka veduši pirmajiem Saldus namiem dziedrus.

5.  virkne. 64. Teikas, kas stāsta par baznīcām

Valgales baznīcas pulksteņi

64, 1 (Dr. A. Bielensteins uzr., iekš Magazin XIVII)

No Valgales baznīcas kalna senāk esot izvēlušies divi baznīcas pulksteņi. Nu tos izvadājušies gan uz Rīgas, gan Jelgavas baznīcām, kur nekur, bet tur pulksteņi neskanējuši — daudz, ja ieskanējušies: “Sabile, Sabile!”, tas viss. Beidzot veduši uz Sabili, pakarinājuši teitan baznīcā. (Sabiles baznīcu dibinājis Got. Ķetlers 1567 — 70; bet jau katoļu laikos te baznīca bijuse.) Te nu pulksteņi jauki jo jauki skanējuši un skan vēl šodien. Stāsta arī: kad veduši pulksteņus uz svešumu projām — vajadzējis pulka, pulka zirgu, arī tad tikai tā tā pavilkuši, bet kad veduši uz Sabili atpakaļ, pieticis diveišu zirgiem — tiem pašiem vēl bijis viegli ko vilkt.

Ēdoles baznīca

64, 2 (Dr. A. Bielensteins uzr., 1866. g. iekš Magazin XIV B.)

Kad Alšvandznieki palikuši par katoļiem, tad Reģu (Raggen) lielmāte (īpašniece) to altāra lukturi, ko Alšvangas baznīcai bija dāvinājuse, viennakt paņēmuse pate, aiznesuse kājām pa tumsu uz Ēdoles baznīcu. No tā laika Rcģinieki turoties pie Ēdoles baznīcas, un. kas it sevišķi acīs krīt: Reģu zemnieki paturējuši Ēdoles baznīcā tiesību divi pirmajos solos sēdēt, kā īpašās goda vietās.

Rūjenes baznīca

64, 3 (RūjenēA. Skarti uzr.. 1893. g. Balsī 49. n.;A. L. P. kr.)

Rūjenes baznīcai 1711. gadā (pēc toreizējā mācītāja Buchmaņa apraksta) torņa virsējā daļa bijusi nokritusi, jumts sabojājies, griesti sapuvuši, logi pa lielākai daļai izsisti, grīdas trūcis (izņemot luktas), kuls bijis nelīdzens, tāpēc ka mēra laikos miroņus diezgan dziļi neapglabājuši. No ērģelēm tikai stāvs atlicies; altārs bez jumta. Zvani, kroņa un altāra lukturi (pēc ķestera stāstījumiem) esot zemē aprakti. (Pate baznīca dibināta 1260. g.)

Vangažu vec ā baznīca

( Vangažos Sila malas

64,  4a Vaivariņš uzr., 1890. g. Balsī 36. n.; A. L. P. kr.)

Iepriekš tagadējās baznīcas (kurai 100 g. jubileja gaidāma) Vangažniekiem jau agrāki baznīca bijusi. Cik veca, to nezin stāstīt — tikai stāsta, ka tā veca bijusi un no koka. Vecā baznīca atradusies tagadējās skolas vietā un ap to bijusi ierīkota kapsēta, kā vēl tagad rāda akmeņi ar iekaltiem krustiem; arī kaulus uzar. Kad jauno Vangažu baznīcu pabeiguši, iesvētījuši, tad kāds kungs braucis no Rīgas veco baznīcu aizslēgt. Kādu pusversti no vecās baznīcas. zirgi sākuši trakot, izsviezdami kungu no ratiem tik nelaimīgi, ka kāju pārlauzis. Kungs to uzlūkojis par Dieva prātu — nolēmumu, ka nav brīv aizslēgt veco dievnamu; tāpēc griezies atpakaļ neaizslēdzis. Vecā baznīca vēl stāvējuse daudz gadu — apkārtējie kaimiņi to godam apkopuši. Beidzot noārdījuši to malkai. Tagad no viņas ne vēsts.

64,    4b

Kurzemē pie Vangažu muižas, divi jūdzes no Aizputes, uzgājuši vienā kalnā vecu mūru un pagrabu atliekas. Teika stāsta, ka šīs atliekas esot no kādas baznīcas, varbūt arī klostera. un ka šo ēku varējuši pat uz 6 — 7 jūdžu attālās jūras saredzēt Alšvangas mežam pāri. Bet caur to pulkiem kuģiem nācies uz sēklu uzskriet un tādēļ vienu dienu no jūras atnākuši kareivji — nopostījuši ēku.

«

Sasmakas baznīca

(Valdemārs 1844. g. uzr., iekš “Inland”;

64, 5 skat. Dr. Fr. Bienemann “Livl. Sagenbuch”; A. /.. P. kr.)

Kurzemē, Sasmakas muižas īpašnieks reiz medībās ar divi pavadoņiem apmaldījies. Ilgi velti izmēģinājies ceļu atrast uz mājām. Tad nosolījies tai vietā, kur savu muižu atkal ieraudzīšot, baznīcu celt. Beidzot sasniedzis mežā apaugušu pakalnu, kur zirgs nometies ceļos, nekustēdamies ne no vietas. Lūkojies apkārt — ieraudzījis pakrēslā muižu itin tuvu. Prieka pilns iedūris zobenu zemē, lai iezīmētu to vietu. Zirgs tad piecēlies —jājis uz mājām. Drīzi pēc tam licis mežu nocirst un taī vietā baznīcu celt. Vēlāk tur nometušies ļaudis, un lā izcēlies miests.

Biksēres senā baznīca

64. 6 (Biksērē Dāvids uzr., RLB ZK III R. kr.)

Biksēres muiža atrodas uz pašas kalna malas. No Biksēres uz Lubānu iedams, tu neredzi vairs neviena kalna — viss ir līdzens. Kādas četras verstis no Biksēru muižas uz rīta pusi ir māja, ko par Pagrabiešiem sauc un — kā man kāds vecītis stāstīja — tur esot senlaikos bijusi muiža un baznīca; tai baznīcai bijusi apkārt sēta. Baznīcai nebijis zvana, bet tai sētai bijuši vara vārti, kas atverot tik dikti skanējuši, ka varējuši divi jūdzes tālu dzirdēt.

6.  virkne. 65. Teikas, kas stāsta par pilskalniem, elkus kalniem, ziedojamām vietām.

Talsu Elkus (jeb Suktura) kalns

65,  la (Talsos Naudīšnieks uzr., 1886. g. Balsī 44. n.;A. L. P. kr.)

Talsu Sudmalu kalnā agrāk bijusi bruņenieku pils. No aptuvuma kalniem vienu sauc par Līkus jeb Suktura kalnu. Elkus kalns bijis zemes senčiem ziedokļa vieta un tālab svēts. Stāstītāja vectēva māte Elkus kalnā rakuse vēdera zāles — saknes, kas derējušas pret vēdera saraustījumu.

(Pastendes Dravnieku saimnieks

65,   1b Kristaps Rasmanis slāsi., A. L. P. uzr., J896. g.)

Elkus kalns ir starp Jūku un Sukturu mājām. Kalnā senāk bijušo baznīca. Kāda baznīca? — to viņš nezinot. Stāsta arī, ka vccs pamats esot reiz atrasts šai kalnā. Arī Sudmaļa kalnā piecdesmit sešus gadus atpakaļ, kad Talsu pilsētiņām vējenes cēluši, uzrakuši vecu pamatu — stieģeļu. No šiem stieģeļiem jaunceļamām vējenēm ierakuši pamatu. Talsu Pilskalnā (Dr. A. Bielensteins uzr. 1866.) senāk bijis caurums. Ielaiduši pīli — tā iznākuse Talsu ezerā ārā.

Ēdoles Stumbru jeb dievekles altāra kalns

65,  2 (Ēdolē Skābais uzr., 1888. g. Balsī 21. num.; A. L. P. kr.)

Aiz ezera, pretim vecai, kokiem apēnotai Ēdoles pilij, ieslīpi paceļas arvienu augstāki, augstāki priedēm apaudzis kalns: Stumbru kalns. Nomalē, pilij iepretim ir ierīkoti tā sauktie Vācu kapi. Cik no veciem ļaudīm varēju saklaušināt, tad kalna stāvā malā vecos laikos bijis dievekles altāris, kur priesteri ziedojuši. Pēc tam altāris ierakts kalnā, kur tas kādreiz atrasts — kalna malu rokot. Kur viņš tad palicis, to neviens neatminoties.

Daži atkal teic, ka dzimts laikos Stumbru kalns sanests kungiem par štāti. Vietu, kur apsēm apdēstītais ceļš nogriežas no lielceļa uz Zaļo kapsētu (Ēdoles muižas īpašnieka kapi), sauc par Kāķa vārtiem. Ļaudis stāsta, ka senos laikos te karātavas bijušas, kur dažs labs neģēlīgs darbs pastrādāts. Daži esot dzirdējuši še nesaprotamas vaidu skaņas.

Visagala pilskalns

65, 3 (Mcirānos Strautmalietis uzr., 1887. g. Balsī 24. n.; A. L. P. kr.)

No tagadējās Meirānu muižas kādas četras verstis tālu, Aiviekstes tuvumā ir liepām apaudzis pilskalniņš. Tur agrāk bijusi liela, lepna, stipra pils. Pilī dzīvojuši zemes visaugstākie tiesneši. Visām sūdzībām še devuši gala spriedumu; tāpēc arī pili iesaukuši par Visagalu. Ciemu pie pilskalna vēl tagad sauc par Visagala ciemu.

Rubenes pilskalns

65,  4 (Rubenē Birzmalietis uzr., 1887. g. Balsī 18. n.; A. L. P. kr.)

Kādas trīspadsmit verstis no Cēsīm, it tuvu pie pašas Rubenes, uz dienvidiem ir tā sauktais Pilskalns. Kalnā redz milzīgus celmus, kas sākuši tikko

satrūdēt. Kalnam pašā virsgalā ap pūrvietu liels līdzenums un krietna bedre. Bedri esot kāds profesors licis izrakt izpētījamiem nolūkiem. Daži turpretim domā, ka še savā laikā tikai kareivji — lielgabalnieki, sapieri — mēģinājušies. Citi saka, ka še bijis nodomāts pilsētu dibināt; bet nezin kāda iemesla dēļ dibinātāji šo vietu atmetuši un jauno pilsētu — Cēsis — nodibinājuši tur, kur tagad vēl Cēsis.

Kroņa Altenes pilskalns (Kokneses tuvumā)

65, 5 (Dr. A. Bielensteins uzr., iekš Magazin X'IVB.)

Šo pilskalnu ar sakritušajiem mūriem latvieši dēvē par Zvēru pili jeb Zvēru dārzu. Zvēru labad šie mūri esot celti, ne cilvēku labad. Tās divi mūru puses (kas tagad trūkst), arī esot gan mēģinājuši celt, bet nekad neizdevies uzcelt.

Mārciena pilskalns

65,    6 (Mārcienā V-tis uzr.. Balsī 1887. g. 37. n.; A. L. !' kr.)

Ļaužu mute vēsta, ka Aronas kroga apkārtnē reiz stāvējuši zaldātu pulki nometnē. Viss apgabals (versti uz visiem četriem stūriem) vareni līdzens kalnu, gravu starpā. Turpat atrodas arī kalniņš, ko sauc par Pilskalnu. Tas paceļas gluži apaļš diezgan augstu gaisā stāvi jo stāvi, izlikdamies, it kā cilvēku rokām taisīts. Šejienes sirmgalvji teic, ka zaldāti kalniņu cepurēm sanesuši.

Kandavas pilskalns

65,  7 (Kandavā (..), 1891. g. Balsī 30. n.; A. L. P. kr.)

Kandavas Pilskalnā vēl nedaudz mūru atliekas. Mūri, kā redzams, bijuši aplam biezi. Stāsta, ka pils tad nopostīta, kad Kandavas miestiņš dibināts. Turpat Pilskalna malā ir tā saucamais tuktūzis (stāva mūra ēķele). Tuktūzis vecos laikos bijis par cietuma namu. Noziedzniekus tur ielaiduši pa lodziņiem, lai nevarētu nekad aizmukt. Logi augšgalā vēl tagad redzami.

Birutas pilskalns pie Palangas

(Dr. A. Bielensteins uzr. 23. maijā 1866. g.

65,   8 pēc Rianskas stāstījuma, iekš Magazin XIV B.)

Teika par Birutas pilskalnu stāsta, ka Žemaitiešu (Leišu) dižkuningaistis Ķeistuts, Jagaiļa tēva brālis, ielūkojis vienu Palangas zvejnieka

meitu — Birutu, apņēmis to par sievu un tad te šinī pilskalnā uzcēlis pili, kur valdīdams mitis.

Latvijas pilskalni vispārībā

65,  9 (Fr. Brīvzemnieks uzr.. savā “CčopHHKb”)

Baltijā, it īpaši Latvijas daļā, ir diezgan bieži sastopami pilskalni. Šādi pilskalni līdz šim jau vairāk nekā trīssimttrīsdesmit atrasti. Pilskalni ir brangi ieaugstas vietas — pa daļai no dabas, pa daļai cilvēku rokām nostiprinātas. Viņi devuši vecos laikos apkārtnes iedzīvotājiem patversmi pret ienaidnieku uzbrukumiem. Pierādīts arī, ka šo pilskalnu tuvumā ziedots un ka šādu ziedojamo vietu (jeb pagānu svētnīcu) tuvumā (jeb arī taisni uz viņiem) burtniekiem (priesteriem) latviešu leišu Pērkona kulta laikmetā esot bijušas dzīvojamās vietas. Iepretim šiem Baltijas pirmatnes iedzīvotāju pilskalniem, vācu ienācēji, iekarotāji mēdza savas bruņinieku pilis celt, kuru atliekas vēl šodien diezgan daudz.

Par pilskalniem latviešu tauta stāsta katrā novadā teikas visvisādās variācijās: kā tur vecos laikos bijuse senču pils jeb veca baznīca — tad burvis, nelabais, esot nogremdējis pili (baznīcu) zemes apakšā. Desmit gadu atpakaļ vēl esot redzējuši savām acīm caurumu, skursteņa caurumu gremdētai pilij. Zēni metuši vēl pa caurumu akmeņus, tie, dibina krizdami, sacēluši dobjus dimdējumus. Nolaiduši arī reizi cilvēku apakšzemes pilī, bet, kamēr atvilkuši atpakaļ — nolaistais bijis palicis mēms. Savā reizē arī pīli (zosi) nolaiduši — tā izpeldējusi tuvējā dīķī, ezerā pa apakšu ārā. Pa šiem grimušo piļu caurumiem nākot pusdienām, novakariem, pusnaktīm mazas, sārkanas jaunaviņas ārā: svētās meitas. Bet šīs nogrimušās Latvju pilis — kā ļaudis domā — atkal reiz pacelšoties zemes virsū, ja kādreiz gadīšoties īstais cilvēks, kas uzminēs pilij vārdu, atraisīdams to no apbūruma.

7.  virkne. 66. Teikas, kas st āsta par kalniem un radzēm

Vērenes Kapara kalns

66,   / (Grīvā J. Liepsala uzr., RLB ZK R. kr.)

No Vērenes uz rīta pusi atrodas kalns uz paša Ogres upes krasta. Kalns nav necik augstāks par Ogres līci — īsti no rīta puses tas ir ļoti slīps, tikai pret vakara pusi tas paceļas dažas pēdas augstāki par Ogres līci. Vecie stāsta, ka uz šā Kapara kalna viņos laikos zviedru ķēniņš sirdīgi esot kāvies ar saviem ienaidniekiem. Reiz muižas pārvaldnieks ar divi rīdziniekiem esol gājis šo kalnu pārmeklēt, bet neesot vairs atnācis atpakaļ.

Gārseniešu Milzu kalniņš

66,2                                     (Gārsenieios, Ilūkstes apr., Zvaigžņu Andžs uzr., 1885. g. Balsī)

Gārseniešu Šlābju sādžas daļā kalniņš atrodas— Milzu kalniņš. Nesen atpakaļ minēto Milzu kalniņu uzarot, atrastas daudz un dažādas veclaiku lietas: cirvji, veseri, pakavi, rotas, ļoti lieli gredzeni, saktes, naigi lielas bruņu cepures ar visiem galvas kausiem. (Arī Vecmuižas tiesā tādi līdzīgi kalniņi esot bijuši.) Še arī akas, pagrabi bijuši — tie vēlāk piepildīti. Bijuši arī daudz brūnu, melnu akmeņu dažādā lielumā; daži no šiem akmeņiem kā piķis deguši. Uz akmeņiem nereti iecirsti burti.

Aizkraukles Krustu kalniņš

66,    3 (Aizkrauklē K. Ezeriņš uzr., 1870. g. Balsī; A. L. I’ kr.)

Kādas pāra verstis no Aizkraukles vecās pils uz augšu atrodas Daugavas krastā Aizkraukles muiža. Starp pili un muižu ir liels līdzenums. Šam līdzenumam vidū ir liels paaugstinājums: Krustu kalniņš. Še esot bijuši veci bruņinieku kapi un tādēļ, ka bruņinieki, kristīgi ļaudis būdami, likuši saviem kapiem krustus, tad no tam kalniņš dabūjis vārdu: Krustu kalniņš. Tagad muižas labības šķūnis tur uzcelts. Šo labības šķūni māņticīgi ļaudis ieskata par lielu biedēkļu mājokli, lāļāki uz augšu, verstis sešas no vecās pils abi Daugavas krasti tā Vidzemes, kā Kurzemes malā saiet līdz pašam ūdens līmenim. Šie krasti ir kokiem apauguši un mazi kājceliņi noved pie pašas Daugavas. Šos celiņus nosauc par. Asins celiņiem. Še reiz kauja bijuse — tāda, ka pa minētiem celiņiem asinis strāvām plūdušas, no kam celiņi dabūjuši šo nosaukumu.

Staburags

66,  4a (Koknesē Vara balss uzr., 1882. g. Balsī 45. n.; A. L. P. kr)

Priekš vairāk simtu gadiem Kokneses pilī jauns, dižens bruņinieks dzīvojis. Tas bijis iemīlējis jaunavu no Stabu muižas pils. Abi satikušies bieži nakts tumsā Daugavas krastā, baudīdami nevainīgus mīlestības priekus. Bet te it piepeži nelaime uzbrukusi: Kokneses pils jauno valdinieku kādu vakaru ienaidnieki nonāvējuši. Viņa mīļākā velti gaidījusi šo atnākam — neaprakstāmas bailes pārņēmušas jaunekles krūtis — viņa paredzējusi briesmas.

Rītā, kad nelaimes vēsts atnākusi, jaunekle sirds sāpēs iegāzusies Daugavā. Bet krizdama viņa pārvērtusies radzē, sūtīdama neskaitāmas asaras pakaļ savam mīļākam. Šī mūžīgi raudātāja radze ir Staburadze jeb Staburags.

66,    4b (Uzr. Dr. Fr. Bienemann “Livl. Sagenbuch”; A. L. P. kr.)

Viens Kokneses bruņenieks reiz iemīlējis Stabas pils jaunavu. Bet, kad viņu apmeklēt braucis, ienaidnieks dzinies pakaļ un Staburaga krastā nositis. Tad līgava pārvērtusies par radzi un raud vēl šodien uz mīļākā kapa.

66, 4c (Uzr. Dr. Fr. Bienemann “Livl. Sagenbuch"; A. L. P. kr.)

Reiz vecos laikos jauneklis braucis ar laivu Daugavā zvejot. Viņa līgava palikuse krasta malā. Te piepeži sacēlušies lieli viļņi, laiva apgāzusies un brūtgāns noslīcis. Nabaga līgava tad raudājuse dienām, naktīm, lūgdama Daugavai, lai jele dzelme mīļāko atdotu. Meita — raudātāja beidzot pārvērtusies par radzi — Staburadzi.

Umurgas Smirdas kalns

66,5 (Umurgā Upmalielis uzr., 1887. g. Balsī 18. n.; A. L. P. kr.)

No Umurgas baznīcas uz Limbažiem braucot, ceļš ved pāri pār mazu urdziņu uz Smirda jeb Smeldera kalnu. Tālāku ir pļavas ar daudz, avotiem, kuros kunceles (vēdzeles) dzīvo. Tur agrāki esot bijis ezers — tas ar laiku aizaudzis. Pavasaros esot tur ūdeņi sakrājušies un — nevarēdami lāgā aiztecēt — sākuši smirdēt. Tādēļ to kalnu, lūk, iesaukuši par Smirdas kalnu.

Alūksnes Tempļa kalns

66,  6 (Alūksnē Ganimeds uzr., 1887. g. Balsī 26. n.;A. L. P. kr.)

Alūksnes Tempļa kalnu kafa laikos kara vīri esot sanesuši ar cepurēm, lai labāki varētu pili apšaudīt, kas ezerā bijusi celta. Tagad no pils tikai drupas.

Alojas Soģu kalniņš

66,  7 (Alojā Kln. uzr., 1887. g. Balsī 39. n.; A. L. P kr.)

Kad no Alojas baznīcas iet uz Urgu, tad pa labi roki ceļmalā (labu versti no Alojas) ir Soģu kalniņš. Ļaudis stāsta, ka senos spaidu laikos Soģu kalniņā ļaundari sodīti. Garāmgājējiem pie Soģu kalniņa rādoties spoki.

66, 8 (Blīdenē Z. Vaivariņš itzr., 1891. g. Balsī 25. n.; A. L. P. kr.)

Netāļu no Blīdenes muižas, starp muižas laukiem un mežu atrodas apaļš kalniņš — Kārtavu kalns. Dzimts laikos še pakārti noziedznieki. Par Kārtavu kalnu šāda teika: Sirmā senatnē Blīdenē valdīja bārga kundze. Viņas acīs ir vismazākais noziegums žēlastību neatradis. Reiz kādai ciema jaunavai piedzimis bērns. Šādi atgadījumi senatnē bijuši reti, tādēļ tos ieskatīja par vislielākiem noziegumiem, kādi vien var būt pasaulē. Lielmāte likuse meitu tūliņ novest uz Kārtavu kalnu — galvu nocirst. Meita dziedādama: “Kungs, es uz. tevi paļaujos!” nolikusi galvu uz bluķi — bende nocirtis. Bet tavu brīnumu! nocirstā galva arvienu lēkuse lielmātei virsū, tā ka ir izmukt nevarējuse. Lielmāte paģībuse — iekriluse lielā slimībā. No slimības izveseļojusies, lielmāte vēl ilgi dzīvojuse un bijuse saviem apakšniekiem tik laba, ka nevienam vairs nevajadzējis bīties.

Kangaru kalni

66,    10 (Cesvainē J. Karps uzr., JLB RN IVR. kr.)

Kangaru kalni tā samesti, kā zirga mugura: brauci nu pa zirga muguru! Abpus kalnam bezdibeņa purvi, kuros dzīvojuši laupītāji. Tie aplaupījuši katru ceļa vīru, kas iedrošinājies viens pats braukt pār kalniem pat dienas laikā. Burlaku bijis pilns purvs un mežs. Viņi —velna skruķi — ietaisījuši zem kalna sev alas, kur paši piemituši un nolaupītās mantas slēpuši, kamēr uz Rīgu neaizsūtītas. Alu durvis bijušas neredzamas: velēniem aizkrautas, žagariem virsū — tā ka tikai viens vien varējis ielīst. Bet, kad mantas bijušas jāglabā, tad laupītāji attaisījuši pagraba durvis vaļā, kamēr mantu sakrāvuši visu iekšā, pēc tam atkal aiztaisījuši ieeju, ka ne pazīt, ne atrast.

Naktīs, kad gribējuši laupīt, tad vilkuši pār kalna ceļu šņori pāri, piesiedami vienu galu alas istabiņā pie zvaniņa, otru galu piestiprinājuši otrpus kalna. Kad nu braucējs tumsā braucis šņorei pāri, tad razbainieku pulkstentiņš skanējis alā. Ja nu zvaniņš pulka reižu notinkšķējis, tad burlaki zinājuši, ka pulks ceļa vīru un negājuši laupīt, bet, ja viens jeb divi pārbraukuši, tad bijuši no alas laukā — aplaupījuši. Ja pretī turējies — nosituši jeb purvā iegrūduši, ja lūdzies, palaiduši vaļā, pieteikdami, lai tikai aši brauc projām. Ja bagātu Rīgas kupču noķēruši, tad ierāvuši alā un tik ilgi tirdījuši, kamēr apsolījies par razbainiekiem nekā neteikt un par zīmi, ka savu vārdu turēs, tik un tik tūkstošu nolikt taī un taī meža stūrī pie tā un tā akmeņa jeb koka dobuma.

Dažu nabaga vecīti razbainieki neaizskāruši — vēl palīdzējuši viņam pārrāpties Kangariem. Kad alas zem Kangariem izmeklējuši, tad gan redzējuši,

cik lur mantas sakrātas: zobenu, pistoļu, šķēpu vezumiem karājušies gar sienām, naudas lādes, kastes sudraba, zelta lietām vezumiem veduši uz Rīgas rāti projām; pašā tumšajā kambari bijušas cilvēku galvas sakrautas, pēc izskata gan žīdu, gan krustītu, gan poļu, gan kungu galvas.

Stukmaņu zemes uzmetumi

66,  11 (Stukmaņos Censonis uzr., 1893. g. lialsī 37. n.; A. L. P. kr.)

Ceļā no Stukmaņu dzelzceļa piestātnes uz Gostiņiem ejot redzami lieli zemes uzmetumi (vaļņi) netālu no Skanstnieku mājām, Aiviekstes ietekas galā. .Šos vaļņus zviedri uzmetuši. Taisni pretim, Kurzemē, atrodas mazāki vaļņi, kurus poļi taisījuši. Tad vēl pieminami Mēra un Kapu kalniņi, netālu no piestātnes, pie Peļņu un Salmiņu mājām. Vienā no šiem — kā man kāds vecītis teica — esot rakdams atradis akmeņa cirvi, dažādas veclaiku lietas, savādu naudu. Tad vēl še daudz vietās ir tādi kapu kalniņi, kapa kupicas, miroņu gubas.

Piezīme: (Edg. B. uzr.. Balt. Vest. 1901. Nr. 2/6.)

Leišu teikās par uzmetumiem gluži tāpat stāsta. Kauņas guberņā, Ponevježas apriņķī, Maldošanos pagastā, pie Užuboļa sādžas ir kādu versti garš “Pakalnis”, no ziemeļiem uz dienvidiem. Tautā stāsta, ka lur esot bijis krusta nesēju (bruņenieku) apcietinājums. Un vēl citi stāsti ziņo, ka zemi te sanesuši un sabēruši ar bruņu cepurēm.

8.  virkne. 67. Teikas, kas st āsta par kapiem kalsnavas Kapu tīrums

67,  1 (Kalsnavā Brītiņš uzr., 1894. g. Balsī 46. n.: A. L. P. kr.)

Lielceļa malā no Cesvaines uz Koknesi, netālu no Savides upītes aug dižens ozols. Viņam visapkārt tīrums. Šis tīrums bijis ar kapu veidīgiem paaugstinājumiem. Virs kapiem atradušies daudz akmeņu, gan krustīm, gan riņķī salikti. Daudziem akmeņiem bijušas iekaltas dažādas zīmes.

%

Vec-Laicenes kara kapi

67,    2 (Opekalnā L. F. itzi:, 1891. g. Balsī 29. ik; A. L. P. kr.)

Vec-Laicenes daļā ir kalniņš ar līdzenu virsotni. Kad ar kāju stipri piesit, tad kalniņš dobji dun. Stāsta, ka Ziemeļa kapi laikā šaī kalniņā miroņi esot sakrauti un tad ar zemi apbērti. Gan še atraduši lodes, salauztus zobenus dažreiz pašā virsū. Daži atkal stāsta, ka taī vietā dievnams bijis.

Sērpils valdinieka kaps

67,  3 (Sērpilī Censonis uzr., 1893. g. Balsī 28. n.; A. 1.. P. kr.)

Tur, kur Daugava glaužas gar Sēlpils cietajiem klinšu krastiem, necik tāļu no Spietiņu mājām jaukā krastmalā paceļas kails baltu smilšu kalniņš, aprobežots no Daugavas, no mazas upītes un no ezeriņa. Par šo kalniņu teika stāsta: sen, sen sirmajā senatnē par Sēlpili valdījis varens valdinieks, kam bijušo ļoti skaista meita. Gadījies, ka daiļo valdinieka meitu kāds Sēliešu jauneklis iemīlējis un meita arī viņu. Kad to valdinieks dabūjis dzirdēt, tad aiz dusmām licis jaunekli nonāvēt. Bet meita žēlabās likusi šajā kalniņā lielu kapu izrakt, saliki tur savu milzum lielo bagātību iekšā, iekāpusi ari pati un likusies sevi dzīvu apbērt. Šajā kalniņā atrod lielā daudzumā pērļu, senlaiku ieroču, zelta, sudraba lietu ari.

Opekalna Palpīru kapi

67,  4 (Opekalnā L. F. uzr., 1891. g. Balsī 29. n.; A. L. P. kr.)

No Opekalna baznīcas pret ziemeļiem, R. māju robežās, atrodas Palpīru ezers. Ezeram rīta un vakara pusē ir kapi no krievu, zviedru kapi laikiem, kad Vidzemi pievienoja Krievijai. Kapi rīta pusē esot krievu, vakara pusē — zviedru. Krievu kapos mantas meklētāji izrakņājuši bedres; naudas gan neviens neesot atradis, bet veclaiku cirvjus, gredzenus. Arī zviedru kapi izrakņāti, jo teiksmo, ka tur pagrabs ar naudu, ar kara ieročiem, tomēr līdz šam nevienam nava laimējies lielu mantu atrast.

Mūrumuižas kapu kalniņi

67,  5 (Mūrmuižā Gāršmalietis uzr.; 1892. Balsī 13. n.; A. L. P. kr.)

Še ir Viļņa kapi, Babu kapi un Kapu kalniņi. Par Kapu kalniņiem stāsta, ka tur kara laikos kareivjus aprakuši. Kartupeļu bedres rakdami, atraduši vairāk cilvēku ģinteņu.

67, 6 (Dzērbenē Zl. Jānis ttzr., Balsī 1892. g. 25. n.; A. L. P kr.)

Dzērbenes veeie kapi ir ļoti veci, jo tur pēc ļaužu stāstiem cilvēku ginteņus atraduši piecām kārtām (kapus rakdami). Šie kapi zviedru laikos esot iesvētīti.

9.  virkne. 68. Teikas, kas stāsta par upēm un ezeriem

Teikas par up ēm, ezeriem vispārībā

68, I (Fr. Brīvzemnieks uzr. savā “C6opnnKh”)

Teikas par Dieva mestiem ezeriem latviešiem ļoti daudz pazīstamas — gandrīz par katru ezeriņu stāsta savu teiku. Mēdz arī rādīt tādas zemas vietas. kur senāk esot ezeri bijuši, bet tad aizgājuši projām (Dieva nolaisti ezeri A. L. P.). Pa zemes apakšu tekot — kā ļaudis teiksmo — upes, savienodamas diezgan atstatus ezerus vienu ar otru (arī Džūkstē un Kroņa Talsiniekos tā teiksmo A. L. P. ). To pierādot tas. ka zivis, kas vienā ezerā bijušas, nereti ieronoties otrā ezerā.

Tā, piemēram, viens kungs reiz makšķerējis ar sudraba jeb zelta makšķeri, kuļā bijis iegrebināts viņa vārds. liet prāva zivs norāvuse šo makšķeri. Pēc tam zvejnieki šo pašu zivi ar visu makšķeri izzvejojuši citā ezerā. Esot arī bijuši atgadījumi. ka, aku rakdami, ierakušies līdz apakšzemes upei. Tādās upēs zivis lai bijušas, nākdamas uz augšu tīru gaisu ieelpot. Dažos ezeros gan esol pulka zivju, bet tur vajagot izmanīties zvejot, ka neviens neredz. Tiklīdz kāds ieraugot, tad Ūdens māte zivis vairs nedodot. Ja divi — katrs savrup — eimot zvejot, tad tam. kas pirmais uz ezeru nogājis, laimējoties labāki. Ūdens māte arī to neieredzot, ka pie Dieva laistiem ezeriem kādreiz viens pats guļot. Tādu tūliņ aiz kājām velkot ezerā. Divati varot gulēt, tad nekas nekaišot.

Kraukļa upīte

68,  2 (Aizkrauklē K. Ezeriņš uzr., 1879. g. Balsī; A. L. P. kr.)

Kādu ceturksni verstes no Aizkraukles pils atliekām, pašā Daugavas krasta galā, kuplos bērzos atrodas vienkārša luterticīgo baznīca, kas ar savu ne visai garo torni noskatās uz Daugavu jau divsimts gadus. Gandrīzi pusotras verstis lejup no baznīcas, arī pašā krasta malā ir glīti apkopta mācītāja

muiža, kurai pa kreisi nelielā Kraukļa upīte tek iegāzdamās Daugavā. Par šo upīti sekoša teika: agrākus laikus Aizkraukles un Skrīveres muižas piederējušas vienam kungam. (Arī barons fon Soultcs valdījis ^grāk par šām abām muižām.) Iā pagasta daļa (tagadējie skrīverieši), kas Kraukļa upītei lejas pusē (labajā pusē) dzīvojuši, saukuši tos, kas dzīvojuši augšpusē (kreisajā) par aizkraukliešiem, tāpēc ka tie dzīvojuši aiz Kraukļa upītes. No tā laika muižai Aizkraukle vārdā. Skrīveru muižā dzīvojis kādu laiku bruņinieku skrīvers vārdā Remers (Rцmers). Tāpēc vācieši saukuši šo muižu par Rcmera muižu (Rцmershof'), turpretim latvieši, nevarēdami lāgā izrunāt šādu nosaukumu — saukuši viņu par Skrīvera muižu.

Cīravas Stulbīšu tilts

68,  3 (Dzērvē uzr., Brīvzemnieka kr.)

dravniekos ir tilts, ko par Stulbīšu tiltu dēvē. Šis vārds cēlies no zviedru laikiem. Kad zviedru kara vīri gribēja pār šo tiltiņu pāri likt, tad spāres tiem tādā neskaitamā pulkā pretim devās, ka nevarēja vairs tiltam pāriet, — spāres bija izkodušas acis, stulbi tie bija palikuši. No tā laika tiltu dēvē par Stulbīšu tiltu. (Dzērveniekos ir tilts, ko par Zviedru tiltu sauc.)

Burtnieka ezera robežu stabs

(Pabsts iekš “Bunte Bilder II — 30" uzr.,

68, 4 skat. Dr. Fr. Bienemann “Livl. Sagenbuch"; A. L. P. kr.)

Paša Burtnieka ezera vidū esot stabs ar zelta jeb apzeltītu vaiņagu. To tur iemējuši, lai ezeru divi vienādās daļās dalītu; tomēr ieraudzīt stabu katram gan nelaimējoties.

Trīspadsmitā gadu simtenī Koskula ģimenei piederēja abas ezera malas, bet četrpadsmitā gadu simtenī ķildai izceļoties nolīga tā, ka vienam brālim paliek Salaces krasts, kur Ostrominskiem cilts piederemi, un otram — atkal Burtnieka apgabals. Otrs brālis tad, robežu apzīmēdams, iemējis ezerā ozola pāli dzelzs stīpām un pārmainījis savu vārdu par “fon der Fahlen ”.

Pavārēnu akmeņu renne

68,   5 (Bauskeniekos J. R. Ķezbers uzr., JLB RNIV R. kr.)

Pa ceļu no Šēnbergas uz Vec-Saules baznīcu gāja Krists Zikers, VecSaules pagasta amatnieks — plecīgs puisis un Dumbrjāņu Krišus, Bangrožu Mukraju saimnieks — sīks augumā. Iesākumā viņi ne vārdiņa nerunāja, bet drīzi sāka vārdiem cirsties un nebija vēl galā, kad pienāca pie Akmeņu rennes starp Desu krogu un Pavārēniem, kur ceļš viņiem šķīrās. Abi apstājās, lai strīdiņu nobeigtu; bet kas nu! strīdiņš palika jo sīvāks un Zikers, dusmām pārņemts, grūda Dumbrjāni strautā, iesaukdamies: “Kaut tu, sātana ģīmi, par baltu aunu paliktu!” Atpakaļ neatskatījies, viņš gāja tāļāk. No tā laika pie rennes naktīs parādījies balts auns, kurš tik gājējiem, tik braucējiem pretī stājies — citu pat nāvīgi sabaidījis. Tomēr tagad lāstam spēks zudis. No tā laika, kad Dumbrjānis, mēms būdams, Bauskas slimnīcā gulēja — baltais auns vairs nevienam nav parādījies, bet ļaudis vēl šo baltu dienu min balto aunu pie Pavārēnu akmeņu rennes.

Ventas upe līdz Piltenei

68,  6 (Piltenē Naudīinieks uzr., 1888. g. Balsī 39. n.;A. L. P. kr.)

Vecos laikos kuģi braukājuši no Ventspils līdz Piltenei pa Ventu, jo tad Venta bijuse dziļa, un pie Piltenes pils bijuse osta. Veci vīri vēl sakās redzējuši ozolu pāļus pretim pilij upē sadzītus: jo Piltenes osta bijuse ozolu pāļiem izbūvēta.

10. virkne. 69. Teikas, kas st āsta par avotiem, purviem, akačiem

Raudu upes avoti

69,  I (A. Zvaigzne uzr., 1894. g. Balsī, 35. n.; A. L. P. kr.)

Jumpravas kalns atronas īlenēnu māju daļā necik tālu no Rimšānu mājām. Jumpravas kalns pa lielākai daļai no purvainas vietas ieslēgts. Viņš ir četrsimt pēdu augstumā. Sensenajos laikos uz šā kalna stāvējis altārs (ziedoklis), pie altāra mituse smuidra, pajauna sieviete, kurinādama vienmēr uguni. Kādu dienu sveši ļaudis viņu aizvīluši projām. Pēc gan atbēgusi atpakaļ. bet nekā neatradusi: altārs bijis nopostīts, uguns izdzēsta. Par to jaunava sākusi gauži, gauži raudāt. No viņas asarām izcēlušies kalnā akači — avoti, dēvētās Raudu upes.

Akači Seccs Tīrā purvā

69,    2 (Bārbelē P. Lejmanis uzr. 17. okt. 1878. g., Brīvzemnieka kr.)

Šis, tā nosauktais Tīrais purvs, atrodas Seces mežā un ir včrstes septiņas garš — vietām trīs verstis platumā. Tīrā purvā ir divi bezdibeņi: akači. Par šiem akačiem stāsta: senlaikos nāca mastri uz Kurzemi to uzvārēt. Viņi nāca pa gaisu, divos gaisa kuģos līdz ņemdami lielu, lielu kara spēku. Šie gaisa kuģi pie Tīrā purva apkusa — nokrita zemē. Bet krizdami tie iesita purva zemē dziļas, dziļas dobes: šitos akačus. Kara spēks nesadragāts laimīgi izrāpās ātrumā iio kuģiem, bet tad arī tūliņ dobēs sakrājās ūdens, kuģus apsegdams.

Mūsu tēvu tēvi lielījās vēl šo kuģu mastus redzējuši un šo teiku stāstīdami mānīja mūs: “Ejiet uz Tīro purvu, uz akačiem — redzēsiet mastu galus virs ūdeņa…” Tad nu šie kapi vīri, laimīgi no nokritušiem kuģiem izglābdamies, salasījās purva malā, pārtaisīja pār grāvi akmeņa tiltiņu (šo tiltiņu vēl tagad sauc par Akmeņu tiltiņu) un, pa meža teku iedami (šo teku vēl tagad par Mastra teku sauc), izgāja uz lielceļu. Uz lielceļa tie sastapa ubagu, draudēdami tam ar nāvi, ja no šā meža neizvedīšot. Ubags izveda kara spēku no meža, bet tur svešinieki ieraudzīja mūsēju kara spēku pretim nākam un tādēļ dusmās ubagu uzveda uz vienu kalniņu (to kalniņu vēl tagad par Ubaga kalniņu dēvē) un nokāva. Nu izcēlās abiem kara spēkiem cīniņš, bet mastrus apkāva līdz beidzamam vīram. Tas ir noticis kādu ceturkšņa versti no Gāršnieku mājām. Kritušos kara vīrus apraka piecās dobēs, kuras par kapčām dēvē un kas vēl tagad itin skaidri saredzami.

Bērzones Gaiļa purvs

69, 3 (Bērzonē V. Strautiņš uzr., Baltijas Vēstnesī 1893. g. 46. n.)

