Marjutina Emīlija

Gudrais papagailis

Gudrais papagailis

Indijas pasakas

Apadži un ziloņi

Reiz Indijas dienvidos Vidžajanagaras pilsētā dzīvoja bagāts tirgonis, vārdā Birčandra, kam bija trīs dēli. Tirgonis nodzīvoja ilgu un garu mūžu. Kad pienāca laiks mirt, viņš paaicināja pie sevis dēlus un sacīja:

— Mani dēli, tagad man jāšķiras no jums uz mūžu. Savu mantu es nevaru paņemt kapā līdzi, tālab visu, ko savā garajā mūžā esmu sakrājis, — dārglietas,naudu, zemi, māju, lopus — atstāju jums: sadaliet to savā starpā līdzīgās daļās. Vēl man pieder septiņpadsmit svēto ziloņu — gudru un dārgu dzīvnieku. Tos sadaliet tā. Tu, vecākais dēls, paņem sev pusi no ziloņiem. Tu, vidējais dēls, paņem trešo daļu, bet tu, jaunākais, vienu devīto daļu. Pieraugiet, lai viss tiktu sadalīts tā, kā es sacīju. Un nekad nevienam šos ziloņus nepārdodiet, saudzējiet tos un labi aprūpējiet.

Nodzīvojis pāris dienu, tirgonis Birčandra atstāja šo pasauli. Dēli apglabāja tēvu ar lielu godu, kā pēc visām sentēvu paražām pienākas, un sarīkoja bagātīgu mirušā piemiņas mielastu.

Kad pienāca noteiktais laiks, dēli sadalīja mantojumu līdzīgās da|ās, vienīgi ziloņus kā neprata, tā neprata sadalīt. Patiesi, kā lai to izdara, ja septiņpadsmit nedalās ne divās, ne trijās, ne deviņās vienlīdzīgās daļās! Brāļi griezās pēc padoma pie citiem ļaudīm, bet arī tie nespēja viņiem palīdzēt. Tad vecākais brālis atcerējās padomnieku Apadži Rao, kas bija izdaudzināts kā gudrākais un prātīgākais vīrs visā Dienvidindijā.

— Iesim, brāļi, pie Apadži Rao un palūgsim viņam padomu, — sacīja vecākais brālis. — Ja arī viņš nespēs palīdzēt, tad, skaidrāks par skaidru, nelaiķa tēvs mums uzdevis neatrisināmu uzdevumu.

Otrā dienā brāļi paņēma dārgas dāvanas un devas uz Apadži Rao namu. Viņi tam izsūdzēja savas bēdas un lūdza padomu, kā sadalīt ziloņus pēc mirušā tēva gribas.

Apadži uzmanīgi uzklausīja brāļus, tad sacīja:

— Ejiet vien mierīgu prātu mājās. Rīt es pats ieradīšos pie jums un sadalīšu ziloņus tā, kā bija vēlējis tēvs.

Otrās dienas rītā Apadži sēdās lielam zilonim mugurā un jāja uz tirgoņa Birčandras māju.

Brāļi viņu saņēma ar lielu godu un cieņu.

Apadži tūliņ lika izvest visus septiņpadsmit ziloņus pagalmā un nostādīt vienā rindā. Kad viņa lūgums bez kavēšanās bija izpildīts, Apadži izrīkoja tālāk:

— Bet tagad ziloņu rindas galā nostādiet arī manu ziloni.

Kad šis lūgums arī bija izpildīts, Apadži sacīja tirgoņa dēliem:

— Nu varat paņemt katrs tik daudz ziloņu, cik tēvs atvēlējis.

Brāļi tapa priecīgi. Kā lai nepriecājas, ja mantojumā tiek par vienu ziloni vairāk! Vecākais brālis uz karstām pēdām atskaitīja sev pusi: deviņus ziloņus, vidējais brālis — vienu trešo daļu: sešus ziloņus, bet jaunākais brālis — vienu devīto daļu: divus ziloņus.

Kad ziloņi bija sadalīti, Apadži vaicāja:

— Sakiet — vai esat dabūjuši katrs savu daļu?

— Jā, jā! — brāļi vienā mutē apstiprināja.

— Tad viss ir kārtība, — sacīja Apadži. — Mans zilonis, āre, paliek man pašam, kā bijis.

To pateicis, Apadži uzkāpa savam zilonim mugurā un aizjāja mājās. Visi bija pārsteigti par Apadži gudrību un apķērību, bet tirgoņa dēli nopriecāties vien nevarēja, ka grūtais uzdevums bija tik viegli un vienkārši atrisināts.

Nijarams

Kādam bagātam vīram bija divi dēli. Vecāko dēlu viņš bezgala mīlēja, bet jaunāko — Nijaramu nemaz nemīlēja, turēja lielā stingrībā un bieži vien sodīja bez kādas vajadzības. Un notika tā, ka vecākais dēls izauga par lielu delveri, neprašu un sliņķi, jo zināja, ka tēvs viņu mīl un tālab tik un tā atstās viņam visu bagātību. Bet jaunākais — Nijarams, kas bija strādīgs un čakls, dienās tapa par diženu meistaru, kurš prata izgriezt no koka cilvēciņus un zvēriņus. Kad šos zvēriņus nokrāsoja, tie izskatījās gluži kā dzīvi.

Kādudien Nijarams sacīja mātei:

— Māt, es zinu, ka tēvs mani nemīl. Tu aprunājies ar viņu. Un, ja viņš neliegs, es došos pasaulē. Gribu sev pameklēt laimi svešās zemēs.

Māte aprunājās arī. Tēvs bija priecīgs tikt vaļā no nemīlama dēla un atļāva viņam doties prom no mājām plaša pasaulē. Māte sacepa dēlam plāceņus un katrā iecepa pa zelta monētai.

Nijarams ātri saposās ceļam. atvadījās no mātes, zemu palocījās tēva priekšā un atstāja dzimto pusi.

Viņš gāja un gāja, izstaigāja ceļu ceļus, līdz pēdīgi nonāca kādā svešā pilsētā. Tuvojās nakts. Nijarams nosprieda ieiet vecā būdiņā, kas stāvēja pašā pilsētas malā, un tur palūgt naktsmājas.

Būdiņā bija sen tumšs, taču vecais saimnieks aizvien vēl sēdēja pie darba: viņš meistaroja koka sandales.

— Nāc vien iekšā, ceļiniek! — saimnieks sacīja Nijaramam. — Tu, kā redzams, esi mērojis tālu ceļu, būsi noguris un izsalcis. Sieva tev tūdaļ pagatavos vakariņas.

Un viņš lika sievai parūpēties par viesi.

— Vīrs, mums mājās nav ne pagales malkas, — sieva ieminējās. — Iet uz mežu jau par vēlu. Bet kā bez malkas lai izvāra viesim vakariņas?

To dzirdēdams, Nijarams pameta ar roku uz gatavo koka sandaļu pāri un sacīja:

Šīs sandales nedegs sliktāk par malku.

Saimniekam gan bija žēl dedzināt kopā sandales, tomēr viņš negribēja apbēdināt viesi. Sieva iebāza sandales pavardā, iekūra uguni un izvārīja vakariņas.

Otrā rītā Nijarams aizgāja uz mežu pēc malkas un pie reizes nocirta arī sausu lietaskoku. Pārnesis mājās, viņš no tā pagatavoja skaistu sandalīšu pāri, ko uzdāvināja saimniekam.

Vecais saimnieks, iedams uz tirgu pārdot savas sandales, paķēra līdzi arī Nijarama dāvāto pāri. Tirgū Nijarama sandalītes raušus izrāva no rokām, un vecais par tām dabūja desmit reižu vairāk naudas nekā par savējām kopā. Mājās pārnācis, viņš izstāstīja sievai, kā tirgū gājis, un abi nopriecāties vien nevarēja par šādu veiksmi.

Kopš tās dienas Nijarams palika dzīvot vecīšu mājā. Viņš darināja sandales, bet vecais saimnieks nesa tās uz tirgu pārdot un ikreiz saņēma pulka naudas.

Dažreiz Nijarams izgrieza no koka visādus putnus un zvēriņus.

Viendien viņš izgrieza lielu skaitu papagaiļu, izkrāsoja nolika žāvēties. Papagaiļi izskatījās dzīvi kas dzīvi. Un Naktī garām vecā saimnieka būdai gadījās iet burvim. Viņš ieraudzīja koka papagaiļus, papriecājās par to meistarīgo darinājumu un nodomāja: «Kā būtu, ja es šos papagaiļus atdzīvnātu? Tad nu gan meistars no rīta nespētu nobrīnīties, ieraudzījīs tos lidināmies.»

Daudz negudrodams, burvis izteica burvestības vārdus. Visi koka papagaiļi tai pašā mirklī savicinaja spārnus un sāka lidināties. Bet burvis aizgāja savu ceļu tālāk.

No rīta Nijarams pamodas un redz: viņa papagaiļi dzīvi citi tup kokos, citi lidinās apkārt, un ķērc. Ieraudzījuši Nijaramu, tie bez kādām bailēm salaidās puisim apkārt. Nijarams vai stīvs palika aiz izbrīna. Tad pasauca veco saimnieku, lai arī tas paskatās neredzēto brīnumu. Vecais saimnieks neko lielu nepriecājās, tikai apbēdinats sacīja:

Katrs papagailis dienā apēd sauju rīsa, bet mums pašiem iztikas līdz ar nagiem. Kazi, prātīgāk tikt no tiem vaļā?

Nijarams negribēja šķirties no saviem papagaiļiem, un abi uzsāka strīdu.

— Ja tu nevēlies no saviem papagaiļiem šķirties, tad pievāc tos un lasies lapās! — vecais pikti sacīja.

Tā Nijarams bija spiests atstat koka sandaļu meistara būdu. Viņš aizgāja uz meža malu, tur iekārtoja sev mājokli un dzīvoja kopā ar saviem papagaiļiem.

Papagaiļi Nijaramam necik nebija par nastu. Ik rītu viņi lidoja uz mežu, saēdās pilnas guznas un vakarā atgriezās mājās. Tā Nijarams nodzīvoja labu laiku.

Tad kādu nakti viņš redzēja dīvainu sapni. Sapnī rādījās tāla, tāla zeme, kas atrodas aiz septiņām jūrām. Šai zemē bija brīnumjauka pils. Apkārt pilij — septiņi grāvji un septiņas sētas, cita par citu augstāka, un katras sētas galā — asu mietu rinda. Pilī — meitene, par kuru nav skaistakas visa pasaulē.

Otrā dienā Nijarams aizgāja pie gudrajiem un lūdza iztulkot dīvaino sapni. Taču gudrie neko lāgā nemācēja pateikt. Nijarams nodomāja: «Vai man nepastāstīt sapni papagaiļem? Papagaiļi ir gudri putni, kazi, pratis visu izskaidrot.» Viņš tā arī izdarīja.

— Ir tād a zeme, — papagaiļi sacīja Nijaramam. — Tur pilī aiz septiņiem dziļiem grāvjiem un septiņām augstam sētām no tiesas dzīvo skaistule — radžas[1] meita. Viņa nosolījusies iziet par sievu tikai pie tada drosminieka, kurš spētu pārlēkt pāri visiem septiņiem grāvjiem un septiņām sētām. Jau daudzi to mēģinājuši, bet velti — visi iekrituši grāvjos beigti.

Diena ritēja pēc dienas, tomēr Nijarams nevarēja un nevarēja aizmirst sapni redzēto skaistuli. Pēdigi viņš sadomāja uzmeklēt šo aizjūras zemi, lai kaut vai paskatitos uz brīnumjauko pili. Viņš pavaicāja papagaiļiem, vai šie nezinot ceļu uz turieni.

Papagaili atbildēja:

— Mēs zinām gan ceļu uz to zemi un varam tevi turp aiznest. Tikai pieraugi: neej pili iekšā, citādi tev būs beigas!

Nijarams sāka posties ceļam — noauda smalku un stipru tīklu.

Agri no rīta viņš iesēdās tīklā kā šūpulī, papagaili satvēra knābjos tīklu aiz malām, visi reizē savicināja spārnus, pacēlās augstu, augstu gaisā un aizlidoja.

Ilgi Nijarams tā lidoja pāri mežiem un laukiem, pāri pilsētām un ciemiem. Naktis viņš pārlaida kopā ar papagaiļiem koku zaros. Pēdīgi papagaiļi aizlidoja līdz tai vietai, kur sākās septiņas jūras, un turpināja ceļu pāri tām. Viņi lidoja augām dienām un naktīm bez apstāšanās, pagalam nogurdami. Kad beigu beigās laimīgi sasniedza krastu, visi satupēs kokos atpūsties. Bet Nijarams, degdams nepacietībā, uz karstām pēdām devās meklēt skaistules pili, lai uz to paskatītos kaut vai pa gabalu.

Ceļā viņš satika kādu vecu sieviņu un viņai pavaicāja, kā nokļūt līdz pilij, kas atrodas aiz septiņiem grāvjiem un septiņām sētām.

— Kas tev meklējams šai pilī, neprātīgais? — sieviņa viņam sacīja. — Jau simtiem jaunekļu gājuši bojā radžas meitas untumainās iegribas dēļ, un aiziesi bojā arī tu. Kurš gan spēs pārlēkt pāri septiņiem grāvjiem un septiņām sētām!

— Es gribu tikai paskatīties uz šo pili, vecmāmiņ, — Nijarams atbildēja

Vecā sieviņa parādīja viņam ceļu, kas veda uz pilsētu Netālu no pilsētas Nijarams ieraudzīja pili. To apjoza septiņas sētas, kas bija cita par citu augstāka, un virs katras sētas saulē mirdzēja asie mietu gali. «Nē, nepārlēkt cilvēkam pāri šīm sētām,» Nijarams nosprieda un atgriezās pie saviem papagaiļiem.

— Mīļie papagaiļi, — viņš sacīja, — paceliet mani vēlreiz gaisā un pārnesiet pāri skaistules pilij: no augšas viss labāk saredzams!

Papagaiļi bija ar mieru. Nepagāja necik ilgs laiks — un viņi bija aizlidojuši pie pils. Nu jau pārlidotas sešas sētas, nu jau viņi lidoja pāri septītajai. Bet tai mirklī, kad putni bija pārlidojuši septīto sētu, Nijarams pēkšņi metās lejā. Papagaiļi aiz pārbīļa uzšāvās augstu debesīs, bet Nijarams uzkrita uz asajiem mietu galiem un nositās.

Šai brīdī radža gāja apraudzīt savu meitu. Viņš ieraudzīja skaisto jaunekli, un viņam tapa tā žēl. Noskaities uz meitu ne pa jokam, viņš sacīja:

— Tu esi atnesusi nelaimi manā mājā. Tevis deļ jau aizgājuši bojā neskaitāmi jaunekļi, un, pavej, atkal jauns upuris! Pienācis laiks darīt galu tavām neprātībām. Tu iziesi par sievu pie šā jaunekļa: viņš taču pārlēcis pāri septiņām sētam! Un es tevi kopā ar beigto vīru aizsūtīšu mežā, tad nu dzīvo tur!