Pie Bērzones Galvēnu Spridzēniem ir liels purvs: Gaiļa purvs. Par šo purvu ļaužu mutē šāda teika: zviedru krievu kapi te sīva kauja notikusi, tā kā asiņu upe jau tecējusi… Te neviļus gailis iet un asinīs noslīkst. Iādēļ ļaudis to iesaukuši par Gaiļa purvu.

Ezera purvs pie Gatartiešu Mīlakšu ciema

69,  4 (Gatartiešu Mīlakšos Juris Upītis uzr.. RLB ZK R. kr.)

Ezera purvs atronas no Mīlakšu ciema pilnīgu versti uz ziemeļiem — aiz Paunu jeb Nāves dūksts. Reiz vecos laikos Mīlakšu iemītnieki paglābušies šinī purvā no kara briesmām. Kad jau dzirdējuši, ka karš nāk un ir turpat tuvumā, tad Mīlakšu ciema senči bijuši modrīgi, — nolikuši sargu pirts jumtā. Bijis sestdienas vakars, patlaban pirtī pērušies, te karš nācis un nu visi mukuši pa kaklu, pa galvu uz Ezera purvu. (Ezera purvs ir duknis, sūnains — vidū mazs ezeriņš, kas patlaban taisās aizaugt.) Kad visi ļaudis bija samukuši tur purvā, tad viens burvis nācis palīgā, atsargādams ar savu burvību, spēku viens pats Ezera purvu, ka neviens kapa vīrs nespējis tur ietikt: karš gājis purvam apkārt —zirgu pakavi vien šļakstējuši, zobiņi šķindējuši, bet Mīlakšu iemītnieki patvērumā izglābušies sveiki, veseli. Kad kapi vīri Kapiņu kalnā sagājuši, tad liela daļa paši sevi apkāvušies: tā burvis viņus nobūris.

Ķentes purvi

69,  5 (Sprēstiņā Ziediņš uzr., D. L. etn. p. 1894)

Par tiem purviem, kas pie Ķentes kalniem atrodas, stāsta, ka te agrāki esot jūpi bijuse. Senāki purvā vēl bijis redzams kuģa masts, bet tagad viņa vairs nav. Arī sāli še esot agrāki uzgājuši. (Teika stāsta, ka arī Gaisina kalna iekšienē atronoties sāls.) Ķentes purvā atrodas divi iegareni kalniņi — šie esot divi nogrimuši kuģi.

11. virkne. Teikas, kas stasta par akme ņiem Ķieģeļu krusta akmenis

70.  I (Ķieģeļos Bērziņu Eduards uzr., 1891. g. Balsī 43. n.;A. /,. P. kr.)

Ķieģeļu pagasta Šiliņu mājas ceļa malā atrodas mazievērojamas bedres malā nosirmojis — vairāk krustiem, zirgu pakaviem apzīmēts — akmenis, tā sauktais Krusta akmenis, par kufu ļaudis stāsta šādu teiku: Senākos laikos te dzīvojusi tāli jo tāli pazīstama skaistule. Divi kaimiņu jaunekļi ielūkojuši viņu — katrs gribējis precēt, Tad jaunekļi nolīguši zirgā pār diezgan plato Vilka bedri pāri lēkt: kurš vesels pārjāšot, tam pieder skaistule. Mēģinājuši — bet abi iekrituši bedrē — nositušies. Turpat jaunekļus aprakuši un uzcēluši par piemiņu akmeni ar vairākiem krustu un pakavu iecirtumiem.

Inčukalna divkaujas akmenis

70. 2 (Inčukalnā Sila malas Vaivariņš uzr.. Ballijas №stnesis 1890. 106. n.)

Ceļa malā, kas no Sila krogus ved uz. Vangažu skolu, mežā atrodas paliels akmenis ar iekaltu krustu. Par šo akmeni vecīšu mutē sekošais uzglabājies: Inčukalna muižas senākam īpašniekam bijuši divi dēli. Abi iemīlējuši kaimiņa muižas īpašnieka vienīgo meitu — skaisto Elvīni. Abi viņu dedzīgi mīlējuši, neviens negribējis no viņas atsacīties; bet skaistā Elvīna viņus ne viena, ne otra nav mīlējusi. Tad brāļi greizsirdībā nozvērējušies viens otru nonāvēt.

Pirmais sniegs apklājis laukus, mežus ar balto segu, kad muižā rīkojušies uz lieliskām dzīrēm. Dzimtskungs izrīkojis plašas medības, ielūgdams apkārtējos pils kungus. Vecākais brālis taī rītā izaicinājis jaunāko uz divkauju, kurai vajadzējis notikt bez lieciniekiem meža klusībā. Divkaujai viņi izvēlējušies zobiņus, norunādami tikmēr kauties, kamēr viens miris. No rīta visi jautri, priecīgi izbrauca no pils, bet pārbrauca ar divi miroņiem: brāļi tikmēr bija kāvušies, kamēr abi bez dzīvības gar zemi krituši. Pēc tam divkaujas vietā aizvienu spokojies: drūma zobiņu cirtienu atbalss, klusas vaimanas dzirdējuši, bet, kad pils kungs licis tur uzcelt akmeni ar krustu, tad beidzis spokoties. Reiz kāds saimnieks minēto akmeni uzvedis uz šoseju saskaldīt, bet bijis jāved atpakaļ —jānoliek vecā vietā.

B Nostāsti

.

1. virkne. 71. Nost āsti par kariem

Prūši Džūkstes Miglenēs

71, 1 (Džūksteniekos A. L. P.uzr.)

Prūši reiz neganti spaidījuši mūsu apgabalu. Miglenēs (uz Džūkstes Slampes robežām pie Džūkstes Dīcmaņu mājām) tie apmetušies uz divi nedēļām (nometnē). Slampes Strautsveļu saimnieks bīdamies no tādiem viesiem, apracis savu mantu šķūnī, bet pēc laba laika — atkal uzrokot — manta jau bijuse satrūdējuse pa daļai. Prūši (lai dabūtu sasildīties) apdedzinājuši visas mūsu siena kaudzes, izvilkuši bez žēlastības lopiņus no kūtīm — apkāvuši, apēduši. Aiziedami prūši vēl atstājuši mums piemiņu: prūšus (tarakānus), pazīstamos istabas kukaiņus; priekš tam šādus prūšus nevienās mājās nepazinuši. Kad tas viss noticis, nava skaidri izzināms. Citi saka: “Tas bija toreiz, kad ķeizariene Katrīna Plienos mazgājās!” Citi atkal: “Mans tēvs teica, ka viņa tēva tēvs to pieredzējis!”

71, 2 (Cesvainē J. Karps uzr., viņu tēvs stāsi., JLB RN IV R. kr.)

Ai, Dieviņ, kas par kariem agrāki bijuši! Mana māte, tava tēva māte, stāsta:

Stiprajos (tai pašā namiņā, kurš vēl tagad stāv) esot spranču laikos (kad viņa meitā bijusi) spranči vārījuši gāju lielu lielā katlā. Bet uz reizes sasituši bungas un nu vajadzējis tūliņ jāt, braukt projām. Kaprāls sadusmojies, atvēris nama durvis un spēris ar sedeni (vabu) šai taisni virsū, bet sedenis ielīdis sienā tik dziļi, ka to nevarējuši nemaz ārā izvilkt. Ja būtu trāpījis, tad būtu bijuse viņa pagalam. Gaļu no katla izgrūduši uguns pavardā un aizbēguši uz Cesvaini.

Tā iet, dēliņ, karā! Vecais Svilītis katrreiz raud, kad stāsta par Unguru kariem — tad bijis gan ko izturēt! Visu viņa pulku apšāvuši; tikai Stipro Svilītis vien ar Rungu Jēkabu palikuši dzīvi. Kāds prieks! abi draugi, un no vienas cesvainiešu valsts. Sēdējuši grāvmalē, prieka asaras raudādami un Svilīša pāršautu kājas stilbu sasiedami. Te uz reizi nākuse kapi lode, atsitusies pie valles sienas un Rungu Jēkabam pašās krūtīs.

Jā, ko darīt! kam nolikts laiks mirt, tam ir pēc kautiņa lode trāpa. Unguru zemē gan vīns bijis — dzēruši dažreiz kā ūdeni, bet ir tomēr kustoņi ieperinājušies. Tikai ar Dieviņa palīgu Svilītis palicis dzīvs, jo pēc drauga nāves viņš tikai lazaretē pamodies, kad dakteris zāles pie deguna turējis.

Franči I-indes muižā

71, 3 (Uzr-ri-ri Baltijas Vēstnesī 1899. g.)

Sekošo gabaliņu vēl ne daudz gadus atpakaļ stāstīja par franču laikiem (1812. g. krievu — franču karu). Vēl jāpiezīmē, ka pašus franču laikus paši kā dalībnieki pieredzējuši tikai kurzemnieki un lie vidzemnieki, kuri dzīvo gar Daugavas malu, vistim Rīgas tuvumā. Tālāk Vidzemē šos laikus pazīst vienīgi vārda pēc. Mūsu stāstiņš noticis Daugavas malā pie Lindes muižas, kurai iepretim Vidzemes pusē atronas Lielvārde un Rembate.

Lindes muižā bija ievietojies franču virsnieks ar savu kara pulciņu. Viņa rīkošanos uzmanīt bija uzdots kādam krievu virsniekam ar piecpadsmit zaldātiem. Krievu virsnieks, apzinādamies savu nespēku, mēģināja ienaidnieku maldināt. Savu mazo spēku slēpdams, viņš staigāja no vienas vietas uz otru un taisīja lielu troksni — lika bungot, šaudīt, klaigāt, vakaros sakurt lielus uguns sārtus u. 1.1. Tā viņš frančus patiesi labu laiku maldināja, un tie nebūt neiedrošinājās krieviem uzbrukt.

Kādu nakti pazuda viens krievu zaldāts — polis, kuru virsnieks bija licis nopērt dēļ sliktas uzvešanās. Otrā dienā redzēja Daugavā daudz laivu sapulcinām pie Kurzemes krastiem, un franči ņudzēja kā skudras pa pūli.

Visi, kas to redzēja, domāja, ka šie sagatavojoties uz Liel-Jumpravu muižas nomnieka rēķinu. Tas bija sirdīgs franču pretinieks, tos pār Daugavu bieži vien mēdījis, lamājis, visādi kaitinājis, par ko franči to biedinājuši atriebties. Krievi nav nekā ļauna domājuši no šādas franču rīcības. Tajā brīdī gadījās kādai kazaku sotņai jāt gar Jumpravmuižu. Viņas pienākums bijis — apsargāt Daugavas malu pret franču iebrukumiem, kā arī iznēsāt dažādas kara ziņas.

Franču ienaidnieks — Jumpravmuižas nomnieks, kazakus labi uzņēma un tos lūdza, lai paliek pa nakti pie viņa un frančiem nodara kādu nebūt ķibeli. Kazaki labprāt paklausīja uzlūgumam un, labi paēduši, padzēruši, vēlu vakarā sēdās savos mazajos, veiklajos zirdziņos, pārpeldēja pār Daugavu un uzbruka frančiem, kuri pašu laiku it omulīgi uzdzīvoja pa krogu. Tik nejauši pārsteigtie franči nemaz nepaguva pretim turēties, bet laida ļekas vaļā. katrs uz savu malu, un, kuram nu kājas nebija diezgan vieglas, nepaguva nakts tumsībā paslēpties no acīgajiem kazakiem, tas par to aizmaksāja ar savu ādu un dzīvību, kazaki frančus kapāja, kā pļāvējs zāli.

Frančus iztrenkājuši, labi pārmācījuši, kazaki līgsmi pārjāja atpakaļ pie laipnā mājas tēva Jumpravmuižā. Jokiem, smiekliem nebija gala, jo kazaki nevarēja vien beigt stāstīt un palielīties, kā viņi frančus plītējuši ar pletnēm, kā tos dūruši ar saviem garajiem šķēpiem u. I. l. Otrā rītā no Jumpravmuižas redzēja franču nometnē kārtavas ceļam un kādu krievu zaldātu pakaram. 'Ri kā no krieviem un kazakiem neviena netrūka, tad nebija grūti uzminēt, ka kārtavu putns ir — izbēgušais polis. Viņš, protams, frančiem bija sastāstījis, cik niecīgs pulciņš krievu Vidzemes krastā, kādēļ neesot grūti viņus uzvarēt. Kā frančiem šāds priekšlikums labi patika, liecināja lieliskā laivu sarīkošana. Bet, kad nu viņi nejauši bija dabūjuši no krieviem tādu drāzienu un pārliecinājušies, ka krievu spēks daudz daudz stiprāks, nekā polis apzīmējis, tad viņi poli uzlūkoja par lamatās vilinātāju un tādēļ to notiesāja uz nāvi — pakārdami.

Franču tilts un Trumpienu mežs

71, 4 (Ēdolē Ēdolietis uzr„ JLB RNIV R. kr.)

Tas bija gadu astoņdesmit atpakaļ, kad ienaidnieki Kurzemē ieplūduši. Kāds franču pulks palicis Ēdoles pagastā, kamēr krievi sākuši viņus dzenāt un beidzot izkāvuši. Bet vienam, kam bijuši dzelzs vārdi, krievi nevarējuši pietikt, — tas trakojis, dedzinājis, laupījis, kāvis, kas tikai pretī nācis. Viss apgabals no viņa bijies. Kāds zemnieciņš nu apņēmies zemi no šā briesmīgā cilvēka atpestīt. Ar lodi tam pietikt nebija iespējams, tādēļ mūsu zemnieciņš nodomāja pa citu ceļu ar viņu galā tikt. Kad bija izklaušinājis, kur tas mēdz pieturēties, tad zemnieciņš savu āvu asu iztrinis, pa Alšvangas ceļu devās uz tiltu pie Tiltarāju mājām un palīda zem šā tilta. Pēc laiciņa arī francūzis ieradās un, ar muguru pret lēnēm atspiedies, sāka svārstīties. Tc tikko bija vairāk atliecies zemnieks cērt tam ar āvu pa rīkli un francūzis mežā. Tur vēl ilgi buldurējis, no kam mežs par Trumpienu mežu un tilts par Franču tiltu nosaukts.

Cenas muiža Prūšu kara

71, 5 (Ozolniekos pie Jelgavas Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN IV R. kr.)

Prūšu karā prūši nodedzinājuši veco Cenas muižu. Ēkas lai bijušas mazas un no koka. Grāfs griezies pie prūšu valdinieka sūdzēdams par to. Valdinieks licis muižu atkal uzcelt.

Krievu kara kase

71, 6 (Kalnaini/izniekos Strautmaņu Žanis uzr., Jl.11 RN IVR. kr.)

Krievu kara nodaļa, no frančiem bēgdama, aprakuse savu kara kasi ceļā starp Dumpju krogu un Kalnamuižu, pirmā krācē no Dumpju kroga un uzsvieduse rakumam žagarus. Virsnieks, kas rakšanu rīkojis, neilgi pēc tam karā nošauts, tāpat arī gandrīz visi zaldāti, kuri to darbu izdarījuši. Tikai viens no zaldātiem palicis dzīvs, bet šis mantu iekārojis un nevienam par to nekā neteicis; tomēr pats nespējis viņas celt, jo nebijis vēl savu laiku nodienējis. Tikai pēc gadiem tas no dienasta atlaists un nu steidzies uz Kurzemi; bet Jelgavā saslimis un manījis pēdējo stundiņu nākam. Nu vairs nekā neslēpis — izteicis visu un tad nomiris. Gan izbraukuši kasi meklēt, gan rakuši vietu vietām, tomēr bez jebkuras sekmes. Ziņa izpaudusies — atraduši vietu vietām zemi, pat lielceļu, jau uzraktu; bet nezināms, vai kādam laimējies kasi atrast.

Kazumdūrums

71, 7 (Vatrānē (Jirgenu Jānis uzr., JLB RN IV R. kr.)

Vecos laikos šinī apgabalā esot karojuši poļi ar krieviem. Reiz poļi bijuši apmetušies pie Ķeipēnu muižas rijām un taisījušies aplaupīt visu Vatrānas valsti. Hei vatrānieši lo dabūjuši zināt, visi mežos sabēguši. Tikai viens saimnieks — vecais Cauna — nebijis mājā, bet bijis uz Rīgu aizbraucis. Mājā pārbraucis, zirgu zemē jūgdams, ieraudzījis, ka pa lielceļu jājis liels pūlis zaldātu. Vecais Cauna izbijies uzbēdzis uz rijas augšu — salmos. Bet zaldāti tikpat pamanījuši, ka cilvēks bijis un devušies viņu meklēt. Izmeklējuši visas malas, uzkāpuši arī uz riju, durstīja ar štiķiem salmus, bet vecā Caunas neatraduši. Nokāpuši atkal zemē, vēl reizi visas malas izmeklējuši, bet vecā

Caunas nekur neatraduši. Tad otrreiz uz riju uzkāpuši un vēl briesmīgāki durstījuši salmus ar štiķiem — beidzot veco Caunu atraduši. Viņam noprasījuši: “Kas vārdā?” Šis atbildējis: “Kazumdūrums!” ,

Nu zaldāti izlaupījuši visu mantu un to sakrāvuši vezumos. Arī vecajam Caunam bijis savs vezums. Kad visi vezumi bijuši pilni, tad braukuši projām uz lēģeri. Bijuse jau krēsla — braucot uznākuse nakts. Ceļš gājis caur biezu mežu. Tur braukdams sviedis vien vecais Cauna maizes kukuļus un gaļas gabalus no sava vezuma zemē un pats iebēdzis mežā. Zaldāti nekā nemanījuši un braukuši vien tāļāk. Vecais Cauna salasījis visus izsviestos maizes kukuļus un visu izsviesto gaļu un noglabājis drošā vielā.

Nu varējis dzīvot, bet zirga bijis dikli žēl, jo to aizveduši zaldāti līdzi. Visuvairāk viņš tāpēc žēlojies pēc tā zirga, ka tas bijis dikli gudris, — kad vecais Cauna iesvilpojies, tad zirgs tūliņ bubinājis. Pa nakti vecais Cauna sadomājis: kas būšot, tas būšot — vai dzīvošana, vai miršana, bet zirgu vajagot dabūt. Aizgājis uz Ķeipeni pie poļu lēģera — tur visi zaldāti gulējuši. Daži zirgi bijuši piesieti ārpus lēģera; bet vecā Caunas zirgs nebijis. Viņš apskatījies un ieraudzījis, ka citi zirgi vēl bijuši piedarbā. Bet piedarba durvju priekšā gulējuši zaldāti, un vecais Cauna nevarējis tikt iekšā. Neko darīt — vecais Cauna līdis klusām zaldātiem pāri un laimīgi ieticis piedarbā, liet nu nevarējis pazīt savu zirgu, jo visi bijuši tādā pašā spalvā kā viņa zirgs.

Viņš paklusu iesvilpies un zirgs arī tūliņ bubinājis. Te vecais Cauna tūliņ pie sava zirga klāt — atraisījis, uzlēcis mugurā, ka ne metin nemeties un laidies bēgt. Pārgājis visiem gulošiem zaldātiem pāri un laidis projām uz meža pusi. Poļi gan satraukušies, skrējuši pakaļ kliegdami: “Kazumdūrum! Kazumdūrum! pagaidi!” Bet Cauna nelicies ne dzirdot — skrējis vien projām, kamēr ticis mežā. Poļi gan dzinušies pakaļ, bet kur tu vēju vairāk noķersi. Arī esot šāvuši, bet neviena lode netrāpījuse. Tā vecais Cauna ar visu zirgu no poļiem izbēdzis un ar izsviesto maizi, gaļu pārticis, kamēr kari pārgājuši.

Kara druva

71, X (Gaujenē Kārlis Bikkc uzr., RLB ZK R. kr.)

Dūres pagasta daļā, netāļu no Pudzuļa lopu muižiņas, Ķibu un Žīguru māju tuvumā, ir meža vidū klajums: Kaia druva. Še kara laikos ļaudis glābušies. Ļaudis toreiz, kaia laikos, no mājām aizbēgdami, apāvuši vīzes, apavas ačgārni — purnu uz papēdi, papēdi uz. purnu un tad slēpušies mežos. Ienaidnieki pēc pēdām nevarējuši tad bēdzējus atrast.

Piezīme: Vecas mātes stāsta, ka kara gadā, t. i. 1812. gadā, visa Vidzeme bijusi dūmu pilna, kad ienaidnieki Rīgu dedzinājuši.

Doles odu kalns

71, 9 (Dole Jēkabs Priede uzr., RLB ZK R. kr.)

Atstatu no Doles baznīcas un Doles miesta atrodas paaugsts kalns — Odu kalns. Franču karā šis kalns bijis ar prūšu kara vīriem kā apsēts, it kā odiem apklāts, tik daudz tur apmetušies. 'Iadēl kalns to vārdu — Odu kalns — dabūjis. Odu kalna apkārtnē pulka mazu kapu kopiņu. Arī kapi rīki lur izrakti. Stāsta, ka reiz Odu kalnā pie resnas priedes slepeni atnākuši daži prūši — izrakuši veselu šķirstu naudas un aizbraukuši uz savu zemi.

Doles Bukseļa ezers

71, 10 (Dolē Jēkabs Priede uzr., RLB ZK R. kr.)

Doles ūdens sudmaļa ezeru sauc par Bukseļa ezeru. Taī ezerā reiz krievu kapi spēks ietriecis prūšu kara spēku ar visu mantu, zirgiem, lielgabaliem, apslīcinādams smalki. Vēl tagad varot ar koku atrast lielgabalus, kā stāsta. Reiz viens saimnieks zvejodams ievilcis tīklā lielu naudas šķirstu, bet tīklis pārplīsis, bijis par smagu — nauda nogrimuse atkal dibinā.

Sieviete par kara vīru

71, 11 (Dzērvē uzr.. Brīvzemnieka kr)

Vecie dravnieki stāsta par Zviedru kapi laikiem, ka vienās mājās rijkuris. riju kurinādams, izdzirdējis vienu aulišķi pie rijas piejājam, no zirga nolecam, ar zobiņu zvārkstinam. Rijkuris ātri paslēpies uz ārdiem. Jātnieks ienācis rijā, atjozis zobiņu, atpogājis krūtis un sildījies pret rijas krāsns uguni. Bet no atpogātām krūtīm rijkuris novērojis, ka jātnieks ir sieviete. Ne visai ilgi sasildījies, paķēris savu zobiņu un atkal žigli aizjājis.

Zviedru ķēniņa dēla kara cepure

71, 12 (Dzērvē uzr., Brīvzemnieka kr.)

Vecie Dzērvenieki nereti vien stāsta par zviedru laikiem. Zviedru kara vīri reiz pārgulējuši vienās mājās. Tad dzērvenieku dūšīgās sievas ar meitām visus gulētājus noplucinājušas ar verdošu ūdeni. Tikai pats zviedru kroņa princis esot izbēdzis bez cepures, izglābdamies no nāves. Bet mukdams tad arī nozvērējies, ka reizi visādā ziņā tām mājām atriebšoties un s?ivai cepurei pakaļ nākšot. Vēl tagad dzērvenieki saka: “Nu, liks pieredzēt gan, kad tad tie zviedri īsti nāks sava ķēniņa dēla cepurei pakaļ!”

Kazaki Poļu dumpja laikā dravniekos

71, 13 (Dzēn’ē uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Cīravniekiem pirmais Poļu dumpis ir vēl atmiņā. Kad krievi uzvarētāji palika, tad poļi, leiši, nekur tverties nevarēdami, dienišķu maizīti nedabūdami, meklēja paēnu, pārtiku pie kurzemniekiem. Bet arī te kazaki tiem miera nedeva. Netāļu no vienas Cīravas lauku muižas ir priediens. Saī priedienā kazaki panāca divi leišu puikas. Puikas trīcēdami, drebēdami, ceļos nometušies, rokas paceldami, lūdzās žēlastību, bet kazaki šos par poļiem noturēdami, ar kančukiem vienā cirtienā pāršķēla galvas kā sprūtes un vā! saukdami aizau lekšoja.

Kazaki dzenā zviedrus

71, 14 (Dzērvē uzr., Brīvzemnieka kr.)

Kad krievi zviedrus bija sakāvuši, tad viena zviedru jātnieku nodaļa caur Cīravu bēgtin bēga uz savu tēviju atpakaļ. Bet kazaki bēgļiem dzinās pakaļ. Tad zviedri nodomāja Cīravas muižā patvērumu atrast un — aiz. mūriem slēpdamies — kazakiem pretim turēties. Cīravas cienīgā māte itin labi nojēdza — tiklīdz te kautiņš notiks, no Cīravas muižas ne smakas neatliks — tādēļ viņa izgāja uz gudrību — lika klāt muižas vidū galdus, atnest vīnu un pate skubināt skubināja, lai tikai ēdot, dzerot, — kazaki esot aizjājuši Cīravai garām un ne zināt nezinot, ka zviedri te slēpjoties. Zviedri ēda, dzēra. Kad labi bija iesiluši, tad Cīravas cienīgā tos glaudīdama lūdza, lai jele nu jājot projām — varot vēl cita kazaku nodaļa tos panākt, uzbrukt. Bet to viņa neteica vis, ka tā pate pirmā kazaku nodaļa nekur nava aizjājuse — tepat mežā gaidīt gaida, kad zviedri cilāsies. Ta arī notika — līdz ko zviedri Cīravu atstāja, lai uz Liepāju dotos, te kazaki aiz upes. Kapu kalnā klāt. Pie Gaviezes muižas kazaki zviedrus panāca. Zviedri raudzīja Gaviezes muižā patverties. Izcēlās cīņa abās pusēs — zviedrus aizdzina; bet Gaviezes muiža bija palikusc par akmiņu un pelnu čupu.

Franči Altenē

71, 15 (Altenē Dr. A. Bielensteins uzr., iekš Magazin XIV B.)

1812. gadā franči nometušies gan pašā Altenē, gan Altenes apkārtnē. Taī pakalnā — augšpus Altenes — auguši skaisti ozoli; tos apcirtuši nometnes ugunskuriem. Daugavas otrā malā, Vidzemes krastā, stāvējuši kazaki par sargiem. Te naktī viens kazaks, zirgā sēdēdams, peld Daugavai pāri, samizo franču priekšpulku, vēl uzbrūk pašai franču nometnei. Gan izcēlies

troksnis; bet sirdīgais kazaks — laba tiesa ienaidnieku nogalinājis — licies atpakaļ, pārpeldēdams atkal upei. Lai gan šāvieni to pavadījuši, bet ievainot neievainojuši vis šo.

Krievu kalns — zviedru cietoksnis

71. 16 (Embotē Naudlšnieks uzr., 1889. g. Balsī 10. n.; A. L. I‘ kr.)

Embotes kalnāju starpā augstākais kalns ir Krievu kalns. Krievu kalns — kā stāsta — vecos laikos bijis zviedriem stiprs cietoksnis, kad ar krieviem karojuši. Abiem še sīva ciņa bijuse. Krievi tomēr cietoksni uzvarējuši, lai gan pulka krituši. Krievu ģenerāls licis aprakt visus kritušos kara vīrus vienā vietā un nostiprināt šo zviedru cietoksni vēl stiprāki.

Krievi mituši še ilgi.

Romeskalnicši Zviedru karā

71,  17 (Romeskalnā P-s uzr. 1888. g. Balsī 12. n.;A. L. Pkr.)

Netā|u no Romeskalna atrodas pie M. ciema uz kalna Kara kapi.

Ziemeļu jeb Zviedru kara laikā Vidzeme bijusi klaji izpostīta. Iedzīvotāji, bīdamies no ienaidniekiem, laupītājiem, bēguši lielos, vientuļos mežos, uzmeklējuši slepenas vietas, tur dzīvodami. Romeskalna iedzīvotāji esot aizmukuši un apmetušies Opckalna kalnos, kas bijuši tos laikus apauguši ar lielu, biezu mežu un ar savām gravām, lejām derējuši par drošu patvērumu.

Kabiles Notura tīrelis

71,  18 (Kabilē W-ks uzr. 1888. g. Balsī 12. n.; A. L. P. kr.)

Zviedru kara laikos šejienes Notura tīrelis bijis slapjš purvs (tagad tas izžuvis). Tad apkārtnes iedzīvotāji sanesuši tīrelī pa noliktām kārtīm, dēļiem savas mantas, glābdami no ienaidniekiem. Purva vidū, kur bijis drusku sausāks, noglabājuši mantu un ieejas ceļu izārdījuši.

Turaidas Slakteru leja

71, 19 (Turaidā G. Matīsens uzr., Balsī 46. n.;A. L. P. kr.)

Maģenīt lejup Turaidas pilij, starp braucamo ceļu un krastu izstiepjas maza terase. Māju uz viņas sauc par Slakteru leju. Šis nosaukums cēlies šādi: Ziemeļu pagāni — igauņi reiz uzbrukuši ar saviem laupītāju kuģiem Turaidai un sākuši apsēst pili, apkārtnē kaut, laupīt. Lībieši lūguši savus kaimiņus — Siguldas bruņiniekus palīgā. Tie paklausījuši un — pabalstīti no dažiem biedriem — nosteigušies Turaidā, aiztrenkuši pagānus no apslēptās pils un vajājuši viņus tā, ka iebrucēji tikko patapuši uz saviem kuģiem aizmukt, lai ar tiem izbēgtu. Bruņinieki un lībieši, nojēgdami viņu nodomu un gribēdami aizkavēt bēgļus, izurbuši naktī viņu kuģus tā, ka šie sākuši grimt. Nu tie glābušies uz sausumu, bet starp Slakteru lejas māju un Gauju bruņinieki un lībieši viņus apkāvuši tā, ka visa leja bijusi ar miroņiem pavisam apklāta. No tam šī ieleja dabūjusi nosaukumu Slakteru leja.

Mastera ceļš

71,      20 (Taurkalnā J. Z-e uzr.. Rotā 1886. g. 4. n.)

Kādas divi verstes no Taurkalnes Zāģeru kroga nogriežas no ceļa maza stidziņa, kas iet gar Daugavu pa mežu uz Bagu muižas mājām. Šo stidziņu sauc par Mastera ceļu. Sen, sen atpakaļ bijis izcēlies karš starp divi lielkungiem. Pēc dažiem kautiņiem viena kara spēks nometies Bagu muižas laukos, otra — Šēnberģī. Pēdējais nodomājis otram uzbrukt pirmais. Bet, kad nu pretinieks bijis nostādījis uz visiem ceļiem stipras vaktis, tad šis izsolījis lielu maksu tam. kas novestu kara spēku līdz pretinieka nometnei pa mežu slepeni, lai nebūtu jāiet pa purviem. Pieteicies viens zemnieks — vārdā Masters un izvedis kara spēku pa minēto stidziņu uz pretinieka nometni. Uzbrukums noticis slepeni — naktī, kad pretinieki gulējuši. Mastera atvestais kara spēks uzvarējis. Tagad Masters prasījis apsolīto maksu, bet kara vadonis kareivjiem pavēlējis viņam galvu nocirst, aizbildinādamies: ja tādu neģēli atstāšot dzīvu, tad varot atkal šiem uzvest, varbūt, citu kara spēku. Netālu no augšminētām mājām ir trīs — pieci kalniņi. Stāsta, ka tur esot aprakti kaujā kritušie. Tur arī atrastas kara atliekas.

Si renieki

71,      21 (Gatartiešu Mīlakšos Juris Upīlis uzr., RLB ZK R. kr.)

Sirenieki kara laikā gājuši apkārt kaudami. Reiz kāda sieva, no sirenieka mukdama, iemukusi rijā — aizkurtā rijā, pilnā ar dūmiem. Sieva uzkāpusi uz ārdiem, bet dūmos sprauslas nākušas. Sirenieks iegājis rijā, neatradis neviena cilvēka, tikai dzirdējis sievu sprauslājam — domājis, ka kaķis, un sacījis: “Kica kaca, melna kaca, rītā tava gala būs!” (rītā tev gals būs).

Durbes Līgutes priedulājs

(A. fon Bordelius uzr. 1890. g.

71,22 Libausche Zeitung un Baltijas Vēstnesī 16. n.)

Par Līgutes priedulāju stāsta tā: bija 1260. gads. Grūti Vācu ordenim bija jācīnās pret iekšējiem un ārējiem ienaidniekiem. Visvairāk sirdīgie leiši, pastāvīgi iebrukdami Vidzemē, Kurzemē, ordenim daudz kaitēja un draudēja atkal izpostīt tā varu tikko iekarotā zemē. Tad nu ordenis Cēsu saeimā nosprieda šim nepatīkamajam ienaidniekam arī no savas puses reiz uzbrukt un šim mērķim salasīja lielu kapa spēku, kas pastāvēja no maz bruņenickiem, bet vairāk no kristīgā ticībā pārgājušiem latvjiem un kūriem. Durbi — kura toreizējām leišu robežām bija visai tuvu — izredzēja par sapulcējamo vietu, no kuras ienaidniekam gribēja uzbrukt no muguras puses, jo mēdza gandrīzi vienumēr doties tikai uz Zemgaliju un Zeloniju, kamēr Lejas Kurzemi neaiztika.

Ordenis uz šo uzbrukumu ļoti klusu un slepeni rīkojās, un jāliecina, ka nodoms bija gudri izdomāts, —jo, ja izdevās caur Samogitiju ielauzties Lietavā un tur savienoties ar biedriem iz Prūsijas, iekams leiši no ziemeļiem varēja atsteigties sargāt savu zemi, tad ordenis varēja ienaidniekam padarīt ļoti sāpīgu skādi un caur to viņu uz ilgu laiku, varbūt uz visiem laikiem atturēt no uzbrukumiem. Bet kaut gan visa rīcība notika slepeni, tad tomēr ienaidnieks visu dabūja zināt, kas nospriests, kas nodomāts. Kad ordeņa kara spēks nonāca Durbē (tolaik tur pie pils tikai pāris namu bija — vēlāk izcēlās tikai pilsētiņš), tad tas domāja, ka pilnīgā mierā varot sagatavoties Lietuvā iebrukt, nevīžodams tādēļ ne kareivjus nostādīt apkārtējos mežos, gādāt par apcietinātu nometni (meži tolaik bija gar abām Durbes purva malām līdz pašai pilij).

Turpretim — kā teika stāsta — kara pulks nodevies visādiem priekiem, jautrībām, iekams nodomāja doties ceļā pret ienaidnieku. Tanī klajumā, kas austruma ziemeļos no pils, bija sarīkotas lielas dzīrās, kurās visi ieradās, saprotams, bez bruņām, bez ieročiem. Kad dzīru līgsmība bij lielajā, tad piepeži no dienvidus austrumiem un dienvidus rietumiem labi apbruņotie leišu kareivji, kurus ordenis domāja pie Daugavas esam, iznāca no mežiem. No nodevējiem (iz paša ordeņa kara pulka) vadīti, viņi skaidri zināja, kad un kur vislabāki un vissekmīgāki varēja uzbrukt bruņeniekiem. Šie ar saviem kareivjiem bez bruņām, ieročiem būdami, un no pils (pils tolaik bija ieslēgta trim pusēm no ūdeņa) atšķirti, sāka ar beņķiem, galdu kājām atgaiņāties pret leišu vālēm, mēģinādami izsisties līdz pilij; bet mazai daļai tas tikai izdevās: lielāko daļu apkāva, taī starpā arī ordeņa meistaru Buchardu fon Horuhuzenu.

Kad leiši, kādu laiku velti Durbes pili aplenkuši, atkal aizgāja, tad atlikušie bruņinieki iznāca no pils — apraka kaujā kritušos, tā savējus, kā ienaidniekus un uzmeta lielajam kopkapam kalniņu par mūžīgu piemiņu šai nelaimes dienai. Šis kalniņš vēl tagad tur redzams — to dēvē par Līgutes priedulāju. Tagad kalniņa virsū un dienvidus austruma dalu lietā par kapsētu; arī sen, sen tur jau kapsēta bijuse. Durbes pils tuvumā, sevišķi kādā šaurā kalnu ceļa tuvumā, kā arī ūdenī atron vēl tagad bruņas, piešus, zobenus no senlaikiem.

Alūksnes Sarkanais kalns un uzspertā Alūksnes pils

71,      23 (Alūksnē uzr. G., 1887. g. Balsī 50. n; A. 1.. I’. kr.)

Alūksnes Sārkanais kalns ir ezera malā — no pils atliekām labu gabalu atstatu. Kad krievi 17()&lt;S. g. atnāca pie Alūksnes pils, tad zviedri, negribēdami krieviem padoties, pili uzspēra gaisā. Līdz ar pili daudz sārkanā apģērba. No tā laika kalniņu sauc par Sarkano kalnu.

2.  virkne. 72. Nost āsti par stipriniekiem zaļenieku stiprinieki

72,      / (Zaļeniekos B. uzr., Baltijas kalendarī 1888. g.)

Zaļeniekos gadus septiņdesmit jeb astoņdesmit atpakaļ dzīvoja četri vīri — Janki un Dāvi — kā un viņus visus sauca. Tie visā apgabalā bija pazīstami par lieliem stipriniekiem. Turienes silā atradās mazs krodziņš — pakverķiem būvēts, ar akmeņu pamatu; uz akmeņiem koka slāvs tā bija celts, ka apakšējais baļķis katrā stūrī garāks, tā kā viegli aizķerams. Kad reizām visi četri stiprinieki tur sagadījās kopā un katrs par pāris vērdiņiem iebaudīja sīvā, tad viņi saķēra krodziņu katrs aiz stūra, pacēla uz augšu, lai pārliecinātos, vai spēks pa starpām nava gājis mazumā.

Reiz divi no šiem varoņiem iegāja svešā krogā, kur patlaban mīkunas (līgstāmā diena) un — ļaužu bāztin piebāzts. Turienieši nezināja nekā par abu Zaļenieku spēku un — droši uz savu daudzumu — sāka viņus, kā jau svešiniekus, ķircināt. Bet nu tikai jandāliņš gāja vaļā — abi stiprinieki sasita muguras kopā un deva ar pātagu kātiem, lai atķuidītu daudzmaz telpas. Kad priekšējie bija novēlušies gar zemi, tad pātagas pašas svelpa uz visām pusēm, un pēc piecām minūtēm kroga istabā neatradās vairāk, kā abi uzvarētāji un varbūt vēl kāds, kas vairs nejaudāja piecelties. Gadus piecdesmit atpakaļ šaī pagastā vēl bijis vīrs, kas paņēmis katrā rokā pieci podi, tāpat pie katras kājas piesējis savus piecus un tad ar visu birkavu it prātīgi pa muižu rijām soļojis šurpu turpu. Tādu, kas astoņus pūrus kviešu smiedamies sudmalās nesuši pa trepēm augšā, tagadējie veči atminas vairākus un dažs pats teicas jaunības dienās nesis septiņus pūrus.

Odzēniešu Licljānis

72,2 (Odzēniešos B-lis uzr., Baltijas Vēstnesī 1894., 46. n.)

Priekš apmēram simts gadiem Odzēniešu Draudavu mājās dzīvojis liels, milzīgi stiprs vīrs. Sava lieluma dēļ tikpat māju ļaudis viņu saukājuši par Lieljāni, kā arī bijis ierakstīts muižas grāmatās zem tāda vārda, jo tolaik vēl no uzvārdiem neko nezinājuši. Še kādi piemēri no Lieljāņa milzīgā spēka: Pie muižas rijām gulējis vairāk birkavu smags ozola bluķis, kuru pieci cilvēki nav spējuši kustināt. Licljānis paņēmis šo bluķi klēpī, aiznesis uz vairāk par pusversti attālo muižu, atnesis atpakaļ, apnesis ap rijām un nolicis bijušā vietā.

Citā reizē viņš saticis divus bēgļus — tā tolaik saukāja no kara klausības izbēgušos — saspiedis abus kopā un ar klūgu (kura rokā gadījusies) tā pieklūgojis pie verstes staba, ka šie ir iekliegties nejaudājuši. Muižā lielkungam auguši trīs ķitri zēni — dēli. Tiklīdz lielskungs gribējis šos par nekārtībām baidīt, tad kučierim bijis jābrauc uz Draudavām pēc Lieljāņa. Līdz ko ieraudzījuši Lieljāni, zēni drebējuši kā drudzī, jo Licljānis vis nejokojis.

Stiprinieks — Kurmis

72,3                                                                                              (RLBZK1U R. kr.)