Kā radža pavēlēja, tā arī viss tika izdarīts: viņa meitu salaulāja ar mirušo Nijaramu. Kalpi abus novietoja nestuves, aiznesa tālu džungļos un atstāja tur likteņa ziņā.

Lepnā radžas meita nu palika viena ar savu mirušo vīru. Viņa skatījās uz to un rūgti raudāja. Jauneklis bija neizsakāmi skaists, un viņa tajā iemīlējās. Ko tagad iesākt? Viņš miris viņas vainas dēļ, tad nomirs arī viņa šajā mežā! Skaistule raudāja tik gauži, ka pat meža zvēriem sametās viņas žēl, un tie viņu neaiztika.

Skaistule tā sēdēja ilgi, ilgi, liedama rūgtas asaras. Tad pēkšņi viņa turpat tuvumā krūmos izdzirda troksni un ieraudzīja divus šakāļus. Radžas meita saprata zvēru valodu un, ieklausījusies ciešāk, izdzirda, ka viens šakālis saka otram:

— Šī sieviete tik gauži neraudātu, ja zinātu, ka jaunekli var atdzīvināt.

— Bet kā to izdarīt? — vaicā otrs.

— Tad klausies. Pie upes aizā aug liels, liels koks — banjans. Šā koka lapu sula dziedē rētas un atdzīvina mirušos. Tikai šī sula jāiedod jauneklim, iekāms nav norietējusi saule, citādi būs par vēlu un nekas viņam vairs nelīdzēs.

Radžas meita, izdzirdusi šos vārdus, vēja ātrumā aizskrēja meklēt dzīvības koku. Kad atrada to, saule jau bija pavisam zemu. Meitene saplūca koka lapas un ātrāk par putnu skrēja atpakaļ. Saule jau teju, teju nogrims aiz apvāršņa!

Radžas meita steidzas, ko mācēdama, neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Koku zari un ērkšķi plēš viņai drēbes, līdz asinīm skrāpē miesu. Tomēr viņa paguva laikus atskriet. Aši saberzēja lapas, izspieda sulu un ielēja jauneklim mutē.

Un viss notika tā, kā bija teicis gudrais šakālis. Saule vēl nebija paguvusi nozust aiz debess malas, kad Nijarams atvēra acis. Skatās: viņš guļ mežā zem koka, bet viņam līdzās sēd skaistule, ko bija redzējis sapnī, un raud.

Negaidot atskanēja spārnu švīkstoņa, un Nijarams sev virs galvas ieraudzīja papagaiļu baru. Putni mežā bija atraduši savu saimnieku un, aiz prieka skaļi ķērkdami, satupa tuvējā koka zaros. Radžas meita tagad izstāstīja Nijaramam visu, kas bija noticis. Tā Nijarams atrada savu meklēto skaistuli.

Papagaiļi izveda Nijaramu un viņa sievu no meža, un viņi abi sāka dzīvot saticīgi un laimīgi.

[1] Radža — augstmanis, valdnieks.

Kurējās rokas ir visskaistākās?

Džamnas upes krastā sēdēja trīs augstdzimušas kundzēnes. Viņas šļakstinājās ar ūdeni un cita par citu lielījās, cik tām esot skaistas rokas.

— Man ir skaistas rokas, — sacīja viena.

— Arī man ir skaistas rokas! — atsaucās otra.

— Bet manas rokas ir skaistakas par jūsējām! — iesaucās trešā.

Te pienāca klāt kliba, izsalkusi vecenīte un palūdza, lai šai iedodot ko ēst. Augstdzimušas kundzenes viņai neko neiedeva, vienīgi pajautāja:

— Saki, vecā, — kurai no mums ir visskaistākās rokas?

— Kad būšu drusciņ apmierinājusi izsalkumu, tad pateikšu, — vecenīte nomurminaja un lēnām aizklunkurēja uz priekšu.

Gabaliņu tālāk upes krastā sēdēja nabadzīga zemnieka sieva. Viņa, strādādama uz lauka, bija tik tumši iedegusi, ka āda izskatījās gluži melna. Vecenīte palūdza viņai ēst.

— Esmu pagalam izsalkusi. Kazi, tev atradīsies kāds maizes kumosiņš, ko uzlikt uz kārā zoba?

— Kā nu ne, māmuliņ! Ņem pusi no mana trūcīgā azaida un stiprinies vesela, — zemnieka sieva laipni piedāvāja.

Vecenīte paēda, padzērās ūdentiņu un no visas sirds patencināja zemnieka sievu. Tad paņēma viņu aiz rokas, atveda pie trim augstdzimušajām kundzenēm un sacīja:

— Nu varu jums pateikt, kurējās rokas ir visskaistākās. Šīs nabadzīgās sievas sastrādātās, melnās rokas, kas mani — izsalkušo un klibo vecenīti — paēdināja, ir tūkstoškārt skaistākas par jūsu baltajām un labi koptajām rokām!

To pasacījusi, vecenīte aizkluburēja tālāk savu ceļu, bet trīs augstdzimušās kundzenes tumši nosarka aiz kauna.

Zeltkalis un galdnieks

Kādā pilsētā dzīvoja galdnieks un zeltkalis. Abi bija tik nešķirami draugi, ka ikviens, kas viņus redzēja, mēdza sacit: «Tie dzīvo kā divi brāļi.»

Reiz abi draugi devās ceļojumā. Viņi apmetās kādā pilsētā un tur uzturējās, kamēr kabatās bija nauda. Bet, kad naudas aptrūkās, sāka gudrot:

— Šajā pilsētā ir templis, bet templī — daudz zelta dievekļu. Pārģērbsimies par braminiem[1] un lūkosim ietikt templi. Tur skaitīsim lūgšanas, elpu neatņemdami, līdz radīsies izdevīgs brīdis. Tad nočiepsim dažas dievekļu statujas, pārdosim tas un par iegūto naudu varēsim dzīvot zili zaļi.

Runāts — darīts. Aizgāja abi draugi uz templi un sāka uzcītīgi murmināt lūgsnu pēc lūgsnas. Turienes bramini, redzēdami svešos braminus dziļi iegrimušus lūgšanas, nespēja sacensties ar šiem tik lielā uzcītībā un kaunīgi lavījās no tempļa āra. Pa vienam, pa diviem kopā tie atstāja templi un atpakaļ vairs nerādījās. Ļaudis, satikuši viņus, prašņāja:

— Kālab jūs aizejat no tempļa?

Bramini viņiem atbildēja:

— Priekš dažām dienām templī ieradās divi bramini — pārlieku svēti un pašaizliedzīgi dieva kalpi, kādi šeit vēl nav redzēti. Viņi tik dziļi gremdējušies lūgšanās, ka ne acu nepaceļ. Tālab arī aizejam, ka nespējam ar viņiem mēroties uzcītībā un dievbijībā.

Beidzot pienāca brīdis, kad templī neviena cita vairs nepalika kā tikai par braminiem pārģērbušies draugi. Sagaidījuši nakti, viņi slepus iznesa ārā vairākas zelta statujas un devās prom. Netālu no pilsētas vārtiem viņi statujas apraka zem koka un paši aizgāja katrs uz savu māju.

Bet pēc pusnakts zeltkalis viens pats atgriezās pie koka, izraka zelta statujas un aizstiepa tās uz savu māju. Kad pienāca rīts, viņš ar gudru ziņu aizgāja pie galdnieka un dusmīgs tam uzbruka:

— Ak tu, nodevējs, melis, krāpnieks! Redzams, tev mūsu senā draudzība nav svēta, ja varēji tai uzspļaut un viens pats piesavināties visas zelta statujas! Tagad tu, neuzticīgais draugs, ar šo zeltu varēsi dzīvot bez kādām rūpēm. Kas tikai nenotiek šai dieva pasaulē! Iznāk, ka mūsu laikos draudzībai vairs nevar ticēt!

Galdnieks, dzirdēdams šādus vārdus, neticēja savām ausīm un pie sevis nodomāja: «Kā gan šim ienācis prātā melst tādas blēņas?» Pēdīgi viņš noprata, kas un kā: zeltkalis būs viņu apkrāpis un savu vainu nu pūlas uzvelt viņam. Tālab viņš sacīja:

— Klausies, zeltkali! Ko līdz vairs lamāties, ja darbiņš, tā sakot, jau padarīts. Es visu saprotu. Palūgšu tikai vienu: atstāj manu māju ar labu un necel man nepelnītu neslavu!

Galdnieks bija gudrs vīrs un labi saprata, ka ar zeltkali ielaisties strīdos nav vērts, prātīgāk noklusēt. Tomēr viņš nolēma tik viegli nepadoties.

Pēc dažām dienām galdnieks izgrieza no koka tēlu cilvēka augumā. Tēla seju izveidoja uz mata līdzīgu zeltkaļa ģīmim un pašu tēlu ieģērba tieši tādās drānās, kādas valkāja viltus draugs. Pēc tam viņš sadabūja divus lācēnus. Barību tiem salika tēla tērpa piedurknēs un azotē. Tiklīdz lācēniem sagribas ēst, viņi ļepato pie statujas, makšķerē laukā no piedurknēm un azotes ēdamo, domādami, ka šis tēls ir viņu tēvs vai māte. Tā pamazām lācēni tik stipri sarada ar koka tēlu, ka ap to vien dzīvojās, mīlinājās un glaudās tam klāt.

Kad lācēni bija pilnīgi pieraduši pie tēla, galdnieks ataicināja pie sevis ciemos zeltkali ar visu ģimeni. Ielūdza arī kaimiņu sievas. Zeltkaļa sieva atnāca ar saviem diviem dēlēniem. Galdnieks to tikai bija gaidījis — nu viņš varēja droši «izlikt slazdus». Pamanījis, ka zeltkaļa sieva nepieskata savus dēlēnus, galdnieks viņus paslēpa, bet viņu vietā izlaida ārā lācēnus, saukdams:

— Vai manu dieniņ! Zeltkaļa dēli pārvērtušies par lācēniem! Kā tas varēja notikt?

Izdzirdīs saucienu, zeltkalis izskrēja laukā, ieraudzīja lācēnus, saķēra galdnieku pie krūtežas un iebļāvās:

— Nemuldi niekus! Kur tas redzēts, ka cilvēks pārvērstos par zvēru? Saki: kur liki manus bērnus?

Tā abi sāka strīdēties, līdz vajadzēja iet pie tiesneša, lai tas viņu strīdu izšķir.

— Atbildi, galdniek, — tiesnesis vaicāja, — ka varēja gadīties, ka cilvēka bērni pārvērtās par lāča bērniem?

— Nemāku teikt, tiesneša kungs, — galdnieks sacīja. — Zēni spēlējās manu acu priekšā, tad negaidot ne no šā, ne no tā novēlās uz grīdas un pārvērtās par lācēniem.

— Būs krietni vien jāpalauza galva, lai izspriestu jūsu lietu, — tiesnesis noteica.

— O, tiesneša kungs, — sacīja galdnieks, — es kādā grāmatā esmu lasījis, ka reiz vesels ļaužu pulks, kas bija aizdevis dievam dusmas, ticis pārvērsts par zvēru baru. Tomēr prāts tiem palicis agrākais. Arī mīlestības jūtas un pieķeršanās citiem cilvēkiem nebija zudušas. Lieciet atgādāt lācēnus uz tiesu un visu laužu priekšā vediet tos klāt zeltkalim. Ja šie lācēni būs viņa bērni, tie viņam glaudīsies klāt. Bet, ja tā nebūs, tad sodiet mani, kā jums labpatikas.

Tiesnesim šāds padoms bija pa prātam: viņš lika atgādāt lācēnus uz tiesu un pievest pie zeltkaļa. Lācēni, ieraudzījuši zeltkali, vienā stiepienā pieļekatoja klāt, nelikdamies ne zinis par apkārtējiem jaudīm. Pieskrējuši pie zeltkaļa, viņi tūdaļ ņēmās šim bakstīt ar purnu gan pie kājām, gan sānos, domādami, ka tas ir viņu koka tēls.

Tiesnesis, to redzēdams, sacīja:

— Tu, zeltkali, esi krāpnieks! Šie lācēni ir tavi bērni — par to vairs nav jāšaubās. Nāc šurp, paņem savus dēlus un ved prom uz mājām! Kālab tu apmelo un nepatiesi aprunā šo nabaga galdnieku?

Nu zeltkalis krita galdniekam pie kājām un sāka lūgties:

— Klausies, draugs! Ja tu šo joku esi izspēlējis, lai dabūtu savu zelta daļu, tad ņem to, tikai atdod manus dēlus!

— Negodīgi tu rīkojies, zeltkali, — galdnieks sacīja, — par uzticību man atmaksāji ar viltu. Nu labi. Ja tu vairs nemelosi un nožēlosi savu negodīgo rīcību, iespējams, ka tavi bērni atgūs agrāko izskatu.

Zeltkalis bez liekas kavēšanās atnesa galdniekam viņa zelta daļu. Un galdnieks tam atdeva bērnus.

[1] Bramins — priesteris, baznīcas kalps.

Krokodils un pērtiķis

Agrākos laikos pašā okeāna krastā auga banānkoks. Ik gadus tas deva neskaitāmi daudz sulīgu augļu, šajā banānkokā bija iekārtojies uz dzīvi pērtiķis.

Kādu dienu no okeāna izrāpās milzīgs krokodils un apgūlās zem koka siltajās smiltis. Pērtiķis, to ieraudzījis, sacīja:

— Esi mans viesis, krokodil! Še, nobaudi mana koka banānus! Nav pasaulē nekā saldāka par šiem banāniem. Cienājies! — Pērtiķis noplūca dažus vissulīgākos banānus un nometa krokodilam.

Krokodilam banāni varen labi garšoja. Daļu vīņš apēda turpat uz vietas, bet divus paņēma līdzi un aiznesa savai sievai.

Krokodiliene nobaudīja bananus un nosprieda:

«Ja pērtiķis visu mūžu ēd tik sulīgus augļus, tad, jadomā, arī viņš pats ir tikpat salds un garšīgs. Bet viņa sirds — tā laikam būs saldāka par saldu.»

Tā nospriedusi, krokodiliene sacīja krokodilam:

— Atnes man pērtiķa sirdi. Ja neatnesīsi, labāk acīs nerādies!

Krokodils visādi izmēģinājās savu sievu atrunāt, taču nekas nelīdzēja — vajadzēja vien doties pēc pērtiķa sirds.

Kad krokodils no jauna izpeldēja krastā, pērtiķis viņu sagaidīja kā vecu paziņu. Pacienāja ar banāniem un apvaicājās, kā tie garšojuši krokodilienei.

— Tencinu tevi, pērtiķi! — krokodils atbildēja. — Mana sieva savu mūžu nebija ēdusi neko saldāku par taviem banāniem. Un tagad viņa dikti vēlas, lai tu pats atnāktu pie viņas ciemos.

— Saki — kā lai es aizeju pie jums ciemos? — pērtiķis izbrīnījies vaicāja. — Jūs, āre, dzīvojat zem ūdens, tālu no krasta, bet es visu mūžu pavadu koku galotnēs.

— Nav liela bēda, — krokodils viņam atbildēja. — Sēdies man mugurā, un es tevi aiznesīšu līdz mūsu mājām. Mums pieder liela pils — varēsi izstaigāties pēc sirds patikas un apmesties uz dzīvi tur, kur pašam kārosies.

Pērtiķis brīdi padomāja un bija ar mieru. Viņš saplūca visskaistākos un sulīgākos banānus, ko aizvest krokodilienei ciemkukulim, tad sēdās krokodilam mugurā, un abi aizpeldēja.

Kad krasts vairs nebija saredzams, krokodils negaidot iesmējās.

— Kālab tu smejies? — pērtiķis vaicāja.

— Priecājos pats par savu attapību, — krokodils atbildēja. — redzi, draugs, manai sievai dikti jo dikti sakārojies saldās pērtiķa sirds. Domāju, ka nekad nespēšu tevi noķert, bet tu, vej, pats ielīdi man zobos! Ha, ha, ha!

Pērtiķis izbijās ne pa jokam. Līdz krastam tālu, arī peldēt viņš nemāk. Ko iesākt? Glābiņa nav. Bet tad viņš sāka apsvērt: «Tikai muļķis priecājas par savu gudrību un attapību. Tātad krokodils nav nemaz tik gudrs, cik izliekas.»

Un pērtiķis nolēma krokodilu apvest ap stūri.

— Ai, krokodil, nabadziņ, kā man tevis žēl! — pērtiķis līdzjūtīgi sacīja. — Nu gan tev krokodiliene sados piparus! Kālab agrāk man neieminējies par sirdi?

— Kas tad noticis? — krokodils noraizējies vaicāja.

— Noticis, ače, kas: es savu sirdi esmu atstājis banānkoka galotnē, — pērtiķis atbildēja. — «Kālab,» domāju «man jānem tā līdzi? Ūdenī var vēl samirkt!» Un tā mana saldā sirds paiika kokā. Ai, ko nu tu atbildēsi savai krokodilienei?

Krokodils tapa bēdīgs.

— Ko tagad man iesākt?

Pērtiķim tūliņ padoms rokā.

— Man tevis žēl, — viņš sacīja. — Lai notiek: griežam ilksis atpakaļ. Es paņemšu savu sirdi, un tad peldēsim ciemos pie tavas krokodilienes.

Krokodils priecīgs griezās atpakaļ. Pēc neilga laiciņa viņš ar visu pērtiķi jau izrāpās krasta smiltīs.

Pērtiķis aši nolēca krokodilam no muguras uņ vienā stiepienā uzskrēja banānkokā.

Muļķa krokodils ilgi gaidīja pērtiķi, tad sāka to saukt. Bet pērtiķis tup kokā bez bēdu un smīkņā.

— Ja gribi pamieloties ar pērtiķa sirdi, — viņš krokodilam pēdīgi uzsauca, — tad vispirms pamēģini atrast pērtiķi bez galvas!

— Labi, — sacīja krokodils. — Laika man gana, pamēģināšu arī. — Un devās meklēt.

Tā krokodils vēl šobaltdien meklē un nevar atrast pērtiķi, kurš būtu dumjāks par viņu.

Lidojošais vērsis

Kas zinās pateikt, vai tas noticis sen vai nesen un vai vispār noticis, tikai kādā ciemā dzīvoja zemnieks, vārdā Mohans. Netālu no ciema viņš izraka nelielu dīķi, un visa zemnieka ģimene gāja uz šo dīķi pēc ūdens. Reiz Mohans pamanīja, ka kāpnītēm, kas veda lejā pie ūdens, pārlauzts kāpslis.

«Kas gan varējis pārlauzt šo kāpsli?» Mohans netika gudrs.

Otrā dienā kāpnītēm atkal bija pārlauzts viens kāpslis.

Mohans nolēma paslēpties un izdibināt, kas vainīgs. Viņš uzrāpās kokā un tur paslēpās.

Gaidīt vajadzēja ilgi. Pagāja diena, iestājās nakts, un pie debesīm parādījās mēness. Mohans jau sāka kauties ar miegu, kad pēkšņi kaut kas apžilbināja acis. Viņš skatās un redz: pa debesīm lido vērsis. Nenoskatīties, cik skaists! Spalva mirdz un laistās, tikpat kā ar dimanta gabaliem noklāta.

Vērsis nolaidās pie dīķa un sāka dzert ūdeni. Dzēra, dzēra, līdz beidzot sāka asināt savus zelta ragus gar kāpnīšu kāpšļiem. Te atskanēja troksnis: pārlūza trešais kāpslis.

«Vai tu re, kas lauž kāpšļus!» Mohanam nu bija skaidrs.

Vairākas naktis pēc kārtas Mohans izsekoja brīnuma vērsi. Tas ik nakti nolaidās no debesīm, dzēra no dīķa ūdeni un pēc tam atkal aizlidoja. Un zemniekam radās doma: «Kālab nepamēģināt arī man aizlidot uz debesīm? Galvenais — ieķerties vērsim astē, bet tad — aidā! — jau lidošu kopā ar viņu, ka prieks! Palūkošos, kas debesīs notiek.»

Domāts — darīts. Mohans aizlidoja debesīs un nolaidās tieši uz mēness — izrādās, ka vērsis no turienes bija atlidojis!

Mohans nu dzīvoja uz mēness. Padzīvojis kādu laiku, viņš sailgojās pēc mājām un nosprieda atgriezties uz zemes. Viņš atkal ieķērās lidojošam vērsim astē un laimīgi atkļuva savā ciemā.

Mājās Mohans pastāstīja, kā viņš aizlidojis uz mēnesi un ko tur redzējis. Sieva un bērni arī sagribēja lidot uz mēnesi.

— Labi, — sacīja Mohans. — Es jūs paķeršu līdzi, tikai raitāk posieties ceļam. Un pielūkojiet: nevienam ne vārda par šo nodomu!

Kaimiņu sieva tomēr pamanīja, ka Mohana sieva un bērni uzcērtas jaunās drēbēs.

— Kālab jūs tā uzcirtušies? Vai esat sadomājuši kaut kurp braukt? — viņa vaicāja Mohana sievai.

Mohana sieva nenocietās un palielījās:

— Mēs šonakt ceļosim uz mēnesi. Tikai pieraugi, nevienam par to ne pušplēsta vārda! Tas ir liels noslēpums.

Tomēr šī vēsts — no vienas kaimiņu sievas mutes otrā — īsa laika aplidoja visu ciemu. Un ciema iedzīvotāji arī sagribēja lidot uz mēnesi. Nakti viņi visi, sekodami Mohanam pa pēdām, sapulcējās pie dīķa.

Kad lidojošais vērsis padzērās un grasījās lidot prom, bet Mohans ar abām rokām jau cieši ieķērās vērsim astē, viens zemnieks bez liekas gudrošanas pieķērās Mohanam pie kājām. Pēc viņa piemēra arī pārējie ciema iedzīvotāji pieķērās cits pie cita. Un tā gaisā pacēlās gara virtene ļaužu — viss ciems aizlidoja debesu augstumos!

Tikko viņi bija pacēlušies kādu gabaliņu, viens no zemniekiem Mohanam palūdza:

Pastāsti mums, brāl, par mēnesi. Vai vēl ilgi līdz turienei jālido? Vai tas ir liels?

— Liels, liels! Re, šitāds! — Mohans iesaucās, plati paplezdams rokas, un… nolidoja lejā.

Viņam pakaļ nolidoja lejā visi ceļotāji.

Laime vēl, ka viņi sakrita dīķī, — tā palika dzīvi.

Lētticīgaiskamielis

Reiz džungļos dzīvoja lauva, un viņam bija trīs kalpi: lācis, šakālis un vārna.

Viendien mežā uzradās kamielis. Jādomā, saimnieks bija piemirsis to uzmanīt, un tā kamielis aizklīda līdz mežam un tur apmaldījās. Lauvas kalpi notvēra kamieli, atveda pie sava pavēlnieka un sacīja, ka tas domāts viņam maltītei.

Bet lauva atbildēja:

— Šis kamielis ir svešzemnieks. Viņš ir mūsu viesis, un to nogalināt nebūtu godīgi, iedaliet viņam uztura tiesu, lai viņš paciemojas kādu laiciņu pie mums. Pēcāk, aizgājis savā ciemā, viņš pastāstīs citiem, cik es esmu labsirdīgs.

Lauvas kalpiem dikti kārojās nogaršot kamieļa gaļu, tomēr viņi neuzdrīkstējās savam pavēlniekam nepaklausīt. Tā kamielis palika dzīvot mežā.

Vienu reizi lauva ceļā satikas ar ziloni un uzsāka ar to cīniņu. Lauva dabūja pamatīgu mācību — vairākas dienas nespēja iziet medībās. Tā viņam un viņa kalpiem aptrūkās ēdamā: viņi visi jo dienas jo tapa kārnāki. Turpretī kamielis mielojās ar koku lapām un jo dienas jo kļuva brangāks.

Kādu dienu izbadojies lauva pavēlēja kalpiem:

— Uz karstām pēdām ejiet medībās un pārnesiet kādu zvēru! Ja šodien neko nenomedīsiet, es aiz bada nomiršu.

Izdzirduši šādu pavēli, kalpi apspriedās, kā rīkoties. Lācis sacīja:

— Ja mums šodien nepalaimēsies neko nomedīt, musu pavēlnieks nomirs. Kas tad mūs baros? Vajadzēs staigāt gar ceļa malām ar ubagu tarbu kaklā.

— Kas nekaitētu nogalināt kamieli un ar tā gaļu pabarot lauvu, — ieminējās šakālis.

Bet tad sarunā iejaucās vārna:

— Mūsu pavēlnieks kamieli uzskata par savu viesi, un viņš dikti noskaitīsiēs, ja mēs viņa viesi nogalināsim.

— Neraizējies, es šo lietu pratīšu nokārtot, — viltīgais šakālis noteica.

Šakālis devās pie lauvas un tam sacīja:

— O, mūsu pavēlniek un maizes devēj! Mēs izložņājām džungļus krustām šķērsām, bet neko neatradām. Zilonis aiztrencis visus zvērus. Baidos, ka jums nepaliek slikti aiz bada. Kas ir — nogalināsim kamieli! Jūs, to apēdis, atžirgsiet un padzīsiet ziloni no savas džungļu valstības.

Lauva noklausījās šakāli un dusmīgi ierūcās:

— Apklusti! Labāk es pats nomiršu nekā tik bezgodīgi izrīkošos ar viesi!

Tomēr šakālis nelikās mierā un sacīja:

— O, pavēlniek! Saprotams, ka nogalināt kamieli nebutu godīgi. Bet, ja viņš pats no laba prāta upurē sevi jūsu labad, tad varat viņu apēst — tur nebūs nekā ļauna.

— Tā ir cita runa, — lauva atbildēja. — Ja kamielis pats ar mieru upurēties manā labā, es atļaušos viņu apēst.

Šakālis aizdieba pie saviem draugiem, apspriedās, un viņi visi kopā devās pie kamieļa.

Šakālis sacīja:

Draugi! Pavēlnieks lauva mirst aiz bada. Mūsu pienākums — upurēt sevi viņa dzīvības vārdā. Es zinu, viņš atteiksies pieņemt mūsu upuri — viņš mūs tik karsti mīl, it sevišķi kamieli. Tomēr mums ir jāpierāda, cik mēs esam uzticīgi savam kungam.

Kamielis noticēja šakāļa vārdiem. Bet lācis un vārna zināja, kas šakālim aiz ādas, tāpēc viņi sacīja:

— Jā, jāiet vien būs upurēt sevi valdniekam.

Un visi, asaras birdinot, devās pie lauvas.

Pirmā pie lauvas pielidoja vārna un ieķērcās:

— Pavēlniek, mums nebija veiksmes medībās, un mēs jums neatnesām barību. Apēdiet mani un apmieriniet savu izsalkumu! Es labprāt upurēšu sevi jūsu labā.

Te pieskrēja pie lauvas šakālis un iekaucās:

— Vai nu vārna kāds kumoss uz kārā zoba? Labāk apēdiet mani! Es ar prieku upurēšu sevi jūsu labā.

Te ierūcās lācis:

— Vai jūs jebkad esat ēdis šakāļa gaļu? Tā nav garšīga un nelabi ož. Apēdiet mani! Es uzskatu par lielu godu — upurēties jūsu labā.

Kamielis, redzēdams, ka visi gatavi upurēties, bet lauva nevienu ir nedomā aiztikt, sevī nolēma: «Piedāvāšos arī es. Vai nu lauva mani ēdīs — esmu taču viņa viesis.»

Kamielis piegāja pie lauvas un sacīja:

— Godājamais saimniek! Lācis ir daudzkārt mazāks par mani, arī gaļa tam nav tik garda, tāpēc apēdiet labāk mani! Es pats no sava prāta un gribas upurējos jūsu labā.

To pateicis, kamielis gaida: tūlīt lauva atteiksies no šāda upura. Taču notika citādi. Lauva metās kamielim virsū un to nogalināja. Saēdies līdz kaklam kamieļa gaļas, lauva aizgāja gulēt. Bet pārpalikumu notiesāja viņa uzticamie kalpi: lācis, šakālis un vārna.

Tomēr viņu priekiem drīz pienāca gals. Kad lauva no jauna sagribēja ēst, viņš saplosīja i lāci, i šakāli, pie reizes arī vārnu. Viņi taču visi bija piedāvājušies sevi upurēt lauvas labā!

Fatima un Dervišs

Reiz Kašmirā dzīvoja kāds viltīgs dervišs[1]. Viņš bija sapulcinājis sev apkārt skolniekus, kuri allaž uzturējās viņa pagalmā un nebeidza slavināt savu skolotāju. Viņi sacīja, ka viņu skolotājs esot svēts, gudrs un taisnīgs vīrs.

Daudzi cilvēki viņiem noticēja un gāja pie derviša pēc padoma. Taču par katru padomu nabadzīgie ļaudis bija spiesti nest dervišam visādas dāvanas. Tā krāpnieks jo dienas jo tika bagātāks.