Agrāk kādā Vidzemes apgabalā dzīvoja ērmīgs un brīnišķīgs vīrs, ko par Kurmi sauca. Šis Kurmis bij liels bagātu un varmāku ienaidnieks, bet nabagu un nospiestu ļaužu draugs. '1ā tad Kurmim bij daudz ienaidnieku, bet arī daudz draugu. Lai nu gan Kurmja ienaidnieki daudz varenāki bij nekā viņa draugi, tomēr viņa ienaidnieki tam maz ko varēja izdarīt. Kurmis pavisam bez draugu palīdzības uzvarēja savus pretiniekus un tos daudzreiz iznaroja. Kurmja lielākais mērķis, pēc ka viņš dzinās, bij bagātiem varmākām naudu nozagt un to nabagiem izdalīt. Viņu tādēļ daudzreiz gūstīja, saistīja un cietumā meta. Bet Kurmis tad vien bij saistāms, kad viņš pats ar labu ļāvās, gribēdams savus pretiniekus panarot; jo nekādi striķi nedz ķēdes (važas) viņa nevarēja turēt. Kurmis visas saites sev kā niekus nokratīja.

Bet vai tiem, kas Kurmi, kā vaņģinieku vezdami, pret viņu bargi izturējās! Tādi bārguļi nekad nevarēja aizvest Kurmja uz nodomāto vietu; Kurmis katru reizi no viņu nagiem izspruka, un nu vedājus, tamdēļ ka vaņģinieku palaiduši, bez žēlastības kūla. Tādēļ Kurmja vedājiem vajadzēja pret uzticēto vaņģinieku — Kurmi — mīlīgiem un pazemīgiem būt, tad vien tiem izdevās viņu tur, kur tas vedams bij — aizvest. Tādiem mīlīgiem vedājiem

Kurmis labprāt līdzi gāja. Daudzreiz Kurmis, vaņģinieks būdams, nokratīja sev ķēdes un tādiem mīlīgiem vedājiem gluži brīvs — kā draugs — līdzi gāja, tā kā to bez bēdām varēja cietumā novest.

Kādēļ gan Kurmis tā labprāt ļāvās apcietināties? Tādēļ, l&lt;a cietums nevarēja aizturēt Kurmja, jo viņš katru reizi no cietuma laukā tika. sargiem nemanot un nezinot, kādā vīzē viņš to izdara. Daudzreiz Kurmi ielika ar saslēgtām rokām un kājām cietumā, bet, kad liesas sulaiņus tam pakaļ sūtīja, — to vairs cietumā neatrada, lai gan cietuma durvis bij aizslēgtas un sargi durvju priekšā. Ļaudis runāja, ka Kurmim esot “mella grāmata”, kurā tādi vārdi esot, ar kuriem viņš šādus brīnumus darot…

Kāds muižnieks bij izdzinis nabagu zemnieku no mājas un viņa mantu paņēmis. Taī laikā, zināms, zemniekam pret muižniekiem nekādas taisnības nebij, tādēļ arī šis zemnieciņš negāja ne pie kādas tiesas par savu pāridarītāju sūdzēt, bet gāja pie Kurmja, no kura bij dzirdējis, ka tas labprāt nabagus zemniekus aizstāvot. Kurmja uzturēšanās vieta bij no zemnieka kādas sešdesmit verstis tāļu, tādēļ nabaga vīraiņam bij diezgan bēdas, kamēr pie nodomātā vīra tika, jo pašam nebija zirga un turklāt vēl īsti nezināja tās mājas vārda, kurā Kurmis dzīvoja. Tomēr vīriņš nepalika mierā. Viņš dabūja no nāburga (kaimiņa) zirgu un brauca pie Kurmja.

Pavēlā vakarā braucot, gadījās minētam zemnieciņam svešu, prastu vīru satikt. Šim 11u viņš lūdza: “Draugs, vai nevari pastāstīt, kur Kurmis dzīvo?” Svešais atbildēja: “Varbūt! Bet saki man, ko tev no Kurmja vajaga, tad es tev stāstīšu, kur viņš atrodams.” Palīdzības meklētājs nu stāstīja svešajam savas bēdas. Kad stāstītājs bij beidzis runāt, svešais tam atbildēja: “Kurmis laukā izgājis un nebūs agrāk mājā, kamēr rītu vakarā. Tādēļ dodi man savu zirgu, ko līdz tam laikam braukt, tad es rītu vakarā, kad atpakaļ braukšu, tevi pie Kurmja aizvedīšu. Kurmis ir mans draugs; ticu, kad es priekš tevis lūgšu, viņš tev palīdzēs, un tava zirga braukumu es tev labi aizmaksāšu. Bet, ja tūliņ man zirga nedosi, tad tev tūliņ slikti klāsies.”

Lai nu gan nabaga zemnieciņš labprāt zirga negribēja dot, tādēļ ka nebija paša zirgs, kas varēja zināt, vai svešais ar zirgu neaizbrauc pasaulē, ka tā savā mūžā vairs nevar rokā dabūt; tomēr no šādiem svešinieka bargiem vārdiem sabijies, viņš nedrīkstēja pretī turēties. Viņš tūliņ nekavēdamies kāpa no vāģiem (ratiem) laukā un atdeva svešajam zirgu. Bet. pirms svešais bij aizbraucis, viņš tam vēl prasīja: “Kur man tevi būs gaidīt?” Svešais atbildēja: “Tanī krogā, kuram nupat garām brauci — turpu aizvedīšu!”

Abi 11u sēdās vāģos (ratos) un brauca līdz krogam. Pie kroga zemnieks izkāpa no vāģiem un iegāja krogā, un svešais aizbrauca savu ceļu. Zemnieks gaidīja ar bailīgu sirdi līdz rītdienas vakaram. Nosacītā laikā bij svešinieks ar zirgu atpakaļ. Viņš atdeva zemniekam zirgu, aizmaksāja par braukumu tik daudz, ka tas zirgs pats vērts nebij. un iedeva zemniekam vēl labu tiesu naudas bez zirga naudas, sacīdams: “Tas tev par to, ka no mājas esi izdzīts. Es tavu kungu krietni pamācīju. Tagad vari uz mājām braukt;

bet neaizmirsti sava labadarītāja — Kurmja!” la tad šis svešinieks bij Kurmis bijis. Zemnieks, mājās atbraucis, dabūja dzirdēt, ka lielkungam esot zagļi visu naudu nozaguši, kas tam mājā bijusi. Nu gan viņš noprata, no kurienes Kurmis to naudu ņēmis, ko viņam par zirga braukumu maksājis; bet vai viņam daļas lielkungam to stāstīt? — Kurmis, dažādi ērmojies un dažādus brīnumus izdarījis, pēdīgi pats sevi bij apnicis.

Daži teicami kalēji bij mēģinājuši viņu ķēdēs (važās) iekalt, un daži stipri cietumi bij mēģinājuši viņu saturēt, bet ne vieniem, ne otriem nebij izdevies. Un nevar zināt, vai Kurmis, kā brīvnieks, nebūtu nomiris, ja viņš pats sevi nebūtu apnicis. Kā jau laikam savu dzīvību apnicis, Kurmis beidzot ļāvās saņemties un apcietināties. Bij gadījies gudrs kalējs, kurš lielījies Kurmi sakalt, ka tas mūžam vairs vaļā netikšot; pie šā nu Kurmi aizveda. Kalējs Kurmi sakalis un teicis: “Nu es tevi sakalu, ka tu mūžam vairs vaļā nespruksi!” Kurmis atbildējis: “Bet vairāk tu arī vairs nekalsi!” Abēju sludinājumi piepildījušies — kalējs tūliņ uz tās pašas vietas nomiris, un Kurmis neticis vairs no ķēdēm (važām) vaļā — palicis saslēgts, kamēr miris.

Beļavietis

72,     4 (Gaujeni Kārlis Bikke uzr., RLB ZK R. kr.)

Beļavā (Vidzemē, Valkas apr.) senāk dzīvojis milzu vīrs, nepārspējams stiprinieks. Šim vīram bijušas tā sauktās lauvu ribas, t. i., tādas ribas, kas kā dzelzs stīpas noaugušas vienā gabalā pār krūtīm bez nekāda savienojuma ar priekšējo krūšu kaulu. Reiz stiprinieks aizgājis uz Rīgu darbā. Un taī pašā laikā Rīgā arī atdauzījies viens svešzemnieks, ko visā pasaulē neviens nevarējis cīkstiņā nosviest. Šis tad izlielījies ar stipro beļavieti lauzties. Labi — saķērušies. Bet, kā beļavietis svešo pacēlis pie savām lauvu krūtīm un, nezin, drusku stiprāki paspiedis pret ribām, tā nabadziņš uz reizi bijis pārlauzts pa vidu pušu.

Stiprinieks Ojārs

72,     5 (Kroņa Talsinieku pagastā Cīruļu mājās uzr. A. L. P.)

Senāk Kroņa Talsiniekos bijis stiprs vīrs Ojārs. Augums tam bijis liels un plecīgs. Ojārs reiz astoņi pūri kviešu aiznesis no Talsu muižas rijām uz klētīm neatpūzdamies. Citā reizē atkal krogā nositis dusmās galdam stūri tāpat ar dūri. Talsinieku mežjunkuram Šļipam bijušas vecas vējenes (bucenes). Šļips vienu dienu nezin kā Ojāru aizkaitinājis, un šis par to nākamā naktī paņems labu svirti baļķena resnumā un — kā sašāvis apakš vēju sudmalām — cēlis, cēlis — apgāzis kā niekus. Tad paņēmis vienu dzirnu akmeni pa plecu, pārstiepis (versti atstatumā) Cīruļos un nolicis pie drānu klēts sliekšņa par pakāpsli. Vēl šodien Cīruļos šo dzirnu akmeni rāda. Citā reizē Ojārs Cīruļos linu talkā sasēdinājis deviņus vīrus ragūs un aizvilcis pa pliku zemi no piedarba līdz istabai. Gan vīri (iekšāsēdētāji) šļūtējuši kājas gar zemi, gan iepretis vilcienam kājas pret zemi atbalstījuši, lai labi ķertos, bet kā pavilcis, tā pavilcis.

Otrā pavasarī talsinieki veduši labību uz Ventspili. Labību Ventspilī ārā berot, Ojārs par sudraba rubuli saderējis ar labības pircēja zelli, ka uznesīšot to un to balto ķēveli otrā stāvā. Tas neticējis: lai nesot! Ojārs saņēmis ķēvi aiz priekškājām, izcēlis stāvus, pārlicis priekškājas sev pār pleciem un nu ik pa trepēm pats kāpienu kāpis, ik ķēvele uz pakaļkājām lēkuse pakaļ. Uznesis, saņēmis sudraba rubli; bet zemē vairs nenesis — lai maksājot otru rubli, tad! Nekā darīt — bijis jāmaksā, un tad nonesis ķēvi tāpat atkal atpakaļ.

Citā reizē veduši brandvīnu uz Rīgu. Pie Tiltu kroga (desmit verstis no Kandavas uz Talsiem) ēdinājuši zirgus. Gadījies lāčinieks turpat, un ar lo Ojārs saderējis, ka būšot viņa lāci gar zemi nosviest. Labi. Ojārs tad sakampis lāci aiz priekšķetnām, izcēlis stāvus, uzminis uz pakaļšķetnām un kā grūdis lāci atmuguriskis — augšpēdus mālu peļķē iekšā. Lācis palicis briesmīgi pikts, bet, kamēr šis no māliem izķepurājies, — visi jau bijuši krogā atpakaļ.

Citā reizē Cīruļu saimnieks sūtījis Ojāru uz Talsiem, lai nedēļas tirgū šo to uz Jāņiem iepērkas. Bet toreiz līdz dienasvidus laikam lauciniekiem nebijis brīv nekā pirkt, tikai pilsētniekiem, — kad pēc dienasvidus uzvilkuši karodziņu, tad varējuši arī laucinieki pirki. Ojārs tomēr nebēdājis — pircis nelaikā no Pastendes meldera puiša vienu pūru kviešu matu miltus Jāņu raušiem. Par to tirgus uzraugs dzinies Ojāram pakaļ ar pus Talsiem. Bet Ojārs pakampis lirgus uzraugu aiz padusēm kā mazu bērnu, pārcēlis pār viena dārza žogu un tad pasmiedamies iesēdies gapimbraucējam — žīdelim — ratos, pavēlēdams viņu no Talsiem izvizināt laukā. Nopirkto kviešu pūru un vēl cilus iepirkumus Ojārs itin jauki tās astoņas verstes līdz Cīruļiem nešūs pārnesis mājā.

Bet vienreiz zaldātu ķērāji arī Ojāru raudzījuši valdzināt. Liels pulks tam uzbrukuši. Tad Ojārs, no ratiem lēkdams, raudzījis tos izsist, bet kaujoties viens iegrūdis ratu redeli Ojāram kāju starpā — Ojārs klupis, un tad to savaldzinājuši un nodevuši zaldātos.

Mājā tas atstājis iecerētu līgavu, kuru arī viņa brālis esot bijis iemīlējis. Šo līgavu viņa brālis apprecējis. Zaldātos Ojārs vēl saderējis trakulībā veselu versti basām kājām ziemas salā noiet lik rāmi, cik zirgs čunčina. Nogājis gan, bet nu kājas augušas, čūlējušas, un kā kropls tas pārradies mājā, kur pie brāļa sievas (savas toreiz iecerētās līgavas) atradis mīļu kopšanu līdz mirstamai stundai. Ojārs paglabāts Talsinieku Cīruļu dzimts kapos. Vēl šodien veči stāstīdami rāda viņa kapa vietu netālu no divi resniem, resniem dvīņu bērziem.

No sirds Ojārs bijis aplam labs un piemīlīgs; bet, ja to aizkaitinājuši, tad dusmas arī ātri degušas, un, ko viņš tad dusmās grābis, tas vairs tās dienas dziesmu nedziedājis.

Stiprais dzērvcnieks Ķints

72,6 (Dzērveniekos uzr.. Brīvzemnieka kr.)

Veco Dzērvenieku saimnieku — Ķintu vēl šodien šejienieši min. Augumā viņš bijis liels, miesas spēkos stiprs. Viņa mājas bijušas glītas, košas. No istabas uz klēti, uz kūtīm bijis bruģēts ceļš — rudeņos dubļu laikā Ķintos sausām kājām staigājuši. Visas viņa ēkas, žogi bijuši no akmeņiem. Ap dārzu bijis augsts akmeņu valnis, un viss dārzs pilns bišu stropu, katrs strops uz plienu akmeņa nostatīts, un arī uz stropa galvas pliena akmenis pārjumtu. No sētas gājis bruģēts ceļš uz aku. Aka bijuse ļoti dziļa — akmeņiem izoderēta. Aku sedzis liels, plats akmins, ko tikai vecais Ķints vien varējis cilāt. Akā bijis tik dzidris ūdens kā dzintars un tik garšīgs kā vīns. Ķintam bijis balts zirgs, ar kuru viņš brīnuma lietas izdarījis: ko pusducis nevarējis celt, vest, to Ķinta Ernests cēlis un ar Baltiņu aizvedis. Ķinta pēcnākami vēl ilgi ilgi rādījuši varenu ragus slieci un stipras, resnas koka dakšas. Ar tādām ragum vecais Ķints toreiz braucis un ar šīm milzu dakšām trijos paņēmienos veselu vezumu uzkrāvis.

Reiz Ķints saķildojies ar vienu Liepājas tirgotāju. Nevarēdams citādi atriebties, Ķints uzvēlis uz savām milzu ragum lielu, lielu akmini un vedis uz Liepāju tirgotāja durvis aizkraut. Atbraucis pie Liepājas tilta, pilsētnieki saskrien ap Ķintu, nevēlēdami pār tiltu braukt — smagais vezums būšot tiltu ielauzt. Kad Ķints tomēr mierā nedevās, tad pilsētnieki samaksāja lielu naudu, un un tas milzu akmini novēla turpat no ragum ceļa malā. Priekš neilga laika šo akmini saspridzināja lielceļam.

Nenosald ējamais

72, 7a (Startos .1. Kriķis uzr., vecais Binde stāst., D. L. etn. /&gt;. 1894.)

Reiz darbinieki veduši no Raunas pils spirtu uz. Rīgu. Bijis rudenī pliksalā ļoti aukstā dienā, kad šie, mucas izkrāvuši, dzēruši namnieka dotos šņabjus. Drīzi valodas vedušās par šo, par to: kurš vairāk var panest salu. Namnieks pie tam ierunājies, ka šis dotu tam simts rubļu, kurš varētu Daugavā uz ledus pliks vienu stundu pagulēt. Viens tēviņš arī atgadījies, kas apņēmies pagulēt. Runāts — nolīgst! Vēl pametis kādus kausus sīvā uz lampu un tad arī vīrs aizgājis. Citi ceļa vīri ar namnieku gājuši no pakaļas lūkoties, vai sagulēs arī nolikto laiku. Un šis arī gulējis — tīri pliks uz mutes saliktām rokām zem krūtīm — acis pārgriezis, tā ka ne loceklītis nepakustējies.

Nogulējis ari savu veselu stundu — un vēl dzīvs! Bet ko šis — gudrinieks — darījis? Viņš, brat, diezin kur rāvis melnu kaķi un lo piespiestu turējis apakš krūtīm pie sirds, lai vismaz to uzturētu siltu. Pē&lt;; tam taī vietā, kur kaķis bijis piespiests, sacēlusēs galvas lielumā pumpa. Pumpu ņēmuši pārgriezuši, un no šīs izbiris liela pulka utu. Pēc tam vīrs palicis vesels — sals neskādējis neko — vēl palicis loti stiprs — tik milzum stiprs, ka paņēmis lielu zirgu kā kazlēnu aiz visām četrām kājām, uzsviedis uz muguru, aiznesis, kur vien gribējies.

72,  7b (Bērzonē M. Ārons uzr., D. L. etn. p. 1894. g.)

Par šo pašu derību stāsta šādi. Kāds noderējis saltā ziemas laikā noiet trīs verstis gluži pliks, tikai ar to norunu, lai šim ļaujot kaķi līdzi ņemt. Kaķi pie plikām krūtīm piespiedis, vīrs arī noskrējis visu noderēto ceļa gabalu. Kad mājā iegājis, tad kaķi atkal nosviedis. Bet kas par brīnumu! Taī vietā, kur kaķi pie krūtīm bijis turējis, bijis izcēlies liels puns (augons) divu dūru augstumā. Ta kā šo augoni spiežot nemaz nesāpējis, tad lūkojuši viņu griezt, gribēdami redzēt, kas gan tur iekšā būšot. Kad pārgriezuši, ieraudzījuši, ka las pilns utu. Utis visas zemē izbirušas, pēc kam pats cilvēks nomiris. Šo teiksmu ļaudis izskaidro tā: neviens cilvēks nevarot dzīvot bez utīm. Katram zem ādas esot sava daļa utu. Bet šim vīram, plikam pa saltumu skrienot, visas zem ādas atronamās utis no saltuma salīdušas vienā vietā — tur, kur kaķis pie krūtīm bijis pielikts.

Tapat arī neviens cilvēks neesot bez cērmēm. Katram esot sava nolikta daļa vēderā. Tiklīdz pēdējā cērme nobeidzoties, tad cilvēkam arī jāmirstot.

3.  virkne. 73. Nost āsti par lielēdejiem lielēdējs Ķegums

73, 1 (Lielvārdē Krēsliņu Jānis uzr., I). L. etn. p. 1893. g.)

Klausības laikos Lielvārdes muižā dzīvoja vīrs vārdā Ķegums — stiprs kā zirgs, bet ēd tavu ēšanu! “Ēd kā Ķegums!” vēl tagad ļaudis saka, ja kāds daudz ēd.

Z. muižā toreiz dzīvoja ļoti nikns vagars, kas ļaudis visādi mocīja, spīdzināja. Reiz lielskungs uz vagaru saka: “Vagar, tev jābrauc uz Rīgu saldāboļu pārdot!” Vagars aizbrauc Rīgā — vezums pilns ābolu. Uzbrauc uz tirgu Daugavas malā. Tē viņam pienāk nabadzīgi ģērbies vecis un saka: “Cik maksā vezums ābolu?” Vagars, apskatījis veci, atteic: “Taisies labāk, ka licci projām, tāds plukata! Tu prasīsi, cik vezums maksā — nezin, vai vari vienu ābolu nopirkt!” “Kad nevarētu nopirkt, tad jau neprasītu,” atbild vīrelis, naudas zutenu iz azotes izvilkdams, kurā spožu spožie rubļi mirdzēja. Nu vagars prasa trīsdesmit rubļu. “Ko, tāds nieka vezumiņš maksā trīsdesmit rubļu, ko viens cilvēks var apēst?” Vagars domā, ka vīrelis traks palicis. “Jā, jā, nebrīnies vis; ja netici, saderēsim tad uz simts rubļiem, ka es visu vezumu ābolu apēdīšu,” teic vīrelis, naudas zuteni žvadzinādams.

Vagaram naudas iegribas. Viņi sader uz simts rubļiem, Rīgas kungi par lieciniekiem. Vagars domā: “Kur lu, brālīti, apēdīsi, labāk atdodi simts rubļu un nemaz velti nemodos.” Bet netika nekā! Kā ēda, tā apēda. Nu vagaram jāmaksā. Nav naudas. “Nav naudas, dod zirgu, ratus!” saka vīrelis. Neko darīt — līgums jāpilda: Rīgas kungi jau par lieciniekiem. Vīrelis saņem zirgu un aizbrauc kā noput vien. Vagaram jāiet kājām mājā — ne zirga, ne ratu, ne naudas par āboļiem. Lielskungs prasa: “Kur tu lik man zirg, man rat, man saldābol?” Vagars nesajēdz neko atbildēt — gan stāsta, kā bijis, bet lielskungs ne par ko netic. Liek gar zemi un muguru noģērē pa krietnam.

Raunas lielēdējs

73, 2 (Startos J. Kriķisuzr., vecais Binde slāsi., D. eln. p. 1804.)

Reiz no Raunas pils darbenieki veduši spirtu kādam namniekam Rīgā. Pašam namniekam klāt esot, vātis savēluši pagrabā; bet celdami, veldami visādi izmēģinājuši, kurš no viņiem tas stiprākais. 'Iē viens drukna auguma tēviņš ar lielu vēderu izrādījies no visiem las stiprākais. Namnieks labi apbrīnojis šo lielo vēderu un tad sacījis: “Ja tu varēsi siļķu mucu izēst, dabūsi simt rubļu!” “Jā, varu!” šis atbildējis. Citi visi nobijušies par tādu atbildi, tikai namnieks pasmīnējis. Bet bijis arī gan tēviņš ar vēderu, kurā droši muca cita ēdamā varējuse saiet, bet ne tā siļķu. Nu ņēmies arī vīrs sētas vidū pie mucas klāt, sācis ēst un pa mazu laiciņu pāra spaiņu no mucas noēdis, bet tad sācis skatīties vien apkārt, vai nevarēs kur mukt. Bet te nama tēvs starpā un uzkliedz: "Ko tur skaties? Vai nevari ēst?” “Es skatos, vai nevarētu kur staņķīt!” šis atbildējis. Mājinieks, laikam, šā vārda lāga neizpratis, vai arī domājis, ka nu vairs labi nebūs ar tādu cilvēku, kas īsā brītiņā apēd pāra spaiņu siļķu — tas arī var diezin ko piestanķīt — atmetis ar roku. lai met mieru un arī iedevis simt rubļu sudraba.

Šis arī ne laisks būdams un vēl priecīgs klāt, ka dabūn naudu, tiek no siļķu mucas vaļā — aizskrējis iz sētas un uz. Daugavu prom. Citi ceļa vīri gājuši no pakaļas lūkot, vai tikai nu pagāns nebūšot Daugavu izdzēris sausu. Bet ko viņš — gudrenieks — darījis? Viņš nelok vis no Daugavas, bet nogāzies malā gar zemi un tad ar karoti smēlis vien ūdeni mutē, laidis atkal ārā iekšā. Dzert nedzēris nemaz. Šie vēl esot prasījuši, kāpēc tad viņš nedzerot iekšā, vai tad tīri vēderu kopā sālīšot? Par vēderu esot maza bēda — lielvēderis atteicis — jālūkojot tikai, ka mute neizdegtu. Vai tad šim pirmā reiza esot, kad siļķu mucu izēdis, un šoreiz vēl šis viegli ticis vaļā.

Tādi vīrs tad arī Daugavas malā saskalojis muti divas dienas un naktis, kamēr palicis vesels. Pēc tam visi darbinieki braukuši uz māju dziedādami.

4.  virkne. 74. Nostāsti par pareģiem

Pareģis Juris

74, la (Ārlavā Bērziņu Jānis uzr., JLB UN IV R. kr.)

Gadu astoņdesmit atpakaļ staigājis apkārt kāds Juris pa Tiņģeres, Ārlavas un citiem pagastiem. Tas — kur pajumtu atradis — tur mācījis bērniem grāmatu, pātarus, stāstījis vecas teikas, dziedājis dziesmas, izdalījis brīnišķas dziedināmas zāles. īpaši ir ievērojami viņa pravietojumi, kurus viņš, kā sapņodams un uz debesīm skatīdamies, pareģojis.

Tā reiz Stendes-Lībagu ceļa jūtīs pie Talsiem viņš šādi esot pravietojis. Pie Arlavas baznīcas mūriem notiks asins izliešana. Dundagas pils kritīs Irīs reizes ugunij par laupījumu, un baznīca (kura — vai Arlavas vai Nurmuižas — nav minējis) svētku dienā dievkalpošanas laikā pagrims. Asins izliešana pie Arlavas baznīcas tiešām ir notikuse. Tas bijis tā ap 1815. gadu, kad diž.tiesnesis bija jāvēl. Daži vēlējuši Tiņģeres Droku māju saimnieku par tādu. Bet lielais pūlis turējis visus jaunus ievedumus par postu nesējiem, varmācīgiem. Nemiernieki, nūjām, iesmiem apbruņojušies, pārstaigājuši novadu ar draudiem mierīgos spiezdami viņiem līdzi nākt. Lai viņus izklīdinātu, atsaukti zaldāti. Zaldāti sadūrušies ar nemierniekiem pie Arlavas baznīcas. Ļaužu uzbudinājumam bijuse par iemeslu pa daļai arī jaunās dziesmu grāmatas ievešana.

Dundagas pils arī jau divi reizes deguse; beidzamo reizi 1889. gadā. Bet no baznīcām neviena nava nogrimuse.

74, lb (Kroņa Talsinieku Cīruļos uzr. A. L. 1'.)

Senāk gar Talsiem staigājis pa novadu novadiem slavens pareģis Juris. Sis Juris pareģojis, ka Talsu baznīca reiz grimšot. Ļaudis pa vieniem vasaras svētkiem neesot gribējuši nemaz baznīcā iet, baidīdamies, ka nenogrimtu. Viss šis pareģojums bija gandrīz, gluži jau aizmirsts, te gadu desmit, divpadsmit atpakaļ, kad daži talsinieki no luterāņu draudzes pārgāja pareizticībā, tad vecie atminējās toreizējos Jura vārdus, teikdami: “Are, vai nu nesāk mūsu baznīca pagrimt — Jurim taisnība.”

Juris toreiz arī pareģojis, ka Talsu miestiņš reiz sniegšoties līdz Pastendes mazmuižai — Grenčiem. Tas tagad piepildījies. Arī to teicis, ka pie Arlavas būšot karš. (Arī piepildījies— kad ieveduši jaunas baznīcas grāmatas.) Pareģis Juris, kā vecie apgalvo, toreiz bijis pazīstams novadu novadiem.

74, 1c (Dundagas Cepeflejās K. Bankers itzr., A. L. lkr.)

Vecais Juris bijis beidzamais pravietis. Viņš esot sludinājis daudz nākamās lietas, kuras tagad gandrīz visas jau piepildījušās. Tā bez daudz citām lietām viņš arī sacījis: Dundagas baznīcu reizi aptaisīšot ozolu riķicm (vabām). (Ir jau noticis.) Un kādā vasaras svētku rītā baznīca sakritīšot. (Nav noticis vēl.) Kolkā reizi būšot divas baznīcas. (Ir noticis.) Visas ežiņas reizi uzplēsīšot, bet maizes vēl nebūšot paēduši. (Tā tagad gandrīz jau arī esot — lauki lielumu lieli saplēsti, bet laiki tik grūti, ka ar parādiem ne atkauties, tāpēc ka mājas iepērkamas.) Vēl daudz, daudz citas lietas vecais Juris esot pasacījis.

Rēveles pareģi

74, 2 (Jaunrozē Mazjānis uzr. (D. Ozoliņa krāj.), D. L. etn. p. 1891.)

Agrāki Rēvelē bijuši tādi cilvēki, kas par vilkatām varējuši pārvērsties. Šie vilkatu cilvēki bijuši lieli pareģoņi.

Reiz trim ceļiniekiem piestājies mazs bērns (kad tie ēduši) un skatījies uz tiem, it kā arī ēst prasīdams. Viens no ceļiniekiem aizprasījies, kam šis tā skatoties, vai dažkārt ēst gribot. Bērns teicis: “Negribu nojums nekā, bet tikai gribēju pastāstīt, ka diviem no jums mājās nelaime: vienam sieva nomiruse, otram vilks labāko vērsi nokodis.” To teikdams, tas rādījis, kuram viena, kuram otra nelaime. Un patiesi tā bijis.

Pareģojums par Alšvangas svēto liepu

74, 3 (Dr. Bielensteins uzr., 1866. g. iekš Magazin XIVB.)

Alšvangas kungs (Johans Ulrichs fon Šverins Kurzemes un Zemgales maršals no 1632. g.) esot dzīvojis ilgāku laiku pa poļiem un ielūkojis vienu kundzi, kas ātrāki pie viņa negājušo, kamēr neesot apsolījies pats katoļu ticību pieņemt un arī alšvandzniekiem likt pieņemt. To viņš arī labprāt izdarījis (1634. g.). Alšvangas zemnieki (lutera ticības) gandrīz visi ļāvušies katoļu ticību pieņemt; tikai mazs pulciņš palicis pie vecās ticības un labāk no tejienes projām gājis. Pašu beidzamo reizi šis pulciņš netāļu no muižas apakš vienas liepas vēl ar savu luteru mācītāju baudījis svēto vakariņu, un tad visi izklīduši pa pasauli.

Cits vēl stāstīja: mācītājs esot pareģojis teitan, ka katoļi tikām Alšvangā būšot, kamēr šī liepa zaļošot; bet, ja tā kādreiz kaltīšot — alšvandznieki atgriezīšoties, pieņemdami atkal evanģēlijuma ticību.

Tāpēc tad arī šo liepu Alšvangas katoļi dēvējot par svētu — neviens to neaiztiekot, neievainojot, lai šī vēl labi ilgi zaļotu, uzturētos. -Šī svētā liepa ir loti veca, bet ne pārmēram augsts koks. Zari tālu uz visām pusēm izplētušies un, lekni zaļodami, sniedz tīkamu paēnu. Stumbrs tik dikti sasprēgājis, tā izvērsies, ka jādomā: te četri, pieci pastāvīgi stumbri no vienas pašas saknes cēlušies, kopā vijušies. Tas esol no tam, ka koks pārāk vecs un ka vairākkārt lo zibins saspārdījis.

5.  virkne. 75. Nostāsti par sodiem pie kartavām, baznīcām, par sodu vietām

Sasmakas Kantiņu Kārtavu kalns

75, 1 (Valdgalē Ieviņu Fricis uzr., JLB RN IVR. kr.)

Sasmakas muižas ganeklēs starp Ārlavas dakteru māju un Sasmakas Kantiņu mājām atronas Kārtavu kalns, tagad — priedēm apaudzis — notālēm izskatās kā suseklis. Vecos laikos še meitas sodītas, kas savus bērnus nozūmējušas. Kad pēdējo notiesājumu izdarījuši — tā gadu simts atpakaļ — tad meitas nocirstā galva trīs reizes uz augšu esot lēkuse. Vēl likai piecdesmit gadu atpakaļ šaī apgabalā sodījuši meitas par ārlaulības bērniem. Bērna tēvs (kad sazināts) un bērna māte bijuši piespiesti zināmā svētdienā baznīcā ierasties, kur plāna vidū izvilkts tā sauktais kauna beņķis. Uz šā beņķa nu vainīgajiem bijis jāuzkāpj katrā galā vienam un pa visu baznīcas laiku basām kājām (vīrietim līdz ceļiem) jāstāv (sievietei atsegtām krūtīm).

Turaidas Kārtavu kalns

75, 2 (Turaidā G. Fr. Matīsens uzr., Balsī 1888. g. 37. n.; A. L. I’ kr.)

Kādu versti no Turaidas uz ziemeļiem atrodama šaura kalna piere, kas apaugusi retām, sirmām priedēm. Šo kalnu nosauc par Kārtavu kalnu. Tur kalnā bijušas karātavas — notiesājamā vieta, kur noziedzniekus kāruši, nokāvuši, sadedzinājuši. Kalnā vēl tagad padziļa bedre, kurā smalkas ogles, pelni atrodami.

Pēdējā Kārtavu kalnā notiesātā bijuse jaunava. Kāda veca māte stāsta, ka jaunā noziedzniece — Trine vārdā, dzīvojusi P. mājās un bijusi no V. ģimenes, kas vēl tagad V. mājās dzīvo. Viņa nomaitājusi savu bērniņu, paslēpdama Kārtava kalnā sūnās; bet lopi ganīdamies uzoduši mironīti, cēluši noziegumu gaismā. Noziedzniecei nospriests nāves sods: bendes cirvis. Soda dienā — kā tas mēdzis būt katru reizi — visi pagasta ļaudis sadzīti noskatīties. Kalns bijis ļaužu pilns, un soda vietai visapkārt sēta taisīta.

Notiesājamo veduši no muižas lielos, melnos ratos — garīdznieks un bende ar saviem palīgiem ratus pavadījuši. Bende mēģinājis pierunāt skaisto noziedznieci pieņemt šā roku, caur ko tā esot varējusi izglābties no nāves, bet šī neielaidusies. Tad garīdznieks iedevis tai zelta ābolu par zīmi, ka baudījusi no “aizliegtā ābola”. Šo viņa piesviedusi V. Pēterim: lai to tas glabājot! Nu izpildījuši sodu, miesas uzkrāvuši sārtā; tikai zeltmataiņā galva aizmirsusies zemē. Bende, sakravādams savus darba rīkus, pamanījis galvu — uzsaucis saviem palīgiem: “Da isnoch Kopf!" Iemetuši arī galvu liesmās. Pelnus iekaisījuši ūdenī. Šaī pēdējā soda dienā sadedzinājuši Kārtavu kalnā trīspadsmit asis malkas. Pēc citām ziņām notiesāšana notikusi pēc saules rieta, un noziedzniece esot dziedājusi dziesmu “Ej, saulīte, drīz pie Dieva”.

Alūksnes Kārtavu kalns

75, 3 (Alūksnē G. uzr., 1887. g. Balsi 50. n.; A. L. P. kr.)

Šejienes tuvumā pie draudzes skolas ir Kārtavu kalns. Zviedru valdības laikā kāda meita nogalinājusi savu bērniņu. Noziedzniecei nosprieduši nāves sodu. Atveduši šaī kalnā vezumu malkas, sakrāvuši sārtu, bende nocirtis meitai galvu, miesas sārtā sadedzinājis. Galva minētā kalnā piekalta pie staba, kur tā citiem par biedēkli ilgi karājusies. No tā laika kalnu sākuši saukt par Kārtavu kalnu.

Salaspils Kārtavu kalns

75, 4 (Salaspilī Upmalietis uzr., Baltijas Vēstnesī 1893. g. 185. n.)

Salaspils muiža atrodas Vidzemē Daugavas malā, sešpadsmit verstis no Rīgas. Kaut gan Daugava ir vispārīga robeža starp Vidzemi un Kurzemi, tad tomēr Salaspilij ir ap divi tūkstoši pūru vietu liels zemes gabals Kurzemes pusē Daugavai. Un šinī gabalā ir Kārtavu kalns, par kuru stāsta, ka senāk P. muižā bārgi kungi valdījuši, kuri nežēlīgi tiesājuši dzimtļaužu pārkāpumus vai pat mazākos.

Reiz lielkundzei nozudis zīda lakats un, kad — pavirši meklējot — nebijis atrodams, tad kāda muižas kalpone nākusi aizdomā, ka zagusi to. Kad meitene pastāvīgi liegusies, neatdevusi lakatu, tad nospriests jauno noziedznieci pakārt. Divi verstis no muižas — kalnā — uzcēla kārtavas un pakāra jauno meitu. Bet, tikko meitas gars bija atšķīries no miesām, te jātnieks ataulekšojis, paziņodams, ka lielkundze atradusi savu lakatu — pati bijusi nolikusi kaut kur.

Pēc šā notikuma minētais kalns izpelnījies uz mūžīgiem laikiem drūmo vārdu — Kārtavu kalns. Šis kalns arī vēl tanī ziņā ievērojams, ka 1812. kara gadā ilgāku laiku bijis Napoleonam I par kara pulka nometnes vietu.

Kā Grūbas meitu soda

75, 5 (Cesvainē J. Kuij)s uzr., JLB RNIV R. kr.)

“Grūbas meita bija, dēliņ, pēdējā,” iesāka man māte stāstīt, “kuļ-u kūla, piesietu pie baznīcas staba baznīcas dārzā, trīs svētdienas no vietas, kad baznīcēni no baznīcas nāca laukā pēc Dieva vārdiem. Vai. Dieviņ, vai. Dieviņ, kā viņa mētājās no vienas puses uz otru. Divi lamburti jau bija: viens stāvēja ar pleti vienā pusē, otrs otrā; kad sita viens, tad viņa pašūpojās uz otru pusi, kad dabūja cirtienu no otra, tad atkal pazvēlās uz pirmo pusi. Rokas bija piesietas uz augšu, galva aptīta ar lakatu; pār miesu plāna drāna pārvilkta, lai sitieni cauri iet. Es pirmo svētdienu nebiju baznīcā. Kad sākuši kuli. tad jau gan kliegusi, vaimanājusi tā, ka citi baznīcēni, dzirdēdami vaimanas, apģībuši; citi atkal pa sānu durvīm un ģērbkambara durvīm izsprukuši laukā un pār valli pārlēkuši, lai aizietu uz mājām, ka neredzētu mokāmo meitu. Vai, Dieviņ, vai. Dieviņ, kas tie bija par laikiem! Šitā paša Mīteļa tēvs vēl bija par mācītāju.”

Mana māte sāka raudāt, iebāza galvu rudzu statā. Mēs pļāvām rudzus Aizskujas muižā; es arī raudāju mātei līdz. Bet drīzi ieraudzījām, ka nāk stārasts, tā sauktais zvaigžņu skaitītājs, kā meitas viņu bija nosaukušas, tādēļ ka tas, savas lepnības dēļ, galvu nesa uz augšu skatīdamies. Māte sāka pļaut, un tēvs siet rudzu kopiņas kūļos, bet man vēl gribējās zināt par “kulšanu”. Zvaigžņu skaitītājs aizgāja mums garām, ne vārda nerunājis. “Lai iet pie velna!” norūcās tēvs. “Tāds meitu ģēģeris vien jau ir — meklē atkal, kur varētu kādu noķert.” “Pagāna vilks!” nospļāvās tēvs, un es nezināju, kāpēc viņš uz stārastu tā dusmojās, itin kā stārasts būtu vainīgs par meitas kūlienu. par kuru, laikam, arī tēvs bija dzirdējis otrpus stata, kad māte man stāstīja. Par tādiem stāstiem viņš galu galā palika dusmīgs.

“Mammiņ, kāpēc tad pie baznīcas kūla tos cilvēkus?” es uzņēmu no jauna.

“Eji, dēliņ, vai nu pie baznīcas vien kūla — kūla jau visur, kur tikai varēja piekļūt tie velna skruķa stārasti. Darbinieks vēl nebija apdomājies — jau stārasta rīkstes nošmīkstēja vien gar darbinieka pleciem. Apgāzās vezums, vai izara vādzi sakaltušā māla zemē — ače, uzkliedza: “Rīkstes! — svārkus zemē! — turat!” Citiem darbiniekiem bija jātura, ja peramais nevarēja nostāvēt; pats stārasts sita, kur tikai trāpīja — kur kreklis bija virsū.” Visu šo stāstīja māte klusā balsī, lai tēvs nedzird, nedusmojas un nelādas.

"Bet ko tad Grūbas meita bija padarījusi?” vaicāju.

“Grūbas meita, dēliņ, nebija vis pret kungu noziegusies, bet pret Grūbu pašu. Grūbām pazuduši divdesmit pieci rubļi naudas — tā visa vaina; domāja, ka viņa tos paņēmusi; sūdzēja lielam kungam, lielskungs nosprieda — meitu pērt pie baznīcas durvīm, lai cili bīstoties un nezogot. Ek. vai tagad gan Grūbām kā vērminderim pašam nebirst asaras par vaigiem un vai viņš nelād to dienu, kurā teicis lielam kungam par divdesmit pieciem rubļiem! Bet nu nevar vairs nekā darīt — liela kunga spriedums ir svēts! Ja liela kunga neklausītu, tad jau pašu pērtu un tomēr meitu nepalaistu bez pēriena. Dēliņ, vēl tagad žēlkaņas (šaušalas) pār kauliem pāriet, vēl tagad skan ausīs meitas vaidēšana. Lai Dieviņš nedod zagt! Aizdzina meitu pēc triju svētdienu pēršanas uz “Pasīliju”. Viņa vēl esot dzīva, apprecējusēs ar vienu aizsūtīto. Viņai esot labi — esot bagāti palikuši.