Tad kādu dienu pie derviša ieradās pagalam paputējis zem nieks. Tas zemu palocījās viņa priekšā un ar asaram acīs lūdzās:

— Palīdzi man, svētais derviš! Izaudzināju meitu, īstu skaistuli, bet nezinu, ko tālāk iesākt. Par sievu viņu neviens neņems, jo kam gan vajadzīga nabadzīga tēva meita! Palīdzi man nokārtot viņas likteni! Saki — ko lai es daru?

Dervišs izlikās, ka iegrimst pārdomās, tad svinīgā balsī sacīja:

— Ej vien mājās, mans dēls. Viss būs labi. Es aizlūgšu par tavu meitu, bet rīt pats pie tevis ieradīšos. Sagatavojies mani saņemt, kā klājas.

Otrā rītā zemnieks pamodas, paskatījās pagalmā un redz: dervišs jau tuvojas viņa namdurvīm. Mājā visi sarosījās: kārto un piekopj, ko var, lai pienācīgi saņemtu augsto viesi. Un kā nu ne — pats dervišs viņus aplaimo ar savu ierašanos! Nedzirdēts pagodinājums nabaga cilvēkam!

Zemnieka sieva knaši izdauzīja putekļus no veca paklāja un izklāja to mājas priekšā paēnā. Zemnieka jaunākie dēli atnesa viesim no dārza labākos augļus. Bet skaistule Fatima pati savām rokām pagatavoja vēsu un saldu dzērienu — šerbetu, ar ko viesim dzesēt slāpes.

Kamēr dervišs sēdēja ēnā uz paklāja un mielojās, Fatima kā putniņš lidoja te no mājas uz dārzu, te atpakaļ, visādi pūlēdamās augstajam viesim izdabāt.

Dervišs saēdās pilnu vēderu, padzērās, un viņam tik dikti iepatikās Fatimas gatavotie ēdieni un apkalpošana, ka viņš sagudroja to padarīt par verdzeni savā namā. «Lai viņa kalpo man,» viņš izlēma. «Kādu gan citu likteni nabaga zemnieka meita var sev vēlēties!»

Bet, tiklidz dervišs par to ieminējās, zemnieks sāka atgaiņāties abi rokām.

— Nē, nē! Mana Fatima, lai arī nabadzīga, verdzene nekad nekļūs! Es to nevēlos, arī viņa pati nebūs ar mieru. Nē, nekād!

Derviis noskaitās. «Nu labi,» viņš nodomāja. «Es jūs tik un tā apvedīšu ap stūri.»

Viņi izlikās brītiņu lūdzam dievu, bet tad zemniekam sacija:

— Klausies, mans dēls! Es redzēju sapni, kas pareģoja tavas meitas likteni. Tev jāuztaisa liela, stipra lāde, tajā jāiesēdina Fatima un lāde jāiemet upē. Svētās upes viļņi paši aiznesīs tavu meitu uz turieni, kur to gaida laime. Kurš atradīs tavu Fatimu, tas arī būs viņas likteņa nolemtais, viņas kungs un pavēlnieks.

Zemnieks tam noticēja, patencināja dervišu, pasniedza viņam par padomu dāvanu un ar godu pavadīja līdz mājām.

— Paldies tev, svētais derviš! — zemnieks šķirdamies sacīja.

— Rīt līdz vakaram viss tiks izdarīts, kā tu liki.

Kad zemnieks bija prom, dervišs sasita plaukstas un sasauca kopā savus skolniekus.

— Mani bērni, — dervišs tiem sacīja, — es redzēju zīmīgu sapni. Rītvakar pa upi peldēs milzīga lāde, bet tajā tupēs ļaunais gars. Šī lāde ir jāizvelk krastā un jāatnes man. Es ieslēgšos ar ļauno garu mājā un mēģināšu to ar lāstiem, lūgšanām un šaustīšanu pārvērst par paklausīgu verdzeni, lai tas kalpo man un nevienam vairs nedara ļauna. Bet jums jāstāv sardzē ap māju, jāsit gongs, jārībina bungas un skaļā balsī jādzied dieva dziesmas. Un, lai kā ļaunais gars kliegtu, lai ko darītu, neliecieties ne zinis. Dziediet, sitiet svēto gongu un bungas!

Pa to starpu vientiesīgais zemnieks, neko ļaunu nenojauzdams, izdarīja visu tā, kā bija teicis dervišs: atvadījās no Fatimas, iesēdināja viņu lielā, stiprā lādē, aizvēra vāku, aizslēdza ar atslēgu un tad palaida lādi pa upes viļņiem. Lāde šūpodamās aizpeldēja pa straumi.

Tai pašā stundā, kad rietēja saule, dervišs teica saviem skolniekiem:

— Ir laiks! Steidzieties, mani bērni, aiz meža, kur upei pāri slienas tilts. Tur vakaros neviens nestaigā, un neviens jums nekavēs izzvejot lādi krastā. Tikai neveriet vaļā vāku! Kas zina, izspruks ļaunais gars laukā un jūs visus nomaitās.

Skolnieki paklanījās derviša priekšā un devās ceļā. Viņi izgāja cauri pilsētai, nonāca uz meža ceļa un sāka naski soļot uz priekšu — steidzās, lai nepalaistu garām lādi. Pēkšņi redz: pretim no meža nāk jauns mednieks, vārdā Mišers, ar saviem suņiem. Suņi milzīgi lieli un nikni kā tīģeri.

— Vai! Apvaldi savus suņus, laupītāj! — derviša skolnieki iebļāvās. — Viņi mūs saplosīs gabalos!

Mednieks Mišers iesmējās un vaicāja:

— Uz kurieni jūs tā steigdamies? Tik vēlā stundā skraidāt pa meža ceļiem tikpat kā šakāļu bars. Pasēdiet labāk kopā ar mani pie ugunskura, pastāstiet jaunumus, novēliet man veiksmīgas medības…

— Ai, neaizkavē mūs! — derviša skolnieki ievaimanājās

— Tur, pa upes straumi, peld lāde, bet lādē tup ļaunais gars Mums jāsagaida lāde pie vecā tilta, jāizzvejo krastā un jāaiznes svētajam dervišam. Apvaldi ātrāk suņus! Neaizkavē mūs, nešķīsteni!

— Labi, šakāļi, skrieniet vien tālāk! Mani suņi jūs neaiztiks, — smiedamies sacīja Mišers, bet pie sevis nodomāja: «Interesanti zināt, kādu ļauno garu būs izgudrojis šis vecais krāpnieks. Jāiet paraudzīt!»

Līdzko derviša skolnieki nozuda aiz ceļa līkuma, Mišers arī aizsteidzās pie upes, tikai pa citu ceļu — pa taisno cauri mežam.

Mišers nonāca upes krastā, skatās un redz: pa straumi no tiesas peld liela lāde. Viņš ieklausās: lādē kāds, klusi vaidēdams, šņukst. Mednieks iemetās ūdenī, satvēra lādi un izvilka krastā. Tad iekūra ugunskuru, jo bija jau sācis krēslot, un liesmu gaismā ņēmās raut nost atslēgu. Lādē vaidēšana aprima. Pēdīgi Mišers pacēla vāku un aiz izbrīna pakapās atpakaļ. Iekšā gulēja brīnum daiļa meitene, kas bija tik skaista no vaiga kā jauns mēness!

Mišers izcēla meiteni no lādes, nosēdināja tuvāk ugunskuram un sāka izvaicāt:

— Kas tu esi? No kurienes? Kā nokļuvi šajā lādē?

— Mani sauc — Fatima, — meitene atbildēja. — Mans tēvs ir zemnieks. Viņš iesēdināja mani lādē un iemeta upē tāpēc, ka tā bija vēlējis svētais dervišs. Un vairāk es neko nezinu. Dzirdēju vienīgi derviša vārdus: kurš mani atradīs, tas arī būs mans likteņa nolemtais kungs un pavēlnieks.

Jaunais mednieks tapa priecīgs. Kā lai nepriecājas! Otru tadu skaistuli visā pasaulē neatrast. Te viņš atminējās par dervišu un sadusmojās: «Tad paskat, ko vecais krāpnieks izgudrojis! Nu gan tu dabūsi labu mācību!… Kā viņš bija teicis — ka lādē tupēs ļaunais gars? Lai tad tā arī notiek!»

Mišers pasauca savu visniknāko un lielāko suni, ietupināja lādē, lādi aizslēdza un atkal iestūma ūdenī. Bet pats apsēdās līdzās Fatimai un uzsāka laipnas valodas.

— Nebaidies manis, daiļaviņ! Dervišs gribēja tevi apkrāpt un padarīt par savu verdzeni. Bet notika tā, ka tevi atradu es, nevis viņš. Es tev nebūšu nekāds kungs un pavēlnieks, bet tikai labs un uzticīgs draugs.

Fatima, to dzirdēdama, pasmaidīja.

Pa to laiku derviša skolnieki atsteidzās pie tilta un gaida. Beidzot redz: pa ūpi peld lāde. Bet no lādes dzirdama tik briesmīga kaukšana un rūkšana, ka visus sagrāba šausmas. Rādās, no tiesas lādē tup jaunais gars.

Drebošām balsīm skolnieki sāka dziedāt dziesmas un rībināt bungas, pēc tam apmeta ap lādi auklu un izvilka lādi uz tilta. «Ļaunais gars» lādē rūca un ārdījās kā negudrs.

Skolnieki bez kavēšanās uzvēla lādi plecos un aizstiepa uz derviša māju. Lai pats savalda šādu briesmoni!

Viņi atstiepa lādi, nolika uz paklāja un ieklausījās: «ļaunais gars» lādē bija aprimis — vairs nerūca un neplosījās.

Skolnieki gribēja izstāstīt dervišam, kā viss noritējis, tomēr tas neko negribēja dzirdēt.

— Ejiet prom, kā pavēlēts! — viņš sauca. — Tagad es pats tikšu galā ar ļauno garu. Dodiet šurp pletni! Ejiet un ielāgojiet: lai kā tas kliegtu, kā izliktos, neliecieties ne zinis. Dziediet dieva dziesmas un sitiet labi skaļi svēto gongu un bungas. Tā vajadzīgs.

Skolnieki palocījās, izgāja no mājas, aizslēdza no ārpuses visas durvis un logus, kā dervišs bija pavēlējis, un sāka dziedāt dieva dziesmas.

Dervišs, palicis viens, metās ar pletni pie lādes. «Tagad es tev ar šo pletni ieskaidrošu, kāds zemnieka meitenei lemts liktenis!» viņš domā. «Būsi verdzene uz visiem laikiem manā mājā. Gan es tev izdzīšu stūrgalvību!»

Bet, kā viņš pacēla lādes vāku, tā laukā izlēca briesmīgi nikns suns un sāka dervišu plucināt. Dervišs nāves bailēs iekliedzās nelabā balsī un laidās riksī bēguļot pa istabu. Metas pie durvīm — tās aizslēgtas. Klaudzina — neviens never vaļā. Sauc palīgā — neviens nenāk. Derviša skolnieki tikmēr dzied savas dieva dziesmas vienā gabalā, sit gongu un bungas, cik skali varēdami. Tā taču pats svētais dervišs bija piekodinājis.

Skolnieki turpat augu nakti lūdza dievu un dziedāja, kamēr noguruši aizsnaudās. Bet, kad no rīta pamodās, ieraudzīja: viens logs nezin kālab izdauzīts. Pie loga zemē iemītas pēdas: šķiet, no mājas aizskrējis liels suns. Skolnieki palūkojās pa logu istabā. Tur istabas vidū stāvēja tukša lāde, bet tai līdzās gulēja beigts dervišs.

Skolnieki paskatījās cits uz citu un sevī nosprieda: «Kā redzams, ļaunais gars bijis stiprāks par dervišu un to pieveicis. Šajā nelaimē neviens tam vairs nevar līdzēt!»

Viņi vēl brītiņu pastāvēja, padomāja, tad aizgāja katrs savu ceļu.

Jaunais mednieks Mišers tai pašā rīta stundā tuvojās nabadzīgā zemnieka mājai. Skaistā Fatima gāja viņam līdzās. Mišera milzīgie suņi, priecīgi riedami, lēkāja abiem apkārt un laizīja rokas, bet skaistā Fatima laimīgi smaidīja.

[1] Dervišs — musulmaņu mūks, kas parasti klīst apkārt un pārtiek no ļaužu dāvanām. Dervišs tika uzskatīts par taisnīgu un dievam tīkamu cilvēku.

Septiņas māsas un septiņi brāļi

Vecos laikos Indijā dzīvoja bramins, un viņam bija septiņas meitas. Sieva jau bija mirusi, un meitas pašas darīja visus mājas darbus.

Braminam kaimiņos dzīvoja kāda ļauna sieviete ar meitu, kas bija tikpat ļauna kā viņas māte. Tiklīdz bramina meitas pošas vārīt pusdienas, kaimiņu sieva klāt kā likta un lūdz aizdot uguni. Bramina visjaunākā meita, skaistā un gudrā Balna, šo sievu necieta ne acu galā un lūdza māsas, lai tas nelaiž viņu pār slieksni istabā. Vecākās masas Balnu par to kauninaja un, žēlodamas nabaga kaimiņieni, aizvien tai deva no pavarda kvēlošas ogles.

Kādudien kaimiņu sieva, kā allaž, atnāca un palūdza uguni. Kamēr māsas bēra viņai kvēlošās ogles, viņa paslepen iemeta viras katlā sauju smilšu, tad paņēma ogles un aizgāja.

Ēdot viru, bramins sajuta mutē smiltis, tomēr meitām neko neteica.

Kaimiņu sieva nāca pēc uguns, kā nākusi, un ikreiz viras katlā paslepen iemeta pa smilšu saujai. Vira vairs nebija baudāma — tā spriedās kaklā.

Pēdīgi bramins sadomāja klusībā noskatīties, kā viņa meitas gatavo maltīti. Viņš paslēpās blakus istabā un vēroja. Divas meitas uzmanīja pavardā uguni, divas mazgāja saknes, divas pieskatīja viras katlu, bet visjaunākā lika katlā nomazgātās saknes.

Pa to starpu atnāca kaimiņu sieva, palūdza uguni un, kā allaž, paslepen iemeta katlā sauju smilšu. Bramins to pamanīja, iznāca no slēptuves un ņēmās kaimiņieni kaunināt. Kaimiņu sieva ieraudājās un sacīja:

— Es iemetu katlā smiltis ar gudru ziņu: lai tu mani ievērotu un pārmītu kādu vārdu.

Un viņa sāka gausties, cik šai pēc vīra nāves klājoties grūti, un lūdza viņai palīdzēt.

Braminam tika kaimiņienes žēl, un viņš to drīz vien apprecēja. Kopš tā laika kaimiņu sieva ar savu meitu pārnāca dzīvot bramina mājā.

Pamāte mīlēja vienīgi savu meitu, bet bramina meitas neieredzēja. Ne lāgā tām ēst deva, ne gādāja jaunas drēbes. Pameitas īsā laikā novājēja, drēbes tām noplīsa un pārvērtās skrandu skrandās. Meitenes ik dienas gāja pie mātes kapa un, liedamas rūgtas asaras, gaudās viņai par savu likteni.