Bet Grūbas velns tepat vazājas, lai gan no liela kunga cienīts; viņa dēlam esot krītamā vaina — braukā gan pie dakteriem, gan iet pie pesteļiem, pūšļotājiem un visādiem burvjiem, tomēr nekas nepalīdz — tie grēki top piemeklēti līdz trešam un ceturtam augumam. Ko līdz manta, dēliņ, kad nav veselības, kad nav cilvēkam miera ne dienu, ne nakti, kad staigā kā apmāts.”

“Memmiņ, vai visus pēra, kurus sūtīja uz “Pasīliju”?”

“Pēra, pēra, dēliņ, vai tad un nepēra! Dedzināja jau zīmes citiem uz miesas ar karstu nosvailotu dzelzi, lai arestants neizbēg no Sibīrijas, lai viņu var pazīt.”

Nčķena Bregža kalns

75, 6 (Nēķenā Liesmirjš uzr., 1889. g. Balsī 28.11.; A. L. P. kr.)

Kādas piecas verstis no Nēķena muižas uz dienvidus pusi atronas pāri par septiņsimt pēdām augsts kalns: Bregža kalns. Še agrāk Brezeķa muižiņa bijuse, no kam kalns un apkārtne dabūjuši nosaukumu: Bregži. Šo kalnu šejienieši pazīst arī zem vārda Karātavu kalns. Šis vārds cēlies no tiem laikiem, kad latvieši vēl smaka grūtā jūgā. Tajos laikos uz šā kalna daudz zaudējuši dzīvību pie karātavām. Še arī liels ozols atradies, pie kura nelaimīgos kāruši. Daži vecie vēl atminas šo ozolu, kuru saskaldot atraduši dzelzs āķi tanī.

Doles Kārtavu kalns

75, 7 (Dole Jēkabs Priede uzr.. RLB ZK R. kr.)

Netālu no Doles muižas atrodas kokiem apaudzis kalniņš — Kārtavu kalns. Kalna virsotnē ir maza ielejiņa, un turpat aug vecs, vecs ērkšķu krūms.

Agrāki šim ērkšķu krūmam blakām bijušas kārtavas, kur ļaudis sodījuši. Ja kāds bija pelnījis lielāku sodu, tad to kārtavās pakāra, ja mērenu sodu, tad to ar šā ērkšķu krūma zariem šauta. Arī kapu kopiņas tur vēl tagad manāmas — tie esot nosodītie cilvēki, kas tur aprakti.

Kara kalns

75, 8 (Krūtē F. Fišcrs uzr., A. L. P. kr.)

Krūtes pagastā ir kalns, ko ļaudis dēvē par Kara kalnu jeb arī Kārtavas kalnu. Te šinī kalnā vecos laikos pakārts reiz liels slepkava. Slepkava bijis mežsargs. Vienu dienu tas krogā sastapis svešu ceļa gājēju smalkās drēbēs. Slepkava domājis: “Tam pulka naudas!” — un aizkrāpis pie sevis nakti pārgulēt. Labi. Bet dižceļa malā viņš nodūris smalko ceļa gājēju un aplaupījis. Bet viens nabags aiz krūma visu noskatījies un cēlis neģēlību gaismā.

Otrā dienā saradušies pulka cilvēku slepkavas mājā, lai to apcietinātu. Bet slepkava paķēris platcirvi, atspiedis muguru pret sienu un neļāvies apcietināties. Tad ļaudis tikmēr gaidījuši, kamēr slepkava noguris, cirvi rokā turēdams — tad satvēruši to, veduši tiesāt: pakāruši šinī Kara kalnā, atstādami viņa miesas kārtavās putniem par ēsmu. Slepkavas mājās atraduši pulka nokautu cilvēku un tik daudz salaupītas zelta naudas, ka viens vīrs nejaudājis nest.

Nurmuižas majorāta kunga Firksa sods

("Inland" 1852. g., skat.

75, 9 Dr. Bienemann “Livl. Sagenbuch”; A. L. P. kr.)

Nurmuižas majorāta kungs Lebrechts fon Firks — nezināms kādēļ — bija ļoti ienīdējis poļu valdību (toreiz Kurzeme atradās zem poļu virsvaldības), lūkodams tai kaitēt, kur vien pietikdams. Šis ienaids viņu pamudināja visur pēc iepējas palīdzēt zviedru valdībai. Viņš pilnīgi nodevās savam ienaidam, netaupīdams nedz naudas, nedz mantas, lai vienai valdībai kaitētu, otrai palīdzētu. Bet tam, saprotams, bija jānoliek pilnā slepenībā. Tomēr, lai cik slepeni lietu vadīja, zināt ir tad to ieriebtais dabūja, un nu viss noslēpums nāca zināms.

Muižas kalējam Andrejam kungs pilnīgi uzticējās. Tas bija ļaunprātīgs cilvēks; pie tam glaimot prata vislielākā mērā. Reiz, labus gadus atpakaļ, viņš kalēju bija licis netaisni sodīt. Kungs gan to jau sen bija piemirsis, bet ne tā kalps. Pēdējais nēsāja soda piemiņu sirds dibinā paslēptu, gaidīdams vislielākā nepacietībā atriebjamo brīdi. Lielā padevība, ko tas majorāta kungam liekuļoja, atriebjamo darbu tikai paātrināja. Šo cilvēku fon Firksa kungs raidīja par ziņnesi uz zviedru nometnēm pie zviedru kungiem, ar kurieni viņš stājās sakarā, lai poļiem labu nelaimi saceltu. Muižas kalējs ilgi bija mācījies pēc izdevīga brīža gaidīt un tad to uz vissmalkāko izlietāt. Taisni pareizā acumirklī viņš par visu šo lietu paziņoja poļu kroņa valdēm, pienesdams tādas liecības, kas šaubīties neatļāva par lietas patiesību.

Šī nodevība panāca to, ka majorāta kungu ar varu saņēma cieti. Poļu galvas pilsētā Varšavā nezināja, ko ar saņemto iesākt. Poļu valdība baidījās, ja nosodīs šo vienu, visa Kurzemes muižniecība sacelsies pretim, un tas poļu valdībai taīs laikos varēja atnest lielas nepatikas. Poļu kungi, nezinādami citādi līdzēties, nodeva viņas locekli pašai Kurzemes muižniecībai sodīt, ko arī izdarīja. Jāsaprot, ka muižniecība taī lietā citādi rīkoties nevarēja — pie visstingrākā likuma turēties vajadzēja, jo lieta bija par daudz svarīga, lai tur varētu kā izvairīties. Nelaimīgo notiesāja ar zobiņu nonāvēt. Jaukā maija rītā pašā agrumā vienā Nurmuižas pils istabā vienīgi likumīgo liecinieku klātbūtnē izpildīja spriedumu. Vēl tagad rāda Nurmuižā krēslu, kurā notiesātais sēdus saņēmis nāves cirtienu. Arī zobins, kas dvēseli no miesas šķīris, tur vēl atrodoties.

6.  virkne. 76. Nostāsti par mājām, pagastiem, muižām un viņu pārvaldniekiem

Kā Masaliņu mājas cēlušās

76, / (Vestienā Vilis Ozoliņš, Manguļu skolotājs, uzr., A. L. I’. kr.)

Vēl tagad Bērzaunes baznīcas pagrabā ir septiņi nesatrūdējuši miroņi; viens — īstais pils kungs gariem zābakiem; tas bijis briesmīgs cilvēku spiedējs. Darbiniecēm nebijis pat brīv bērniņus pazīdināt — bijis tikai brīv meitenēm vienreiz pa dienu, puisēniņiem divreiz pa dienu krūti dot.

Reiz, kad karš patlaban nācis, strādniekus atlaiduši tikai tad vēl, kad jau svešos (kara spēku) ieraudzījuši. Bet par to tad arī pašiem kungiem nelabi klājies: kungs, kunga sieva, abas meitas, no briesmām mukdami, izlēkuši pa pils logiem, noslīkuši pils grāvī; tikai viens pils jaunskungs pamanījies — iešmaucis mežā. Tur mežā viņš saslimis masalām. Viena ganu meita slimo atradusi, aizvedusi uz mājām, kopusi, kamēr izveseļojies. Šo ganu meitu vēlāk jaunskungs apprecējis un palicis par saimnieku. Savu jauno māju viņš nosaucis par Masaliņām un pats sevi par Masali.

Masalu māja pastāv vēl šodien. Arī pati stāstītāja Made Ozoliņa ir dziniusi Masalu mājā; tā piederējusi viņas vecākiem.

Ka muižnieki senāk ļaudis nometinājuši

76, 2 (Valatē Dr. A. Bielensteins uzr., 1X65. g. iekš Xļagazin XIV B.)

Pēc mēfa laikiem muižnieki esot braukājuši apkārt ļaudis sazagdami, jaunus strādniekus gūdami. Sagūstītiem metuši ābolu mutē, lai nejaudātu pakliegt. Un tad tos nometinājuši nevis tur. kur jau kādas mājas bijušas, bet itin jaunās vietās. Iesākumā šos ar klaušiem neapgrūtinājuši, bet vēlāk gan pamazēm, pamazēm, iesākdami ar vienu pūra vietu muižas zemes (vienu pūra vietu likdami apstrādāt).

Par Ozolnieku pagastu

76, 3 (Ozolniekos pie Jelgavas Kalniņu Jēkabs uzr., JLB RN IV R. kr.)

Ozolnieki piederējuši vecos laikos lielamkungam (Kurzemes hercogam). No ķeizara Paula laikiem, kurš Ozolu muižu ar visiem ļaudīm dāvinājis Kurzemes gubernatoram, palikuši viņi par dzimtsļaudīm. Mājas nosaukuši pēc viņu dibinātājiem — pēc pirmā saimnieka. Bet no visām mājām trīs vien vēl dibinātāju pēcnācējiem tagad piederot: Pīrāgi, Paužas un Kaugari; visas citas mājas pārgājušas svešu rokās.

Paužu pirmie saimnieki atnākuši no Rīgas — divi brāļi, cītīgi strādnieki, kas labu tiesu naudas sakrājuši; viens no viņiem aizgājis uz Sloku un tur preču bodi atvēris. Dažas mājas esot noplēstas un pie muižas piedalītas. Tā, kur tagad Straumes muiža, bijušas trīs Dalbiņu mājas — Vidussēta, Galasēta un Mežadalbiņi. Tāpat bijušas trīs Dambratu mājas, no kurām divas izpostītas. No viņām vēl lielā baļķu mežā piesūnojuši veci lauka grāvji redzami. un meža malā atronas no Rāts-Dambratiem arī veci akas grodi. Atkal citas mājas pavisam citus vārdus dabūjušas. Tā Baznīcas Dalbiņi esot agrāk saukti par Putnadvēselēm, Glūdas par Briežaglūdām, Streznas par Briežumuškiem, Kaugari par Beķeru Kaugariem, Paužas par Žagaru Paužam jeb Mežakalējiem. Arī muižas vācu nosaukums Eckhof (pārtulkojums no Ozolu muižas) pārvērties par Paulsgnade.

Kā Aizkujai vārds cēlies

76, 4 (Aizkujā Labvēlis uzr., Balsī 1X90. g. 9. n.; A. L. P. kr.)

Aizkuja dabūjusi savu vārdu no Kujupes, kas tek garām šai muižai un iegāžas Aiviekstes labajā pusē; bet visi Aizkujas saimnieki atrodas upes labajā pusē, kāpēc esot nosaukuši savu muižu par Aizkuju.

Ka Matkule vārdu dabujuse

76, 5 (Matkulē Puķīšu Fricis uzr., JLti RNII R. kr.)

Vecos laikos Matkulē bijis ļoti nikns kungs un vēl niknāks vagars. Ļaudis no vagara vēl vairāk baidījušies nekā no kunga. Reiz kungs sūtījis vagaru ar vairāk vīriem uz pilsētu ar labību. Vagaram iedevis kulīti, lai pilsētā nopirktu matu. (Mats ir mēriņš katla veidā, dažādā lielumā. Sevišķi senāk melderi lietājuši, ņemdami maļamās naudas vietā tādu matu ar miltiem.) Vagars arī to nopircis un iebāzis kulītē. Mājās braucot, kāds no vīriem apskatījies, ka arī viņam mats noderētu ēdiena vārīt. Domāts — darīts. Vagars, matu ratos neatrazdams, tā sašutis, ka apsolījies atriebties. Pēc kādām dienām kāda kalpa sieva iet uz muižu pēc miltiem. Tiklīdz kā sieva iedeva vagaram kulīti, vagars pazīst, ka tā tā pate kulīte, ko kungs iedevis matu pārvest. Vagars licis atsaukt kalpu uz muižu un pēris to tik ilgi, kamēr bijis pagalam. Kad prasījuši kalpa sievai, kamdēļ to peļot, tad šī (ikai atbildējuse: “Mats kulē!” No tā laika arī muiža dabūjuse vārdu Matkule.

Kā Mēdzūla cēlusies

76, 7 (Mēdzūlā K. uzr., 1889. g. Balsī 10. n.; A. L. P. kr)

Mēdzūla dabūjusi savu vārdu no Mēdzem. Pie šejienes Gērķēnu ciemata neliels ezeriņš — par Rusnas ezeriņu to sauc. Šā ezera rīta pusē bijusi vispirmā Mēdzūlas muižas vieta. Še viņu saukuši par Mēdzem. Vēlākos laikos vārds Mēdzem pārvērties par Mēdzūlu. Otrā Mēdzūlas muižas vieta bijusi no Rusnas ezeriņa uz dienvidus vakara pusi, kādu pusversti no Bulēnu ciemata. Kalniņu, kur muiža stāvējusi, vēl tagad sauc par Muižas kalnu. Tagadējā Mēdzūlas muižas vieta ir jau trešā. Kā vectēvi nostāsta, tad tur, kur tagad muižas lauki līgojas, senāk vairāki ciemati bijuši. Kalnu un pakalnu nosaukumi esot toreizējo ciematu vārdi.

Par veco Duntes muižu pie Juglas

76, 8 (Stopiņos E. uzr., 1894. g. Balsī 33. n.; A. L. P. kr.)

Juglas ezera krasti apbūvēti ar mazām muižiņām. Aiz Stopiņiem ir atliekas no vecās Duntu muižas (Duntenhof). Vecas paviļas zem arumiem pamanāmas. Vecie stāsta, ka netālu no Desu kroga atrasts lielāks pods dažādām veclaiku sudraba, zelta, vara naudām. Viens namnieks atradis vairāk lāgiem vecas četrkantainas vara naudas, vienu akmeni ar uzrakstiem, divas sudraba naudas no 16. jeb 17. gadu simteņa. Drusku tāļāk, turpat Mazās Juglas krastos, atronas atliekas no Stālu muižas (Stahlenhof) — ķieģeļi, podi, dzelzs lietas.

Aderkaši

76, 9 (Aderkašos Gaigaliņi uzr., 1894. g. Balsī 30. n.; A. L. P.kr.)

Aderkaši ir senu senais Ungern-Sternberģu īpašums, kuru sentēvs to līti/ ar Madlienas draudzi dabūjis pūrā līdz, apprecēdams lībiešu virsaiša Kaupo meitu Hedvigu. Tikai 1629. g. muižu mantojis viens Aderkasis, no kam muiža ir vārdu dabūjusi.

Vec-Pienava jeb Fridrihluste, jeb Luste

76, 10 (Lusti Naudīšnieks uzr., 1887. g. Balsī 1887. g. 46. n.; A. L. P. kr.)

Veci ļaudis stāsta, ka Vec-Pienavas jeb Lustes pili esot cēlis kāds vācu princis vārdā Fridrihs sev par izprieces (lustes) pili. Pēc citiem stāstiem pils esot tā cēlusies. Reiz Kurzemes lielskungs Fridrihs Kazimirs medījis pa Vec-Pienavas novadu (kur tagad Fridrihluste). Viņam šis apgabals tik ļoti paticis, ka uzcēlis paša meža vidū pie Pienavas upītes sev medības pili. Pils no ārienes izskatās kā mālu kalns ar vienu pašu skursteni. Bet vēstures ziņas stāsta, ka pili esot uzcēlis lielskungs Ķetlers.

Taīs laikos pils lielā zāle bijusi izgreznota Venēcijas spoguļiem, dārgām bildēm; bet kāda mazāka zāle (lielmātes dzīvoklis) bijusi ar zīdu, samtu oderēta. Ap pili kādu jūdzi apmērā senāk bijis zvēru dārzs. To apliecina kāds deviņdesmit gadus vecs sirmgalvis, kas pats savām acīm redzējis vēl lielus gabalus mūra sētas. Viņš teic, ka dārza sēta bijusi kleķa (māliem, salmiem sajaukta), salmiem apjumta. Kati sirmgalvis sācis dārzu redzēt, zvēri viņā vairs nav bijuši, sēta jau vietām bijusi sagruvusi, un dārzs jau pa daļai tīrumā pārvērsts. Tikai vietām vēl stāvējuši reti milzu ozoli, sevišķi pret vakariem, Pienavas upītes krastos. Ap pili ir sirma liepāja, kura senatnē dēstīta. Liepās redzams (pils vakara pusē) rakts dīķis un tāļāk otrs tāds pats, saukts par Melno dīķi, tādēļ ka liepu ēnā dīķa ūdens izskatās melns. Šinī Melnā dīķī esot vecos laikos viena pils jaunkundze (freilene) savu bērnu noslīcinājuse. Tādēļ naktīs gar clīķi spokojoties: dzird bērnu raudam.

Mana mātes māte stāstīja, ka tad, kad viņa kalpojuse pilī pie lielkunga par pils meitu, pils priekšā bijuši nostādīti dažādi tēli — Ievas, Marijas, Kristus u. t. t. Lielkungi un visi pils ļaudis pret tiem tēliem vienmēr noņēmuši cepuri. Lielskungs nekad nav piebraucis līdz pašām pils durvīm, bet arvienu gabaliņu nost licis apstāties un tad kājām gājis gar minētiem tēliem ar pliku galvu, krustus mezdams. Lielmāti vilkuši ratiņiem pie pils durvīm, jo viņa bijuse kliba. Kas tie par lielkungiem bijuši, mana mātes māte nezināja pateikt. Tagad no minētiem tēliem ne zīmes.

No zvēru dārza tagad kāds gabals gan pieder muižai pašai, bet viena daļa pieder apkārtējām mājām. Dārza sētas pamati vēl vietām redzami un arī viens apaļš, uzmests kalniņš. No šī kalniņa gājusi taisna stiga caur mežu uz pils balkonu. Kungi no balkona skatījušies, kā stirnas un citi kustoņi kalnā rotājušies. Kalniņš tagad atronas aramā laukā. Nozvēru dārza ir vēl palikuse kāda birztaliņa, kura nu pieder Raušu mājām un kuru sauc par Raušu birzi.

Fridrihsluste savā laikā pieredzējuse dažādus rentes kungus; bet sevišķi ievērojamus laikus viņa picdzīvojuse — kā ļaudis stāsta — krievu kunga Rūpa laikā. Rūps uzņēmis muižu tūlīt pēc klausības laikiem. Šā kunga laikā muižā bijušas kaulu sudmalas, kur žīdi caurām svētdienām kaulus maluši. Bet sudmalas ilgi nepastāvējušas, — kādā svētdienā, sudmalām pilnā darbā esot, uznākuse liela vētra — apgāzuse. Arī brankūzis un alus brūzis tanīs laikos muižā bijuši; tāpat liela vēršu kūts, kurā lielus Ukra vēršus drabiņām, brāgu barojuši. No brūža uz vēršu kūli pa zemes apakšu gājušas renes, pa kurām brāga vadīta uz kūti. Ilgi vēl stāvējuši kūts mūri, kurus iesaukuši par Baņģeru muižas mūriem. Brūzis tagad pārtaisīts par muižas kalpu māju. Tapat minētais kungs ietaisījis lieliskas drenāžas un drenāžu stiebru taisīšanai vien uzcēlis cepli. Rūpa laikā pie pils bijis garš stabs ierakts. Staba galā — kad kungs bijis mājā — plivinājies karogs.

Šis pats kungs licis gar vienu pusi muižas laukiem uzmest zemju valni un uz tā sadēstīt vītolus. Vītoli, valne vēl tagad. Stāsta, ka senāk pa muižu, pa brūzi, pa pili plosījušies velni. Boznieks, kas muižu pa naktīm apsargājis jeb bozē stāvējis, dažreiz naktīs dzirdējis pa liepām braucam, jājam. Fils pagrabos, pažobelēs velni naktīm gan kā cūkas kviekuši, gan kā bērni brēkuši, un dažreiz velns bozniekam parādījies kā lielskungs — cienājis to ar speķi, desām.

Netāļu no pils pie senā brūža ietek Zelītes upīte Pienavā. Pienavas upītes krastā muižas tuvumā atrodas avots — saukts par Veselības avotu. Iz pāršķelta akmiņa izverd ūdens dzintara skaidrumā. Veci ļaudis stāsta, ka Lustes kungam bijusi viena vienīga meita, bet slimīga. Izārstējušies pasauls dakteru, bet slimojuse un slimojuse. Te kāda veca sieviņa devusi padomu dzert no tā avota un, palūk, tapuse vesela. No tā laika avotiņš nosaukts par Veselības avotu.

(J. Freimanis uzr., JLB RN R. kr.)

Lustes muižā dzīvoja lieliski bagāts kungs — tam bija lēperis, kas viņam skrēja pa priekšu kā kurtu suns. Kad viņš no Lustes muižas brauca uz Jelgavu karietē četriem baltiem zirgiem, tad arvienu redzēja jau lielā gabalā pa priekšu skrējām lēperi. Tas bija tāds cilvēks, kam kāju ikri izcirsti, tā kā lieli bija tieviņi kā irbuliņi.

Kā Vitebskas Latvija dalīta

(IS78. g. iekš Sitz. Ber. d. Rig. Alt. Ges. G. barons

76, II Manteufels uzr., skat. Dr. F. Bienemann “Livl. Sagenbttch A. /.. P kr.)

Tai skaistajā pakalnu virknē, kas pār Vitebskas Latviju stiepjas, vācu vārdā par Volkenbergu (Padebešu kalns) iesauktais kalns aizsniedz vislielāko augstumu; viņa virsotnē atrodas vecas pils drupas. Šis kalns guļ Rāznas ezera dienvidus krastā un trim pusēm paceļas stāvu gaisā, kamēr ceturtā puse lēzeni nolaižas līdzenumā. No kalna virsotnes skats jūdzēm tālu sniedzas zemē iekšā pāri pa tumšiem egļu mežiem, mirdzošiem ezeriem, viļņojošām druvām.

Ar šo kalnu stāv sakarā sekojošs nostāsts. Senos laikos viss šis apgabals piederējis lepnai lielkunga atraitnei, augstai Volkenbergas valdniecei. Bet tā kā viņai nebijis vīriešu kārtas pēcnācēju, bet tikai trīs skaistas meitas, tad visu zemi sadalījuse trīs daļās, un katrā daļā uzceltā pils iesaukta jaunās valdinieces vārdā. Vecākā māsa Rozālija dabūjuse Rēzekni (vāciski Rozitten); otra — Lūcija — Ludzu, jaunākā Marija — Marinauzu. Mātes pils Padebešu kalnā pēc vecās vaidinieces nāves palikuse neapdzīvota — atstāta.

Kā Apukalna mājas “Baltais kauls” un “Melnais kauls” cēlušās

(Stafenhāgens uzr. iekš “Album bail. Ansiehten li. //.

76, 12 skat. Dr. F Bienemann “Livl. Sagenbuch”; A. L. P kr.)

Reiz Apukalna kalnājos dzīvoja skaista latviete Anna. Daudz viņai bija apbrīnotāju, bet neviens nespēja iemantot viņas mīlestību. Viņas brīnum daiļās acis ieliesmoja diviem kaimiņu dēliem sirdis tik stipri, ka abi sāka Annu vairāk mīlēt nekā savu dzīvību. Kad jaunava noprata, ka lai beidzot būs viens jeb otrs jāizvēlas, tad tai cēlās lielas raizes.

Lai nu mīlestībai mokas paīsinātu, tad abi mīlētāji norunāja savā starpā cīnīties, kam lai karsti iemīlētā meita piederētu. Var iedomāties to cīņu, kur mīlestība ar greizsirdību iekarst. Ne viens uzvarēja, ne otrs, atkāpties arī nē, kamēr tad beidzot abi cīnītājies, ievainojumiem apklāti, pakrita nedzīvi gar zemi. Anna to redzēja, un nu pirmo reizi mīlestība aizņēma viņas sirdi. Nemitēdamās plūda asaras tai pa acīm.

Anna raud vēl šodien. “Annaraudas” — tā līdz mūsu dienām vēl dēvē mājas, kur tā sērojuse. Tur laukos vēl ilgi balinājās abu mīļotāju kauli: vienam kauli palika balti, otram melni. Baltie kauli — vēl tagad saucas zemnieku mājas iesānis no Annarauda mājām, un otrā pusē atkal Melno kaulu mājas.

Fon Bēra ģimenes nelaimes ziņnesis

(1870. g. uzr. J. Doring iekš Sitz. Ber. d. Kuri Ges.;

76,13 skat. l)r. F. Bienemann “Livl. Sagenbuch”; A. L. P. kr.)

Tiklīdz kurzemnieka fon Bēra ģimenei gaidāma kāda nelaime, tad virs abu muižu — Popes un Rindas — pilskalniem parādās mazs, vecs virs, rokā divi sudraba lukturus nesdams. Lukturos deg sveces. Vaidēdams tas sveces nodzēš.

Kā fon Koškuls vārdu dabūjis

(Pabsls uzr. 1851. iekš “lniand”;

76, 14 skat. Dr. F. Bienemann “Livl. Sagenbucli”;A. L. Pkr.)

Reiz viens Vidzemes muižnieks pastaigādamies iestidzis tā purvā, ka neparko ārā tikt; galva vien tikai laukā. Te nācis latviešu zemnieks garām. Saucis, lai palīdz. Zemnieks paņēmis savu garo maizes kuli, kādas te mēdz lielāt, piesviedis kules vienu galu klāt un saucis: “Kod kulē, kod kulē!” Muižnieks izglābies. No tā laika viņu dēvē par Koškuli. Viņa ģimene vēl tagad Vidzemē.

7.  virkne. 77. Nost āsti par ievērojamam vietām kroņa Priekules Upuru kalns

77, I (Kroņu Priekulē Austrumnieks uzr, 1889. g. Balsī; A. L. P. kr.)

Upuru kalns atrodas verstis piecas sešas no Cēsīm uz dienvidus rīta pusi Kroņa Priekuliešos, viņu arī dēvē par Sārma Lielo kalnu. Šis kalns senčiem būs bijis ievērojams, tāpēc ka zemes virsējā kārta vairāk pēdu biezumā apklāta ar melnu — pelniem, sodrējiem līdzīgu — zemes kārtu. Arī māla podu gabaliņi, kauli atronami.

Doles Siļķu bedre

77, 4 (Dotē Jēkabs Priede uzr., RLB ZK H. kr.)

Netāļu no Doles pagasta skolas ir paprāva, apaļa ieleja kalna vidū. Ielejā ir četrstūraina grava jeb bezdibins ar tumši iedzeltenu ūdeni. Ja gravā grūž koku dibinā — cietu pamatu nesakacēsi. Šo ieleju sauc par Siļķu ieleju jeb Siļķu bedri.

Stāsta, ka senāk visa šī ieleja bijusi ūdeņa pilna, un tā stāvējusi sakarā ar jūru; bet ap to vietu, kur tagad Siļķu bedre, ūdens esot riņķī vien griezies. Kuģi, laivas še tad no jūras iegriezušies pa Kazpurva ceļy (toreiz Kazpurva ūdens šaurums) un apstājušies tagadējā Siļķu ielejā. Bet vienreiz viena liellaiva, ar siļķēm ienākdama, esot ierauta šaī ūdens virpulī un nogrimusi. No tam tad šī ieleja iesaukta par Siļķu bedri.

8.  virkne. 78. Nostāsti par mājas dzīvi zaglis

78, 1 (Džūksti/liekos Kaspars Čipiņš stāst., A. L. P. uzr.)

Senāk mežsarga Bataros iegājis viens — lecot pa istabu un sakot: “Ej kūtī, ej kūtī, ved ārā, ved ārā pautainīti, ragainīti — sievas vien istabā!… Nu aizveda, nu aizveda, nu aizveda ragainīti, nu aizveda pautainīti, zeme rīb, zeme rīb — sievas vien istabā!” Tā izlecoties lielu laiku un nemaz negribot apstāties. Sievas teikušas: “Ko tu te spokojies, rāzējies?” Kā to izteikušas, šis “nu aizveda, nu aizveda!” dziedādams, lecot arī pa durvīm ārā un projām.

Vakarā sievas ies lopus kopt — atron — ragainītis — aizpērnais vērsis — aizvests. Are, kamēr šis, sievas mānīdams, bija lēkājis, citi zagļi vēršeli aizveduši — dienas laikā aizveduši.

Kā Dundagā mācītājs bērnus pārklaušinājis

(Kubeles skolā Emsls

78, 2 Dinsberģis uzr. Dundagas izloksnē, A. L. P. kr.)

Kāls (Kārlis) sarunes ar Orč:

“U tov kād drusciņ vals ir, Orč?”

“U man? Kapeic tad man nu nebūs vals — tagad ju svin souls apš — vis ļouds i pi mier, ko ta es viens pats dars? Ko tad tu no man gribe?”

“Es tik tov gribe pateikt tād maz, maz jociņ, kur tu vars dabt redzt sievs lielcb un svētam. Nezin, u tas tov tiks kloustes, tu ju brīžem e izliekes tād svētmeit, kas joks negrib dzirdt.”

“Kad tu tik nepļāpe nekāds nejouks bleiņs, tāds es negrib dzirdt.”

“U tad tu man vel nepazīst? Es nejouks bleiņs nekad nepļāpe. Nu tad paklouses: Apakeļ gadēs — ā, tas nu ju ir labs laiciš — rov, tad — tu ju vel e to atsminses — mūs vecē māctc laikē, kad viš vel pa rudņem pātrēs brouc.

Viš rov tā pa Miķlem iesveite tosjouns benns un tad brouc no vien cieni uz otar ciem pātrēs li pašem Mārtņem.”

“Kapeic tad es to neatminses. Bet ko tad tu ar to man gribe pateikt?” “Nu tad pasklouses. Le tas joks gan ir īss, tokš a vien vārd to nevar vis izteikt. Ja, māctes brouc pa rudņem pātrēs no Miķļem li Mārtņem. Vienēs mājēs — to mājvārd es tov negrib mint —ja, vienēs mājēs iebroucs; vis sainik, kas ju tur sanāks gaid, iznāk pi namdurēm viņam pret, sajem viņ godig: nosklanes, nogloud kažak sterbel, sievs vis akai nobuče māctem abs roks — tu ju zin, kā tas parasts. Tad ved mācte iekšē; sainiks novelk viņam kažak, pakaran to pi vadž, novelk viņam lieles zābaks e, tos biškiņ noslouk un ieliek stūrē. Ta lūdz, le viš apseides galdgalē. Galds apklāts un tur virsē deg svec.

Sainc nu uznes brokst, ko Dies sveites — baltmaiz, sviest, cept cūkgaļ, citam er i priš gaļ izvārts, adar oukst sadzišš sivan gaļ un pieliek krūz ar al e klātnes, pajem tad sov naž, noberž to uz kamēr sliegš, noslouk pi sov lindrak un tad to noliek uz gald pi to gaļsbļod un nu lūdz cienig mācte brokst ēst. Māctes pasklanes, iet un apsseides un ēd brokst. Brandvīn māctem nedrīkste dot.

Māctes poeids, patencan saince par brokst, pajem sov dziesam grāmat, uzsit to dziesam: “Ak, Tes, tovs nabags bēniš nāk,” ko nodzied vis līdz, — noskait kād rīt lūgšen, un tad viš sāk bēns soukt pi lasšen. Papriekš nāk tie lielke, kas dome, ka tie labak māk. Māctes attais grāmat vaļē, uzšķir dziesam un a glepeder parād, kur le nu puik las.

vŠiš nu e nospurnes, iekāses, norij siekals dubnē, ar svārkpierenc noslouk degan un tad sāk last: “Lab tam, kas jou Dievam klousa sovā ziedu laiciņā…” — vis to perš cour. Māctes skates, — tur nemaz tas dziesam nav; tad viš skates uz to puik un pras: “Ko tu te las, teju nemaz tā nestāv! TU ju skait tīr no gāl vien?” Puik skates māctem acēs. Viņ māt izlīž no sievs puder ārē, pieiet pi mācte, nobuče viņam rok un lūdzes: “Cienigs, žēligs māctes, viš māk gan it lab, vel šurītnes es viņam lik last, gāj it lab, bet viš tik tagditnes (saka arī: taditnes) i tāds sasbijes. Priciņ, nesbīstes neko; cienigs māctes tov neko nedars! Las tik droš vien tur, kur viš rād.”

Priciš ieskāses, nossloukes, nospuces un tad las akai: “Spirgts un prieku pilns viņš staiga, augtin aug iekš gudribas,” akai to perš cour. Māctes skates uz to māts un rune: “Nu jūs redzet, mīļe sieviņ, kā jūs dēls las, — viš las dziesam. kur tas nemaz nav. Jūs viņ izmāceš no gāl last? Vo ta jūs dome viss grāmats viņam iemāct gālē? Mīļe sieviņ, to jūs ne mūžem nevārs.” Ta siev un ieskates e tē grāmtē, tur nav vis tas dziesam, ko viš las. Paliek tāds dusniigs, saducke Priciņ un sāk škendt: “U tu duls i, u tu traks! u tad te i tas dziesam?” Māctes pieliek glepeder pi otar viet un teic: “Nu las te!” un tad pats palīdz: “No nā…”

Puik las: “No mazam dieniņām. Tu Dies ar mīlestibu” akai vis to perš cour. Māctes it saīdzs jem, āztais grāmat cicpmes un it saskābs rune: “Māt, māt, vo tad tas ir kād mācšen? Ieboban kād dziesam gālē, tas i vis.” Siev vel nobuče māctem rok un pusšņukstdem rune: “Cienigs māctes, es ;i viņ nosmures diezgan, bel viš ju tāds dules mērķs i, ko ta es a viņ var izdaries! Man tie acs e tād tumš i —jums viš jasarāj, te viš labak māce^.”

“Vo tu dzird, puiš!” māctes tam uzsouc, “kā māt par tev sūdz. Ka tu citē gadē man labak 1as! Tov drīz būs janāk muižē pi iesveitšen, ka tu tad labak las. Citad es tev nevar iesveitt. Nu, ej!””

“U tas nu bi vis tovs joks? Tāds joks pa pātrem redz diezgan, un vel i ta lielāk daļ no bēnem, kas ne tikdoudz nemāk, ka šiš Fricis, ko nu nabag ļouds no grāmat.”

“Ko tu pārsouc man stāstšen! Tas tik bi tas prickšjoks, bet pagaid, nu vel nāks tas īstes joks. To es tov nu vairs neteiks, kā māctem gāj a tiem citcm bēnem. Gandrīz tā ju bi gan, kā tu teic — viens gan lase labak. Peicak pārprase bēnem par bībel, par Ābram, par Izak, par Japak. Kad pāter bi noturt un nodziedts: “Sveiti Dies tās mācibas!” — tad dev visems ļoudems lounag. Ezdam pi gald, māctes sāk apsruntes a ļoudems par mājs būšen, iztikšen, dzīvšen un vel ko neko.

Peicak sainkcm pārprase, u tiems ir e bībel mājēs. Te nu cits atbilde šā, cits tā. Cits teic, ka viņam i gan, cits akai, ka viņam nav vis; cits teic: “Cienigs māctes, ko mēs nabag ļouds a bībel' dars? — ne mēs to māk skaider izlasst, ne saprast: tur tikdoudz tād ērmug sveš vārd, ko nebūt nezin, kas viņ i, kas nav; kad bišķiņ zin kaķišan, dziesam grāmat, tad jaiztiekes. Nu dzird, ka taissem vairak skols, kā teic, uz katar tūksteš dvēsel; vien skol, le tad mūs bēn tur mācēs bībel un vis, ko viņems tur rāds un mācs.”

Cit — gald otrē galē — tā paklus, ka māctes nevar dzirdt, paš sasčukstes: “Ko nu mēs no bībel? muns tik jazin: “Ķēv, kur pātag!”” Māctes uz tiems neklouses, bet pasgriedes pi saincs, tam pras: “Mīļ saimnieciņ, vo jums ir bībel?” Sainc it nosārkst tā paslepen atteic: “Vcj, cienigs māctes, u ta jūs dome, ka muns nebūs bībel? Man pašam ir it joun bībel, ko priekš kādem, es nevar atsmintes, cik gadem nopirk Miķel tirgē. Ej, Trīniņ, man meitiņ, pi skap, klētē, atnes man joune bībel, le māctes pats redz, ka muns ir.”

“Nu, lai ju paliek, Trīniņ!” māctes atteic. “Ticu jūsu vārdam.”

"Nē, nē, cienigs māctes, le bēns iet — u tad tas viņam grūt. Ej tik, meitiņ, un atnes!”

Maztrīniņ āztek uz klēt un atnes joun smuk bībel a mel, spož vāk un zeltt mugar. Māctes pajern, apsskates: “1 gan joun, smuk grāmat, kad tik jūs viņ e last, ja vairak nē, tokš pa svēdienam.”

“Kā tad nu nē, cienigs māctes, las ju e, las ju e, kad jal maz tik pietop. Dievvārds muns ju jalas, uz to ju dibnes vis mūs ticcb.”

Māctes tais bībel vaļē un rov, te izkrīt bril ār no bībel. Sainc, to ieroudzes, āter iessoucēs: “Voi Jcz! te man bril! Nu i trīs gad, kamērt viš man pazuds! Ko es viņ i niekles pa visam malmam, bet ka ju nevare, tā nevare atrast un rov, te nu viš i buis ielikts.”

Māctes nospūšes: “Ak jūs muilige bībels laste! Pa trīs gadem nav ne vienreiz tur iekšē ieskatšes!” Sainc nevien vārd vairs nevar izteikt — nosarkst, noskounes.

Tas nu bi, ko es tov gribe izteikt. Kā tas tov patīk?”

“Nu ja!” Orč atteic, “tāds joks tik tov tīk, kur tu mūs sievs var dabt āzķērt; bet nezin, u tu pats jal pa trīs gadem vienreiz esi pajēms bībel rokēs?”

“Nezin! —ja, kas tov to teiks.”

Mācītājs un puika

78, 3 (E. Dinsberģis uzr. Dundagas izloksnē, A. L. P. kr.)

Viens cits māctes tapat brouke pa sov droudz apkārt pātrēs, u pa rudiņ adar pa ciem, to es vairs nevar atscertes. Viš tos bēns sasteles sov visapkārtnes, pats apstājes taī vidē un nu sāk tiems bēnems prast tos boušaļs. Ispras vienam, otram, trešam, tie atbild kā nu viens māk: cits atbild iten riktig, tā kāju stāv raksts, un lād māctes uzslavē un noglaud; cits atbild e palš, to māctes akai pamāc, ka tā nav un kā vaig riktig atbildi, la māctes mācdem pienāk pi to septit boušaj; un te nu viņam gades priekšē tāds īsts vēdrigs puiss a tādām vectēv acem un tā pašķielisk skates uz to mācte.

Māctes skates er uz viņ it tā domig. Ko viš dome, to es nezin, bet tā doniig viš skatjes, un tad it ciet uz viņ skatdmes it krusteni tam uzpras: “Puiš, vo tu zin. kā skan tas septtes bousels?” Tas puiss griezes tā it rāmītiņem apkārt, atgriež to mugar māctem it pret. skates uz tiems ļoudems un tad it rām tā skait: “Tev nebūs zagt!” Māctem par to paliek tāds brīnāms un viš viņam it lēn pras: “Dēliņ, kapeic tu man griež mugur pret, kad tu atbilde?” Puiss atbild: “Rov nu, cienigs māctes, es ju dome, ka jūs nekad nezog, tapeic es nedrīkste, uz jums skatdmes tā teikt.” Māctes viņam pras: “Kā? Vo tu tad zin. ka te ļouž pulkē ir kāds tāds, kas zog?” Puiss tā paklus un iten rām un gar vilkdam teic: “Mans tēs!”

Vis tie sanākš ļouds sāk tā nemierig kustantes un apkārt skattes, varbūt uz to puiš tēv e, māctem e pārskrej sarknams par ģīm un viš it rām un dob tam puišam pras: “Vo tad tovs tēs zog?” Puiss akai tāpat gar vilkdam atteic: “Vienē it tumsē vakrē viš izgāj un pcic tād labe laik viš atnāc akai un viņam tāds labs oudkaļ gabliš bi padsē.” Māctes it bārg sašķobs ģīm un pus rūkdam uz viņ teic: “Puiš, tas i pa doudz rup!” Puiss akai tapat gar vilkdam atbild: “Rupš bi gan, cienigs māctes, bet mēs šovam tēvam pulks bēn. vis kopē to savalke vis tā kā nepietik.”

Cenas muižas grāfs

78, 4 (Ozolniekos pie Jelgavas Kalniņu Jēkabs uzr., .11. ii RN IV R. kr.)

Senākais Cenas muižas grāfs lāgā latviski nemācējis. Viņš turējis daudz pī|u, bet muižas ļaudis no tām nereti kādas nogrābuši. Grāfs, viņas pārskaitīdams, uzķēris trūkumu un prasījis uzraugam, kur pīles palikušas: “Ko ēdu pīļu?” Uzraugs atteicis: “Ko nu ēd — vardes, vaboles.” Grāfs brīnēdamies izsaucies: “Varžu, vaboļu lielu pīļu apēdis?” Kad uzraugs papildinājis: “Seskis arī apēd pīles!” — tad grāfs steidzies to pierakstīt, lai neaizmirstu.

Citu reizi teicis: "Man to dziesmu nebūs dziedāt: — iz tām bangām, iz tām nastām, iz tam jūras dibinām.” Tas ir — kad viņš nomirst, lai nedzied: “Kungs, to nastu tev uzsviežu…”

Grāfam bijis suns, kas viņu nekad neatstājis un no viņa nešķīries. Kad grāfs miris, tad suns no kapa negājis nost un turpat nobeidzies. Citur nekur ceneniekos lakstīgalas nepogo kā tikai vienīgi uz grāfa kapiem.

No Cenas muižas dārza pāri par Misas upi, pār lankām, laukiem ļoti jauks izskats — šo vietu grāfs nosaucis par Cenas muižas pērli. Muižas laukos senāk atradies iekalniņš, no kura vasaras laikā sūcies melns šķidrums kā piķis.

Dolcs Brūtes kalns

78, 5 (Dolē Jēkabs Priede uzr., RLB 7.K R. kr.)

Netāļu no šķērsu upītes Lebjavas, kas Doles salu pāršķeļ uz divi daļām, atrodas neliels kalniņš — Brūtu kalniņš. Agrāki mēdza katru brūti (kāzu dienā uz baznīcu braucot) vizināt gar kalniņu trīsreiz riņķī. No tam tad kalniņš šo vārdu dabūjis.

Kā meitas uguni aprausušas

78, 6 (Liel-lecavā J. Kleinbergs uzr., JLB RNIV R. kr.)

Vecos laikos, kad vēl nebija sērkociņu, uguni rūpīgi glabāja. Meitas aprausa kvēlošās ogles pelniem, lai līdz rītam uzturētos. Ja nu tomēr kādu reizi ogles bija izdzisušas, tad bija jāsteidzas uz kaimiņiem un jālūdz uguns. Meitas izlietāja gadījumu sev par labu, uguni pret zināmu atlīdzinājumu dodamas, kā to sekošā tautas dziesma liecina:

“Čuči, čuči, uguntiņa,

Netec ciemā!

Suns tevi ries,

Kaķis tevi plēsīs.

Gailis tevi aizdziedās.

Lai nāk ritu ciema meitas,

Vēderiņus kasīdamas,

Cimdu pārus dāvādamas —

'Iad tik dabūs uguntiņu.”

Vecā Anlīze

7H, 7 (Kroņa Bērzes Dzeņos Treimaņu Jānis uzr., JI.B RNIV R. kr.)

Jelgavā dzīvoja dakteris, pie kura Anlīze jau gadus kalpoja. Dakteris viņu atlaida — kādas vainas dēļ, nezinu. Nu vecā Anlīze lūdzās, lai jele viņai kādus vārdus pamācot, ar kuriem varētu citiem līdzēt. Dakteris gan liedzās to darīt, gan izteica, ka viņus tādus vārdus nemaz nezinot, bet kā nevarēja, tā nevarēja no Anlīzes atkratīties. Vecā Anlīze neatlaidās no daktera: “Jūs, cienīgi daktera kungi, jūs jau neviens neesat bez vārdiem. Ko aptieka zāles! Tas tikai tā pavirši; bet tās, kas īsti līdz, ir vārdi, ko uzrakstiet. Kas no ļauna pārņemts, tas paliek vesels, kad jūs pie viņa aizejat. Ko es vecumā bez vārdiem lai daru? Kā lai savu maizi pelnu ?” vaimanāja Anlīze.

Galā ieteica dakteris Anlīzei latīņu valodā tos vārdus: “Ja labāki nepaliks, sliktāki nebūs!” Un ko domājiet? — viņa sākusi braucīdama, vārdodama pa pirtīm iet, un nu pie viņas vairāk ļaužu gājuši nekā pie daktera. Veco Anlīzi daudzinājuši par lielāko labdarieni…

Vecais dakteris cieti saslima; citi dakteri nevarēja līdzēt. Viņa cienīgā plijās tam virsū, lai sūtot pēc labdarienes. Dakteris, no sāpēm pārņemts, atsacīja, lai jele sūtot.

Pārved veceni — sāks šī aptaustīt, vārdodama: “Ja labāki nepaliks, sliktāki nebūs! Ja labāki nepaliks, sliktāki nebūs!” Tad dakteris atcerējās vārdus, kurus pats bija mācījis — nevarēja smieklus valdīt — sāka pilnā kaklā smieties… Te nu uzreiz slimniekam nākušas asinis, strutas pa muti, un viņš bija glābts, jo augonis, kas tam iekšā audzis, no lieliem smiekliem satricināts, trūcis vaļā un uz āru tecējis.

Dakteris palicis vesels, bet vecā Anlīze nākuse nu tādā slavā, ka vesta pa malu malām.

Ala

7Ķ 8 (Vietalvā, Kalsnavā, /' Alunāns uzr., JI.B RN II R. kr.)

Vēl atradīsies Vietalvā, Kalsnavā sirmgalvji, kas atgādāsies vecās Alas — garas, sausas sievietes, melnām, dedzīgām acīm. Viņa ne vien visā apgabalā, bet arī pie Jaunjelgavas un Jēkaba miesta žīdiņiem bij pazīstama par Veselas pērļu meklētāju. Pērļu tirgus bija pūrs rudzu par pērli. Atminos pats šās Vesetas pērles redzējis un par viņām priecājies, lai gan man nav izdevies nevienas pašam atrast, kaut ari nopietni pēc tām meklēju. Teica, ka Vietalvas lielmāte savām freilenēm iegādājusi rotu no Veselas pērlēm, kas liecina, ka tās nebija smādējamas. ,

Cik dažas ziemas pagājušas, vecās Alas matus balinādamas… Savā pavasari viņa bijusi košākā puķe rožu dārzā — un tiešām — pat vecumā viņas acis vēl to liecināja.

Vecītes zināja stāstīt, ka precenieku viņai neesot trūcis, bet ka tā par tiem tikai smējusies… Reiz atkal bijuši sagājuši precenieki un no Alas atraidīti. Te viens precenieks pārjādams pieturējis uz krustceļiem un — pret ziemeļiem, dienvidiem, vakariem, rītiem pagriezdamies — piesaucis Vēju māti un tad laidis medus buteli gar akmeni, izsaukdams: “Lai sašķīst visas iedomas Alu precēt!” — tā kā butele gabalu gabalos sasprāguse. Tad pārjājis un licis seglus ačgārni uz krāsns.

Vēji to dzirdējuši, vēji to izpauduši, un Ala nav vairs neviena precenieka redzējusi… Gadi pagājuši, un Ala sēdējusi reiz Veselas malā domās nogrimusi par savu likteni. Un domas nākušas un augušas, un griezušās, un jaukušās kā dūmi gaisā un beidzot dabūjušas izskatu, un tā redzējusi preceniekus sajājot un redzējusi viņu ģīmjus, un dzirdējusi viņu balsis, un sirds viņai bijusi noskumusi līdz nāvei. “Ak, Vesetas māt, apžēlojies par mani!” tā nopūtusies un taisījusies patlaban lēkt Vesetā.

Te piepeži viņa ieraudzījusi pašu Vesetas māti ūdenī sieviešu izskatā un satrūkusies atlēkusi atpakaļ. Pēc laiciņa aprimusi, gājusi uz to vietu atpakaļ, bet 11u redzējusi tikai sevi pašu Vesetā un dibinā gliemezi. Viņai ausīs skanējis: lai gliemezi izņemot — Vesetas māte to viņai atstājusi. U11 viņa iekāpusi un izņēmusi, un apskatījusies to, — viņš visādi tāds pats bijis, kāds katrs cits; bet, kad viņu atdarījusi — atradusi gliemezī košu pērli. Uunu viņa palikusi par pērļu meklētāju, un Vesetas māte viņai dāvinājusi vēl dažu labu pērli…

Bet Tuteņu Pēteris — varbūt vēl dzīvs — stāstīja, ka Alai sava skola. Pats krūmos reiz noskatījies, ka tā gliemezi izņēmusi, pašķīrusi un viņā ko ielikusi — licies zvirgzdiņš esot — tad atkal saspiedusi un iemetusi ūdenī atpakaļ. Pēc pāris gadiem taī pašā vietā viņa izņēmusi gliemezi, kūjā bijusi pērle. Tā tad viņa gliemežus izlietojusi priekš pērļu audzināšanas. Kur viņa to skolu ņēmusi, nesakot nevienam. Varbūt no Vesetas mātes?

Ķeizarienes Katrīnas radinieks — Heidebiests

(Ik A. Bielensleinsiizr. iekš “Balt. Monatschr.”B. 29;

7Ķ 9 sk. Dr. Bienemana “LivL Sagenbuch”; A. L. P.kr.)

Augškurzemē Sunākstes mācītāja muižā priekš kādiem divsimts gadiem dzīvoja Pētera Lielā sievas Katrīnas radinieks — kurpnieks Heidebiests —un lāpīja kurpes. (Pētera Lielā sieva ir bijusi Alūksnes mācītāja Glika audžu meita.) Šai nabaga dvēselei klājās nu gan tā paslikti, un pāris reižu tas žēlojies: “Kāpēc mans radinieks Pēteris mani neatmin?”

Bet tas atminējies gan. Kādu dienu nabaga kurpnieka durvju priekšā stāv kibitka un aizved viņu uz cara galma pilsētu. Gribēja pamēģināt ar viņu un citiem ķeizarienes radiem, vai šos vienkāršos ļaudis, vēlāk audzinādami, nevarētu padarīt par tādiem, kas var piedalīties pie galma dzīves. Bet liekas, šie audzināšanas mēģinājumi nākuši par vēlu. Tie neizdevušies, un kibitka atkal pārvedusi Heidebiestu Sunākstē, kur Heidebiests atkal lāpījis zābakus, sapņodams par jauko dzīvi cara pilī. Ti skan teika par nabaga Heidebiestu.

9.  virkne. 79. Nostāsti par nelaimīgiem notikumiem

Liepasmuižas miroņu pagrabā

79.   1 (Liepasmuižā Va^abalss uzr., 1885. g. Balsī 35. n.;A. L. P. kr)

Liepasmuižas kapsētā vecs miroņu pagrabs. Šajā pagrabā vecos laikos kāds lielskungs paglabājis savas ģimenes miroņus. Piepeži nāve nolaupījusi viņam vienu no visdaiļākām meitām — to paglabājis pagrabā ar vislielāko godu. Viņas dēļ visa dzimta sērojusi ilgu laiku. Te ļaudīs valoda izpaudās, ka kungu miroņu pagrabā spokojoties, jo pagrabā esot dzirdamas vaimanas, vaidi, palīgā saucieni. Ar laiku valodas apklusa, jo kungam stāstīt neviens neuzdrošinājās.

Pēc vairāk nekā divdesmit gadiem kāds dzimtes loceklis atkal nomirst. N11 pagraba durvis atkal atveras, un, lūk, kāds briesmīgs skals parādās — viens šķirsts vaļā, tukšs, un pašu mironi atron pagraba kaktā — tā bija lielkunga skaistā meita. Nelaimīgā bija uzrakstījusi ar kādu rīku uz šķirsta vāka, ka viņa paglabāta pamirusi un ka pagrabā atmodusies. Viņa izcietusi visbriesmīgākās mokas, jo visi palīgā saucieni palikuši bez sekmēm. Kad nelaimīgās miesas aiztika, tad viņas sabruka, un tikai pelnu čupiņa atlikās.

Laupītāju sods

79, 2 (l.ubānā Mežm. uzr., 1887. g. Balsī 47. n.; A. L. P. kr.)

Kur tagad Lubānas krievu kapcis, agrāk bijusi mājiņa laupītājiem. Kādu dienu, briesmīgam pērkona negaisam plosoties, laupītāji pašu laiku gribējuši jaunu medinieku kaut. (Tas bijis apmaldījies.) Bet taī brīdī ierībējies varens pērkona spēriens tā, ka laupītāji tikko gar zemi nepakrituši. Sabaidīti tie medinieku pa negaisa laiku izveduši ārā, piesējuši pie koka, teikdami, lai nu lietū izmazgājas, ka var balts aizbraukt uz elli. Laupītāji pēc tam iegājuši atpakaļ mājiņā. Te varens pērkona dārdiens norībējis — medinieks bez samaņas pakritis gar zemi. Pēc laiciņa medinieks atžilbis, ieraudzījis tikai drupu kaudzi mājiņas vietā, jo spēriens nodedzinājis mājiņu ar visiem laupītājiem. Medinieku atsvabinājis no koka viņa uzticamais suns.

Ļaudis arī vēl stāsta, ka nebaltās dienās minētā vietā aprakti krievu kareivji.

10 virkne. 80. Daždažādi nostāsti par tautas ieražām kā pirtī peroties saka paldiesus

80, 1 (Lindiešos J. Siķēns tizr., D. L. etn. p. 1892.)

Pirtī peroties saka: “Paldies, paldies pirtiņas būvmanim, krāsniņas mūrniekam; paldies, paldies malciņas cirtējam, kūrējam; paldies, paldies ūdentiņa nesējam, slotiņas sējējam; paldies, paldies kausiņa drāzējam, siltuma metējam, paldies, paldies!

Lai viņu skauģi aiz purviem, aiz mežiem, aiz greizām apsēm, pie lāčiem, pie lūšiem, pie sila bubuļiem, trīsdeviņus gadus āža lielās tītavās, zaķa melnās grāmatās slotas, lāvas neredzētu! Paldies, paldies!”

Stabuli maucot saka

80, 2

Stabuli no kārklu mizas lecinot, saka: “Riebu, riebu stabulīti, vilkam kauliņš, man tā ādiņa, muižniekam tas zābaciņš.”

Kā kūlēji saka

80,.? (Koknesē uzr.)

Rakstā spriguļiem kuļot, saka, ja pa diviem (divati) kuļ: “Bads bij, bads būs!”

Trijati: “Bij maize, būs maize! Kic kaktā, kic kaktā!”

Pa četriem: “Tukšā, postā, tukšā, postā!”

Kā klaušu laikos rati kauca

80, 5 (Tirzā Muldoņu Valdis uzr.)

Klaušu laikos, darbiniekiem uz darbiem braucot, rati kaukuši: “Kā būs, kā nebūs?”

Uz māju braucot: “Kā bij, tā bij!”

Uz magazinu braucot: “Sieciņš rudzu, četverks miežu!”

Paraža b ērnus apmierinot

80, 7a (StukmaņiĀmess uzr., D. L. etn. p. 1892.)

Kad bērns ēšanas dēl raud, māte, ēdienu pagatavodama, bērnu klusina: “Vārīj’, vārīj’ putriņu, trīs milti katlā — ko pats ēdīs, ko bērnam dos? Šitam dos, šitam dos, šitam lielam rakeļam nedos!”

Pie pēdējiem vārdiem māte skaita bērna pirkstus, no mazā sākdama līdz īkšķim. īkšķi nosauc par lielo rakeli, kas nedabūšot.

80, 7b (Kuldīgā Vecbuks uzr.)

Bērnu auklēdama, māte saņem bērna kājiņas un, vienu pie otras piesizdama, saka: “Čabu, čabu kājiņas ciemiņā — limpata, lampata sētiņā.” Jeb sit ar bērna rociņām plaukstas kopā, sacīdama: “Sitami plaukstiņas, dod, māma, cicīša; ja nedos cicīša, tad dos putriņu; ja nedos putriņas, tad dos žagariņu pa okstiņu pač, pač, pač!”

80, 7d (Stukmaņi Āmes uzr. )

Bērnus klusinot liek salikt vienu roku uz otras tā, ka virsējās rokas divi pirksti, apakšējās rokas ādu saņemdami, pie tās pieturas, un tad dzied: “Čij, čij zīlīte, kur tavi bērniņi? Viņpus Daugavas ozola zarā. Kas viņus šūpo, kas viņus auklē? Vēja māte šūpo. Vēja māte auklē, juk, juk, juk, juk!”

Pie pēdējiem juk atlaiž rokas vaļā un atkal griež vienu otrai riņķī. Dziedot rokas jāšūpo no augšas uz leju.

Bērnam paņem abas rociņas un, vienu plauksti otrā sizdama, dzied: “Cepu, cepu kukulīšus, citus lielus, citus mazus: kas lielāks, tam lielāks, kas mazāks, tam mazāks — bērnam (še sauc bērnu vārdā) makanītiņš!”

80, 7e (Druknā uzr.)

Bērnu uzceļ uz ceļiem un tad ar kāju krata, kā kad jātu, un dzied: “Jājam, jājam rāceņus zagt uz tiem muižu pagrabiem; ieraudzīja rāceņu saimnieks — lumpata, lumpata eglicnā!”

80,  7f (Rāmuļos Zaļokalnu Jānis uzr., D. Ļ. etn. p. 1893.)

Sit bērna plaukstis kopā, sacīdams: “Sitam, kaunam mazos ežus, metam podā, vārījām: tēvam gaļa, mātei gaļa, bērniem gaļa bļodiņā, kaķam ciskas aizkrāsnē, kučam kauli pagaldē — peic! pavāram pa pieri — peic! pavāram pa pieri — peic! pavāram pa pieri. Pēc pēdējiem vārdiem sit bērnam ar paša roku viegli pa pieri.

80.  7g (Rīgā K. Untiņš uzr.)

“Sitam ežus, kaunam ežus, metam podā, vārījām. Tetem pepe, memei pepe — bērnam zupiņa pastrubināt, kaķam šķīvīts nolaizīt, suņam kauliņš noskrubināt.”

Jeb: “Cibu, čabu vist ar gaili, kur jūs abi čāposiet? īsas kājas, gaj-š celiņš — tālu salmu gubentiņš!”

Pēcvārds

.

Kā tapa A. Lerha-Puškaiša teiku un pasaku krājums

Anša Lerha-Puškaiša “Latviešu tautas teikas un pasakas” septiņos sējumos (1891 — 1903) ir visu laiku otrs lielākais latviešu stāstījumu folkloras publicējums. Tajā kopā ir 4561 lapaspuse, kur apkopoti visi Ansim LerhimPuškaitim pieejamie (un gandrīz visi tolaik pierakstītie) latviešu stāstījumu folkloras teksti — ap 1900 pasaku variantu un 3300 teiku variantu, sākot no pirmajiem pierakstiem 16. gadsimtā un beidzot ar apmēram 1900. gadu. Tajā publicēti arī vairāk nekā 1200 ticējumu (ja pieskaita tos, kas ietverti teiku tekstā, tad ap 2000) un ap 300 ieražu aprakstu, kuri saistīti ar teiku un pasaku vielu. Kopā tātad ap 6650 folkloras tekstu. Tas viss savākts no 524 pagastiem un vietām. Darbā bija piedalījušies ap 850 vācēju (daudzi tie paši, no kuriem tautasdziesmas saņēma K. Barons). A. Lerhis-Puškaitis pats pierakstījis ap 530 tekstu. Šis izdevums krājēja nāves dēļ gan netika pilnībā pabeigts — rokrakstā palika 7. sējuma 2. puse ar apmēram 900 tekstiem (manuskriptā 1056 Ipp.), kas nu — gadsimtu vēlāk —saīsināta publicēta šajā grāmatā. Tomēr tolaik tik apjomīga pasaku un leiku publicējuma nebija ne mūsu kaimiņiem igauņiem un lietuviešiem, ne arī daudzām citām Eiropas tautām. Ir iespējams uzskatīt to par vienu no tolaik lielākajiem Eiropā un vispār pasaulē.

Par A. Lerha-Puškaiša krājumu nedaudz lielāks ir tikai P. Šmita (1869 — 1938) sastādītais krājums “Latviešu pasakas un teikas" 15 sējumos (1925 — 1937. atkārtots izdevums trimdā, ar L. Neilandes sastādītu motīvu katalogu 1962 — 1970). Tajā pēc P Šmita skaitījuma ir 7895 pasakas un teikas, no kurām apmēram 3200 jeb 40 % pārpublicētas no A. Lerha-Puškaiša krājuma.

A. Lerha-Puškaiša krājums bija viens no trim lielajiem latviešu folkloras publicējumiem, kas tika aizsākti 19. gs. beigās un apkopoja Fr. Brīvzemnieka ierosināto (kopš 1869. g.) un simtiem folkloras vācēju paveikto darbu. 1903. gadā, kad iznāca A. Lerha-Puškaiša krājuma pēdējais sējums,

no   K. Barona “Latvju dainām” (1894 — 1915) un A. Jurjāna “Latviešu tautas mūzikas materiāliem” (1894 — 1926) bija iznākuši tikai pirmie sējumi. Ari šis milzīgā apjoma darbs vainagoja jaunlatviešu iesākto un šodien gandrīz neizprotami saviļņojošo un masveidīgo latviešu folkloras vākšanas un apzināšanas laikmetu. Tāpat kā “Latvju dainas”, tas tolaik ne vien cēla jaunās latviešu nācijas pašapziņu, bet arī veidoja pamatu latviešu folkloristikai,

valodniecībai, etnogrāfijai un literatūrai. A. Lerhis-Puškaitis šim darbam ziedoja daudz spēka, sirds degsmes un lielu daļu no sava nepilnus četrdesmit četrus gadus garā mūža.

Atšķirībā no K. Barona, A. Lerhis-Puškaitis, sākot darbu pie sava teiku un pasaku publicējuma, nebija nodomājis izveidot visaptverošu latviešu folkloras krājumu. Viņš gribēja izdot tikai Džūkstē paša pierakstītās teikas un pasakas.

K. Barons “Latvju dainu” pirmā sējuma ievadā (1894) jau varēja izvērtēt iepriekš izdotos tautasdziesmu krājumus, lo iekārtojuma (klasifikācijas sistēmu) veiksmes un neveiksmes. Bet latviešu pasaku un teiku publicēšanā nebija paveikti tikpat kā nekādi priekšdarbi, A. Lerhim-Puškaitim nācās sākt gandrīz no paša sākuma. Tikai 19. gadsimta 80. gadu beigās parādījās pirmās plānās latviešu pasaku grāmatiņas, un vienīgais plašākais un zinātniskais izdevums bija F. Brīvzemnieka sastādītais krājums krievu valodā (1887), kurā bija publicēts ap 200 latviešu teiku un pasaku, kas sakārtotas dažās nodaļās. Drīz pēc pirmo A. Lcrha-Puškaiša pasaku grāmatu iznākšanas ap viņu koncentrējās visa latviešu stāstījumu folkloras vākšana un publicēšana. Viņam nebija ne laika, ne iespēju iegūt pamatīgāku izglītību, viņam nebija pieejama neviena lielāka zinātniskā bibliotēka, folkloras teoriju viņš apguva pašmācībā. Viņš mācījās gan no citiem tā laika latviešu folkloras vācējiem un pētniekiem, gan, iespējams, no dažiem ārzemju zinātnieku darbiem, bet visvairāk tomēr no savas pieredzes. Viņš labi apzinājās, ka tajā laikā galvenais uzdevums bija “paglābt no aizmirstības” pašu folkloras materiālu, tāpēc ar tā skaidrošanu un izpēti centās nodarboties tikai tik daudz, lai publicējums būtu vieglāk pārskatāms un labāk varētu kalpot par avotu vēlākiem pētījumiem.

Atšķirībā no K. Barona, A. Lerhis-Puškaitis savu pasaku un teiku klasifikācijas sistēmu izveidoja pakāpeniski. Tā pamatvilcienos bija gatava tikai “Latviešu tautas teiku un pasaku” pēdējā sējumā, kuram tad viņš centās piesaistīt iepriekšējos sējumos publicētos tekstus. Tādēļ tā ievadā viņš raksta: “Otrādi gan iznāca — VII (beidzamā) daļa palika par patstāvīgo daļu, tās sešas par pielikumiem, bet nekas: agrāki iedalīt pamatīgi pasakas nebija iespējams, tāpēc ka par maz materiālu bija kopā.” (Te jāpiebilst, ka viņš sējumus saucis par “daļām”, bet sējuma puses par “sējumiem”. Šajā rakstā lietoju mūsdienās pierastākos nosaukumus, tātad: septiņi sējumi, no kuriem vairāki sastāvēja no divām daļām.)

Šo iemeslu dēļ A. Lerha-Puškaiša darbs vēlāk tika it kā piemirsts, bet par latviešu pasaku un teiku pamatkrājumu, kuru parasti izmantojuši pētnieki un pasaku grāmatu sastādītāji, kļuva P. Šmita krājums. Tajos gadu desmitos, kas šķir to no A. Lerha-Puškaiša krājuma, ļoti intensīvi attīstījās starptautiski salīdzinošā pasaku pētniecība. Tāpēc P. Šmits varēja pasakas (kas publicētas pirmajos 12 sējumos) komentēt un kārtot pēc starptautiski pieņemtas A. Ārnes sistēmas.

Šajā apcerējumā dots neliels ieskats “Latviešu tautas teiku un pasaku” tapšanā un uzbūvē, jaujot icpa/.īl A. Lerhi-Puškaiti ne vien kā folkloras vācēju un publicētāju, bel arī kā zinātnieku — folkloras pētnieku.

Dzīve un darbi

A. Lerha-Puškaiša skolnieks, draugs, darbu un domu biedrs Roberts Bērziņš 25 gadus pēc pasaku vācēja pāragrās nāves (viņš mira ar diloni jeb plaušu tuberkulozi) uzrakstīja aizraujošu viņa dzīvesstāstu. Tas kopā ar viņa nozīmīgākajiem stāstiem un dažām literārajām pasakām iznāca grāmatā “A. Lerhis-Puškaitis dzīvē un darbā” (1928).

Šis dzīvesstāsts pārpublicēts grāmatā “Anss Lerhis-Puškaitis atmiņās un stāstos” (sastādījis Ci. Pakalns, izdevniecība “Madris”, 2000. g.), kur tas precizēts un papildināts ar faktiem, attēliem, citātiem no rokrakstiem, atmiņām un tā laika preses izdevumiem (komentāri un papildinājumi aizņem apmēram tikpat, cik R. Bērziņa grāmata). Grāmatā ir arī plaša bibliogrāfija, A. Lerha-Puškaiša populārākais stāsts “Ojārs”, literārās pasakas, apraksts par vietām, kas saistītas ar pasaku vācēja dzīvi. Grāmata sniedz ieskatu visās piecās svarīgākajās A. Lerha-Puškaiša darbības nozarēs: lauku skolotājs, pasaku vācējs, rakstnieks, sava novada atmodas darbinieks un aizrautīgs dārzkopis.

A. Lerhis-Puškaitis dzimis 1859. g. 2. septembrī netālu no Talsiem, tagadējā Ģibuļu pagasta Cīruļu mājās, saimnieka ģimenē. Mājas vairākkārt degušas, 1938. g. pārdēvētas par Puškaišiem. Pirms mājām ir Cīruļu kapsēta, kur atdusas viņa radinieki un stāstos aprakstītie cilvēki, arī spēkavīrs Ojārs.

Cīruļu mājās dzimta dzīvojusi jau vairākas paaudzes. Daudzu bērnu ģimenē Anss bijis vecākais. Kopā ar divus gadus jaunāko Bērtuli mācījies Talsu privātskolās (1869 — 1873), tad viņš mācās tikko atvērtajā Talsu privātajā apriņķa skolā. To nepabeidzis, 1876. g. pavasarī viņš kopā ar šīs skolas skolnieku Jāni Šmithenu dodas uz Terbatu (Tartu), lai mācītos turienes skolotāju seminārā — tātad jau 16 gadu vecumā viņš izlēmis kļūt par skolotāju. Taču, cik zināms, tur iestāties neizdodas, un 1877. g. pavasarī viņš atgriežas. Neizdodas iestāties arī Irlavas skolotāju seminārā, un, lai sagatavotos eksāmeniem, viņš nokļūst Džūkstē pie skolotāja, ērģelnieka un kora dziedāšanas entuziasta Teodora Veidemaņa — vēl nezinot, ka ar Džūksti būs saistīts viss viņa atlikušais mūžs un ka viņa piemineklis būs visaugstākais Džūkstes kapsētā.

1879. g. viņš kā neklātnieks nokārto eksāmenus Irlavas skolotāju seminārā un iegūst skolotāja tiesības. Gadu viņš ir palīga (otrais) skolotājs attālākā skolā Annas muižā (Anneniekos), tad Džūkstes Pienavas pagasta skolā. 1882. g. viņš liek ievēlēts par skolotāju tikko uzceltajā Džūkstes Lancenieku skolā. Te viņš strādā līdz pat mūža galam (1903. g. 3y. martā), pirmos 13 gadus viens pats, mācot nereti vairāk nekā 100 bērnu. Pie skolas viņš iestāda augļu dārzu, kurā skolēniem māca dārzkopību, viņš visādi veicina dārzkopības attīstību savā novadā. (Skola šajā ēkā bija līdz 1971. g„ no 1974. g. tc bija A. Lerha-Puškaiša piemiņas istaba, no 1993. g. te ir Lancenieku sākumskola.)

Džūkstē A. Lerhis-Puškaitis iesaistās pagasta sabiedriskajā dzīvē — viņš ir viens no tiem, kas rada šeit saimnieciskās, kultūras un nacionālās atmodas laikmetu, kura aizrautību un saviļņojumu tagad grūti saprast un aprakstīt. Viņš izveido skolā bibliotēku, uzstājas ar runām un referātiem, dzied korī, raksta presē par notikumiem pagastā, aktīvi piedalās vietējo biedrību (ugunsapdrošināšanas, krājaizdevu kases, zemkopības, kora dziedāšanas) dibināšanā, atbalstīšanā un vadīšanā. Plašāk par to visu var izlasīt grāmatā “Anss Lerhis-Puškaitis atmiņās un stāstos”.

Interese par senatni un mitoloģiju

Pētnieki diskutē, kad A. Lerhis-Puškaitis sācis interesēties par folkloru un kad sācis pierakstīt pasakas un teikas. Visticamāk interese par to radusies jau pusaudža gados — Terbatā pavadītajos mēnešos. Terbatā neilgi pirms tam bija darbojies viens no lielākajiem latviešu nacionālās atmodas ideologiem Atis Kronvalds. Aizsākums varētu būt jaunlatvietiskā pārliecība, ka folkloras vākšana ir “svēts darbs tautas labā”. Jau 1879. g. viņš esot apceļojis Talsu apkārtni un Abavas senleju, cerot atrast tur kādus pilskalnus un “senlaiku pēdas”. Dažādi fakti ļauj uzskatīt, ka viņš folkloru sācis vākt ap 1880. gadu. intensīvāk un mērķtiecīgāk ap 1883. gadu.

Jau strādājot Anneniekos, viņš esot licis skolēniem stāstīt pasakas. 1881. gadā, kad viņš ir skolotājs Džūkstes Pienavas skolā, viņam esot bijušas plašas piezīmes par latviešu vēsturi un mitoloģiju, kuru viņš tolaik mācījis saviem skolniekiem, bet “…pats viņš par šo jautājumu interesējās nenoguris un no mitoloģijas pieņēma arī savu pseidonīmu “Puškaitis”” (R. Bērziņš, 50. Ipp.; turpmāk saīsinu RB, norādot uz 2000. gada izdevumu). Ar šo pseidonīmu viņš parakstījis dažas pirmās publikācijas presē un pirmos folkloras vākumus, vēlāk to pievienojis savam uzvārdam. Tolaik folkloras vācēji un atmodas darbinieki nereti izvēlējās pseidonīmus no domājamās “senlatviešu” mitoloģijas — romantiskā pārliecībā netika daudz šķirots, vai šīs dievības ir no seno latviešu, lietuviešu vai prūšu mitoloģijas, vai kādu autoru sacerētas, izdomātas. Puškaiti, kas senprūšu mitoloģijā varētu būt bijis saistīts ar zemi un kam tika ziedots zem plūškoka, senās vārdnīcās skaidroja kā “zaļo biržu un gaisa dievu, kurš pielīdzināts ātram putnam” (J. G. Stenders, J. Lange), vēlāk saistībā ar vārdu “pušķot” (tātad — “greznums un glītums” vai pavasara dievs), bet pēc J. Alunāna domām tas bijis tas pats “tumsības gars Postnieks”. Jāpiebilst, ka Anss Lerhis-Puškaitis cīnījies par tieši šādu sava vārda rakstību, kuru būtu vērts respektēt, tātad: Anss (bet locījumos: Anša, Ansim, Ansi) Lerhis (nevis Lerhs, tas ir senāk vāciskots viņa dzimto Cīruļu māju nosaukums), kam aiz svītriņas pievienots pseidonīms.

Viņa pirmajos rakstos “Balsī” un “Baltijas Vēstnesī” (1883. g.) līdzās ziņām par Džūkstes-Pienavas sabiedriskās dzīves atmodu jau atrodamas arī teikas. Drīz vien viņa publikācijās — žurnālā “Rota” (1885. — 1886. g.) un Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas (turpmāk saīsināts: RLB ZK) rakstu krājumos (no 1885. g.) galveno vietu sāka ieņemt arvien vairāk un precīzāk pierakstīti folkloras materiāli. 1888. gadā viņam bija gatavs pirmais paša savākto latviešu pasaku sējums. Tas gandrīz vienlaikus ar diviem nākamajiem iznāca 1891. gadā.

Šie “Latviešu tautas pasaku” pirmie trīs sējumi veido gandrīz 400 lappušu biezu krājumu, kurā ir ap 250 latviešu pasaku un no teiku. Bet līdz tam visai daudzo citu tautu pasaku tulkojumu vidū (brāļu Grimmu, Andersena, 1001 nakts pasakas u. c.) bija sameklējami tikai daži desmiti latviešu pasaku — presē, kalendāros un dažās neilgi pirms tam iznākušās plānās grāmatiņās: F. Brīvzemnieka “Mūsu tautas pasakas” (1887., 27 visai īsi teksti); Krēsliņš J. “Latviešu teikas iz Malienas” (3 burtnīcas, 1888. — 1891., kurās kopā 108 Ipp., 55 teksti, pa daļai autora patvaļīgi pārstrādāti un mitoloģizēti); “Pasaku vācelīte”; sakrājis Jānis Dīcmanis (1891., 76 Ipp., 27 teksti). Bet tikai no A. Lerha-Puškaiša grāmatām kļuva redzams, ka vēl iespējams pierakstīt tik daudz skaistu latviešu pasaku. Un pie tam gandrīz visas tās savāktas vienā pašā Džūkstes-Pienavas pagastā!

“Latviešu tautas pasaku” pirmie trīs sējumi ir veidoti kā tradicionālas pasaku grāmatas. Sākumā liktas garākās un skaistākās pasakas. Savukārt teikas kā nebūtiskākas novietotas sējumu beigās. Tikai vietām līdzīgi teksti (varianti) atrodami līdzās. Redzams, ka tolaik A. Lerhis-Puškaitis jau ir folkloras vācējs ar pamatīgu pieredzi — ne velti tieši no šiem sējumiem viņa pierakstītās pasakas vēlāk tiek pārpublicētas daudzās latviešu pasaku izlasēs un ieguvušas “latviešu tautas pasakas” statusu, (vienkopus tās lasāmas grāmatā “Džūkstes pasakas”, 1980, 1991). Bet kā folkloras pētnieks viņš vēl ir tikai iesācējs. Par to liecina gan ļoti romantiskais pirmā sējuma ievads, gan neilgi pirms iespiešanas grāmatu priekšvārdiem pievienotais pasaku iedalījums “pēc vielas un satura” astoņās neskaidri definētās grupās, kuram par paraugu ņemts F. Brīvzemnieka krājums krievu valodā.

Tiem, kas vēlas pētīt A. Lerha-Puškaiša tā laika izpratni par folkloru un mitoloģiju, interesants avots ir viņa sacerētās “oriģinālpasakas”, kas gandrīz visas sarakstītas laikā no 1886. līdz 1891. gadam.«Šīs literārās pasakas, kuras varētu būt vienas no pirmajām patstāvīgākajām latviešu literatūras vēsturē (līdz tam bija gandrīz tikai citu tautu autoru pasaku tulkojumi un pārstrādājumi), var iedalīt trijās grupās. I “Fabulas” — ir īsi stāstiņi, galvenokārt par dzīvniekiem, ar beigās pievienotu pamācību, ērti izmantojami skolā diktātiem. II Garākām brīnumu pasakām līdzīgas pasakas. III “Mītiskās un dabas pasakas” — mazi, sacerēti mīti, piemēram, par cilvēku iepazīšanos ar Dabu un Attīstību, Darbu, Prātu un Naidu, par Ļaunprātības un Labprātības cīņu ārpus cilvēka un cilvēkā pašā, par Ziemas un Sala, Pavasara un Saulgoznītes kāzām. Te vienlaicīgi ar tautasdziesmu un pasaku tēliem un valodu, ētiski audzinošiem mērķiem lietota arī atmodas laikmeta simbolika un dažādi mīta un romantisma poētikas līdzekļi.

1891.  gadā atsevišķā grāmatā (83 Ipp.) iznāca A. Lerha-Puškaiša episkais sacerējums “Kurbads senlatvju varonis”. Izmantojot no teicēja Krišjāņa Zvīguļa pierakstīto visai īpatnējo pasaku savirknējumu par ķēves dēlu Kurbadu (tas likts viņa pirmā pasaku sējuma pašā sākumā, jo viņš uzskatījis, ka tajā varētu būt atmiņas no senām latviešu varoņu teikām), atstāstot un savijot kopā teikas un pasakas, izmantojot A. Pumpura “Lāčplēša” (1888), J. Lautenbaha u. c. tā laika autoru episko dzejojumu (tolaik tādu bija daudz) uzbūves principus, viņš mēģinājis sastādīt vienotu episku vēstījumu prozā. “Kurbads” sastāv no trīs daļām: “I Dievu darbi iepriekš Kurbada. II Kurbada vecāki. III Kurbada darbi”. Vēstulē T. Zeifertam (1893) A. LerhisPuškaitis uzskaitījis “Kurbada avotus” — tekstus, kurus ņēmis no saviem un citiem pasaku krājumiem, — un beigās piebildis: “Daudz neesmu fantazējis, bet likai tur, kur vajadzēja vienu teiku ar otru sasiet”. Tomēr viņa pievienotie mitoloģiskie iestarpinājumi acīmredzami atšķiras no folkloras tekstiem. Īsāks un iekšēji vienotāks episks sacerējums ir “Nārone” (1894), kura notikumi norisinās Talsu apkārtnē — lempīgais raganas dēls milzis Jucis grib iegūt Talsu pils virsaiša meitu Nāroni, kuru izglābj Atztars— Mērsraga jaunais virsaitis. Šajos sacerējumos A. Lerhis-Puškaitis ar mitoloģisko vielu darbojies vairāk kā literāts nekā zinātnieks. Viņš nav nopietni mēģinājis rekonstruēt “zudušo senlatviešu eposu”, kaut gan vēlējies parādīt paša savāktā materiāla iespējas šajā nozarē. Šādu sacerējumu rakstīšana viņam varētu būt bijis veids, kā “piedalīties sava laika literatūrā”. Viņš kļūst pazīstams kā rakstnieks.