Kādu dienu visas septiņas meitas sēdēja pie mātes kapa un raudāja. Negaidot no kapa izauga koks. Tā zari bija noklāti gardum gardiem, gataviem augļiem. Izsalkušās meitenes plūca augļus un ēda. Kopš tās reizes viņas ik dienas remdēja izsalkumu ar tā koka augļiem, kas auga uz mātes kapa.

— Kā tas nāk, ka šīs nejaukās sušķes veļas apaļākas? — pamate brīnījās. — Viņas need pat to saziedējušo maizi, ko tām dodu. Kazi, kāds viņas želo un baro.

Viņa pasauca savu meitu un tai piesacīja:

— Acu nenolaid no šīm skuķēm. Uzmani visur, seko viņam pa pēdām, lai viņas ietu kurp iedamas. Man rādās, ka viņas kāds paslepšus baro. Tev tas jāizdibina un par visu redzēto jāpastāsta man.

Kopš tās dienas pamātes meita visur vilkās kā ēna māsām pakaļ.

Reiz viņa negaidot iznaca māsām priekšā, kad tās plūca augļus no koka, kas auga uz mātes kapa. Māsas iedeva dažus augļus arī pamātes meitai.

Balna sacīja savām māsām:

— Nu ļaunā meitene izstāstis pamātei par šo koku. Kas tagad notiks?

— Viņa ēda augļus kopā ar mums un tālab neko neteiks pamātei, — māsas centās Balnu pārliecināt.

Tomēr viss notika tā, kā bija paredzējusi Balna. Ļaunā meitene visu, neko neslēpdama, izstāstīja savai mātei. Pamāte noskaitās, ieslēdzās viena pati istabā un cauru dienu nerādījās laukā. Vakarā bramins sievai vaicāja, kas šai kaitot. Viņa atbildēja, ka stipri sāpot galva un pret šīm sāpēm esot tikai vienas zāles.

— Kādas tās būtu? — bramins vaicāja.

— Uz tavas pirmās sievas kapa aug koks. Ja no šā koka saknēm pagatavo zāles un ierīvē galvu, sāpes uzreiz pāriet kā nebijušas.

— Jau rītdien izrakšu šo koku, — bramins apsolīja.

Otrā dienā viņš devās uz pirmās sievas kapa vietu un izraka koku. Apcirta saknes, sakapāja tās sīkos gabaliņos un iemeta vārošā katlā. Pamāte ar šo nolējumu samitrināja pieri un sacīja:

— Nu es esmu pavisam vesela.

Tai pašā dienā septiņas māsas aizgāja pie mātes kapa, skatās: koka vairs nav! Viņas apsēdās uz kapa un rūgti ieraudājās.

Netālu no mātes kapa atradās neliels dīķis. Kad izsalkušas māsas jau gāja prom, dīķa ūdens pēkšņi saviļņojās un virs viņiem uzpeldēja plāni neraudzētas mīklas plācenīši.

Māsas tapa priecīgas, izzvejoja plācenīšus un saēdās līdz sātam. Kopš tās reizes viņas katru mīļu dienu atrada dīķī šos plācenīšus.

Pamāte gaidīdama gaidīja, kad pameitas nomirs aiz bada, bet tās bija un palika tikpat veselas un sartas kā agrāk. Aiz dusmām pamāte nezināja, kur dēties. Viņa no jauna paaicināja savu meitu un tai sacīja:

— Kā nu iznāk? Agrāk skuķes pārtika no augļiem. Tagad koka vairs nav, bet viņas tik un tā tiek pie ēdamā. Vajadzēs te vēlreiz viņas izsekot.

Nākamaja diena ļaunā meitene zagšus sekoja māsām pēdām un ieraudzīja, ka viņas kaut ko zvejo no dīķa. Balna pamanīja meiteni un māsām sacīja, lai visas sastājas ciešā lokā un šai nerāda, ko ēd. Māsas atkal nepaklausīja Balnu. Viņas pasauca pamātes meitu un pacienāja to ar placenīšiem.

Mājās ļaunā meitene visu izstāstīja savai mātei. Pamāte noskaitās vēl diktāk un sadomāja pavisam tikt vaļā no pameitām. Viņa no jauna izlikās slima. Bramins, to redzēdams, vaicāja:

— Kas tev kaiš? Kazi, būsi atkal saslimusi?

Pamāte atbildēja:

— Jā gan, esmu atkal savārgusi. Tikai zāles pret manu slimību šoreiz būs grūtāk sadabūjamas.

— Neraizējies, sieva. Dodu tev vīra vārdu, ka sagādāšu vajadzīgās zāles, — bramins apsolīja.

Tad sieva braminam sacīja, lai tas nokaujot visas savas meitas un no viņu asinīm pagatavojot zāles, jo tikai tās izdziedināšot viņas slimību.

Bramins, to dzirdēdams, negribēja ticēt savām ausīm. Kā lai nogalina savas paša meitas? Tomēr cits nekas neatlika: viņš tak bija devis sievai vārdu, ka zāles sadabūs!

Bramins pasauca meitas un aizveda tās tālu, tālu mežā. Kad pienāca laiks ieturēt pusdienas, viņš iekūra ugunskuru, izvārīja risu biezputru un pabaroja meitas. Bija ļoti karsts, un meitas drīz iesnaudās. Redzēdams, ka meitas aizmigušas, bramins nolēma tas vienas atstāt mežā. Ceļā uz māju viņš satika ganu ar lielu aitu baru, nopirka vienu aitu, nokāva to, bet asinis satecināja traukā un aiznesa sievai.

Ļaunā sieva noticēja, ka bramins nonāvējis savas meitas, tapa priecīga un sacīja, ka esot jau vesela.

Tā septiņas masas palika vienas dziļā, biezā mežā. Drīz viņas pamodās un saka saukt pēc tēva. Taču bramins bija tālu un nesadzirdēja viņu balsis. Māsas izbijās un ieraudājās.

Todien šai mežā bija izgājuši medībās septiņi brāļi. Jaunākais brālis sacīja vecākajam, ka viņš dzirdot kādu raudam. Arī pārējie brāļi apstājās un ieklausījās. Patiesi, tepat tuvumā skanēja raudas. Brāļi pagājās uz to pusi, kur dzirdējās raudāšana, un drīz vien uzgāja septiņas māsas. Viens no brāļiem sacīja, ka meitenes vajagot aizvest uz viņu māju. Pārējie brāļi tam neiebilda. Un tā kopš šīs dienas māsas apmetās dzīvot septiņu brāļu mājā.

Laiks nestāvēja uz vietas. Māsas izauga lielas. Katrs brālis sev izraudzījās vienu māsu par līgavu, un viņi visi kopā nodzēra līksmas kāzas.

Pēc gada Balnai piedzima dēls. Citām māsām bērnu nebija, un tālab viņas visas no sirds pieķērās Balnas dēlam un to pieskatīja kā savu paša bērnu.

Kādu dienu, kad brāļi bija aizgājuši medībās, mājai tuvojās vīrs melnās drēbēs — tas bija pats briesmīgākais un pats ļaunākais burvis. Viņš ieraudzīja skaisto Balnu un sadomāja to iegūt par sievu. Bet Balna burvī negribēja ne klausīties un lika tam lasīties prom.

Burvis apskaitās, pārvērta Balnu par mazu, melnu kucēnu, iebāza azotē un — tik šo redzējis!

Balnas māsas, padzirdušas viņas dēla raudāšanu, iesteidzās istabā, metās mierināt mazo un meklēt Balnu, tomēr māsu nekur nevarēja atrast.

Pagāja vairākas dienas — Balnas kā nebija, tā nebija. Nerādījās no medībām arī visi septiņi brāļi. Nepārnāca ij tie, kas devās viņus meklēt.

Balnas māsas, pabēdājušās kādu laiku, sāka dzīvot vienas un audzināt zēnu.

Gāja gadi, un pienāca laiks, kad Balnas dēls izauga liels. Māsas viņam izstāstīja visu, kas bija noticis ar viņa māti un tēvu un viņu pašu vīriem.

— Tagad tu esi liels diezgan, lai dotos pazudušos meklēt, — viņas sacīja Balnas dēlam.

Jauneklis nozvērējās nerādīties mājās, iekāms nebūs visus atradis, un devās ceļā.

Viņš ilgi klīda pa visu zemi, tomēr neatrada nedz savu māti, nedz septiņus brāļus medniekus.

Reiz jauneklis gāja pāri kalniem un piesēda uz akmens atpūsties. Pēkšņi viņš ieraudzīja slienamies augstu klinti, bet tās pakājē — sašķiebušos būdiņu. Balnas dēls taisna ceļa devās turp. Uz būdiņas sliekšņa sēdēja veca, veca māmiņa. Balnas dēls piegāja viņai klāt un vaicāja:

— Saki, māmiņ, — vai uz šīs klints dzīvo cilvēki un vai tajā var uzkāpt?

— Var gan uzkāpt šajā klintī, — vecā māmiņa atbildēja, — bet tas ir gaužam bīstami. Klintsaugšā mājo ļauns burvis Viņš spēj cilvēkus pārvērst par akmeņiem un kokiem. Vai redzi ekur, tos kokus visnotaļ ap klinti? Šie koki un arī akmeņi, kas turpat guļ, kādreiz bija cilvēki. Burvis tos visus nobūra. Bet vienu sievieti pārvērta par kucēnu un atnesa uz savu mitekli, kur to atkal pārvērta par sievieti, un nu jau ilgus gadus tur ieslēgtu savā namā virs klints, tāpēc ka viņa nav un nav ar mieru kļūt par viņa sievu.

Balnas dēls nodomāja: «Vai tikai tie, kurus es meklēju, neatrodas šepat?» Viņš izstāstīja vecajai māmiņai visu par sevi un lūdza palīdzēt viņam nelaimē. Māmiņa atbildēja:

— Labi, es tev palīdzēšu. Tomēr burvis tevi var pamanīt un pārvērst par akmeni. Tālab, drošs paliek drošs, apvelcies manas meitas drēbes, lai viņš tevi notur par meiteni. Manu meitu burvis pazīst: viņa bieži nes gūsteknei puķes. Tu manas meitas vietā uzkāpsi klintī un izdibināsi, vai šī burvja gūstekne ir tava māte vai nav.

Balnas dēls pārģērbās arī. Nu viņš izskatījās meitene kas meitene. Sirds līksmoja aiz prieka, ka tagad laikam atradīs savu māti. Viņam līdzi bija mātes gredzens, ko pēc kāzām tai bija uzdāvinājis vīrs. Kad Balnai piedzima dēls, viņa uz šā gredzena uzrakstīja dēla vārdu un pakāra to zēnam kaklā.

Otrā dienā Balnas dēls paņēma ziedu pušķi, tā vidū ielika mātes gredzenu un gāja pie burvja. Tur viņu sagaidīja skaista sieviete.

Kad Balna paņēma ziedus, gredzens noripoja uz grīdas. Viņa to pacēla, izlasīja uzrakstu un saprata, ka viņas priekšā stāv dēls. Ar asarām acīs viņa to piespieda pie krūts.

Dēls mātei vaicaja. kas viņam jadarot, lai atņemtu burvim viņa burvestības spēku. Mate nosolījās to izdibināt.

Tai pašā diena Balna burvim sacīja:

— Manai pacietībai pienācis gals, un es esmu ar mieru kļūt par tavu sievu. Bet tikai ar vienu noteikumu: arī es gribu iegūt tādu pašu burvestības spēku, kāds pieder tev. Tad es bušu tevis cienīga sieva.

Burvis aiz prieka bija gatavs uz visu un atklāja Balnai noslēpumu.

— Tālu, talu no šejienes, — viņš sacīja, — pašā džungļu biezoknī, kur nekad nav spērusi cilvēka kāja, divu akmeņu starpā paslēptas sešas kārbiņas, kas ieliktas cita citā. Vismazākajā kārbiņā aug mazs, mazs kociņš, un kociņa zarā tup mazs, mazs papagailis, vismazākais pasaulē. Viņš glabā manu burvestības spēku. No šā papagaiļa arī atkarīga mana dzīvība. Ja papagailis nomirs, tad jāmirst arī man. Tomēr neviens, izņemot mani pašu, nezina, kā atrast šo papagaili un to nonāvēt. Es tev parādīšu mazo papagaili, un tu iemantosi tādu pašu burvestības spēku, kāds pieder man.

Balna visu dzirdēto izstāstīja dēlam. Dēls viņai sacīja:

— Labi, māt. Tagad es došos uz džungļiem un atradīšu šo papagaili. Tu mēģini novilcināt kāzas, kamēr es atgriežos. Ilgi es nekavēšos.

Un Balnas dēls devās ceļā. Viņš gāja dienu un nakti pāri kalniem un lejām, cauri dziļiem un bieziem džungļiem. Tad kādudien, stipri noguris, apsēdās zem koka atpūsties un iesnaudās. Pamodās no čūskas šņākšanas. Viņš pacēla galvu un redz: koka galotnē — ērgļa ligzda, bet tai zogas klāt čūska. Ligzdā skaļi čiepst divi ērglēni un aiz bailēm nemierīgi skraida pa ligzdu šurpu turpu.

Balnas dēls izrāva zobenu, žigli uzkāpa kokā un nonāvēja čūsku. Mazie ērglēni bija glābti.

Tobrīd lielais ērglis ar ērgļu māti lidoja uz savu ligzdu un visu notikušo redzēja. Abi nolaidās uz ligzdas malas un Balnas dēlam sacīja:

— Jau daudzus gadus šī čūska uzglūn ligzdai un nonāvē mūsu bērnus. Par labo darbu, ko tu izdarīji mūsu labā, vari lūgt visu, ko tikai vēlies.

Balnas dēls izstāstīja ērgļiem, kurp viņš dodas, un vaicāja:

— Jūs, ērgļi, visu putnu valdnieki, kazi, zināt — kā atrast vismazako papagaili visā pasaulē, kurš glabā burvja spēku un dzīvību?

— Šo papagaili nav viegli atrast. Bet, tā kā tu mums izdarīji labu, arī mēs tev atmaksāsim ar to pašu — parādīsim, kā tur nokļūt. Mēs lidosim pa gaisu, bet tu seko mums pa zemes ceļu, — ērglis viņu pamācīja.