1892. gadā publicēts viņa vispopulārākais stāsts “Ojārs. Tēlojums iz tautas dzīves” par klaušu laiku notikumiem viņa dzimto māju apkārtnē, kurā senatnīgi ir ne vien notikumi, bet arī valoda un etnogrāfiskās detaļas. Vēlāk liek publicēti citi stāsti — par savādnieku ar īpašām spējām “Vodžus” (1893, sk. arī krājumā “Tam labam būs augt”, 1978), “Kā jūgsi — tā brauksi” (1894, daļēji autobiogrāfisks, par saviem pusaudža gadiem) u. c. Trijos īsākos stāstiņos viņš attēlojis skolēnus.

Ceturtajā “Latviešu tautas pasaku” sējumā (1893, 236. lpp.. 146 pasakas, 17 teikas) gandrīz nemaz nav jaunu pasaku, te ir tikai iepriekšējos trīs sējumos publicēto tekstu varianti. Tos bija savācis gan A. Lerhis-Puškaitis pats, gan viņa ierosinātie vācēji — galvenokārt apkārtnes skolotāji. Šāds pasaku variantu krājums bija pirmais latviešu valodā. Ievadā viņš raksta: “Kas pirmajos krājumos pa daļai vienā novadā (Džūkstē) savākts, tas šinī no dažiem apgabaliem papildināts. Daudz pasaku, kas Džūkstē uzietas robainas, nepilnīgas, tagad tikai caur citu apgabalu variantiem palikušas saprotamas.”

Šī sējuma izdošana aizkavējās vairāk nekā gadu, jo tam neizdevās atrast izdevēju. A. Lerhim-Puškaitim nācās to izdot par saviem līdzekļiem, ciešot zaudējumus. Starp citu, arī nākamo sējumu izdošana to zinātnisko nolūku un lielā apjoma dēļ viņam sagādāja daudz rūpju — bija ļoti grūti atrast grāmatām izdevējus un tās ne visai daudz pirka. Taču ja viņš savas grāmatas “būtu iekārtojis viegli lasāmas, tad viņš būtu no saviem izdevumiem dabūjis jel drusku atlīdzības. Ik-t praktisks cilvēks Lerhis nebija, un bez laika un pūliņu viņš priekš savām pasakām izdeva vēl skaidru naudu. Viņam mērķis bij pamazām palicis pilnīgi noteikts, proti: latviešu pasakas savienot vienā paliekamā darbā, neprasot, vai lasītāju būs daudz vai maz” (Bērziņš R. Lerha-Puškaiša piemiņai // Latviešu Avīzes. 1903. Nr. 48.).

Jau 1892. g. beigās savus pasaku un teiku vākumus A. LerhimPuškaitim uzticēja It. Brīvzemnieks (kopā ap 1229 tekstu, ieskaitot publicētos, daļu nācās tulkot no krievu valodas atpakaļ latviski). Drīz pēc tam savus vākumus viņam atdeva arī viens no ievērojamākajiem tā laika zinātniekiem A. Bīlenšteins, pats personīgi pie viņa ierazdamies. Tie bija vieni no vissenākajiem vākumiem, viņš pasakas bija pierakstījis kopš 1855. g. “Pēc šī gadījuma uz Džūksti lija vesels pasaku lietus” (RB, 77. lpp.), pasakas un teikas viņam nodeva gan pazīstami individuālie vācēji, gan vākšanas centri: RLB ZK, Jelgavas Latviešu biedrības Rakstniecības nodala u. c.

Nākošie sējumi veidojās biezāki, arī tāpēc bija nepieciešams tos sakārtot pārskatāmāk. Vairs nepietika ar to, ka vienkopus tika novietoti pasaku varianti un reizēm arī līdzīga satura teikas. Iespējams, ka tieši tolaik A. Lerhis-Puškaitis sāka nopietnāk interesēties par teiku un pasaku satura skaidrojumiem sava laika zinātnē.

Iepazīšanās ar folkloras pētniecības un interpretācijas teorijām

No grāmatas uz grāmatu, no raksta uz rakstu “ceļo” apgalvojumi, ka nozīmīgs esot tikai A. Lerha-Puškaiša veikums folkloras vākšanā un publicēšanā, bet pārējais šajā nozarē padarītais (pasaku un teiku klasifikācija, interpretācija, pētniecība) atzīstams par nenozīmīgu, mazvērtīgu —jo sevišķi padomju laikā, kad bija jākritizē visas “nepareizās”, “buržuāziskās” folkloras teorijas. Piemēram: “viņš nespēja dot zinātniski pareizu pasaku klasifikāciju. Savu pasaku krājumu viņš iekārtojis, vadīdamies no tā saucamās antropoloģiskās skolas ideālistiskajām animisma teorijām, iedalījuma pamatā liekot pasakas par veļiem un citiem apakšzemes gariem.” (Latviešu literatūras vēsture 6 sēj. R., 1956, 3. sēj., 536. 537. Ipp.)

Taču rūpīgāki pētījumi liecina, ka A. Lerha-Puškaiša veikums tā laika zinātnes kontekstā bija moderns un zinātnisks. Viņš patstāvīgi izveidoja oriģinālu pasaku un teiku klasifikācijas sistēmu, kas sakņojās sava laika zinātnē atzītā teorijā. Jāņem vērā, ka viņš bija lauku skolotājs, tāpēc viņam nebija pieejamas plašas zinātniskās bibliotēkas, zināšanas šajā nozarē viņš ieguva galvenokārt no paša iegādātajām grāmatām (arī vācu valodā), no tā laika latviešu preses un retām tikšanās reizēm ar cilvēkiem, kas bija ieguvuši pamatīgāku izglītību.

19. gs. Rietumeiropā folkloras pētniecību visbūtiskāk ietekmēja trīs skolas jeb virzieni — plaši, sazaroti, iekšēji pretrunīgi. Pirmais, kuru visbiežāk sauc par mitoloģisko skolu (arī naturālistisko jeb āriešu teoriju), izveidojās 19. gs. divdesmitajos gados Vācijā ciešā saistībā ar salīdzinoši vēsturiskās valodniecības attīstību. Svarīgs tās izpētes objekts bija t. s. āriešu (vēlāk — indoeiropiešu) mitoloģija. Brāļi Grimmi pasakās saskatīja mantojumu no seniem ģermāņu mītiem, līdzīgus motīvus dažādu tautu pasakās skaidroja galvenokārt ar šo tautu kopīgu izcelsmi no vienas “pirmtautas”.

Ar T. Benfeja indiešu pasaku krājuma “Pančatantra” tulkojumu angļu valodā (1X59) tika likti pamati migrācijas teorijai — ka pasaku sižeti, katrs radušies noteiktā vietā, “ceļo” pa pasauli, un šos ceļus iespējams izsekot pētot, kad šie sižeti pieminēti dažādu tautu senajos rakstu avotos. (20. gs. sākumā šīs idejas tālāk attīstīja vēsturiski ģeogrāfiskā teorija jeb somu skola.)

Trešo virzienu pārstāv angļu antropoloģiskā skola, kuras uzplaukumu saista ar E. Teilora grāmatas “Pirmatnējā kultūra” (1871) iznākšanu, iā vairāk uzmanības pievērsa arhaisko jeb “mežonīgo” cilšu kultūrai. Tā kā cilvēki domājot līdzīgi, noteiktās attīstības stadijās varot rasties ne vien līdzīgi darba rīki, bet arī līdzīgas ieražas, priekšstati, mīti un pat stāsti. Liela daļa no E. Teilora grāmatas bija veltīta animisma teorijai. Animisma pamatā ir ticēšana dvēseles dzīvei pēc nāves un dažādiem augstākiem un zemākiem gariem, kas “pārvalda vai ietekmē materiālās pasaules parādības un cilvēku dzīvi šaipus un viņpus kapa”. Atšķirībā no mitoloģiskās skolas, kur par sākotnējo un svarīgāko tika uzskatīta ticība augstākajām dievībām, animisma teorija attīstības shēmu veidoja, sākot no zemākās mitoloģijas: no ticējumiem par mirušo dvēselēm un gariņiem, kuri dzīvojot līdzās cilvēkiem, esot attīstījusies ticība vispārīgākiem gariem un tikai tad augstākām dievībām.

Latviešu mitoloģijas un pasaku, teiku pētījumos un interpretācijās, ciktāl tos var saukt par zinātniskiem, līdz pat 19. gs. 90. gadu sākumam valdīja mitoloģiskā skola — gan pirmajā rakstā par pasakām (A. Bīlenšteins, 1874), gan R. Auniņa pētījumos par Ūsiņu (1881) un pūķi (1891). H. Bīlenšteina dzīvnieku pasaku skaidrojumos u. c. Aizrautīgākais mitoloģijas pētītājs bija J. Lautenbahs (Jūsmiņš), kurš jau tolaik lika kritizēts, ka pārlieku idealizējis un mitoloģizējis senatni, uzticējies novecojušām teorijām un nedrošiem vēstures avotiem, virzījis folkloras vākšanu sev vēlamā gultnē. Nebija veiksmīgi arī viņa eposa restaurācijas mēģinājumi dzejā — “Zalkša līgava” (1880), “Dievs un Velns” (1885), “Niedrīšu Vidvuds” (1891).

Rietumeiropā mitoloģiskā skola nebija tikai šaura zinātniska teorija — tā bija saistīta ar romantismu un daudzu tautu nacionālo atmodu. Šādas ietekmes atrodamas J. Alunāna rakstos, Ausekļa un A. Pumpura dzejā, tās deva jaunu dzīvību G. Merķeļa senāk izteiktajām domām par zudušo latviešu eposu un dievu Olimpu, baltu tautu kopību un "zelta laikmetu” pagātnē. A. Lcrha Puškaiša 80. gadu sabiedriskajā un literārajā darbībā vērojamas tieši ši virziena intonācijas: viņš likp;il kā nemaz neizmantoja mitoloģiskās skolas idejas tieši — kā pētnieks, bet vairāk pastarpināti — caur jaunlatviešu ideoloģiju. “Pārslimojis” jauneklīgo aizraušanos ar Ausekļa u. tml. mitoloģiskiem sacerējumiem, līdz mūža beigām viņš saglabāja jaunlatviešiem raksturīgo attieksmi pret folkloru kā vienu no lielākajiem tautas svētumiem. "Lcrha roku līdz beidzamajam vadīja atzīšana, ka strādā lielu tautas darbu, un nesavtīga mīlestība pret savu tautu.” (Bērziņš R. Anss Lerhis-Puškaitis dzīvē un darbā // Austruma kalendārs 1904. Cēsis. 1903. 42. lpp.)

1891. gadā iznāca Terbatas u. c. studentu sastādīta populārzinātnisku rakstu krājuma “Pūrs" pirmais sējums. Tajā bija divi plaši K. Kasparsona raksti, kas pirmoreiz latviešu folkloristikā mitoloģiskajai skolai pretī nostādīja jaunāku — antropoloģiskās skolas animisma teoriju. Pamatojoties uz to, ka “dvēseļu kults ir visu reliģiju serde un kodols. Šai ceļā var visu izskaidrot" un izmantojot paralēles dažādu tautu mitoloģijā un valodās, K. Kasparsons parādīja, ka arī latviešu folklorā esot saglabājušies daudzām tautām kopīgie priekšstati par dvēseli un mirušo gariem. Un tie palīdzot izskaidrot līdz tam nesaprastus vai pārprastus ticējumus, ieražas, teiku, pasaku un tautasdziesmu motīvus.

“Latviešu tautas pasaku” ceturtajā sējumā pie kādas pasakas (208. lpp.) atrodama A. Lcrha-Puškaiša piezīme, kas liecina, ko viņš zinājis par šo teoriju. Līdzīgi kā K. Kasparsons viņš atzinis, ka reizēm velns un velis var būt saplūduši vienā tēlā.

Bet piektais sējums (tapa 1893. gadā, iznāca Jelgavā 1894. gada sākumā, 416 lpp., 226 pasakas, 441 teika, ap 300 ticējumu) ne vien nosaukuma ziņā *— “Latviešu tautas teikas un pasakas”, bet arī uzbūvē un saturā ļoti atšķīrās no iepriekšējiem. Līdz tam centrā bija pasakas, nu tās bija novietotas beigu daļā. Priekšplānā — A daļā — izvirzītas teikas, precīzāk sakot, viena teiku grupa, kuru parasti sauc par mitoloģiskajām vai demonoloģiskajām teikām: par raganām, burvjiem, veļiem, mājas gariem, viesuli, velnu utt. Mitoloģiskā skola šīm teikām pievērsa maz uzmanības, bet antropoloģiskā skola uzlūkoja tās par pamatmateriālu. Līdzīgi iekārtots arī sestais sējums (18%. divās daļās, 814 pasakas, 456 teikas, ap 200 ticējumu un ieražu aprakstu). Atšķirībā no piektā sējuma A daļas, kur ar veļiem saistītie teiku cikli vēl “izkaisīti” starp vēsturiskajām un izcelšanās teikām un pasakām, sestajā sējumā tie visi novietoti A nodaļas pašā sākumā. Pārējo lielo nodaļu nosaukumi piektajā sējumā ir: B (Zvēru pasakas), C (Garās pasakas), D (Vietu teikas un par naudu); sestajā sējumā — B (Zvēru, putnu pasakas un teikas); C (Stāstu (garās) pasakas ar variantiem).

Septītā sējuma tapšana

A. Lerha-Puškaiša vēstules un raksti tā laika presē ļauj izsekot arī “Latviešu tautas teiku un pasaku” pēdējā — septītā — sējuma tapšanai. 1895. gada otrajā pusē. sākot darbu pie tā, četros svarīgākajos latviešu periodiskajos izdevumos viņš publicēja “Lūgumu etnogrāfijas lietā”. Vācēju uzmanība lika pievērsta jo sevišķi A nodaļai —viņš pamācīja, kā “bildināt māmuliņas un vectēvus”, lai tie nestāstītu “tā saucamās garās jeb stāstu pasakas”, jo to jau daudz savākts, bet tieši ticējumus, teikas un “veclaiku notikumus” par dieviņu un garu barošanu, veļu laiku, burvjiem utt., jo tieši te “tikai mazumiņš acumirklī izsmelts no šīs bagātības”.

Pabeigt septīto sējumu viņš bija nolēmis divos gados, un viņa veicamo darbu plānojums laika ziņā līdz šim bija bijis visai precīzs. Tātad 1897. gadā, kad viņš par to ziņojis RLB ZK vasaras sapulcē (kas tolaik bija nozīmīga latviešu zinātnieku pulcēšanās), sējumam vajadzēja būt gandrīz gatavam. Viņa referāts atstāstīts šādi: “Kā pirmais ar savu priekšnesumu stājās uz katedra pazīstamais latviešu pasaku tēvs (..) Anss Lerhis-Puškaitis, aprādīdams, kā latviešu tautas pasaku viela iedalās — gan stāstu pasakās, nostāstos, zvēru pasakās, bet pa lielākai daļai veļu pasakās. Šādu iedalījumu kā komentāru, izskaidrojumu viņš sarakstīšot pēdējam pasaku krājumam.” (Austrums. 1897. 554. lpp.) No tā var saprast, ka tolaik, kad manuskriptam vajadzētu būt gatavam, sējuma iekārtojums vēl līdzīgs piektajam un sestajam sējumam un ka viņš likai gatavojas tam “sarakstīt iedalījumu kā komentāru”. Taču šo “komentāru” sarakstot, viņš sējuma manuskriptu sācis krietni pārstrādāt vai, iespējams, vismaz vietām pat rakstīt no jauna — ne tikai papildinot to ar laikrakstos, kalendāros, rakstu krājumos publicētajiem materiāliem, bet arī izveidojot daudz detalizētāku un konceptuālāku klasifikāciju. Nākamajā RLB ZK vasaras sapulcē (1898) viņš referējis nevis par jau gatavu sējumu, kā to varētu gaidīt, bet par tikko izveidoto pirmo — veļu — nodaļu, kas veido septītā sējuma klasifikācijas kodolu un esot prasījusi gandrīz veselu gadu darba.

Šis pavērsiens varētu būt izskaidrojams ar to, ka 1897. g. RLB ZK sapulcē viņš bija sastapis domubiedru — M. Bruņenieku, kas tur uzstājās ar plašu referātu par latviešu mitoloģiju no antropoloģiskās skolas viedokļa un veiksmīgi to aizstāvēja diskusijā ar J. Lautenbahu.

Tas vēlreiz pārliecināja “pasaku tēvu”, ka viņa veidotā pasaku un teiku klasifikācija ir zinātniski pamatota. M. Bruņenieks uzskatīja, ka ne tolaik, ne vēlāk nav viņu tieši ietekmējis. Dažus mēnešus pēc A. Lerha-Puškaiša nāves viņam veltītājā piemiņas vakarā 1903. gada 16. jūnijā nolasītajā referātā viņš rakstījis: “…maz pa mazam krājējs iedziļinās savos materiālos, viņš sāk salīdzināt dažādas būtes savā starpā un meklē pakaļ, kur viņas cēlušās, kam viņas rada, pēc pasakas pirmvielas viņš sāk meklēt. Un visu to viņš darīja pilnīgi patstāvīgi, neatkarīgi no citiem. Es (..), dažreiz satikdamies, pārkravāju viņa krājumus, ieminēdamies par vienu otru grāmatu, kura runātu par tādām lietām, vai viņš negribētu iepazīties ar tur izteiktām domām, bet viņš arvien no tām atteicās: viņš negribot sevi aprobežot un iespaidot no svešām domām, viņš pats gribot pētīt un meklēt, vai nevarētu nākt uz visu pasaku pamata domām.”

Vēl jāpiezīmē, ka dažus mēnešus pēc iepriekš minētās 1897. gada sapulces presē parādījās apjomīgs P. Šmita raksts. Tajā viņš argumentēti parādīja. ka K. Kasparsona un M. Bruņenicka darbiem tolaik visai atpalikušajā latviešu pētniecībā gan esot progresīva nozīme, bet arī tajos ir daudz fantāzijas un nepilnību. P. Šmits labi pārzināja jaunākās folkloras teorijas, viņš (vienīgais tolaik latviešu folkloristikā) jau pārstāvēja somu skolu jeb ģeogrāfiski vēsturisko pasaku pētniecību. Taču P. Šmita kritiskā attieksme pret folkloras viltojumiem, episkajiem sacerējumiem tautiskā stilā (tai skaitā “Kurbadu”) un nacionāli orientētu folkloristiku, šķiet, nesaderējās ar A. LerhaPuškaiša pieredzi un uzskatiem. P. Šmits tolaik vēl nevarēja piedāvāt alternatīvu pasaku klasifikāciju, jo A. Ārnes pasaku tipu rādītājs, kas līdz mūsdienām atzīts kā ērtākais pārskats par Eiropas tautu pasaku sižetiem un pēc kura vēlāk tika iekārtoti P. Šmita “Latviešu pasaku un teiku” pirmie divpadsmit sējumi, iznāca tikai 1910. gadā.

Teiku un pasaku klasifikācijas sistēma septītajā sējumā

1899. gada beigās gandrīz trīstūkstoš liela formāta lappušu biezais septītā sējuma rokraksts bija pabeigts. Ilgi tam nevarēja atrast izdevēju.

(Attēls, kas ir uz mūsu grāmatas vāka, domājams, fotografēts tieši šajā laikā — uz galda guļ šis biezais manuskripts, rokās ir jau izdotie sējumi, bet par ko liecina “pasaku tēva” skatiens?) Tikai 1903. gada pavasarī tika iespiesta pirmā daļa. kas apjoma ziņā ir visu laiku biezākais latviešu folkloras sējums (vairāk nekā 1400 lpp., 101 pasaka, 1684 teikas, ap 740 ticējumu, 262 ieražu aprakstu). Ta korektūras A. Lerhis-Puškaitis lasīja, jau slimības gultā gulēdams, un neilgi pirms nāves paspēja redzēt gatavo grāmatu.

Sējuma uzbūve bija iznākusi diezgan sarežģīta, ne visai viegli pārskatāma. Satura rādītāji, no kuriem tikai pamatnodaļas dotas sējuma sākumā, bet sīkāks satura rādītājs ir pie katras nodaļas, vien aizņem kopā 47 lappuses. Vietām izveidota pat piecu līmeņu klasifikācija. Sējumā iestrādāti apjomīgi palīgrādītāji — norādes uz iepriekšējiem sējumiem un salīdzinoši pētījumi par pasaku un teiku motīviem. Grāmatas sākumā ievietots arī pārskats par teiku un pasaku vākšanas vēsturi, kā arī vietu un krājēju, pasaku un teiku skaita reģistrs pēc “Latvju dainu” parauga.

1900. gada 20. martā A. Lerhis-Puškaitis šim sējumam pabeidza rakstīt ievadu, kuru vēstulē T. Zeifertam vēlāk nosauca pār savu "pasaku ticības apliecību”. Te viņš īsi iepazīstina ar krājuma saturu un izsaka svarīgākās divdesmit gadu ilgajā darbā tapušās atziņas. Parasti ar šī ievada apskatu sākas un beidzas A. Lerha-Puškaiša uzskatu analīze un kritika, neņemot vērā, ka gandrīz katram šī ievada teikumam atrodams izvērsts pamatojums vai pierādījums pašā sējumā (mūsu izdevumā šīs norādes uz attiecīgajām nodaļām izlaistas). Un nevis šis ievads, bet tieši pati septītā sējuma klasifikācijas sistēma un sējumā iestrādātais apjomīgais salīdzinošais pētījums (kas arī mūsu izdevumā izlaists, jo iepriekšējie sējumi, uz kuriem ir šīs norādes, tikai retajam ir pieejami) ir galvenais viņa uzskatu avots un pamatojums.

Lai varētu radīt klasifikāciju, nepieciešams ne vien savākt pietiekamu daudzumu materiāla, bet arī to pārskatāmi sadalīt loģiskās grupās, atrast tajā galvenās iekšējās sakarības. Stāstījumu folklorā, kur motīvi ir dažādi savijusies, kur teksta forma un saturs ir atkarīgi no konkrētās stāstīšanas situācijas, kur darbojošās personas un mitoloģiskās būtnes ne vienmēr sauktas vienos un tajos pašos vārdos, kur sakusuši dažādu laiku slāņi un dažādu tautu mantojums, tas ir sevišķi sarežģīti. Te nepietiek ar vienu iedalījuma principu, un arī mūsdienās starptautiskajā folkloristikā vēl nav izstrādāta tāda teiku un daļēji arī pasaku klasifikācija, kas speciālistiem liktos pietiekami laba.

A. Lerha-Puškaiša izveidoto klasifikāciju varētu saukt par “koncentrisku” — nodaļas, kas veido tās kodolu, ir novietotas sākumā, bet tālāk seko nodaļas, kas attiecīgi ir arvien tālāk no šī centra. No “Īsā pasaku, teiku satura rādītāja” redzams (sk. mūsu grāmatā 576. — 577. lpp.), ka savu “teiku, pasaku ēku”, viņš iedalījis piecās virsnodaļās. Pirmā — “Pamata pasaciņas” — aizņem visu septītā sējuma pirmo daļu. Tajā apkopots galvenokārt ar teiku mitoloģiju saistītais materiāls (tai skaitā ari ticējumi uii veļu laika ieražu apraksti), kas sīkāk sadalīts septiņpadsmit nodaļās, no kurām vislielākā un sarežģītākā ir pirmā: par veļiem.

Septītā sējuma otrajā daļā lielāko vietu aizņem virsnodaļa — “Varoņu teikas un stāstu (garās) pasakas”. Te jāpaskaidro, ka tolaik vēl nebija izveidota precīza latviešu folkloras terminoloģija, tāpēc par “pamata pasaciņām” A. Lerhis-Puškaitis saucis vienu no teiku veidiem, savukārt par “varoņu teikām” — vienu brīnumu pasaku grupu, kurā darbība sākas ar varoņa brīnumainu piedzimšanu, vēlāk šis varonis cīnās ar pūķi un atbrīvo princeses. Atšķirībā no citām pasakām, galvenais varonis šeit biežāk saukts kādā īpatnējā vārdā. Atsevišķi izdalīt šīs pasakas rosināja tā laika seno latviešu eposu meklētāju intereses — ne tikai A. Lerhis-Puškaitis, bet ari cili tolaik nezināja, ka tās ir viscaur Eiropā ļoti populāras brīnumu pasakas. Pārējās pasakas sadalītās trīspadsmit “virknēs”, no kurām pirmajās deviņās ir brīnumu pasakas, tālāk dažādas sadzīves un anekdotiskās pasakas.

Pēdējās trīs virsnodaļas — “Zvēru, putnu pasakas” (tagad saka: dzīvnieku pasakas), “Teikas, kurās Dievs parādās par cilvēku, lopu, zvēru, putnu, zivju, rāpuļu, mūdžu un augu valdnieku” un “Vietu teikas un nostāsti" aizņem salīdzinoši maz vietas, lās viņš uzskatījis par mazāk nozīmīgām teorētiskā ziņā, tāpēc novietojis klasifikācijas sistēmas perifērijā (nomalē) un nav tik vispārināti un pārdomāti klasificējis (satura rādītājā tās aizņem tik daudz vietas tāpēc, ka nav sadalītas sīkākās apakšnodaļās; dažām nodaļām vēl nebija savākts pietiekami daudz tekstu, tāpēc nebija iespējams iegūt pilnīgu pārskatu). Atšķirībā no mūsdienās pierastajām klasifikācijām, kur teikas parasti publicē vienkopus, šīs klasifikācijas “iekšējā loģika” lika vienu daļu no teikām (kuras parasti sauc par mitoloģiskajām) novietot sistēmas centrā, bet otru daļu — vēsturiskās un izcelšanās teikas, kuras nav saistītas ar ticējumiem par veļiem — tās pašā perifērijā.

Senie ar mirušo kultu (veļiem) saistītie uzskati pēc A. Lcrha-Puškaiša domām ir centrs, ap kuri grupējamas visu zemākās mitoloģijas (demonoloģijas) būtņu galvenās iezīmes un stāsti par šīm būtnēm. Antropoloģiskās skolas garā koncentrējot uzmanību uz līdzīgo un ignorējot atšķirības, visu “Pamata pasaciņu” nodaļu sākumos parādīta tieši šī saistība. Tā, piemēram, lietuvēns tiek uzskatīts par nedabiskā nāvē miruša cilvēka dvēseli, pūķis tiek dēvēts arī par garu (un mājas gars var būt kāds no mirušajiem), arī velns un velis dažkārt tiek atzīts par vienu un to pašu būtni. (Ievadā viņš lietojis trīs līdzīgus vārdus “velis, vels, velns”, ko var skaidrot dažādi, visticamāk — ka nevis nodalītas trīs atšķirīgas būtnes, bet ar vārdu “vels” norādīts, ka uzskatos par veļiem un velnu ir daudz kā kopīga.)

Pēc A. Lerha-Puškaiša uzskatiem arī brīnumu pasakas esot izaugušas no “tā paša celma: virszemnieku satiksmes ar apakšzemniekiem”, tikai “ietērptas jaukos jo jaukos tēlojumos, smalkos jo smalkos izpušķojumos”. Tāpēc to “kauli vērlin savērti no šo īso pasaciņu kauliem un viņas vienīgi tikai tad saprotamas, ja šīs īsās palīgā ņem”. (Tas gan nav domāts tā, ka brīnumu pasakas būtu tieši cēlušās “veļu teikām”, bet gan, ka tām ir kopīga cilme.) Te atpazīstama antropoloģiskajai skolai raksturīgā pjeeja — pētīt pasaku nevis kā māksliniecisku kopumu, bet kā atsevišķu, no, domājams, arhaiskākiem ticējumiem un ieražām izaugušu motīvu savienojumu. Pie katras pasaku virknes ir saraksts, kurā uzskaitīti tie motīvi (dažām pasaku virknēm to ir vairāk par 30), kas šīm pasakām kopīgi ar “Pamata pasaciņām”.

Milzīgajā sižetu, motīvu, tēlu un detaļu daudzumā A. Lerhis-Puškaitis atrada arī tādas sakarības, kuras nebija iespējams parādīt ar materiāla izkārtojumu nodaļās. Salīdzinošo norāžu tīklā, kas cieši un daudzveidīgi saista materiālu sistēmas iekšienē un vairumā gadījumu ved uz tās “centru”, viņš norādījis gan uz ticamākām, vairāk izpētītām sakarībām, gan arī uz tikai varbūt šķietamajām, dodot iespēju citiem pētniekiem pārbaudīt un pētīt tālāk. Tāpēc katrreiz precīzi atzīmētas visas attiecīgās lappuses un rindas šajā un iepriekšējos sējumos. Piemēram, viena no lielākajām salīdzinošo norāžu grupām izaugusi ap nodaļu “Veļu pārraugs izsūta miroņus, lai tie savus dzīvos radus mirinātu — uz apakšzemi vestu”. Ar to satuvināti motīvi par cilvēka drīzu nāvi pēc veļa (velna, spoka, vadātāja) sastapšanas, par ļaunajiem veļiem, kuri uzbrūk, slīcina, izsūc asinis. Arī lietuvēns moka cilvēkus un lopus, vilkači plēš cilvēkus, burvis pārvērš kāziniekus par vilkiem, velns nāk pēc līgavas dvēseles, velna māte apmaina bērnus, vadātājs iemaldina cilvēku purvā utt. Arī pasakās “viņsaules (apakšzemes) velns no šīs saules (virszemes) meitu aizved uz apakšzemi”. Cita grupai — veļu un citu garu un būtņu piesaukšana, aicināšana, mielošana un ziedošana tām, arī kur velim jāziedo, lai aizsargātos no tā — sākums ir nodaļā “Veļu, garu, dieviņu u. c. labprātību cilvēki cenšas iemantot, raudzīdami tiem pieglausties ziedodami”. Trešā lielā norāžu grupa saistīta ar aizdzīšanu, izdzīšanu — sākot ar veļu projām raidīšanu pēc maltītes līdz pat pasaku varoņa cīņai ar velniem. Vēl citas mazākas grupas: robeža starp dzīvo un miruša pasauli un tās pāriešana; iznešana no apakšzemes; veļu (apakšzemes) pasaules saistība ar gaismu un zeltu; lidošana pa gaisu; ka burvji atņem labībai, maizei svētību; naudas un nogrimušo piļu sargāšana utt.

Kaut gan A. Lerhis-Puškaitis uzskatīja, ka ar šīm salīdzinošajām norādēm ir piesaistījis iepriekšējos sešos sējumos publicētās pasakas un teikas septītajam sējumam, tādējādi “ierādot” katrai pasakai un teikai noteiktu vietu savā “teiku, pasaku ēkā”, tomēr šis viņa apgalvojums neiztur kritiku. Pārbaudot šīs norādes, ātri var ievērot, ka, piemēram, daudzas iepriekšējo sējumu pasakas piesaistītas nevis pie septītā sējuma pasaku nodaļām, bet pie “pamata pasaciņām”, pie tam pie vairākām nodaļām vienlaikus.

Pēc A. Lerha-Puškaiša nāves veselu gadsimtu neviens nespēja noorganizēt septītā sējuma otrās daļas iespiešanu. (Ta manuskriptā ir 322 pasakas, 547 teikas, ap 30 ticējumu. Daudzus tekstus no tā gan publicēja P. Smits savā krājumā.) Līdz ar to plašāk pazīstama nekļuva viņa ne tikai latviešu folklorislikā unikālā pasaku klasifikācija, kuras izklāsts manuskriptā (bet ne mūsu publicējumā) aizņem daudz lappušu. Gandrīz visi brīnumu pasaku varianti “savērti” tikai desmit “virknēs” (Nr. 18. — 28). Katrai virknei dots raksturīgākās pasakas nosaukums ("Zalša līgava”, “Stiprais brālis un viņa māsa”, “Iešķavas ķēniņš”, “Neredzīgā tēva āboli”, utt.). No šīm pasakām savukārt atzarojas līdzīgi pasaku “veidi”. Katrai virknei ir kopējs tēlu izvietojums un sižeta virzība, tātad te jau ievērotas tādas pasaku struktūras īpatnības, kas pamatīgāk tika pētītas tikai 20. gadsimtā (V. Props, E. Meletinskis, B. Kerbclīte u. c.). Iespējams, ka šādam pasaku grupējumam ir atrodams kāds paraugs vai teorētisks avots citu zemju folkloristikā, visticamāk — vācu, taču pašlaik to vēl nav izdevies atrast.

Lai varētu radīt šādu klasifikāciju, viss materiāls bija labi jāpārzina. Cik noprotams no septītā sējuma otrās daļas manuskripta (citi manuskripti nav saglabājušies), kartotēkas veidošanai A. Lerhim-Puškaitim nav pieticis laika — plāns bijis galvā, teksti pakāpeniski tika ierakstīti attiecīgajās nodaļās, ja nepieciešams, sadalot nodaļas sīkāk vai pievienojot jaunas. Pēc tam šo nodaļu sākumā un parindēs (septītā sējuma otrās daļas manuskriptā redzams, ka nereti arī uz lappušu malām, arvien sīkākiem un sīkākiem burtiņiem, lai varētu visu ietilpināt) rakstītas salīdzinošās norādes — daudzreiz pāršķirstot manuskriptu un iepriekšējos sējumus un pamanot arvien jaunas sakarības. Sava izdevuma nobeigumā viņš bija iecerējis sagatavot vēl pilnīgāku rādītāju “Pārskats par visiem tiem vārdiem, gar kuriem teiku, pasaku darbība norisinās” sešu līdz septiņu iespiedlokšņu biezumā, taču no tā nav saglabājies pat uzmetums. (Līdzīgu rādītāju sava krājuma nobeigumā bija solījis P. Šmits, taču arī viņš šo ieceri nespēja realizēt.)

Daži vērtējumi un ietekmes uz nākotni

Sava darba noslēgumā — septītajā sējumā — A. Lerhis-Puškaitis mēģināja apvienot labāko, kas bija atrodams divos tā laika latviešu folkloristikas virzienos. Viens no tiem nodarbojās ar faktu vākšanu un apkopošanu bez dziļākām teorētiskām zināšanām, otrs — ar teorētisku konstruēšanu bez pietiekamas iedziļināšanās pašā folkloras materiālā. A. Lerhis-Puškaitis spēja atteikties no J. Lautenbaha pārstāvētās mitoloģiskās skolas vienkāršotajiem uzskatiem, tomēr saglabājot jaunlatviešu attieksmi pret folkloru. Antropoloģiskai skolai tā laika latviešu folkloristikā bija pozitīva nozīme — tie ļāva pamanīt folklorā jaunus sakarības un sekmēja tās zinātnisku izpēti. Viņa pamatīgā folkloras krājēja pieredze savukārt mazināja šīs skolas interpretāciju vienpusību un tendenciozitāti.

Protams, ne visu izdevās veiksmīgi iekļaut šajā klasifikācijas sistēmā, un pati sistēma vietām bija pretrunīga, neizstrādāta un nepabeigta. Toreizējās pētīšanas metodes atstāja vairāk vietas skaidrojumiem, kas bļja balstīti uz pētnieka intuīciju. Nevajag aizmirst, ka šī klasifikācija tika izveidota vispirms tāpēc, lai savākto materiālu padarītu vieglāk pārredzamu. Kārtotāja uzskati gan ietekmējuši tekstu novietojumu tajā vai citā nodaļā, taču nav neietekmējusī šo tekstu saturu un formu — teorijas dēļ A. Lerhis-Puškaitis nav apzināti rediģējis vai “uzlabojis” publicētos tekstus. Tas bija pirmais zinātniskais latviešu stāstījumu folkloras klasifikācijas mēģinājums un — salīdzinājumā ar nedaudzajiem vēlākajiem — viens no pamatīgākajiem un rezultatīvākajiem. Turklāt A. Lerha-Puškaiša krājums līdz mūsu dienām ir vienīgais latviešu stāstījumu folkloras publicējums, kurā aptverts viss savā laikā pieejamais un savāktais — pārējie ir (ikai lielākas vai mazākas izlases, tādējādi dodot iespēju ārpus klasifikācijas atstāt to materiālu, kas ir “neērts” vai sistēmā neiederas. (Protams. A. Lerhis-Puškaitis, apņemoties publicēt pilnīgi visu, nevarēja nojaust arī to, ka Pirmā pasaules kara laikā, kad skolā apmetās kareivji, gandrīz visi papīri, starp kuriem bija arī manuskripti. tika izmantoti krāšņu kurināšanai.)

No latviešu periodikas, zinātniskajiem pētījumiem, literatūras vēsturēm. mācību grāmatām utt. redzams, ka vairāk nekā gadsimta trešdaļu A. Lerha-Puškaiša “Latviešu tautas teikas un pasakas” bija viens no galvenajiem priekšstatu veidotājiem par latviešu folkloru, mitoloģiju un etnogrāfiju. Kaut gan P. Šmita “Latviešu pasakas un teikas” sāka iznākt jau 1925. gadā, pēdējie trīs sējumi, kuros bija teikas, iznāca tikai 1936. — 1937. gadā. Tāpat tikai 30. gadu beigās iznāca P. Šmita vadībā sakārtotie ticējumu krājumi, K. Strauberga pētījumi par buramvārdiem un ieražām, tika publicēti plašāki pētījumi par latviešu mitoloģiju.

Šodien A. Lerha-Puškaiša mantojums pazīstams galvenokārt pastarpināti — caur vēlāku laiku publicējumiem, pētījumiem un interpretācijas mēģinājumiem. Taču vēl arvien ir vērts tajā ielūkoties, jo tas spēj dot folkloras pētniekiem ne vienu vien būtisku un varbūt piemirstu atziņu. Lai gan šie sējumi neliekas tik ļoti sakārtoti, žanriskā ziņā “tīri” un “pareizi” kā vēlākie latviešu pasaku un teiku publicējumi, tie valdzina ar grūti formulējumu klātbūtnes izjūtu, ar iespēju atrast interesantus tekstus un saskatīt kopsakarības. Tie ļauj it kā organiskāk izjust, kāda varētu būt bijusi tā laika cilvēku pasaules izjūta, viņu stāsti un piedzīvojumi, palīdz dziļāk ieskatīties pagātnē. Bez tam — līdzīgi kā K. Barona “Latvju dainās” — nozīmīgs te ir ne tikai teksts pats par sevi, bet arī šī teksta atrašanās vieta noteiktā nodaļā, noteiktā klasifikācijas sistēmas vietā. Mūsdienās rodas jaunas pasaku pētniecības teorijas, kas formulē jaunus jautājumus. Bet reizēm izrādās, ka arī uz šiem jautājumiem var atrast atbildes A. Lerha-Puškaiša sējumos.

Nav apstrīdami A. Lerha-Puškaiša nopelni pasaku vākšanā un publicēšanā. Ja viņš nebūtu vācis pasakas, to nebūtu darījuši vairāki simti citu pasaku vācēju — viņa ierosinātie līdzstrādnieki. Protams, pasakas un teikas lika vāktas arī vēlāk, sevišķi pēc tam. kad 1924. g. tika nodibināta Latviešu folkloras krātuve. Tagad tās arhīvā glabājas jau ap 36 tūkstoši pasaku un anekdošu, ap 57 tūkstoši teiku un 19, 5 tūkstoši nostāstu. Taču pētniekiem sevišķi svarīgi ir pēc iespējas senāk pierakstīti teksti, kas atspoguļo ne vien senākus uzskatus, bet arī varētu būt ietekmējuši vēlākos pierakstus.

Mūsdienu pasaku grāmatās esam pieraduši redzēt pasakas skaistas un nogludinātas — teikumi gluži kā daiļliteratūrā ir vienmēr pareizi būvēti, katrai pasakai ir savs sākums un nobeigums utt. Taču tie, kam gadījies klausīties laba teicēja stāstījumā vai pašiem stāstīt (nevis lasīt) pasaku, būs ievērojuši, ka dzīvais stāstījums ir pavisam savādāks. Runas valodā teikumi tiek būvēti pēc citiem principiem. Atkarībā no situācijas stāstītājs katru reizi savu stāstījumu maina, reizēm kļūdās, kaut ko aizmirst, sajauc vai piedomā klāt. Uz papīra nav iespējams precīzi atzīmēt runas tempa izmaiņas, teicēja mīmiku un žestus, bet tas viss ietekmē uztveri un priekšnesumu. Tekstu pierakstot, tas tiek it kā “pārtulkots” no runas valodas rakstu valodā. (Protams, iespējams, ka kādreiz senāk tas ir nonācis līdz stāstītājam ar grāmatas palīdzību.) Sagatavojot tekstu publicēšanai, to ne reizi vien rediģē un pielabo. Tiek atmests vai “uzlabots” viss, kas liekas pārāk “prasts”, “nelatvisks”, “neaudzinošs”, “briesmīgs”, “politiski nepareizs” utt. Parasti no katra pasaku tipa daudzajiem variantiem tiek atlasīts (vai izveidots) tikai viens, kas tad liek pārpublicēts no vienas grāmatas otrā, tiek tulkots citās valodās kā “latviešu tautas pasaka”.