Ilgi, ilgi lidoja ērgļi. Ilgi viņiem sekoja Balnas dēls. Viņš rāpās kalnos, pārpeldēja upes, lauzās cauri džungļiem. Pēdīgi ērgļi apstājās un sāka riņķot virs meža pļaviņas. Balnas dēls pamanīja divus akmeņus, kas gulēja blakām, vērīgi aplūkoja tos un to starpā ieraudzīja spraugu. Sajā spraugā atradās kārbiņa. Balnas dēls atvēra citu pēc citas visas piecas kārbiņas. Beidzot atvēra arī sesto — vismazāko. Tajā bija mazs, mazs kociņš, un tā zarā tupēja mazs, mazs papagailis. Līdzko Balnas dēls to grasījās ņemt rokās, papagailis izspurdza no kārbiņas un aizlaidās. Tomēr ērgļi viņu pamanīja, notvēra un atdeva Balnas dēlam atpakaļ.

Balnas dēls ar papagaili rokās atgriezās pie mātes.

Burvis, ieraudzījis papagaili, izbijās ne pa jokam un vaicāja:

— Kas tu tāds esi un kur ņēmi šo papagaili? Atdod man to! Pretī dabūsi vislielāko un visskaistāko papagaili.

Balnas dēls atbildēja:

— Es tev atdošu papagaili tikai ar tādu norunu, ka tu visus šos kokus un akmeņus pārvērtīsi atpakaļ par cilvēkiem.

Burvis nomurmināja burvestības vārdus, un tai pašā mirkli atdzīvojās visi, ko viņš kādreiz bija nobūris.

Tad Balnas dēls nocirta papagailim galvu. Tai pašā mirklī arī burvis novēlās zemē beigts.

Balna no priekiem apraudājās un apkampa savu bezbailīgo dēlu. Arī visi izglābtie ļaudis sanāca viņam apkārt. Pēkšņi viņu vidū Balna sazīmēja savu vīru un viņa brāļus. Tos ļaunais burvis arī bija notvēris un pārvērtis par akmeņiem.

Nu visi septiņi brāļi mednieki, Balna un viņas dēls atgriezās mājās un dzīvoja laimīgi.

Putnu strīds

Kāds putnuķērājs izlika mežā tīklu, un tajā iekļuva visvisādi putni: vārnas, strazdi, baloži. Tie sāka apspriesties:

— Mūs iekārdināja izliktā ēsma, un tāpēc mūs noķēra. Bet tagad saliksim prātus kopā un pagudrosim, kā tikt brīvībā. Palauzīsim galvu, kas zina, varbūt palaimējas atrast izeju.

Putni gudroja, gudroja un pēdīgi izgudroja.

— Darīsim tā, — viņi nosprieda. — Visi reizē savicināsim spārnus un mēģināsim pacelties gaisā. Varbūt mums izdodas pacelt tīklu.

Un, tiesa, putniem tas izdevās: viņi reizē savicināja spārnus, pacēlās ar visu tīklu gaisā un aizlidoja.

Putnuķērājs, pamanījis aizlaižamies putnus ar tīklu no brīnumiem iepleta muti un metās rikšiem pakaļ. Putni lidoja tiklā pa gaisu, bet pa apakšu tiem pakaļ diedz putnuķērājs. Viņš skrien un domā:

«Tiklā ir dažādi putni. Gan tie pēc brīsniņa sastrīdēsies Kad nebūs vienprātības, izjuks visa saskaņotā lidošana, un tiki viņus novilks lejā!»

Tā arī notika. Iesākumā visi putni vienprātīgi nesa tīklu, bet pēc neilga laiciņa iedegās strīds.

Vārnas ieķērcās:

— Neviens tā nenopūlas kā mēs, vārnas! Ja mēs palaistos slinkumā kā jūs, pārējie putni, tīkls jau sen būtu nokritis zemē un norāvis mūs visus līdzi!

To dzirdēdami, baloži noskaitās.

— Pietiek jums, vārnas, lielīties! — viņi sacīja. — Mēs nopūlamies ne mazāk kā jūs!

Nu strīdā iesaistījās arī pārējie putni, un izcēlās īsts ķīviņš. Kur nav saticības, tur darbs neiet no rokas. Putni ķīvēdamies vairs nedomāja par kopīgo darbu — tik tikko spārnus vēzēja, un tīkls pamazītēm sāka slīdēt uz leju. Putnuķērājs pieskrēja tam klāt, satvēra auklu, kas nokarājās lejup, un novilka tīklu ar putniem zemē.

Viņš aiznesa putnus mājā un tos visus satupināja būrīšos.

Bramins un burve

Reiz kādā ciemā dzīvoja pagalam nabadzīgs bramins. Viņš katru dienu, paņēmis savu veco tarbu, klīda pa apkārtni, lūgdams dāvanas.

Vienu dienu viņam gadījās iet cauri mežam. Te pēkšņi viņa priekšā parādījās burve un sacīja:

— Es esmu burve un jau sen biju nodomājusi tev palīdzēt. Skaties: atnesu tev zelta naudu!

Bramins tapa bezgala priecīgs un nepacietīgi tvēra pēc savas lielās tarbas.

— Tikai atceries vienu, — burve piekodināja. — Ja nauda pārplēsīs tarbu un izbirs, tā mirklī pārvērtīsies par dubļiem.

Bramins bez kavēšanas izpleta larbu, un tajā sāka birt zelta nauda. Kad burve bija piebērusi pusi tarbas, viņa brīdināja:

— Pielūko, bramin, tava tarba jau smaga diezgan!

— Ne, nē! Beriet, lūdzama, vēl! — bramins lūdzas.

Un nauda atkal sāka pildīt tarbu.

Pēc brītiņa burve no jauna sacīja:

— Vadzi, bramin, tava tarba jau gandrīz pilna. Vai nu nebūs gana?

Tarbā bija tik daudz zelta naudas, ka bramins varēja kļūt par visbagātāko vīru visā Indijā, tomēr viņš bija mantkārīgs un tālab lūdza vēl:

— Ne, nav gana! Lūdzama, beriet, nežēlojiet!

Beidzot burve sacīja:

— Tava tarba jau ir pilna. Nu, vai esi apmierināts?

Taču bramins, aiz alkatības trīcēdams, nebeidza lūgt burvi:

— Pieberiet, lūdzama, vēl kādu nieku klāt!

Nauda sāka birt atkal…

Te negaidot tarba aiz smaguma pārplīsa, visa zella nauda izbira un pārvērtās par dubļiem.

Lauva, vilks un šakālis

Kādu dienu džungļu valdnieks lauva devās medībās. Viņam nopakaļ tecēja viņa vecākais kalps — kārais vilks. Aiz vilka, nodūris galvu, skrēja jaunākais kalps — viltīgais šakālis.

Lauva pirmo noķēra un nokoda zaķi, tad kazu, bet pēc tam govi. Izlicis savā priekšā iegūto medījumu, lauva sāka gudrot: kuru lai ēd pirmo?

— Vilks, ko tu iesaki darīt? — lauva pavaicāja savam vecākajam kalpam. — Kuru lai ēdu pirmo: govi, kazu vai zaķi?

Vilks gribēja pamieloties pats, tālab deva šādu padomu:

— O, valdniek, es jums ieteiktu ēst govi, bet kazu un zaķi atstāt mums.

To dzirdēdams, lauva dikti noskaitās un tūlīt nobeidza savu vecāko kalpu — vilku. Pēc tam vaicāja šakālim:

— Vadzi, šakāli, ko tu man ieteiktu ēst pirmo?

— O, mans pavēlniek, pēc mana necilā prāta, jums vispirms derētu apēst govi, tad kazu un tika uz beigām — zaķi.

Lauvam patika šāda atbilde, un viņš ķērās tiesāt govi.

Kad viņš to bija notiesājis līdz pēdējam kauliņam, viņš bija tā paēdis, ka kazai un zaķim ne virsū vairs neskatījās.

Ticis līksmāks pēc sātīgas maltītes, lauva nodomāja: «Šakālis ir mans uzticamais kalps, jādod arī viņam paēst.»

Viņš nolika kazu un zaķi šakālim priekšā un sacīja:

— Tu esi lāga kalps. Ņem un tieā visu nost, kas atlicis.

Un viss notika tā, kā bija aprēķinājis viltīgais šakālis. Viņš labi zināja, ka lauva nenotiesās vairāk par vienu govi. Bet, kad lauva būs paēdis, pārpalikumss tam nebūs vairs vajadzīgs, tas atlēks viņām — šakālim. Jāprot paciesties — tā ir visa gudrība.

Taisnīgs lēmums

Reiz divi zemnieki apsēdās ceļmalā atpūsties un ieturēt azaidu. Vienam bija pieci plācenīši, otram — trīs. Tikko viņi bija apsēdušies, uz ceļa parādījās kāds gājējs. Ticis zemniekiem līdzās, viņš abus laipni sveicināja un novēlēja laimīgu tālāko ceļu. Zemnieki atņēma garāmgājēja sveicienu un aicināja to kopā ieturēt azaidu. Gājējs apsēdās zemniekiem blakus un sāka ēst.

Kad viņi trijatā bija notiesājuši visus astoņus plācenīšus, garāmgājējs patencināja zemniekus par gardo azaidu, sadabūja kabatā naudu un sacīja:

Te jums būs par cienastu astoņas rūpijas. Sadaliet tās paši savā starpā.

To sacījis, viņš pasniedza naudu, pieklājīgi atvadījās un aizgāja savu ceļu tālāk. Zemnieki sāka dalīt naudu un strīdēties' Tas, kuram bija pieci plācenīši, gribēja paņemt piecas rūpijas — pa vienai par katru plācenīti.

Nē, — iebilda viņa biedrs, — mums šīs astoņas rūpijas jādala uz pusēm.

Kālab uz pusēm? Man tak bija pieci plācenīši, bet tev tikai trīs!

Tas nav svarīgi! Garāmgājējs ēda kā tavus, tā manus

plācenīšus. Tālab pēc taisnības nauda jāsadala uz pusēm,

otrais zemnieks palika pie sava.

Viņi tā ilgi strīdējās, līdz pēdīgi nolēma iet pie tiesneša, lai tas izšķir viņu strīdu. Tiesnesis abus noklausījās, brītiņu padomāja un tad sacīja tam zemniekam, kuram bija trīs plācenīši:

Pateicies savam laimīgajam liktenim, ka šis cilvēks tev no laba prāta dod trīs rūpijas. Kālab tu tās atsakies ņemt?

Tiesneša kungs, trīs rūpijas, man rādās, par maz! Es taču savu da|u pieprasu pēc taisnības, — zemnieks atbildēja.

Ja tu gribi pēc taisnības saņemt savu daļu, — tiesnesis sacīja, — tad tev pienākas tikai viena rūpija, bet pārējās septiņas paliek tam, kuram bija pieci plācenīši.

Kā tā? — zemnieks nesaprata. — Man trīs rūpijas, rādās, par maz, bet jūs, tiesneša kungs, gribat atstāt tikai vienu! Vai tas ir taisnīgi?

Tad paklausies mani, — tiesnesis atbildēja. — Jūs bijāt trīs ēdāji un par visiem trim kopā apēdāt astoņus plācenīšus. Ja katru plācenīti jūs sadalījāt trīs līdzīgos gabalos, tad kopā apēdāt divdesmit četrus gabalus. Tātad iznāk: jūs katrs apēdāt pa astoņiem gabaliem. Tev bija trīs plācenīši. Tos sadalot trīs dalās, iznāca deviņi gabali, no kuriem tu pats apēdi astoņus, bet viens palika garāmgājējam. Tavam biedram bija pieci place- nlsi — tātad pavisam piecpadsmit gabali. Astoņus no tiem viņš apēda pats, bet septiņi palika pāri — garāmgājējam, kas arī apēda astoņus gabalus: vienu tavējo, bet septiņus — tava biedra. Tā nu iznāk, ka tev par vienu plāceņa gabalu pienākas viena rūpija, bet tavam biedram — septiņas rūpijas. Parēķini pats, pārliec visu galvā, un tu pārliecināsies, ka es esmu taisnīgi izšķīris jūsu strīdu.

Strazds un zirnītis

Kādreiz dzīvoja strazds. Viņš atrada zirnīti, aiznesa to uz dzirnavām un pārmala uz pusēm. Vienu pusīti viņš viegli dabūja laukā, bet otra iesprūda dzirnaviņās: un nekādā vīzē to dabūt laukā!

Strazds aizlidoja pie namdara un saka:

— Namdar, namdar, izjauc dzirnavas un dabū laukā manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Bet. namdaris viņam atbild:

— Liela manta — tāds zirnītis! Neiešu jau tava zirņa dēļ izjaukt dzirnavas! Vācies vien prom no šejienes!

Strazds Aizlidoja pie radžas uz pili un sūdzas:

— Radža, radža, pārmāci namdari: namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt laukā manu zirnīti.. Ko gan citu ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz siltajām zemēm?

— Tavu muļķa strazdu! — radža atbild, — Vācies vien prom no šejienes! Neiešu jau tava zirņa dēļ pārmācīt namdari!

Strazds devās pie rani, radžas sievas, un tai saka:

Rani, rani, palūdz radžu, lai tas pārmāca tiepīgo namdari: namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt laukā manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Rani strazdam atbild:

— Liela manta — tāds zirnītis! Neiešu jau tālab traucēt radžu!

Strazds aizlidoja pie čūskas un to lūdzas:

— Čūska, čūska, sadzel rani: ranl negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Čūska strazdam atbild:

— Ek, brāl! Kā tu iedrošinies mani traucēt ar tadu lūgumu? Liela manta tads zirnītis! Neietu jau talab sadzelt rani!

Strazds aizlidoja pie rungas un tai saka:

— Runga, runga, iekausti čūsku: čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Runga viņam atbild:

— Liela manta — tāds zirnītis! Neiešu jau tālab kaustīt čūsku!

Strazds aizlidoja pie uguns un saka:

— Uguns, uguns, sadedzini rungu: runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

— Nē, es neiešu dedzināt rungu tāda nieka zirnīša deļ! — uguns atbildēja.

Strazds aizlidoja piejūras un saka:

— Jūra, jūra, nodzēs uguni: uguns negrib sadedzināt rungu, runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, narndaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Jūra viņam atbild:

— Ek, strazd! Vai tas būtu prātīgs darbs? Neiešu jau tava nieka zirņa dēļ nodzēst uguni!

Strazds aizlidoja no jūras pie ziloņa un tam saka:

— Ziloni, ziloni, izdzer visu jūru: jūra negrib nodzēst uguni, uguns negrib sadedzināt rungu, runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es edīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Zilonis atbildot ietaurējās:

— Vācies prom no manam acīm! Neiešu jau tava nieka zirņa deļ izdzert visu jūru!

Strazds aizlidoja pie liānas un to lūdzas:

— Liāna, liāna, tu esi tik stipra, ka vari nožņaugt visvarenāko koku. Apvijiet ap ziloni un nožņaudz to: zilonis negrib izdzert visu jūru, jūra negrib nodzēst uguni, uguns negrib sadedzināt rungu, runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt lauka manu zirnīti. Ko gan citu es edīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Liāna viņam atbild:

— Augsti godājamais strazd, es nevaru izpildīt tavu lugumu. Padomā tikai, cik ir vērts tāds nieka zirnītis!