A. Lerha-Puškaiša krājums ļauj iepazīt daudz mazāk rediģētus folkloras pierakstus. Vairāk nekā 60 gadu nav iznākusi neviena pasaku grāmata (ja neskaita dažus P Smita u. c. sējumu pārpublicējumus), kur līdzās būtu lasāmi vienas pasakas dažādie varianti.

Protams, šis A. Lerha-Puškaiša pēdējā sējuma publicējums zinātniskā ziņā ir kompromiss. Saprotot, ka arī mūsdienu lasītājs nevēlēsies iegādāties neko lieku, no sējuma “izņemta” gandrīz visa tā zinātniski pētnieciskā daļa, atstājot tikai pašus folkloras tekstus. (Pilns, nesaīsināts sējuma noraksts pieejams Latviešu folkloras krātuvē.) Ceram, ka tieši šādā formā šis sējums vislabāk piesaistīs ne vien pasaku un senu stāstu cienītājus, bet rosinās arī jaunas pētnieciskas aktivitātes. Teorijas nāk un aiziet, bet neviena no tām nespēj pilnībā izskaidrot, kāpēc cilvēkiem ir vajadzīgas pasakas un teikas, kāpēc tās liek lasītas un stāstītas arī mūsdienu — tehnikas un masu mediju — pasaulē.

Dr. Philol. Guntis Pakalns,

A.    Lerha-Puškaiša māsas Anlīzes mazmazdēls

Skaidrojumi un komentāri Saīsinājumi Leksikas skaidrojošā vārdnīca

.

Skaidrojumi un komentāri

Priekšlapa. Ansa Lercha-Puškaiša Latviešu tautas teiku un pasaku krājuma VII daļas I sējumu izdeva Rīgas Latviešu Biedrības Zinību Komisija 1903. gadā. Šinī izdevumā raidam tautā beidzamo — VII daļas II sējumu, kuru pats krājējs, īsi priekš aiziešanas viņā saulē, kārtojis un pēc vielas, sakarā ar iepriekšējām daļām, iedalījis.

Dziļa sajusta pateicība nākas Ķeizariskai Zinību Akadēmijai par apgādību un akadēmiķim K. Salamonam par laipno pabalstu.

H.   Wissendorfs. Petrogradā 1915.

13. Ipp. Solīto pārskatu grāmatas beigās Л. Lerhis-Puškaitis nesagatavoja. Līdzīgu pārskatu bija apņēmies pievienot savam pasaku un teiku krājumam P. Šmits, bet arī viņam neizdevās ieceri realizēt.

17.  Ipp. A. L. P. kr. Anša Lerha-Puškaiša paša no dažādiem avotiem savākto pasaku krājums, kopskaitā norādītas 2023 teikas un pasakas.

17.   Ipp. Latviešu teikas iz Malienas no Krēsliņu Jāņa, I’. Bērziņa apgādā.

I   burtnīca— 1888. gadā, 32 Ipp.; II un III burtnīca ar paša Krēsliņu J. ilustrācijām — 1891. gadā, 40 Ipp. un 35 Ipp., kopā 8 zīmējumi uz atsevišķām lapām. Pēdējā burtnīcā teika par Lāčadēlu sadalīta 10 mazākās nodaļās.

36. Ipp. (18, 2. 6) Сборникъ материаловъ по этно/рафии издаваемый при Дшиковскомъ Этнографическом'/, Музее. Выпускъ // под редакцией В. Ф. Миллера. Москва, ISS7., 291 ар.

Šajā pirmajā F. Brīvzemnieka sagatavotajā zinātniskajā latviešu teiku un pasaku izdevumā numurētas 148 vienības, bet kopā ar piezīmēm, parindēm, apvienojumiem atrodam vairāk nekā 200 tekstu, kuriem rūpīgi uzrādīti visi pierakstītāji un dzirdēšanas vietas. Krājums tapis vairāk kā desmit gadu laikā un jau savlaicīgi tulkots krievu valodā. Sākotnējā iecerē krājumam vajadzējis būt paralēli abās valodās, bet nerealizējot to, iekavās atstāti daudzi īpatnējākie vārdi un izteikumi latviešu valodā. la veidošanā galvenokārt dalību ņēmuši ļoti nedaudz Brīvzemnieka līdzstrādnieku. Tie ir septiņi vīri, kam liela nozīme latviešu folkloras vākšanā, arī LD ieražu aprakstu veidošanā. 39 pasakas pierakstījis Doles pagasta zemnieks Juris Simenovs (1852 — 1906); 37 — Vilnas arhīva vadītājs, tautasdziesmu publicētājs stukmanietis Jānis Sproģis (1833 — 1918). lespējaijis, ka abi jau paši pasakas tulkojuši krievu valodā. Vairāk nekā 20 pasaku devuši ērglēnietis, ārsts un literāts Kārlis Bļaus (1853 — 1906); rendnieks, zemnieks Fricis Reķis, tirzmalietis. šahists un skolotājs Kārlis Tarzieris (1860 — 1918). Pāri par 15 pasakām pierakstījuši secietis, skolotājs Jānis Ozols un skrundenieks, zemnieks Jānis Pločkalns (1851 — 1919), kurš no savas mātes ieguvis arī daudz tautasdziesmu un buramvārdu. 15 pasakas Aizputes pusē pierakstījis pats Brīvzemnieks. A. Lerhis-Puškaitis izmantojis un pats tulkojis 195 teikas un paskas. Daudzas populāras latviešu pasakas tulkotas divreiz.

39.   Ipp. (18, 4, I) Bezzenberger A. Lettische Dialeckt-Studien. /Tekstu paraugos citētas latviešu pasakas dialektā./ Magazin, herausgegeben von der Leuisch-Luerārischen Gesellschaft, В. XVII, St. 2 Mitau, ISS5. Vācu mācītāju 1824. gadā dibinātās Latviešu literārās (draugu) biedrības izdevums Magazin iznāca 20 sējumu 54 burtnīcās (1828 — 1913).

59.    Ipp. (18, 4, 14) Jelgavas Latviešu biedrība dibināta 1880. gadā, tās Rakstniecības nodaļa nodarbojās ar folkloras vākšanu un tās publicēšanu sešos Rakstu krājumos, kas iznāca no 1890. līdz 1901. gadam. II (1893);

III      (1893), kurā 38 teikas un pasakas tikai no Ernesta Birznieka pierakstītas; IV (1894); V (1. un 2. burtnīca 1896) R. kr. bija teikas un pasakas, no kurām A. Lerhis-Puškaitis ieguva 461 tekstu.

62.   Ipp. (18, 4, 15) Dienas Lapas mēneša pielikums “Etnogrāfiskās ziņas par latviešiem” Aronu Matīsa vadībā iznāca no 1891. līdz 1894. gadam. Tajā tika publicēti dažādi folkloras materiāli, un A. Lerhis-Puškaitis ieguva 786 teiku un pasaku variantu, no kuriem 326 bija pierakstījis Ozoliņu Dāvis Jaunrozē.

6.?. Ipp. (19.1,1) Inland. Baltijas vāciešu nedēļas izdevums veltīts Vidzemes, Igaunijas un Kurzemes vēsturei, ģeogrāfijai, statistikai, literatūrai. Iznāca Tērbatā (1836 — 1863).

69.   Ipp. (19, 1,4) Brīvzemnieka krājums. F. Brīvzemnieks (1846— 1907) ir latviešu folkloristikas dibinātājs, folkloras vākšanas kustības ierosinātājs un iedvesmotājs, vairāku folkloras žanru (tautasdziesmas 1873. gadā, sakāmvārdi, mīklas, buramvārdi 1881. gadā; pasakas un teikas divās grāmatās 1887. gadā) pirmpublicētājs. No 1869. gada iesaistījies folkloras materiālu vākšanā un krāšanā. A. Lcrhim-Puškaitim, ieskaitot publicētos krājumus, nodevis 1229 teikas un pasakas.

H2. Ipp. (20, I, 1) P. Šmita piezīme: “Šeit Tiva liekas būt uzrakstītāja izdomāts vārds, bet pasakas saturs, kā redzams, nav grozīts.” (P. Š. II, 384.)

86. Ipp. (20, I, 3) Pasaku vācelīte. Sakrājis Jānis Dīcmanis. Pirmā daļa Pūcīšu Ģederta apgādā R., 1891., 7b Ipp. J. Dīcmanis — skolotājs Liegu skolā, vācis pasakas Lejas Kurzemē, gribējis izdot vairākus krājumus.

102. Ipp. (21, 1, 4) A. Bīlenšteina krājums. Augusts Bīlenšteins (1826 — 1907), vācu tautības mācītājs, valodnieks, etnogrāfs un Latvijas vēsturiskās ģeogrāfijas pētnieks. Kēnigsbergas un Terbatas universitāšu goda doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis, Latviešu literārās (draugu) biedrības priekšsēdētājs (1864 — 1895). Jau piecdesmitajos gados sācis vākt un pētīt latviešu folkloru. 1874. gadā publicējis pirmo pētījumu par latviešu pasakām. 1895. gadā nodevis A. Lerhim-Puškaitim 240 teiku un pasaku tekstus.

104. Ipp. (21. I. 6) P. Šmita piezīme: “Šī pasaka liekas tik tālu sagrozīta, ka to vairs nevaram uzskatīt par tautas tradīciju. Sevišķi nevaram ticēt, ka Vidzemes pasakā būtu runa par Jupi un Jodu. Bet tā kā šī pasaka ir parādījusies arī krievu valodā, tad atmest viņu, neteicot ne vārda, arī nebūtu pareizi.” (P. Š. V, 300)

126. Ipp. (22, 2, 3) ? apg. RLB ZK — Rīgas Latviešu biedrība dibināta 1868. gadā, bet 1869. gadā izveidota Zinību komisija, kuras viens no galvenajiem darbības mērķiem — krāt etnogrāfiskās ziņas. RLB ZK folkloras vākšanas darba organizēšanā palīgs bija laikraksts Balss, kas sazinājās ar līdzstrādniekiem. Apstrādājot un sagrupējot materiālus pēc žanriem, ļoti bieži noklīda pavadvēstules ar vākšanas veicēja vārdu un vietu, tādēļ dažkārt avoti ir nezināmi. ZK sagādājusi A. Lcrha-Pu.škaiša izdevumam 578, bet Balss— 155 teikas un pasakas.

141.    Ipp. (22, 3, 4) Brīvzemnieks savā krājumā Tarziera Druvienā pierakstītās pasakas tulkojumam bija atstājis iekavās latviski vairākus izteicienus, izsauksmes vārdus un vārdus piduks un tvarogs. Endzelīns abus šos vārdus saista ar Druvienu, arī Poruks lietojis piduku. A. Lerhis-Puškaitis vārdu pa3Banniibi tulkojis kā počas — drupas, kas pazīstams Talsu pusē un Zemgalē, bet nav ziņu, ka Druvienā. A. Lerhis-Puškaitis, tulkojot Vidzemes pasaku, izmantojis savas dzimtās puses vārdu.

142.   Ipp. (23, I) P. Šmita piezīme: “A. Lerhis-Puškaitis ir uzņēmis šo pasaku saīsinātā veidā.” (P. Š. II, 376) 180. Ii&gt;i&gt;. (25, 1, 10) (..)izģērba Andžu gluži pliku (..) bija aptinis apakš krekla garu virvi (..), — oriģinālā — раздеть Ащрку до рубашки (Сборникъ 185. Ipp. ).

185. Ipp. (25,2, 1) А. L. Р. pārskatīšanās kļūda. Pasaku nav pierakstījis Jānis Sproģis Koknesē, bet gan Šiliņš Odzienā. (Сборникъ, 166. — 171. Ipp.)

P. Smita piezīme: “Šī pasaka ir pārnākusi no krieviem, un vārds Nekte ir eēlies no krievu iihkto — nekas (..)” (P. Š. V, 55)

194. Ipp. (25, 3, 1) (..) Jūs septiņi vecākie brāļi ejat cietumā (..), — oriģinālā — di.i восемь старпшхъ братьею* ступайте в темницу (Сборникь 207. Ipp.).

236. Ipp. (25, 5, II) Mūsu lautas pasakas Fr. Brīvzemnieka sakrātas I, Izdotas no Rīgas Latviešu biedrības Zinību komisijas Derīgu grāmatu apgādāšanas nodaļas. Jelgavā (Cenzūras atļauja 1887) 46 Ipp. No 27 pasakām astoņas devis Jānis Sproģis, četras nāk no Ozoliņu Dāvja. 1891. gadā šo grāmatiņu V. S. Millers pārtulkojis krievu valodā, bet tā izdota tikai 1941. gadā V. M. Sideļņikova redakcijā Maskavā.

264. Ipp. (26,2,3) IV. S. Staveithagen Album baltischerAnsieliten. I Mitau 1866.

276. Ipp. (27, 7, 7) Pasakas iz tautas mutes noklausījies un sakrājis Alfrēds R.. drukātas un dabūjamas pie M. Jakobsona 1893., 64 Ipp.

436. Ipp. (50, 2. 50c ) I.D 2544 no Rīgas semināristiem pierakstītā strazdu dziesma vēl bez vietas norādes; pēc LFK rokrakstu manuskripta 166, 3875 uzr. Oltes Kārlis Ērgļos.

441. Ipp. 50, 2, 65 — 50, 2, 69 atrodamas V daļā Kā pilini dziedāt mācījušies 98.— 104. Ipp.

473. Ipp. (62, 14) Livlāndisches Sagenbuch. Herausgegeben von Dr. Fr. Bienemann jun. Reval, Verlag von Franz Kluge 1897. XX7, 278, (2) S. Krājumā 147 latviešu teikas, kas ņemtas no publicētiem Brīvzemnieka, A. LerhaPuškaiša un citiem izdevumiem galvenokārt vācu valodā. Lerhis-Puškaitis krājumu tulkojis latviski.

483. Ipp. (63, 4) (..) līdz Ventas upei iepretim Veģu muižai, — oriģinālā — до реки Абаны притока Венты. напротивъ имения Веги (Сборникъ 27. Ipp.).

Saīsinājumi

A.    L. P. — Anss Lerhis-Puškaitis apg. — apgabals

B.    — Band

D. L. etn. p. — Dimas Lapas etnogrāfiskais pielikums EH — J. Endzelīns un E. Hauzenberga Papildinājumi un labojumi K. Miilenbacha Latviešu valodas vārdnīcai. 1 II sēj.. R. 19341946 JLB RN —Jelgavas Latviešu biedrības Rakstniecības noda|a kr. — krājums

LD — Latvju dainas I VI sēj. 1894 1915, Jelgava — Pēterburga LKV — Latviešu konversācijas vārdnīca I XXI A. Gulbja apgādībā, R. 1927 1940

ME — K. Miilenbacha Latviešu valodas vārdnīca. Rediģējis, papildinājis, turpinājis J. Endzelīns I IV sēj., R. 1923 1932 P. Š. — Pēteris Šmits R. — Rīga

R. kr. — Rakstu krājums skat. — skatīt stāst. — stāstījis uzr. — uzrakstījis v. — vācu valoda

Leksikas skaidrojošā vārdnīca

Vārdi, kuriem krājuma sastādītājs devis skaidrojumu iekavās (kā — kuņa, loša, panariņa, purgāt tīklus u. c.) un kas saprotami no konteksta, nav ietverti vārdnīcā. Grāmatā lasītājs pats atradīs, kas aizpupina, burina, Saliņu, čerina, čirkst, čīkst, dakstiņa, čirpstina, čirkst, gudzina, kladzina, klaigā, klidzina, krimšķina, kurkšķ, kūko. ļirina, parkšķina, pogā, pūlā, rubina, nifo, svelpj, svilpsi, terkšķ, trēdē, tricina, tūjā, vēkšķ, vidžerē, vidžina, vītero, vīvafo, vuivule, žadzina, žubina.

aizkacēt (MH I 30) aizsniegt, aizķert

apnaiskāt (MH I 109) bojāt, apvazāt

apnesties (ML: I 109) izturēt, paciest, panest

apramstīties (ME 1 113) nomierināties, norimt

apvirt (ME I 136) apšļākt

apzibēt (ME I 139) apžilbt

atgādāt, atgādāties (ME 1 158) atcerēties

atjīikt (ME I 163) atsvešināties, atradināties, atšķirties

atķuidīt (ME 1 170) novākt pie malas

atsakas (ME 1 187) atstāstījums

atsprāklis, atsprāklu (ME I 196) atmuguriski

aulis (ME I 223) no egļu mizas vai izdobta koka taisīts bišu koks

āva, āve, āvis (ME 1 245) kaujas cirvis

bagatiers (ME I 249) bagātnieks

biedināt (ME I 305) baidīt

bildēt (ME I 295) uzrunāt, bildināt

birkavs (EH 1 220) āboliņa, linu, siena mēra vienība (10 pudu) bīstarags (ME I 304) spieķis ar zariem, vāle, milna bogs, boga (ME I 361) krūmiem vai kokiem apaudzis gabals uz lauka, apaļa koku grupa brankiizis (ME I 324) spirta dedzinātava

brāga (ME I 327) spirlrūpniecības atkritums; spirta vai alus ražošanas procesā radušies pārpalikumi, biezumi brunči 1 (ME I 340) krūmu paliekas, dradži, atkritumi

brūzis (ME I 342) alus darītava evībaki (v. Zwieback) sausa, kaltēta maize

alksnis, čakšņi (ME I 401) koka stumbrs ar saknēm; zemē palikuši apcirsti.

appļauti, aplauzti krūmi čapris (ME I 404) vecs, vājš zirgs čūrināt (ME I 425) izstiept dālderis, dālderis (ME I 434) sena naudas vienība drabiņas (ME I 488) alus ražošanas procesā radušies pārpalikumi (biezumi) dvālekts (ME 1 537) tilpuma mērvienība — 1/2 pūra, 1/3, 1/8. 1/10. 1/12 pūra dzenēt (ME I 545) nocirst kokam zarus, apdarināt koka stumbru dziedri (ME I 562) jumta sija eglis, egli (El I I 367) ecēšas ciduks (ME 1 566) naudas vienība — 3 graši gaitīgs (ME 1 589) žigls, ātrs, izveicīgs gaņģis (ME I 601) eja, gaitenis glepederc (v. Bleifeder) zīmulis godīt (ME I 689) lolot, lutināt grāmata (ME 1 644) vēstule griinči (ME I 665) sīkas skaidiņas, atkritumi guģēties (ME 1 676) žēloties ģēvele (ME 1 698) jumta gals, zelminis ģunēt, ģunnēt (ME 1 701) lādēt ieblādēt (ME II 4) ieskaidrot iemiet (ME II 46) iedzīt, ieurbt, iesist iepcnipt (Eli 1 533) briest, pampt, tūkt ildzināt, pailgot (ME I 705) novilcināt, pagarināt izeigināties (ME I 721) daudzkārt un veltīgi saukt cig! cig! (zirgam) izpaurēties (ME I 778) izlept, izlutināties, izkļūt no nabadzības izvasīties (ML I 825) izvairīties, izbēgt, izsprukt jēlmcnc (ME II 112) neapstrādāta, neģērēta āda jonis, joniņš (ME II 127) brīdis, brīsniņš kaldūnc, kaldīina (ME II 141) dzīvnieku iekšas kaitavot, kaitavāt (ME II 135) niķoties, būt untumainam, kaprīzam kalēm kamēr

kamiesis (ME II 151) plecs kančuka, kaučuks (MEII154) ādas pātaga kopmanis (ME II 346) tirgotājs krīeis, krīeītis (ME II 282) grozs, groziņš

kuls, klons (ME II 307) māla vai ķieģeļu grīda; cieti noblietēta zeme piebūvē (piedarbs), rijā, šķūnī ktipalači (ME II 317) nest uz muguras otru cilvēku (kukaragās) kupurs (ME II 320) kupris — mugurkaula izliekums krušņa (ME II 291) gruvešu vai sakaltušu zaru kaudze kuča (ME II 298) suns (bērnu valodiņā)

ķentru ķentrām (ME II 366) skrandu skrandām

ķitrs (ME II 386) “?” mudrs ,

ķīve (ME II 389) strīds, ķilda

ķocis (vicu) (ME II 393) no kārklu vicām pīts grozs

kurmis (ME II 392) cietums

laicītics (ME II 401) vilcināties, izvairīties, sargāties

lakstagas (ME II 416) lāstekas

lakstīt (ME 11416) lēkāt

lamburts (ME II 417) sodītājs, soda izpildītājs, sitējs lāgums (ME II 437) krietnums, pamatīgums, kārtīgums Iccītc (ME II 444) varde

lēnot (ME II 461) nomierināt, padarīt rāmu, noņemt dusmas

lierēt (ME II 504) staigāt, ceļot

liga (ME II 466) nelaime, ķibele, negadījums

lobt (ME 11 521, 522) ātri skriet

lupīt (ME 11 515) mizot, dīrāt

ļovenes (ME II 546) lievenes

magaričas (ME 11 547) iedzeršana, ar ko pastiprina kādu noslēgtu līgumu magazīna (ME II 547) noliktava; kāda pagasta zemnieku labības krājumi neražas gadiem

niajorāts (LKV XIII 25280) mantošanas veids, kad nekustamo īpašumu (muižu) manto vecākais mantinieks ģimenē; šādā veidā mantotais īpašums (muiža) maša (ME II 565) pīta sega mets, metā (MF. II 608) vecums miģcles (ME II 625) knišļi mulsināt (ME II 665) izzobot, pievilt, piemānīt munsturis, turēt munsturi (ME II 667) ierindas mācība armijā nātns, nātna ķēvīte (ME II 702) vājš, izdēdējis zirgs, vāja ķēve nerīža (ME II 730) nerātns, nemierīgs nižģeklis (ME II 745) kavēklis, traucēklis, šķērslis nokneķēt (ME II 800) nosist noputināt (Mb II 835) notīrīt no putekļiem noridāt, noridēt (ME II 839) nokopt, novākt nosvailot (ME II 863) nokarsēt note (ME 11 873) vajadzība nozūmēt (ME II 892) nogalināt, noslēpt, nobēdzināt nuka, nuciņa (ME II 753) gabals, gabaliņš oksts, okstiņš (ME IV 415) dibens pabrucināt (ME III 10) paberzt, parīvēt padusēt (ME III 19) atpūsties pagubu, pagūbis (ME III 31) salīkusi panars, panariņa (ML: III 75) maisiņš, pauna, tarba, kurā zirgam ieber auzas

pārsmelt (ME III 176) pārgriezt pušu

pārsvēte, pārsvēta (ME III 180) maznozīmīga svētku diena

Pasilija (ME III 98) izsūtījuma vieta — Sibīrija

pelus, peli (ME III 198) pelavas, graudu apvalki, graudu atkritumu produkts, ko iegūst kuļot pelūde, pelude (ME III 198) pelavu šķūnītis, gubenis, pelavnieks pepe (ME 111 201) gaļa (bērnu valodiņā) piduks (ME III 212) piga, dūre piedoties (Eli II 249) piedāvāties, pieteiklies piekristies, kristies (ME 111 260) piederēties pimberis (ME III 218) naudas vienība

pirkstis (ME III 223) kvēlojošas dzirksteles pelnos, kvēlojoši pelni

pluska (ME 111 358) plukata, skrandainis

plūsnis (EH II 304) ceļotājs

počas (ME III 454) ēku drupas, gruži

post (ME III 458) ātri pārvietoties, skriet

pudas (ME III 401) veci apģērbi, lupatas, skrandas, grabažas

puinīt (ME III 403) raustīt, plūkāt, plosīt, grūst

pundelis (EH II 325) “?”, pods, muca

pūri (ME III 449) kvieši

pūrs (ME III 449) labības mērs (apmēram 3 pudi) ragus (ME III 466) ragavas rantīt (ME III 477) griezt

ranicii (LKV XVIII 34942) kājnieku uzkabes piederums vienmēr nepieciešamo priekšmetu ielikšanai; mugursoma rasmēties (ME III 479) būt auglīgam, izdoties rāzēt, rāzēties (ME III 500) spokoties, plosīties rietēt (ME 111 549) likt klāt, vairot sačopt (ME III 606) sazagt satrenēt (ME III 765) satrūdēt, satrunēt, sapūt savečot (ME III 783) sadabūt sebs (ME III 810) vēls

sērt I (ME III 831) likt labību rijā uz ārdiem kaltēšanai sieks (ME III 857) sens tilpuma mērs — 1/3 pūra (Vidzemē) vai 1/4 pūra (Kurzemē)

sīpa, sīpas (MF. III 855) vētra, negaiss, vēja brāzmas jūrā skūtīties (ME III 909) brīnīties, bēdāties, skumt, sadusmoties, būt neapmierinātam smatrs skate armijā

spaļi (ME III 984) šķiedraugu (linu) apstrādes blakusprodukts — stublāju koksnes daļas sposts (ME III 1035, 1036) sprosts spraiga (ME 111 1008) plaisa, sprauga

sprākle (ME III 1015) kājstarpe

spruga, sprugas (ME 111 1023) sprukas

sprukstis (ME III 1023) karsti pelni, sīkas oglītes

sprūte I (ME III 1026) kālis

strigals (ME III 1089) koka gabals, šķemba, lauska

strāpe (EH II 585) sods

sugadu (EH II 600) noderīgs

sukrs I, sukri (ME III 1117) ātri; darīt ko ātri un steidzīgi

sukstīt (ME III 1118) ostīt, ošņāt

svilēt (ME 111 1158) būt saliektam, sakņupušam

svirtc (ME 111 1162) svira

šļirēt (ME IV 72) plūst

tacis I (ME IV 121) zvejas rīks, ko ierīko aizsprosta veidā upju seklajās vietās migrējošo zivju (nēģu, lašu) ceļos taisīt (ME IV 128) sist, pērt teiksmnt (ME IV 156) stāstīt trūcis (ME IV 227) karapulks, jātnieku pulks, pūlis trūvēt, trūve (ME IV 252) sērot, sēras trusis I (ME IV 248) trausls tvarogs (ME IV 289) vairogs ulis I (ME IV 298) ķīsis uļens (ME IV 298) vājš urķis, urķītis (ME IV 306) kociņš, zariņš ūzas (ME IV 410) bikses

uzspūdzināt I (ML IV 383) uzpūst, uz augšu pūst vakte (ME IV 449) sardze valdzināt 1 (ME IV 452) sasiet valgos vējencs (ME IV 551) vējdzirnavas

vērpele 1 (ME IV 563) neliels, dažādas formas (muciņas, spainīša, toverīša) koka trauks dažādām vajadzībām vistim (ME IV 627) sevišķi, galvenokārt, visvairāk, laikam zīdenis, zīdenīts (ME IV 731) zīdainis zvīrēt (ME IV 781) spīdēt

Saturs

Latviešu tautas teikas un pasakas VII daļas 2. sējums

Māra Vīksna. Ceļavārdi

Anss Lerhis-Puškaitis. Ievads (no VII daļas I. sējuma)

Otrā virsnodaļa. Varoņu teikas un stāstu (garās) pasakas 18. Varoņu teiku krājumi

18, 2, 1 Varons piedzimst lāča alā

18, 2, 2 “Sen, sen laikos Daugavas malā…”

18, 2, 3 “Lāčplēsis jeb Lāčausis radies…”

18, 2, 6 “Reiz dzīvoja mācītājs…”

18, 3, I Kalējs nokaļ varoni no dzelzs 18, 4, I Te nezinām, kā varons piedzimis 18, 4, 2 “Diži vecos miljonu laikos…”

18, 4, 4 “Sen vecos laikos pie saviem vecākiem…”

18, 4, 7 “Reiz dzīvoja trīs niedinieki…”

18, 4, 9 “Vienam ķēniņam trīs dēli…”

18, 4, 12 “Vienam mežsargam trīs dēli…”

18, 4, 13 “Reiz dzīvoja tēvs…”

18, 4, 14 “Sen senos laikos pārvaldīja Zemgali…”

18, 4, 15 “Netā|u no Medzes…”

Stāstu (garās) pasakas

I. virkne. 19. Zalkša līgava

19,  1, 1 “Reiz trīs daiļas meitas…”

19, 1,2 “Tāļu jūrā…”

19, I, 4 “Vienai mātei bijušas trīs meitas…”

19, 1, 5 “Vecos laikos vienai mātei…”

19, 1,6 “Bija reiz senos laikos…”

19, 2, 1 Zalktis līgavu uz jūru aizved — līgavas māte sadedzina zalkša ādu, par to līgavai uzbrūk bēdas 19, 2, 2 “Reiz ķēniņa trīs meitas…”

19, 3, 1 Lācis līgavu aiznes uz mežu — līgavas māte liek

sadedzināt lāčaādu — par to līgavai uzbrūk bēdas 19, 3, 2 “Reiz ceļoja kāds augsts kungs…”

19, 4, 1 “Ķēniņam bija ļoti slimīga princese…”

19, 5,1 “Vienai ķēniņa meitai…”

19, 6, 2 “Reiz pilsētā dzīvoja kurpnieks…”

2.  virkne. 20. Medinicks izglābj princesi

20,  1, 1 “Reiz bija viens mežsargs…”

. 20, 1, 2 “Vienreiz dzīvoja ķēniņš…”

20, I, 3 “Reiz dzīvoja divi brāļi…”

20, 2, 1 “Zaldāti dzēra krogā…”

20, 2, 2 “Mežsargam bija viens vienīgs dēls…”

20, 2, 3 “Kādam tēvam bija trīs dēli…”

20,  2, 4 “Mazs puisēns reiz…”

3.  virkne. 21. Dimunta jātnieks

21,  1, 1 “Kādam ķēniņam bija…”

21, 1, 2 “'lāļu, tāļu valdīja ķēniņš…”

21, 1, 4 “Vienam ķēniņam bij liels…”

21, 1, 6 “Bija brašs zēns…”

21,  1,7 “Tēvam bija dēlēns…”

4.  virkne. 22. Brālis ar māsu velna miteklī

22,  1, 1 “Vienreiz bi viens brāls…”

22, 1, 2 “Reiz dzīvoja kāds ķēniņš…”

22, 1,3 “Sen, sen vecos laikos…”

22, 1,3 (var.) “Bija reiz ļoli skops saimnieks…”

22, 1, 6 “Gāja pa ceļu vecītis…”

22, 2, I Dēls (ķēniņa) ar meitu (saimnieka) velna miteklī 22, 2, 2 “Reiz kāds lielskungs…”

22, 2, 3 “Vecam zaldātam gadījās…”

22, 3, 1 “Reiz gāja nabags vīriņš…”

22, 3, 2 “Reiz vecs, vecs vīriņš…”

22, 3, 3 “Ķēniņam bija trīs…”

22,  3, 4 “Zēns reiz iet pa mežu…”

5.  virkne. 23. Iešķavas ķēniņš jeb Iirālis, kas savas māsas meklē

23,  1 “Reiz dzīvoja ļoti bagāts ķēniņš…”

23, 2 “Kādam ķēniņam bija trīs meitas…”

23, 3 “Jūrmalā dzīvo nabags zvejnieks…”

23,  7 “Velns reiz ķēniņam meitu nozadzis…”

6.  virkne. 24. Čūskas gredzens

24,  1, 1 “Vienam tēvam trīs dēli…”

24, 1,3 “Bija nabadzīgs ķēniņš…”

24, 2, 1 “Viņos laikos dzīvoja tirgotājs…”

24, 2, 2 “Šinī pasakā teikts…”

24, 2, 3 “Šinī pasakā teikts…”

24, 2, 4 “Senus laikus kodam skrūderam…”

24, 3a, 1 “Ļoti daiļš puisēns…”

24, 3a, 2 “Kādam pirtniekam piedzima…”

24, 3b, 1 “Bija sirms vecītis…”

24, 3b, 3 “Sen, sen vecos laikos uztaisīja…”

24, 4, I “Kādam tēvam bijuši…”

24,  4, 2 “Vienam tēvam bij trīs dēli…”

7. virkne. 25. Neredzīgā tēva āboli

25,   1, I “Kādam ķēniņam bija trīs…”

25, 1, 2 “Dzīvoja reiz neredzīgs ķēniņš…”

25, 1, 3 “Senāk Skodē dzīvojs…”

25, 1,9 “Vienam tēvam…”

25, 1, 10 “Reiz dzīvoja vecītis…”

25, I, 11 “Reiz gribēja mācīt…”

25, I, 12 “Vienam lielkungam bijis…”

25, 2, 1 “Kādam tēvam bija divpadsmit…”

25, 2, 2 “Ķēniņam bija vecs, vecs…”

25, 3, 1 “Vienam tēvam deviņi…”

25, 3, 2 “Vienam tēvam divpadsmit dēli…”

25, 3, 3 “Lielā, lielā mežā…”

25, 3, 4 “Viens vīrs nevarēja dabūt…”

25, 3, 5 “Viens kalps kalpoja…”

25, 3, 6 “Vienam tēvam trīs dēli…”

25, 3, 11 “Vienam tēvam bija…”

25, 3, 12 “Kādā pavasara rītā…”

25, 4, 1 “Citreiz bija putns…”

25, 4, 2 “Kādam tēvam bija…”

25, 5, 1 “Kādam tēvam bija trīs…”

25, 5, 2 “Kāds zemnieks atrada…”

25, 5, 3 “Bagātais Mārtiņš bija…”

25,5, 5 “Kādā pilsētā…”

25, 5, 6 “Reiz viens tirgotājs…”

25, 5, 7 “Bija divi brāļi…”

25, 5, 8 “Citu reizi dzīvoja…”

25, 5, 9 “Dzīvoja zvejnieks pussakritušā mājiņā…” 25, 5, 11 “Reiz gāja pa pasauli…”

25, 5, 12 “Reiz dzīvoja vīrs…”

25, 5, 13 “Bija reiz slinks, nabags puisis…”

25, 6, 1 “Viens kuģis braucis pa jūru…”

25, 7, 1 “Vienam tēvam trīs…”

25, 7, 2 “Reiz brauca trīs brāļi…”

25, 7, 3 “Vienam tēvam trīs…”

25, 7, 4 “Vienam tēvam…”

25, 8, 1 “Ķēniņam bija skaista…”

25, 8, 2 “Kāds puisis gāja malku cirst…”

25, 8, 3 “Diži vecos laikos bij…”

25, 8, 5 “Boļvu ķēniņam bija…”

25, 8, 6 “Trīs brāļi — divi gudri…”

25, 8, 7 “Mēs bijām trīs brāļi…”

25,  9, 1 “Kādam kalējam bij…”

8. virkne. 26. Sudraba, zelta, dimanta zirgs nes muļķīti uz

dimanta kalnu pie ķēniņa meitas

26,   1, 1 “Bija tēvs…”

26, 1,2 “Dzīvoja vecīts…”

26, 1, 3 “Kādiem vecākiem bij…”

Muļķītis iegūst dārgu jājamo zirgu no velna, aitas, zirgus ganīdams 26, 2, 1 “Kādam tēvam bija zelta aitiņa…”

26,  2, 3 “Vecum vecos laikos…”

9. virkne. 27. Pameitas (bārenes, sērdienes, pelnrnšķes,

dubļu kruķētājas) un mātes meitu pasaku krājumi

/ Pameita pie vērpjamā

27,   1, 1 “Meitiņai nomira māte…”

27, 1, 3 “Māte mirdama teica…”

27, 2, 1 “Vienai mātei bija…”

27, 3, 1 “Bija māte…”

27, 3, 4 “Viena jauna meita…”

27, 4, 1 “Vienai mātei bijusi…”

II     Pameita — spalvu plucinātā/ja

27, 5, I “Sērdienītei bija katru dienu…”

III      Pameita — līduma līdēja 27, 6, 1 “Vienai mātei divas…”

27, 6, 2 “Reiz krāvušas divas meitas…”

27, 6, 3 “Vienam saimniekam bijuse…”

IV     Pameita — pirtniece

27, 7, 1 “Vienai mātei bija meita…”

27, 7, 4 “Kāds vīrs…”

27, 7, 5 “Bija māte…”

27, 7, 7 “Kādam vīram nomira…”

27, 8, 1 “Bij svētsvakars…”

27, 8, 2 “Kādai atraitnei bija…”

27, 8, 3 “Reiz bija ļoti nikna…”

27, 9, I “Kāda bārenīte reiz ganīja…”

27, 9, 4 “Cūkganītis ganīja…”

27, 9, 5 “Meitenītei nebija ne…”

27, 9, 6 “Bija māte…”

27, 10, 1 “Vienai mātei divas meitas…”

V   Pameita — uguns nesēja

27, 11, 1 “Vecos laikos dzīvoja atraitne…”

X   Pameita — žēlsirde — apģērbēja, apkopēja 21, 17, 1 “Bija reiz maza meitene…”

XI    Pameita — pelnrušķe, linsēklu lasītāja 21, 19, 1 “Kādu svētdienu saimniece…”

27, 19, 2 “Bārenīti pieņēma cita māte…”

27, 20, 1 “Vienai meitiņai bijuse…”

27, 20, 4 “Reiz dzīvojušas trīs māsas…”

XII    Pameita (ķēniņiene) — divu zeltmatu (saules) puisēnu

dzemdētāja ķēniņa pilī 27,21, I “Bija pamāte…”

27. 21,2 “Bija bagāta saimniece 27, 22, I “Bija bezdievīga pamāte…”

27. 22, 2 “Kādam kungam bijis…”

27, 22, 3 “Vienam saimniekam bija…”

27, 23, 1 “Dzīvoja reiz tēvs…”

27, 24, I “Reiz kādā muižā…”

27, 24, 2 “Trīs ļoti skaistas meitas…”

27, 24, 3 “Bija trīs māsas…”

27, 24, 4 “Lielmeža malā trīs zeltenes…”

27, 25, I “Vienreiz bija vienam ķēniņam…”

27, 25, 2 “Brālis bij iemīlējis māsu…”

27. 26, 1 “Vienam ķēniņam bija…”

27,  28, I “Citu reiz dzīvoja…”

10.  virkne. 28. Nenoteicamas pasakas

28,  2, 1 Pieci brāļi — stiprenieki 28, 2, 2 Trīs vēja mezgli

28, 2, 3 Par divi brāļiem 28, 2, 4 Mēs, brāļi, visi trīs!

28, 2, 5 Par zēnu un zivi

28, 2, 6 Čūsku princese

28, 2, 7 Ūdenīte

28, 2, 8 Jūras māte

28, 2, 9 Velšu dvielis

28, 2, 10b Lauskis

28, 2, 10c Zelta cirvis

28, 2, 11 Laima un Nelaime

Bagātā un nabagā Laima

28, 2, 12a “Dzīvoja reiz divi brāļi…”

28, 2, 12b “Dzīvojuši divi saimnieki…”

28,  2, 12c “Vienreiz dzīvoja divi brāļi…”

11.  virkne. 2‘). Pasakas ar pamācību

29,  2, la Vectēva gudrs padoms

29, 2, lb “Vecos senlaikos kādam saimniekam…”

29. 2, 2 Par vīru un sievu skābiņu ķērnē 29, 2, 3 Lielā pupa 29. 2, 4 Vadmalas baķis

29,  2, 5 Izlutinātais puika

12. virkne. 30. Jocīgās, zobgalīgās pasakas

30,  2, 1a Vārna laidās, laidās — nenolaidās 30, 2, lb Baltā vista

30, 2, 1c Vecais vīriņš un pūce

30, 2, 1d Kungs un aitas

30, 2, 1e Vecs vīriņš — vēžotājs

Vīrs sievas darbos

30, 2, 2a "Vīrs sievai sacīja…”

30, 2, 2b “Kāds vīrs vienumēr pukojās…”

Žagatas oliņa

30, 2, 3a "Zēns ganīja lopus ceļmalā…”

30, 2, 3b "Vecos laikos kāds zēns…”

30, 2, 4 Kā kungs kumeļu perējis 30, 2, 5a Gudrais puika 30, 2, 5b “Kāds prasījis…”

30, 2, 6 Brīnuma putns

30, 2, 7 Vīra māte un vedekla

30, 2, 8 Andreju naktī

30, 2, 9 Anneles brūtgāns

30, 2, 10 Precinieks

30, 2, 11 Slinkā sieva

Par slinko sievu

30, 2, 12a “Reiz bija vīrs…”

30, 2, 12b “Reiz bijuse ļoti slinka sieva…”

30, 2, 13 Slinkā saimniece Par slikto saimnieci

30, 2, 14a “Citu rei/i vienam tēvam…”

30, 2, 14b “Kādiem bagātiem vecākiem…”

30, 2, 15 Par piktu sievu

30, 2, 16 Kā vīrs pārmācījis slinku sievu

30, 2, 17 Par “gudru” sievu

30, 2, 18 Gāganu karš

30, 2, 19 Par ūdens kausīti

30, 2, 20 Kāda kalpa gudrība

30, 2, 21 Divi kaimiņi

30, 2, 22 Vai irgi, vai nirgi — puspundeļa jāmaksā! 30s 2, 23 Ansis Brikus vietā 30, 2, 24 Pīķs trumpē!

30, 2, 25 Melnais vērsīts

30, 2, 26 Čigāns par saimnieku 30, 2, 27 Kā niuļķīts baznīcu meklēs 30, 2, 28 Laulības līgums 30, 2, 29 Cepta siļķe

30,  2, 30 Kurzemniekiem — rāceņi, maize un kļaus 13. virkne. 31. Par precību

31.2,     I Kāpēc meitas vairs nejāj precībās

31.  2, 2 Bārene — saimnieka laime

31.2,    3a Laulātie

31.2,    3b “Vienreiz gājis Dieviņš…”

31.2,    3c “Dievs reiz staigājis…”

Uzzīlēts brūtgāns (brūte)

31.2,    4a “Starp jaunu un vecu gadu…”

31, 2, 4b “Vienreiz viena kundze…”

31,  2, 4c “Divi puiši uz pieguļu iedami…”

Trešā virsnodaļa. Zvēru, putnu pasakas

1.  virkne. 32. Kā suns ar vilku karojis

32,   1, I “Vienam saimniekam bija ļoti sīksta…”

32, 1, 2 “Kādam saimniekam bija vecs suns…”

32, 1, 3 “Lustiņš, iedams ganos…”

32, 2, 1 “Reiz viens saimnieks izdzinis…”

32, 3, 1 ““Kad vēl Ikvildās ganos dzinu…”

32, 5, 1 “Zemnieks gāja uz mežu…”

32, 6, 1 “Liels brūns zirgu lācis…”

32,  6, 2 “Odi un miģeles…”

2.   virkne. 33. Māju lopi aizdzen no būdiņas vilku

33,  3, 1 “Gailītis ar vistiņu…”

33,  5, 1 “Vienā pirtī dzīvoja…”

3.   virkne. 34. Ābolu sargi

34,   1,1 “Āre, tas bijis tanīs laikos…”

34, 2, 1 “Trīsi vīri gāja pa mežu…”

34,  3, I “Vienam muižniekam bija…”

4.   virkne. 35. Saimnieks, lācis, lapsa

35,   1, I “Kāds lielskungs brauca…”

35, 1, 2 “Viens vīrs mežā…”

7.   virkne. 38. Vilks un auns

38, 1, 1 “Reiz vilks saticis avenu…”

38, 1, 2 “Izsalcis vilks, sirodams…”

38,   1, 3 “Reiz atklīda auniņš…”

8.   virkne. 39. Lāča gājēji (biedri)

39,   1, 1 “Lācis — Andrievs…”

9.   virkne. 40. Strazdi, lapsa, vārna

40, 1, 1 “Netālu no Dūņu ezera…”

40, 1, 2 “Strazdi ietaisīja bēržell gūztu…”

40,   1, 3 “Cīrulītis lidinājās…”

10.   virkne. 41. Lapsa un krūze

41,   I, 1 “Reiz ganījies uz lauka…”

11.  virkne. 42. Ezis un zaķis

42,   1, 1 “Ezis un zaķis salīguši…”

12.  virkne. 43. Pele

43,   1, 1 “Pele skrej pa aizkrāsni…”

15.  virkne. 46. Lapsa un gailis

46,   1, 1 “Lapsa noķēruse gaili…”

16.   virkne. 47. Dažādas zvēru pasaciņas bez variantiem

47,   1 Lapsa cep vaboli

47,  2 Gailis un varde

47,  3 Āža lielība

47,   10 Vilks

47,   13b Peka un ozoliņš

47,   14 Lapsas bērni

47,  30 Apins ar rāceni

Ceturtā virsnodaļa. Teikas, kurā Dievs parādas par cilvēku, lopu, zvēru, putnu, zivju, rāpuļu, mūdžu, augu valdnieku

A

1. virkne. 48. Dievs valda pār cilvēkiem

Kāpēc cilvēku bērns auklējams 48, 1,1a “Kad pirmai sievai bija…”

48, 1,1b “Kad Dievs visu dzīvu radību…”

48, 1, lc “Vecos laikos vienai sievai…”

48, 1, 2 Kādēļ ūdens katlā novārās Kāpēc labībai tik īsas vārpas 48, 1, 3a “Pasaules iesākumā…”

48, I, 3b “Vecos laikos rudziem…”

48, 1,3c “Kad cilvēki…”

48, 1, 3d “Agrāk druvas izdeva…”

48, 1, 3e “Vecos laikos Dievs…”

48,   1, 3f “Vecos laikos bijis aplam…”

48,   1,4 Dievs dāvina pilnu klēti rudzu

48,   1, 6 Dieviņš dāvina mantu

48,   1, 7 Dievs nabaģei dāvina miltus vienmēr tīnē

48,   1, 8 Dieviņš soda sievu par piena slēpšanu

48,   1,9 Dievs izdziedina sievai bērnu

Baltais ķēniņš (arī Ziemeļa ķēniņš, Latvju valdnieks)

48,   1, 10a “Kādu vakaru pie zemnieka…”

48, 1, 10b “Talu aiz desmit ķēniņu zemēm…”

48, 1, 10c "Džūkstē šo ķēniņu…”

48, I, 11a Dievs sūta ūdens plūdus (palus)

Dievs soda stūrgalvīgu meitu — uzrauj mēnesī 48, 1, 12a “Vecos laikos kādās mājās…”

48, 1, 12b “Divas meitas gāja no pirts…”

48, 1, 12c “Vecos laikos mēnesis…”

48,1, 13 Dievs soda lepnu braucēju, uzraudams loku pie debesim par varavīksni

48, 1, 14a Dieviņi soda kuģeniekus, ieraudami kuģus varavīksnē 48, 1, 14c “Vecie teic…”

48, 1,15 Vecs vīriņš (Dieviņš) smējējam atņem nomedīto briedi 48, 1,16 Dievs lielmutei ievieš galvā utis

48, 1,17 Dievs (vecs vīriņš) pārvērš nabaga vīra mājas par skaistān

48, 1, 18 Dievs rada cilvēka acu plakstiņiem skropus

Kāpēc mūža galu nezin

48, I, 19a “Vecos laikos, kad Dievs…”

48, 1, 19b “Vecos laikos cilvēks…”

48, 1, 20 Kā aprunāšana cēlusies

48, 1,21 Nespēcīgam puisim Dievs kuņģi izņem

48, I, 22 Kā bučošanās cēlusies

48,   I, 23 Kā cepurēm širniji cēlušies

2. virkne. 49. Dievs valda pār lopiem

Zirgu Dievs soda par nevīžību — vērsi par pakalpojumu apbalvo

49,   1, la “Agrāk vēršam bijis jāizdara…”

49, 1, lb “Vecuvecos laikos, kad Dievs…”

49, 1, 2 (iovs sūdz kaķi Dievam, ka viņai pupus sadedzinājis Dievs iedod sunim brīvgrāmatu — kaķis to nozog 49, 1, 3a “Vecos laikos bijis kaķim…”

49, 1, 3b “Reiz suņi bija padarījuši…”

49, 1, 3c “Agrākos laikos kaķis…”

49, 1, 3d “Suņi rīkojuši kāzas…”

49, 1, 6 Kādu valodu liellopiem Dievs devis 49, 1, 7 Aitas valoda

49,   1, 8 Kuiļa valoda

3. virkne. 50. Dievs valda pār zvēriem, putniem, liek upes rakt,

pavēl dziesmas mācīties, nodarbina daždažādi

Dievs liek zvēriem, putniem Daugavu rakt

50,   1, la “Kad Dievs jau bija radījis kokus…”

50, 1, lc “Kad zvēriem, putniem nebija…”

50, 1, lf “Kad Dievs bija radījis…”

50, I, li “Dieva pavēli…”

Kā Gauja cēlusies

50,1, 2b “Alauksts bija nolaidies…”

50, 1, 2d “Gauja gribējusi…”

Dievs liek dzīvniekiem ceļus taisīt 50, 1, 3b “Dievs pavēlēja visiem…”

50, 1, 3g “Vecos laikos Dievs…”

50, 1, 4a Dievs salabo radīto zemi un piešķir ezim dzeloņainu apģērbu

50, 1, 5 Dievs lapsai liek izmeklēt, kuram dzīvniekam viltīgākā daba Dievs atvēl čūskai ēst gārdgaļas dzīvnieku, tāpēc ka šī ar augumu Noasa šķirstam sūci aizspostījuse 50, 1, 6a “Noass priekš grēka plūdiem…”

50, I, 6b “Noass, ūdens plūdu šķirstu taisīdams…”

Par visbailīgāko Dievs rada zaķi — zaķis par to slīcinās 50, I, 8a “Kad Dievs visus zvērus…”

50, I, 8c “Zaķis bēdājies…”

Dievs piešķir stārkam melnus spārnu galus 50, 2, la “Iesākumā stārks bijis…”

50, 2, Ib “Senāk svētelis bijis…”

50, 2, lc “Kādreiz vārna taisījuse…”

50, 2, ld "Reiz noskatījies stārks…”

50, 2, 2 Melnie stārki — citu stārku tiesneši Svētelis ir svēts putns, to nevar aiztikt 50,2,3b “Stārks ir neaiztiekams…”

50, 2, 3e “Kad stārkus vajā…”

Kā balodis ligzdu taisīt mācījies 50, 2, 4a “Kad Dievs kustoņus…”

50, 2, 4b “Pavasaris — ziedu laiks…”

Balodis atdod vistai iespēju puspūriem olu dēt 50, 2, 5a “Tai laikā, kad Dievs…”

50, 2, 5b “Kādreiz balodis bija…”

50, 2, 5c “Līvbērzē saka…”

50, 2, 5d “Džūkstē saka…”

50, 2, 5f “Nīcā saka…”

50, 2, 5m “Koknesē saka…”

50, 2, 6 Dievs atvēlē gailim izbārstītos graudiņus lasīt Gaiļa dziesma (valoda)

50, 2, 7d “Lielais gailis…”

50, 2, 7e “Vista, olu izdējuse…”

50, 2, 7g “Vista, kad meklējas dēt…”

50, 2, 7k “Vista izdējusies kladzina…”

50, 2, 8 Dievs irbei piešķir mazu augumu

50, 2, 9b Irbe mācās dziesmu pie kāpostniecēm 50, 2, 10 Dievs ķikuti soda, tāpēc ka kazas nenoganījis Ķikuta (vecas meitas dvēseles) dziesma 50, 2, 1 la “Meža kaza…”

50, 2, 1 lb “Ķikuts dziedot…”

50, 2, 1 Ig ““Vista dārga…”

50,2, 1 li ““Tīvis viskis…”

50, 2, 1 lk ““Ti, ti, ti…”

50, 2, 111 ““Titilbi, tuibi…”

Melnā dzilna — velna ganu meita 50, 2, 12a “Melnā dzilna senāk…”

50, 2, 12c “Lizumā teikts…”

50, 2, 12d “Lindiešos teikts…”

Dievs raida cīruli mācīties dziesmu pie gana 50, 2, 14b “Cīrulis ļirinot tā…”

50, 2, 14c ““Vīrs, vīrs, vīrs…”

50, 2, I4d “Vec-Drustos tā…”

50, 2, 14e “Grienvaldē ātro ļirinājumu…”

50, 2, 15 Cīruļa saruna rītiem ar arāju

50, 2, 16 Cīruļa saruna rītiem ar baltsprākli

50, 2, 17b Dieviņš pārvērš grūtdienīti — pameitu par lakstīgalu

Lakstīgala iemācās no cilvēka tā dziedāt kā jūras nāra

50, 2, 19a “Iesākumā jūras nāra…”

50, 2, 19b “Rudbāržos saka…”

50, 2, 19c ““Ķer zaķi…”

50, 2, 19d ““Ku bi, ku bi…”

Lakstīgala ar lēli (pļeri) iet pie meitām dziedāt mācīties 50, 2, 20a “Agrāki putniem nebijis…”

50, 2, 20b “Citām reizēm lakstīgala…”

Bezdelīga iemācās dziedāt no gaļu cepējām 50, 2, 22a “Kad vēl nami bija istabām…”

50, 2, 22b “Lindiešos bezdelīgas dziesmu…”

50, 2, 22c “Bezdelīgas bērni…”

50, 2, 22e “Vec-Drustos bezdelīga…”

50, 2, 22f ““Teci, teci, Kačiņ…”

50, 2, 22g “Bezdelīga vīterē…”

50, 2, 22i ““Es cepināju gaļu…”

50, 2, 22k “Bezdelīga noskatās…”

50, 2, 221 “Bezdelīga…”

50, 2, 22n ““Rudenī aizskrēju…”

50, 2, 22s ““Zinu, zinu…”

50, 2, 22u (piezīme)

50, 2, 23 Zvirbulis precēdamies rāda līgavai visus zemnieka laukus par saviem Zvirbuļa svirpstiens pavasarī un rudenī 50, 2, 24a “Zvirbuli dēvē par…”

50, 2, 24b “Zvirbulis pavasarī…”

Ceplīša lielība

50, 2, 25a “Ceplītim aliņā bērni bijuši…”

50, 2, 25b “Paceplītes bērni stāstot…”

50, 2, 26 Dzeguze radusies pirts akmeņos no nozūmētas bārenītes kauliņiem 50, 2, 27 Dzeguzes netikumi, dzeguzes valoda Ķīvīte radusies no nokauta bērna 50, 2, 28a “Kādam vīram nomiruse…”

50, 2, 28b “Reiz dzīvojuse atraitne…”

50, 2, 28c “Kādam vīram nomiruse sieva…”

50, 2, 29a Ķīvīte, patmīle, daudzina pate savu vārdu

50, 2, 31a Ūpis — nelaimes vēstnesis

Kas ūpi šauj, tam uzbrūk nelaime

50, 2, 32a “Kad ūpi no pāra nošaujot…”

50, 2, 32b “Ja gribot šaut…”

Kas ūpim bērnus aiztiek, tam nodeg mājas 50, 2, 33a “Kādreiz kāds cilvēks…”

50, 2, 33b “Reiz puiši…”

50, 2, 33c “Viens vīrs cirtis…”

50, 2, 34b Ūpis savu dziesmu no slima vecīša noklausījies

50, 2, 35 Zīle — liela dievredze

50, 2, 36 Slokas apģērbs balodim mugurā

50, 2, 37 Kā sīlis (krēķis) miežu vārpu pieglabājis

Sīļa valoda rudenī un pavasarī

50, 2, 38a “Sīlis rudenī pie…”

50, 2, 38b “Sīlis rudenī…”

50, 2, 38c “Rudenī sīlis…”

50, 2, 38d “Džūkstē krēķis brēc…”

50, 2, 39 Sīļa līgava — žagata

50, 2, 40 Žagata ar vārnu ceļo uz Vāczemi — neaizceļo 50, 2, 41 Kāpēc Rīgā žagatas nav 50, 2, 42 Žagatai tēvs bijis krauklis, māte — vārna Žagatas valoda

50, 2, 43a “Vec-Drustos stāsta…”

50, 2, 43b “Par cik…”

50, 2, 43c “Cik i…”

Kā vārna, žagata, krauklis pie maitas sarunājas 50, 2, 44a “Vārna, krauklis, žagata…”

50, 2, 44b “Vīrs braucis pa ceļu…”

50, 2, 44c un d “Vārna: “Skāde ir…”

50, 2, 44 “Krauklis krimšķina…”

50, 2, 45 Kraukļa bērni ar jūras ūdeni kristāmi Varna no miežu vārpas darina peļķē alu 50, 2, 46a “Varna gribējusi darīt…”

50, 2, 46b “Varna gribējusi alu…”

Vārnas valoda

50, 2, 47a “Vārna mēdz būt…”

50, 2, 47b “Vārna vaicā…”

50, 2, 47c “Vārna rāj bērnus…”

50, 2, 47d ““Pērn, pērn vārnai…”

50, 2, 47e ““Dārču, Dārču…”

50, 2, 47f “Varna saka…”

50, 2, 48 Kā vārnas ar vālodzi sarunājas

Vālodzes valoda

50, 2, 49a “Vālodze vēkš…”

50. 2,49b ““Ait, kic, kūtī…”

50, 2, 49c ““Grieta, sieva…”

50, 2, 49d ““Sildi pienu…”

50, 2, 49e “Vālodze vīvcļo…”

50, 2, 49f ““Žīdu siev…”

50, 2, 49g ““Saimnieks brauks uz…”

50, 2, 49i ““Kas grib uz Rīgu…”

50, 2, 49k “Lietus putns brēc…”

Melnā strazda dziesma

50, 2, 50a “Melnais strazds svilpo…”

50, 2, 50b ““Trīšu cirvi…”

50, 2, 50c ““Viņ ļauds ēd…”

50, 2, 50d ““Iet gar up…”

Pelēkā strazda dziesma

50, 2, 5 la “Pelēkais strazds čerina…”

50, 2, 51b ““Kad es biju vīrs…”

50. 2. 51c ““Gāj gar up…”

50, 2, 5 ld ““No rīt, norīt…”

50, 2, 51 e “Pelēkais purva strazds…”

50, 2,51f““E, kur vīrs…”

50, 2, 5lg ““Vālodze, vālodze…”

Pūcei bērni skaisti

50, 2, 52a “Vanags bij iedomājies…”

50, 2, 52b “Ja sakot…”

Kā pūce ari gribējuse dziedāt izmācīties 50, 2, 53a “Dievs licis visiem putniem…”

50, 2, 53d ““Ti, ti, ti…”

Rubeņa valoda (baltā tetera)

50, 2, 54a “Rubenis gribējis…”

50, 2, 54b “Rubenis rubina…”

Tetera valoda

50, 2, 55a “Teteris (melnais rubenis)…”

50, 2, 55b “Teteris vurvulē…”

50, 2, 55c ““Tavs kalps…”

50, 2, 55d ““Rau ku, lurr…”

50, 2, 56 Medņa valoda 50, 2, 57 Gulbja gud/inājums Dzēn’es valoda

50, 2, 58a “Dzērves laizdamās klaigā…”

50, 2. 58b “Dzērve kurkšķ…”

Griezās valoda

50, 2, 59a “Grieza, žīdam garām braucot…” 50, 2, 59b ““Briestiet, briestiet, rudzi…”

50, 2, 59c “Grieze no pavasara…”

50, 2, 59d ““Bried, rudz…”

50, 2, 59e ““Griez, griez…”

Paipalas valoda

50, 2, 60a “Kad rudziem sāk vārpas…”

50, 2, 60b ““Pus peluv…”

50,2,61 Niras valoda 50, 2, 62b Tītiņa valoda Zubes dziesma 50, 2, 63a “Žube žubina…”

50, 2. 63b “Žube jeb spīdaliņa…”

50, 2, 63c ““Līdz, līdz pat…”

Cielavas dziesma

50, 2, 64a “Cielava čīkst…”

50, 2, 64b ““Kur rīkst…”

Badadzeguze jeb pupiķis

50, 2, 70a “Badadzeguze smirdot…”

50, 2, 70b “Kad pavasarī pirmo…”

50, 2, 71 Palsais (baltais) vanags 50, 2, 72 Kārkaulis 50, 2, 73 Kņievs Zoss valoda

50, 2, 74a “Zosis saka…”

50, 2, 74b “Zoss (viena pate)…”

Pīles valoda

50, 2, 75a “Pīle pārkšķina…”

50,  2, 75b “Labībā pīle runā…”

4. virkne. 51. Dievs valda par zivīm

51,   1, 1 Dievs izjauc līdekai nodomu cilvēku kaut

51,   1,2 Dievs plaužiem ieper miesā asakas

5. virkne. 52. Dievs valda par rāpuļiem, mūdžiem

52,   1, 1 Dievs čūskai aizliedzis pēc saules dzelt 52, 1,2 Saule čūsku silda — nesasilda

52, 1, 3 Dievs padara zalkti par bezkāji

52, 1, 4 Dievs vārpu laikā aizsien vardei — kurkšķētājai — muti

52, 1,5 Dievs nolemj vardei — lišķētājai — lēkšus lēkt

52, 1, 6 Dievs vardei — nelabvēlei — dod mīkstu ādu

52, 1, 7 Dieviņš atvēl vardei piešķirt liepai taisnus lūkus

Dievs zirneklim — lišķim — sažņaudz vidu tievu

52, 1, 8a “Citu reizi zirneklis…”

52, 1, 8b “Liepkalnā teikts…”

52, I, 8c “Reiz zirneklis apsūdzējis…”

52, I, 9 Dievs gnīdu — aplamnieku — piesien pie mata

52, 1, 10 Uts un muša

52, 1,11 Kādēļ skudrai pāržmaugts vidus

52, 1,12 Dievs liek circenim iekalt cilvēkam zobus

52, 1, 13 Dievs aizliedz bitei sarkanā āboliņā un aklos iet

52,   1,14 Ods — visgribis

6. virkne. 53. Dievs valda pār augiem

53,   1, 1 Kārkļa uzpūtība Dievs atņem kokiem valodu

53, 1, 2a “Senākos laikos visi koki…”

53, 1, 2c “Teika stāsta, ka…”

53, 1, 2d “Vienam vīram nolūzis…”

53, 1, 2e “Vecos laikos visi koki bijuši…”

53, 1, 2f “Vecos laikos visi koki…”

53,   1, 3 Dievs priedei skujas piešķīris B

Dažādas teikas, kurās Dievs nedarbojas līdz 1. virkne. 54. Teikas par dabas spēkiem

54,  1, la Saules un Mēneša ķilda

54, 1, 2 Mēness un Saules aptumšojumi

54, 1, 3 Saules un Mēneša lielība

54, 1,4 Mēness piešķir lietu jeb arī atrauj

54, 1, 5 Saule gadās no velna sviestā akmeņa

54, 1, 6 Par Putnu ceļu

54, 1, 7 Pērkona spērieni un viņa bults

54, 1, 8 Kā Sala mēnesis ar Sveču mēnesi spēkojās

54, 1, 9 Kā Saltums ar Vēju spēkojušies

2.   virkne. 55. Teika par cilvēkiem

55.  Kā apģērbu paraugi cēlušies

3.   virkne. 56. Teikas par lopiem, zvēriņiem

56,   1, 1 Kaķis — suņa parādnieks 56, 1, 2 Kur āzis bārdu dabūjis 56, 1, 3 Sikspārņa šaudeliba

Sikspārnis, bezdelīga, ērkšķis (dadzis) sūta zeltu pār jūru 56, 1, 4a “Reiz sikspārnis…”

56, 1, 4b “Dadzis ar sikspārni…”

Zaķis spēkojas ar salu

56, 1, 5a “Zaķis salīdzis reizi ar Salu…”

56, 1, 5b “Kādreiz zaķis teicis…”

56,   1, 6 Kā vāvere vārdu dabūjuse

4.   virkne. 57. Teikas par zivīm, rāpuļiem, mūdžiem, putniem

57,   1, 1 Kāpēc samu Ogrē neredz 57, 1, 2 Vēži paglābj bada laikā

57, 1, 3 Ķirzaka sariež pārsistu čūsku, glodeni 57, 1, 4 Kādēļ ērcei sprākļa nav

57,   1, 5 Stārks vardei sknābj muguru kuprainu

5.   virkne. 58. Teikas par augiem

58,   1, 1 Apse — drebule 58, 1, 2 Kā gušņas cēlušās

58,   1, 3 Kur gadījās mazā auziņa

6.   virkne. 59. Teikas par akmeņiem

59,   1, 1 Cik ilgi akmeņi auguši

59, 1, 2a No kura laika akmeņi smagi 59, 1, 2b “Akmeņi senāk auguši…”

59,   1, 3 Sudmalu (dzirnu) akmeņa valoda

Piektā virsnodaļa. Vietu teikas un nostāsti A

Vietu teikas

1.  virkne. 60. Teikas, kas stāsta par ciematiem, par celtām mājām, par māju vārdiem

60,   I Trikātes Lubiņu ciemats 60, 2 Dundagas Sīkragu ciems

60, 3 Kā Taurupes Kalna Dūjas cēlušās 60, 4 Kā Dzirciema Rideļu Vēdes mājas cēlušās 60, 5 Kā Dzirciema Pērkoņu mājas cēlušās 60, 6 Kā Gūžsilu mājas cēlušās

60,  7 Kāpostu ciemats

2.   virkne. 61. Teikas, kas stāsta par muižām

61,  1 Kā Liepas muiža cēlusies

61, 2 Kā Maz-Salace vārdu dabūjuse 61, 3 Kā Madlienas vācu vārds Sisegal cēlies

61,  4 Mūrumuižas atrastie mūri 61,5 Ai/kuja

3. virkne. 62. Teikas, kas stāsta par pilīm un kariem

62,   1 Jaunpils Matīss Reķe 62, 3 Trikātes bruņenieku pils 62, 4 Rendas senču pils

62, 5 Piltenes pils

62, 6 Mūku kalna pils

62, 7 Babītes pils

62, 8 Alūksnes pils

62, 9 Gaujenes pils drupas

62, 10 Stukmaņu Lokstiņas pils

62, 11 Kā Cesvaines pils iekarota

62, 12 Lejas pils drupas

62, 13 Saldus pils

62, 14 Kokneses pils jaunava

62, 15 Ēdoles pils

62, 16 Augstrozes jaunava

62, 17 Virsaitis Lingrunis

62, 18 Varis un Drugaja

62, 19 Ūdens ķēniņš

62,  20 Mežanieši

4. virkne. 63. Teikas, kas stāsta par pilsētām un kariem

Kā krievi Rīgu iekaro un raganu (žagatu) nošauj

63,   la “Krievu kara pulki…”

63, Ib “Senāk Rīgu nevarējuši…”

63, Ic “Vēl citos latviešu novados…”

63, Id “Pēc Seces varianta…”

63, 2 Rīgas dibināšana 63, 3 Valmieras dibināšana 63, 4 Senais Sabiles pilsēts 63, 5 Alšvangas pilsētiņš

63,  6 Saldus miests

5. virkne. 64. Teikas, kas stāsta par baznīcām

64.   1 Valgales baznīcas pulksteņi 64, 2 Ēdoles baznīca

64, 3 Rūjenes baznīca

Vangažu vecā baznīca

64, 4a “Iepriekš tagadējās baznīcas…”

64, 4b “Kurzemē pie Vangažu muižas…”

64, 5 Sasmakas baznīca

64,  6 Biksēres senā baznīca

6. virkne. 65. Teikas, kas stāsta par pilskalniem, elkus kalniem, ziedojamām vietām

Talsu Elkus (jeb Suklura) kalns

65,   la “Talsu Sudmalu kalnā…”

65, lb “Elkus kalns ir…”

65, 2 Ēdoles Stumbru jeb dievekles altāra kalns 65,3 Visagala pilskalns 65, 4 Rubenes pilskalns

65, 5 Kroņa Altenes pilskalns (Kokneses tuvumā)

65, 6 Mārciena pilskalns 65, 7 Kandavas pilskalns 65, 8 Birutas pilskalns pie Palangas

65,  9 Latvijas pilskalni vispārībā

7. virkne. 66. Teikas, kas stāsta par kalniem un radzēm

66,   1 Vērenes Kapara kalns 66, 2 Gārseniešu Milzu kalniņš 66, 3 Aizkraukles Krustu kalniņš Staburags

66, 4a “Priekš vairāk simtu gadiem…”

66, 4b “Viens Kokneses bruņenieks…”

66, 4c “Reiz vecos laikos…”

66, 5 Umurgas Smirdas kalns 66, 6 Alūksnes Tempļa kalns 66, 7 Alojas Soģu kalniņš 66, 8 Blīdenes Kārtavu kalns 66, 10 Kangaru kalni

66,   11 Stukmaņu zemes uzmetumi

8. virkne. 67. Teikas, kas stāsta par kapiem

67,   I Kalsnavas kapu tīrums 67, 2 Vec-Laicenes kara kapi 67, 3 Sēl pils valdinieka kaps 67, 4 Opekalna Palpīru kapi 67, 5 Mūrumuižas kapu kalniņi

67,  6 Dzērbenes kapi

9. virkne. 68. I'eikas, kas stāsta par upēm un ezeriem

Teikas par upēm un ezeriem vispārībā

68,   1 “Teikas par Dieva mestiem ezeriem…”

68, 2 Kraukļa upīte

68, 3 Cīravas Stubīšu tilts (»8, 4 Burtnieka ezera robežu stabs 68, 5 Pavārēnu akmeņu renne 68, 6 Ventas upe līdz Piltenei

10. virkne. 69. Teikas, kas stāsta par avotiem, purviem, akačieni

69, 1 Raudu upes avoti

69, 2 Akači Seces Tīrā purvā *

69, 3 Bērzones gaiļa purvs

69, 4 Ezera purvs pie Gatartiešu Mīlakšu ciema

69,  5 Ķentes purvi

11. virkne. 70. Teikas, kas stāsta par akmeņiem

70,   1 Ķieģeļu Krusta akmenis

70,  2 Inčukalna divkaujas akmenis B

Nostāsti

1. virkne. 71. Nostāsti par kariem

71,   1 Prūši Džūkstes Miglenēs 71, 2 Par Unguru kariem

71, 3 Franči Lindes muižā

71,4 Franču tilts un Trumpienu mežs

71, 5 Cenas muiža Prūšu karā

71.6    Krievu kara kase

71.7   Kazumdūrums

71.8    Kara druva

71.9    Doles Odu kalns

71, 10 Doles Bukseļa ezers

71.11   Sieviete par kara vīru

71.12   Zviedru ķēniņa dēla kara cepure

71, 13 Kazaki Poļu dumpja laikā dravniekos 71,14 Kazaki dzenā zviedrus 71, 15 Franči Altenē

71, 16 Krievu kalns — zviedru cietoksnis

71,17 Romeskalnieši Zviedru karā

71, 18 Kabiles Notura tīrelis

71, 19 Turaidas Slakteru leja

71, 20 Masiera ceļš

71,21 Sirenicki

71,  22 Durbes Līgutes priedulājs

71,23 Alūksnes Sārkanais kalns un uzspertā Alūksnes pils

2. virkne. 72. Nostāsti par stipriniekiem

72,   I Zaļenieku stiprinieki 72, 2 Odzēniešu Lieljānis 72, 3 Stiprinieks — Kurmis 72, 4 Beļavietis

72, 5 Stiprinieks Ojārs

72, 6 Stiprais dzērvenieks Ķints

Nenosaldējamais

72, 7a “Reiz darbinieki veduši…”

72,  7b “Par šo pašu derību…”

3.  virkne. 73. Nostāsti par liclēdējicm

73,   1 Lielēdējs Ķegums

73,  2 Raunas lielēdējs

4.  virkne. 74. Nostāsti par pareģiem Pareģis Juris

74,   la “Gadu astoņdesmit atpakaļ…”

74, lb “Senāk gar Talsiem staigājis…”

74, 1c “Vecais Juris bijis…”

74, 2 Rēveles pareģi

74,  3 Pareģojums par Alšvangas svēto liepu

5.  virkne. 75. Nostāsti par sodiem pie kārtavām, baznīcām,

par sodu vietām

75,   1 Sasmakas Kantiņu Kārtavu kalns 75, 2 Turaidas Kārtavu kalns

75, 3 Alūksnes Kārtavu kalns 75, 4 Salaspils Kārtavu kalns 75, 5 Kā Grūbas meitu soda 75, 6 Nēķena Bregža kalns 75, 7 Doles Kārtavu kalns 75, 8 Kapi kalns

75,  9 Nurmuižas majorāta kunga Firksa sods

6.  virkne. 76. Nostāsti par mājām, pagastiem, muižām

un viņu pārvaldniekiem

76,   1 Kā Masaliņu mājas cēlušās

76, 2 Kā muižnieki senāk ļaudis nometinājuši

76, 3 Par Ozolnieku pagastu

76, 4 Kā Aizkujai vārds cēlies

76, 5 Kā Matkule vārdu dabūjuse

76, 7 Kā Mēdzūla cēlusies

76, 8 Par veco Duntes muižu pie Juglas

76, 9 Aderkaši

76, 10 Vec-Pienava jeb Fridrihluste, jeb Luste 76, 11 Kā Vitebskas Latvija dalīta 76, 12 Kā Apukalna mājas “Baltais kauls” un “Melnais kauls” cēlušās 76, 13 Fon Bēra ģimenes nelaimes ziņnesis

76,   14 Kā fon Koškuls vārdu dabūjis

7.  virkne. 77. Nostāsti par ievērojamām vietām

77,   1 Kroņa Priekules Upuru kalns 77, 4 Doles Siļķu bedre

8. virkne. 78. Nostāsti p;ir mājas dzīvi

78, 1 Zaglis

78, 2 Kā Dundagā mācītājs bērnus pārklaušinājis

78, 3 Mācītājs un puika

78, 4 Cenas muižas grāfs

78, 5 Doles Brūtes kalns

78, 6 Kā meitas uguni aprausušas

78, 7 Vecā Anlīze

78, 8 Aļa

78,  9 Ķeizarienes Katrīnas radinieks — Heidebiests

9. virkne. 79. Nostāsti par nelaimīgiem notikumiem

79,   I Liepasmuižas miroņu pagrabā

79,  2 Laupītāju sods

10. virkne. 80. Daždažādi nostāsti par tautas ieražām

80,   1 Kā pirtī peroties saka paldiesus 80, 2 Stabuli maucot saka

80, 3 Kā kūlēji saka

80, 5 Kā klaušu laikos rati kauca

Paraža bērnus apmierinot

80, 7a “Kad bērns ēšanas dēļ raud…”

80, 7b “Bērnu auklēdama…”

80, 7d “Bērnus klusinot…”

80, 7e “Bērnu uzceļ uz ceļiem…”

80. 7f “Sil bērna plaukstis kopā…”

80, 7g “Sitam ežus, kaunam ežus…”

Guntis Pakalns. Pēcvārds

Skaidrojumi un komentāri Saīsinājumi

Leksikas skaidrojošā vārdnīca Saturs

VII daļas 1. sējuma satura faksimils (no 1. sējuma)

VII daļas 2. sējuma saturs

&amp;

Latviešu tautas teikas un pasakas

VII daļas 2. sējums

Apgāds “ATĒNA” reģistrācijas apliecība № 000330181 PVN reģistrācijas apliecība № 40003301814 Iespiests un iesiets tipogrāfijā a/s Preses nams poligrāfijas grupa Jāņa sēta

Content

Lerhis—Puškaitis Ansis Latviešu teikas un pasakas

Ceļavārdi

Ievads

Otrā virsnodaļa. Varoņu teikas un stāstu (garās) pasakas

18. Varoņu teiku krājumi

Varons piedzimst lāča alā

18, 2, 2 (Jānis Krēsliņš lizi: savā “Teikas iz Malienas")*

18, 2, 6 (Secē J. Ozols uzr., Brīvzemnieka “CfiopintKb”*)

Kalējs nokaļ varoni no dzelzs

C Valkā skolotājs Ābele uzr. priekš I)&gt;: A. Bielensteina, skat. Mugazin 17.

(Bārtas izloksnē skolotājs Bergmatiis uzr., skat. Magazin 18. Band “Ьber die Spruche

. 18. 4, 4 (Vec-Piebalgā Jēģers uzr., Brīvzemnieka "CčopHHK'b”)

18, 4, 9 (Okteniekos pie Talsiem i. Novads uzr., A. L. P. kr.)

IS, 4, 12 (Krūtē F. Fišers uzr., A. L. I’ kr.)

Stāstu (garās) pasakas

1. virkne. 19. Zalkša līgava

2.  virkne. 20. Medinieks izglābj princesi

3.  virkne. 21. Dimanta jātnieks

4.  virkne. 22. Brālis ar māsu velna miteklī

5.virkne. 23. Iešķavas ķēniņš jeb brālis, kas savas māsas meklē

6.    virkne. 24. Čūskas gredzens

7.   virkne. 25. Neredzīgā tēva āboli

8.  virkne. 26. Sudraba, zelta, dimanta zirgs nes mu ļķīti uz dimanta kalnu pie ķēniņa meitas

9.  virkne. 27. Pameitas (b ārenes, sērdienes, pelnrušķes, dubļu kruķētājas) un mātes meitu pasaku krājumi

10.    virkne. 28. Nenoteicamas pasakas pieci brāļi — stiprenieki

11.   virkne. 29. Pasakas ar pamācību

12.   virkne. 30. Jocīgās, zobgalīgās pasakas

13. virkne. 31. Par precību

Trešā virsnodaļa. Zvēru, putnu pasakas

1. virkne. 32. Ka suns ar vilku karojis

2.  virkne. 33. Māju lopi aizdzen no būdiņas vilku

3.  virkne. 34. Ābolu sargi

4.  virkne. 35. Saimnieks, lācis, lapsa

7.  virkne. 38. Vilks un auns

8.  virkne. 39. Lāča gājēji (biedri)

9.  virkne. 40. Strazdi, lapsa, vārna

10. virkne. 41. Lapsa un krūze

11. virkne. 42. Ezis un zaķis

12. virkne. 43. Pele

15. virkne. 46. Lapsa un gailis

16. virkne. 47. Dažādas zvēru pasaciņas bez variantiem

Ceturtā virsnodaļa. Teikas, kurās Dievs parādās par cilvēku, lopu, zvēru, putnu, zivju, rāpuļu, mūdžu, augu valdnieku

1. virkne. 48. Dievs valda pār cilvēkiem

2.  virkne. 49. Dievs valda pār lopiem

3.  virkne. 50. Dievs valda pār zvēriem, putniem, liek upes rakt, pavēl dziesmas mācīties, nodarbina daždažādi

4.  virkne. 51. Dievs valda par zivīm

5.  virkne. 52. Dievs valda pār rāpuļiem, mūdžiem

6.  virkne. 53. Dievs valda pār augiem

I. virkne. 54. Teikas par dabas spēkiem Saules un Mēneša ķildā

2.  virkne. 55. Teika par cilvēkiem

3.  virkne. 56. Teikas par lopiem, zvēriņiem kaķis — suņa parādnieks

4.  virkne. 57. Teikas par zivīm, rāpuļiem, mūdžiem, putniem

5.  virkne. 58. Teikas par augiem

6.  virkne. 59. Teikas par akmeņiem cik ilgi akmeņi auguši

Piektā virsnodaļa Vietu teikas un nostāsti

1.  virkne. 60. Teikas, kas stāsta par ciematiem, celtām mājām, māju vārdiem

2.  virkne. 61. Teikas, kas stāsta par muižām

3.  virkne. 62. Teikas, kas stāsta par pilīm un kariem Jaunpils Matīss Reķe

4.virkne. 63. Teikas, kas stāsta par pilsētām un kariem

5.  virkne. 64. Teikas, kas stāsta par baznīcām

6.  virkne. 65. Teikas, kas stāsta par pilskalniem, elkus kalniem, ziedojamām vietām.

7.  virkne. 66. Teikas, kas st āsta par kalniem un radzēm

8.  virkne. 67. Teikas, kas st āsta par kapiem kalsnavas Kapu tīrums

9.  virkne. 68. Teikas, kas stāsta par upēm un ezeriem

10. virkne. 69. Teikas, kas st āsta par avotiem, purviem, akačiem

11. virkne. Teikas, kas stasta par akme ņiem Ķieģeļu krusta akmenis

B Nostāsti

1. virkne. 71. Nost āsti par kariem

2.  virkne. 72. Nost āsti par stipriniekiem zaļenieku stiprinieki

3.  virkne. 73. Nost āsti par lielēdejiem lielēdējs Ķegums

4.  virkne. 74. Nostāsti par pareģiem

5.  virkne. 75. Nostāsti par sodiem pie kartavām, baznīcām, par sodu vietām

6.  virkne. 76. Nostāsti par mājām, pagastiem, muižām un viņu pārvaldniekiem

7.  virkne. 77. Nost āsti par ievērojamam vietām kroņa Priekules Upuru kalns

8.  virkne. 78. Nostāsti par mājas dzīvi zaglis

9.  virkne. 79. Nostāsti par nelaimīgiem notikumiem

10 virkne. 80. Daždažādi nostāsti par tautas ieražām kā pirtī peroties saka paldiesus

Pēcvārds

Kā tapa A. Lerha-Puškaiša teiku un pasaku krājums

Dzīve un darbi

Interese par senatni un mitoloģiju

Iepazīšanās ar folkloras pētniecības un interpretācijas teorijām

Septītā sējuma tapšana

Teiku un pasaku klasifikācijas sistēma septītajā sējumā

Daži vērtējumi un ietekmes uz nākotni

Skaidrojumi un komentāri Saīsinājumi Leksikas skaidrojošā vārdnīca

Skaidrojumi un komentāri

Leksikas skaidrojošā vārdnīca

Saturs