Strazds aizlidoja pie peles un saka:

— Pelīt, pelīt, pargrauz liānu: liāna negrib nožņaugt ziloni, zilonis negrib izdzert visu jūru, jūra negrib nodzēst uguni, uguns negrib sadedzināt rungu, runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt laukā manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Pele viņam atbild:

— Ko tu. strazd. iedomājies! Neiešu jau tava nieka zirņa dēļ grauzt liānu!

— Labi. To tu vēl rūgti nožēlosi! — strazds sacīja un aizlidoja pie kaķa.

— Kaķīt, kaķīt, apēd peli: pele negrib grauzt liānu, liāna negrib nožņaugt ziloni, zilonis negrib izdzert visu jūru, jūra negrib nodzēst uguni, uguns negrib sadedzināt rungu, runga negrib iekaustīt čūsku, čūska negrib sadzelt rani, rani negrib traucēt radžu, radža negrib pārmācīt namdari, namdaris negrib izjaukt dzirnavas un dabūt laukā manu zirnīti. Ko gan citu es ēdīšu? Kā dzīvošu? Un kā tikšu uz tālajām zemēm?

Kaķis bija izsalcis. Dzirdot peles vārdu, tam nešpetni iegailējās acis.

— Steidzamies, cik ātri vien varam! — viņš uzsauca strazdam, un abi uz karstām pēdām devās pie peles.

Pele, ieraudzījusi strazdu kopā ar kaķi, nodrebēja pie visām miesām un sacīja:

— Kaķīt, kaķīt, neēd mani! Es pārgrauzīšu liānu.

Liāna, ieraudzījusi strazdu kopā ar peli, nodrebēja pie visām miesām un lūgdamās sacīja:

— Pelīt, pelīt, negrauz mani! Es apvīšos ap ziloni un to nožņaugšu.

Zilonis, ieraudzījis strazdu kopā ar liānu, sauca:

— Liāna, liāna, nevijies ap mani! Es izdzeršu jūru.

Jūra, ieraudzījusi strazdu kopā ar ziloni, iešalkojās:

— Ziloni, ziloni, nedzer mani sausu! Es nodzēsīšu uguni.

Uguns, ieraudzījusi strazdu kopā ar jūru, ierūcās:

— jūra, jūra, nenodzēs mani! Es sadedzināšu rungu.

Runga, ieraudzījusi strazdu kopā ar uguni, iesaucās:

— uguns, uguns, nededzini mani! Es iekaustīšu čūsku.

Čūska, ieraudzījusi rungu, iešņācās:

— Runga, runga, nekausti mani! Es sadzelšu rani.

Rani, ieraudzījusi briesmoņa čūsku, iekliedzās:

— Čū ska, čūska, nesadzel mani! es palūgšu radžu. un rani palūdza radžu parmācīt namdari.

Radža ataicināja namdari pie sevis un pavēlēja tam izjaukt dzirnavas un dabūt laukā strazda zirnīti.

— Ja tu dzirnavas neizjauksi, es tevi bargi pārmācīšu, — radža vēl piemetināja.

— O, radža, nepārmāci mani! Es visu izdarīšu tā, kā tu teici! — namdaris sacīja.

Namdaris bez kavēšanās aizgāja, izjauca dzirnavas un dabūja laukā otru pusi zirnīša.

Strazds to paķēra, savicināja spārniņus un aizlaidās uz tālajām aizjūras zemēm perēt cālīšus.

Tirgonis un pērtiķi

Kāds tirgonis apsēdās ēnā zem koka atpūsties, bet mantu grozu nolika turpat zemē. Grozs bija bāztin piebāzts ar sarkanām cepurēm — tirgonis tās nesa uz kaimiņpilsētu pārdot. Arī pašam galvā bija tādi pati sarkana cepure.

Tirgonis sēdēja, sēdēja, līdz atlaidās garšļaukus. Uzpūta lēns vējiņš, un tirgonim uznāca miegs — viņš aizsnaudās.

Turpat kokā, tirgonim tieši virs galvas, tupēja pērtiķi un, izvalbījuši acis, blenza lejā. Redzēdami, ka tirgonis aizmieg, viņi mudīgi nolēca zemē, paķēra no groza katrs pa cepurei un atkal uzskrēja kokā. Tur uzstīvēja cepures galvā un ņēmās lēkāt pa zaru zariem. Gāja vaļā tāds jandāliņš, ka trīcēja visi džungļi.

No pērtiķu klaigām beidzot pamodās tirgonis. Skatās: grozs tukš kā izslaucīts, visas cepures pazudušas.

«Tad ta joki!» viņš domā. «Kur tās varēja palikt? Vai no tiesas kāds būs nozadzis?» Tirgonis pacēla galvu uz augšu un netic savām acīm: pērtiķi ar viņa cepurēm galvā lēkā pa koku zariem.

Ko visu tirgonis tikai neizmēģinājās: gan baidīja pērtiķus, gan labināja, viss velti — nedabūja atpakaļ nevienu cepuri. Pārskaities viņš norāva no galvas savu cepuri un dusmās meta to pret zemi, saukdams:

— Tad pievāciet, nešķīsteņi, arī šo cepuri! Kam man viena vajadzīga!

Pērtiķi, kas nu tiesa, tas tiesa, labprāt atdarina cilvēkus. Tirgonis vēl lāgā nebija paguvis nomest cepuri, kad pērtiķi arī darīja to pašu: rāva no glavas cepures un lidināja tās visas lejā. Tirgonis pievāca cepures, sabāza atpakaļ grozā un, jāteic, laimīgāks par laimīgu aizgāja savu ceļu tālāk.

Īstie pilsētas saimnieki

Kādā pilsētā draudēja ielauzties ienaidnieks.

Bagātie tirgotāji, kas sevi uzskatīja par pilsētas saimniekiem, sanāca kopā apspriesties, kā aizsargāties no ienaidnieka.

Taču nevienam nav noslēpums, kas tirgotājam aiz ādas: viņš allažiņ gudro, kā tikai iedzīvoties bagātībā.

«Nu ir īstais laiks izdevīgi pārdot savu preci,» nosprieda sevi ķieģeļu tirgotājs un sacīja:

— Pilsēta jāapjož no visam četrām debess pusēm ar stipru ķieģeju mūri: tad mēs būsim drošībā.

— Nav tiesa, — iebilda koku tirgotājs. — Vai nu ķieģeļu mūris kāds aizsargs! Ja mēs pilsētai apkart uzceltu resnu baļķu ienu, tad gan neviens ienaidnieks netiktu iekšā.

— Jūsu padomi nekam neder! — iesaucās kokvilnas tirgotājs — Visprātigak pilsētu apkraut ar kokvilnas ķīpām. Spriediet paši — vai šādu sienu iespejams sagraut?

Sekoja vēl neskaitāmi līdzīgi padomi, kas tika doti savtīgos nolūkos. Katram tirgotājam prātā bija nevis pilsēta, bet sava prece: kā to izdevīgāk iztirgot un vairak saraust naudas.

Kamēr tirgotāji šādi kaulējās, ienaidnieks jau ielauzās pilsētā.

Un tad ienaidniekam pretim stājās īstie pilsētas saimnieki — vienkāršie ļaudis: viņi aiztrenca ienaidnieku un izglāba pilsētu.

Gudrais papagailis

Kāda tirgoņa namā ilgus gadus dzīvoja papagailis.

Reiz tirgonis sadomāja aizbraukt savās tirgoņa darīšanās uz Bengāliju. Pirms aizbraukšanas viņš sapulcināja visus mājas ļaudis un sacīja:

— Es braukšu uz Bengāliju. Sakiet: kādas dāvanas jums no turienes pārvest?

Katrs pateica savu vēlēšanos, un tirgonis apsolījās tās izpildīt. Tad atvadījās no ģimenes un jau dzīrās iet prom, kad pēkšņi apdomājās un piegāja pie papagaiļa būrīša.

— un ko tev pārvest no Bengālijas? — tirgonis vaicāja papagailim.

— Man, tava žēlastība, visa kā ir diezgan, — atbildēja papagailis — Tomēr es arī gribētu ko lūgt. Ja vari manu lūgumu izpildīt, tad es tūliņ to pateikšu.

— Saki droši, ko vēlies! — tirgonis smaidīdams skubinaja. — Lūkošu tavu lūgumu izpildīt.

Papagailis tad sacīja:

— Bengālijā netālu no tās vietas, uz kurieni tu dodies tirgoties, plešas liels lauks. Šā lauka vidū aug liels un vecs koks, bet šajā kokā ir neskaitāmas papagaiļu ligzdas. Lūdzams, uzmeklē šo koku un nodod turienes papagaiļiem no manis sveicienu. Pie tam vēl pasaki viņiem šādus vārdus: «Mans papagailis, kas dzīvo būrītī, lūdza jums pateikt, ka jūs, brīvie mežu un dārzu lidoņi, nemaz neiedomājat par saviem brāļiem, kas skumst nebrīvē. Jums krūtīs ir akmens sirds! Reizēm esat gan atlidojuši pie mums, gūstekņiem, bet ko tas līdz: uzmetat aci un atkal aizlidojat prom mieloties ar augļiem. Ja jūs mums nepalīdzēsiet, mēs tā arī nomirsim savos būros!» Saki, lai viņi ar tevi atsūta man atbildi. Atgriezies to nodosi man. Tas būs vislielākais pakalpojums,.ko tu manis labā vari izdarīt.

— Lai notiek, izpildīšu tavu lūgumu! — tirgonis apsolīja un pierakstīja papagaiļa vārdus.

Tirgonis aizbrauca uz Bengāliju, sapirkās preces, bet pirms došanās mājup uzmeklēja to lauku, par kuru bija stāstījis papagailis. Tirgonis skatās: no tiesas lauka vidū aug liels un vecs koks, bet tā zaros tup papagaiļu bars. Tirgonis viņiem uzsauca:

— Ei, papagaiļi! Mans papagailis lika jums nodot sveicienu!

Un tad viņš vārds vārdā atkārtoja visu, ko bija licis pateikt viņa papagailis. Tirgonis vēl nebija paguvis izrunāt pēdējo vārdu, kad šejienes papagaiļi visi ka viens nokrita no koka zemē kā beigti. Tirgonis nobrīnīties vien nevarēja. «Redzams, šie savvaļas papagaiļi būs kādreiz bijuši mana papagaiļa sirdsdraugi. Re, tiklīdz izdzirda viņa vardu, ta uz vietas beigti,» viņš nodomāja.

Brīdi palūkojies uz beigtajiem papagaiļiem, tirgonis atgriezās pilsētā un sāka posties atpakaļceļam.

Pēc kāda laika viņš laimīgi atgriežas majas un izdalīja mājiniekiem pārvestās dāvanas — katram to, ko tas bija vēlējies. Vienīgi papagailim neatveda atbildi: baidījas sarūgtināt viņu ar vēsti par draugu nāvi.

Papagailis nenocietās un pēdīgi pats tirgonim pavaicāja:

— Saki, saimniek, — vai tu nodevi manu sveicienu turienes papagaiļiem? Kālab es nedzirdu atbildi?

— Tavu sveicienu es nodevu gan, — tirgonis atbildēja, — bet atbildi pretī nesaņēmu.

Papagailis dikti noskuma un palūdza:

— Tad vismaz pastāsti — ko tur, tai laukā, redzēji? Tirgonim gribot negribot vajadzēja izstāstīt visu, kā bijis.

Es uzmeklēju to lauku, par kuru tu stāstīji. Skatos: kokā tup papagaiļi. Bet, tiklīdz es paguvu šiem pavēstīt tavus vārdus, viņi pēkšņi visi kā viens nokrita no koka zemē beigti. Redzi, tālab man nav atbildes, ko tev nodot.

Tiklīdz tirgonis izteica šos vārdus, papagailis tai pašā mirklī sagrīļojās un nokrita no latiņas zemē beigts.

Tirgonim bija dikti žēl sava papagaiļa, un viņš nodomāja: «Nevajadzēja man stāstīt viņam par draugu nāvi.» Tad, paņēmis papagaili aiz kājiņām, izmeta to pa logu ārā. Papagailis — viens divi — uzspurdza gaisā un aizlidoja!

Tikai tagad tirgonis saprata, ka savvaļas papagaiļi bija izlikušies beigti, lai tādā vīzē pamācītu būrī iesprostoto papagaili, kā tam izkļūt brīvībā.

Kā lapsa atriebās vilkam

Kādu reizi džungļu valdnieks lauva sapulcināja visus zvērus. Zvēri nezināja, kādēļ lauva viņus sagribējis redzēt, tomēr visi — kā lieli, tā mazi — ieradās krietnu sprīdi ātrāk pirms noteiktā laika. Vienīgi lapsa neieradās. Ceļā viņai bija palaimējies noķert zaķi. Kamēr to notiesāja, laiks pagāja, un viņa nokavējās.

Lauva jau apsēdās līdzās savam vietniekam — vilkam un gatavojās teikt runu, kad tālumā parādījās lapsa. Vilks, kūmiņu pamanījis, lauvam sacīja:

— Tavu nekauņu! Šai vajadzēja ierasties pirmajai un ierādīt zvēriem vietas, bet viņa, ekur, ierodas pēdēja!

Lauva briesmīgi noskaitās un ierūcās:

— Kā tu, lapsa, uzdrīkstējies nokavēt? Es tevi nositīšu par nepaklausību!

Lapsai tūliņ bija skaidrs, ka vilks viņu nosūdzējis. Viņa piesardzīgi panācās uz priekšu un lauvam sacīja:

— Manu pavēlniek, esmu gatava mirt, tomēr iepriekš gribētu jums pavēstīt kādu svarīgu ziņu.

— Runā! — lauva norūca.

— Nedomājiet, manu pavēlniek, ka es nokavējos tāpēc, ka vispirms gribēju pieēst pilnu vēderu. Nē, tas nav tiesa! No rīta es dabūju zināt, ka jums uztūcis kreisais vaigs. Tā nu es skrēju pie dziednieka, lai izdibinātu, kā jūs ārstēt. Aiz tā arī nokavējos.

Lauva pataustīja sev kreiso vaigu: patiesi tur bija parādījies neliels uztūkums. Jādomā, bija iedzēlis ods.

Bet lapsa saka:

— Dziednieks teica, ka šis uztūkums ir gaužām bīstams. Ja to laikus neārstēsiet, jums uztūks visa miesa un tad …

— Ko tu saki! No tūskas, kas zina, var arī nomirt? — lauva tapa nemierīgs. — Saki aši — kādu padomu tev dziednieks deva?

Lapsa atbildēja:

— Dziednieks pārlieku ilgi domāja, tālab jau nepaguvu ierasties laikā. Un, kad pēdīgi bija izdomājis, sacīja, ka uztūkušajai vietai jāpieliekot vilka sirds, tad tūska pazudīšot kā nebijusi.

Lauva nesāka daudz gudrot. Sakampa vilku, saplosīja gabalos, tad izrāva sirdi un pielika sev pie vaiga.

Tā lapsa izrēķinājās ar vilku un izglāba sev dzīvību.

Tirgonis un nesējs

Kāds tirgonis sacīja nesējam:

— Šekur grozs ar pudelēm: aiznes to uz manu māju! Par nešanu došu trīs padomus, kas tev lieti noderēs.

Nesējs bija ar mieru. Viņš uzcēla grozu plecā un sekoja tirgonim. Kad abi bija nogājuši vienu trešo daļu ceļa, nesējs sacīja:

Kas ir, sahib[1], klāj vaļā savu pirmo padomu!

Tirgonis teica:

— Ja kāds tev mēģina iegalvot, ka labāk dzīvot ar tukšu vēderu nekā ar pilnu, tu nekad tam netici!

— Nav peļams padoms! — nesējs atbildēja.

Kad viņi bija nogājuši vēl vienu trešo daļu ceļa, nesējs atka tirgonim sacija:

— Tagadiņ klāj vaļā otro padomu!

Tirgonis teica:

— Ja kāds tev mēģina iegalvot, ka labāk staigāt kājām nekā jāt zirgā, pieraugi, tu nekad tam netici!

— Šis padoms vēl derīgāks par iepriekšējo! — nesējs atbildēja.

Kad viņi jau bija nonākuši līdz tirgoņa mājai, nesējs sacīja:

— Bet tagadiņ klāj vaļā trešo padomu!

Un tirgonis teica:

— Ja kāds tev mēģina iegalvot, ka viņš saticis dumjāku nesēju par tevi, tu nekādā ziņā tam netici!

Te nesējs noskaitās, dusmās meta grozu pret zemi un iesaucās:

— Ja kāds tev mēģina iegalvot, ka šajā grozā ir palikusi vesela kaut viena vienīga pudele, tu arīdzan nekad tam netici!

[1]Sahibs — kungs.

Lauva un viņa pavalstnieki

Kādu reizi, kad zvēru valdnieks — lauva bija atļāvies savā alā atpūsties, pie viņa pieņemšanā ieradās lācis, pērtiķis un lapsa. Lauva sadomāja pavaicāt lācim:

— Saki, lāci, — kāds gaiss ir manā alā?

Lācis sacīja:

— O, pasaules valdniek, jūsu alā elpa raujas ciet no smirdoņas!

Dzirdot šādu lāča atbildi, lauva tapa nikns un ierūcās:

— Kā tu uzdrīksties man, zvēru valdniekam, teikt tādas rupjības — it kā manā alā smirdot! — Un tā zvēla lācim ar ķepu, ka tas uz vietas bija beigts.

Tad lauva uzrunāja pērtiķi:

— Saki tagad tu — kāds gaiss ir manā alā: labs vai slikts?

Pērtiķis sacija:

— Jūsu augstība, jūsu alā valda nāsij vistīkamākās smaržas!

Dzirdot šādu pērtiķa atbildi, lauva atkal tapa nikns un ierūcās:

— Tu gribi man pieglaimoties un tālab nesaki taisnību!

Un tā zvēla pērtiķim ar ķepu, ka tas tūliņ izlaida garu.

Tad lauva pavēlēja lapsai:

— Saki man taisnību: kāds gaiss ir manā alā?

Un lapsa sacīja:

— O, visu zvēru valdnieki Esmu saķērusi iesnas, neko nespēju saost. Tālab arī nevaru pateikt, kāds gaiss ir jūsu alā: labs vai slikts.

— Zinu jau, ka tu esi vislielākā blēde un krāpniece! — lauva norūca un nesāka to tālāk izvaicāt. Tā lapsa vienīgā palika dzīva.

Ļaunprātīgais vezīrs

Sensenos laikos Kašmirā valdīja hans, vārdā Bahadurs.

Reiz vakarā hans pastaigājās pa pils dārzu kopā ar savu tuvāko ministru — vezīru. Šajā dārzā nedrīkstēja ienākt neviens cits kā tikai viņš pats un viņa vezīrs. Bet sagadījās tā, ka tovakar dārza vārtiņus piemirsa aiztaisīt un dārzā iemaldījās vecs faķīrs[1]. Vezīrs pirmais pamanīja faķlru un iedegās dusmās.

— Ei, kalpi, šurp! — viņš sauca. — Šis ubags ir sodāms ar nāvi. Viņš apgānījis hana Bahadura skaisto dārzu.

Taču hans Bahadurs apstādināja kalpus un uzrunaja faķīru:

— Tēvs, tu esi sirms un gudrs vīrs, savā mūžā daudz pieredzējis un daudz zini. Atklāj mums kaut daļu no savas gudrās mākslas, un tad tu vari iet mierīgi savu ceļu tālāk.

— Labi. — Faķīrs bija ar mieru. — Es jums atklāšu vienu savas mākslas noslēpumu. Tikai atcerieties: labiem cilvēkiem tas nenodara ļaunu, bet ļaunajiem var atnest nelaimi.

— Neklausieties viņā, valdniek! — vezīrs sacīja.

— Kālab tad ne? — hans Bahadurs iebilda. — Lai vecais vīrs runā! Es nejūtu savā sirdī ļauna.

Tad faķīrs aplaida acis apkārt, uz dārza celiņa pamanīja beigtu papagaili un piegāja tam klāt. Viņš noliecās pār beigto putnu, nomurmināja burvestības vārdus un pats vienā mirklī nokrita zemē beigts. Bet beigtais papagailis tai pašā mirkli atdzīvojās un uzlaidās kokā. Hans Bahadurs un vezīrs, to redzēdami, nobrīnīties vien nevarēja.

Papagailis laiciņu palaidelējās virs koku galiem, tad atgriezās atpakaļ un no jauna nokrita uz dārza celiņa beigts. Tūdaļ arī faķīra līķis nodrebēja. Viņš atvēra acis, piecēlās un mierīgi nostājās hana Bahadura un vezīra priekšā.

Vezīrs un hans Bahadurs aiz pārsteiguma zaudēja valodu. Bet, kad to atguva, hans Bahadurs ņēmās faķīru lūgties, lai tas iemācot viņam šo apbrīnojamo mākslu. Arī vezīrs mēģināja faķīru pierunāt. Tad gudrais faķīrs atklāja viņiem burvestības vārdus.

— Tikai neaizmirstiet, — faķīrs vēlreiz atgādināja, — ka šis brīnums labiem cilvēkiem nenodara neko ļaunu, bet visiem ļaunajiem gan var atnest nelaimi!

To pateicis, faķīrs palocījās un izgāja pa dārza vārtiņiem.

Laiks ritēja uz priekšu. Kādu dienu hans Bahadurs ar saviem ļaudīm sadomāja doties medībās. Mežā hans Bahadurs un vezīrs nošķīrās no citiem un aizjāja pa vientuļu taciņu. Pēkšņi hana Bahadura zirgs apstājās. Hans noliecās un redz: uz taciņas guļ beigts neredzēti skaists papagailis — spalvas baltas kā sniegs, koši sarkans cekuliņš, bet knābis un kājiņas — zeltainā krāsā. Un hans Bahadurs uz karstām pēdām sagribēja pārbaudīt brīnišķīgo burvestības vārdu spēku. Viņš vezīram sacīja:

— Paskat, cik skaists papagailis! Pamēģini ar faķīra burvestības vārdiem to atdzīvināt.

Bet vezīrs atrunājās:

— Es neuzdrīkstos, jo vāji atceros šos vārdus.

Tad hans Bahadurs sacīja:

— Nu labi, uzmani manu zirgu. Es pats pārbaudīšu faķīra vārdu spēku.

Hans Bahadurs nolēca no zirga, noliecās pār beigto papagaili un ātri nomurmināja burvestības vārdus.

Tai pašā mirklī hans Bahadurs novēlās uz taciņas beigts, bet skaistais papagailis atdzīvojās un mundri uzlaidās kokā.

Bet vezīrs to tikai bija gaidījis. Viņš aši nolēca no zirga, noliecās pār hana Bahadura līķi un savukārt nomurmināja burvestības vārdus. Vezīrs tai pašā mirklī novēlās zemē beigts, bet hana Bahadura līķis atdzīvojās, tikai ar to starpību, ka tagad tas vairs nebija hans Bahadurs, bet ļaunprātīgais vezīrs hana Bahadura izskatā.

Hans Vezīrs — tā mēs viņu tagad sauksim — sacirta gabalos beigtā vezīra līķi, tad, paķēris loku, gribēja nošaut balto papagaili. Taču papagailis, žēli kliegdams, aizlaidās meža biezoknī.

Saniknotais hans Vezīrs uzlēca zirgā un aizjāja pie pārējiem medniekiem. Viņš sapulcināja visus sev apkārt un sacīja:

Mūsu vezīrs nokrita no zirga un nositās, jo viņa zirgs izbijās no balta papagaiļa, kam koši sārts cekuliņš. Es pavēlu, nošaut šinī mežā visus baltos papagaiļus ar sārtajiem cekuliem.

Mednieki ļoti izbrīnījās. Dīvaina, nedzirdēta pavēle! Tomēr nevienam ir prātā neienāca, ka viņiem šo pavēli dod vezīrs hana Bahadura izskatā, bet baltais papagailis — tas ir īstais hans Bahadurs. Tā mednieki aizjāja pa mežu katrs uz savu pusi, lai apšautu visus baltos papagaiļus ar sārtajiem cekuliņiem.

Kad mednieki bija apšāvuši visus papagaiļus, hans Vezīrs uzslavēja čaklos medniekus un apmierināts aizjāja uz pili.

Tomēr hans Vezīrs nenojauta, ka viens baltais papagailis, kas bija neredzēti skaists, no mednieku bultām paslēpās koka dobumā un tagad apbēdināts un sadusmots noraudzījās viņam pakaļ.

Hans Vezīrs atgriezās pilī un sāka valdīt pēc sava prāta. Tauta un galma ļaudis brīnījās: kas noticis hanam Bahaduram?> Kālab viņš pēkšņi tik dikti pārvērties: kļuvis cietsirdīgs Un netaisnīgs? Tomēr neviens netika gudrs.

Laiks nestāvēja uz vietas. Pēc dažām dienam hans Vezīrs no jauna devās medībās. Medības bija veiksmīgas — hans pats ar savu roku nonāvēja divus meža kuiļus, vienu jaunu briedi un dambriedi. Tomēr kāds stalts, vecs briedis izlauzās no dzinēju loka un aizbēga meža biezokni. Iededzies medību kar hans Vezīrs aizauļoja briedim pakaļ.

Ilgi hans Vezīrs auļoja briedim pa pēdām. Briedis jau pagura, arī hana Vezīra zirgs pagura. Hans Vezīrs vai no ādas lēca lauka aiz apbēdinājuma. Te pēkšņi viņš netālu zem krūma ieraudzīja guļam beigtu melnu panteru.

Nu gan tu, briedi, no manis nekur nespruksi! — hans Vezīrs iesaucas. — Nav pasaulē tāda zvēra, kurš spētu paglābties no melnās panteras nagiem!

Hans Vezirs mudīgi nolēca no zirga, noliecās pār panteru, nomurminaja burvestības vārdus un pārvērtās par panteru, tad milzīgiem lēcieniem aizdrāzās briedim pakaļ. Bet hana Bahadura nedzīvas miesas palika guļam zem krūma.

Un te ka akmens no koka galotnes nokrita baltais papagailis ar sārto cekuliņu. Viņš nokrita zemē, sakļāva sparniņus un sastinga. Tai pašā mirklī hans Bahadurs atdzīvojās, uzlēca zirga un laimīgs aizauļoja pretim saviem ļaudīm.

Mednieki bija pārsteigti, redzēdami hanu Bahaduru tik priecīgu: viņi jau nezināja, ka līdz šim viņu valdnieks bija hans Vezīrs un tikai patlaban atgriezies īstais hans Bahadurs. Hans Bahadurs visus uzmundrināja ar labu vārdu un tad sacija:

— Es mežā redzēju melnu panteru, kas dzinās pakaļ briedim. Nonāvējiet to vai arī sagūstiet dzīvu. Par to es jums došu balvu, kādu tikai velēsieties.

Mednieki un dzinēji, priecīgi klaigādami, devas meža. Pēc brīža viņu balsis noslāpa meža biezokni un viss noklusa.

Hans Bahadurs ilgi gaidīja medniekus, līdz pēdīgi izdzirda tos atgriežamies. Mednieki trokšņodami sastājās bara apkārt savam valdniekam.

— Kur tad ir pantera? — hans Bahadurs vaicāja.

— Lūk, šeit, pavēlniek! - mednieki atbildēja un pašķīrās sānis.

Hans Bahadurs ieraudzīja beigto melno panteru, ko bija caurduris mednieku šķēps. Un viņš nodomaja: «Ļaunprātīgais vezīr, tava sirds glabāja vairak ļauna neka zvēra sirds, tālab arī tu nomiri ka meža zvērs! Gudrajam faķīram bija taisnība: šo burvestības vardu spēks ļaunam cilvēkam atnes nāvi.»

Bet skaļi viņi sacīja:

— Nometiet šo panteru šakaļiem par barību. Tagad tā nevienam vairs nav spējīga kaitēt.

Mednieki tā arī izdarīja.

Kopš tās dienas hans Bahadurs nekad vairs neizrunāja gudrā faķīra burvestības vārdus. Ko var zināt, kā tas atkal var beigties?

[1] Faķīrs - ubags, burvju mākslinieks. Faķīrus uzskata par zinātniekiem un gurajiem.

Viltīgais zaglis

Kādā karavānu iebraucamā vietā reiz apmetās zaglis. Viņš ilgi gudroja, ko labu šeit varētu nočiept, bet nekā piemērota neredzēja.

Viendien zaglis ievēroja, ka iebraucamās vietas saimnieks uzvelk jaunu, greznu halātu un apsēžas pie namdurvīm. Saimnieks gribēja, lai visi redzētu, cik tas ir bagāts un cik tam dārgas drēbes mugurā.

Zaglis apsēdās līdzās saimniekam un uzsāka valodas. Abi runaja, kas tikai ienāca prātā: par laiku, par ražu, par cenām.

Te negaidot zaglis pietrūkās kājās, plati nožāvājās un iegaudojās kā šakālis:

— Aū … aū … aū …

Iebraucamās vietas saimnieks nobijās un vaicāja:

— Kālab tu gaudo kā šakālis?

Zaglis viņam atbildēja:

— Pirms dažām dienām man iekoda traks Šakālis. Kopš tā brīža piemetusies šī nelabā liksta. Vispirms trīs reizes nožāvājos , tad gaudoju kā šakālis un sazin kādēļ jūtu lielu vēlēšanos visus sakost.

To pateicis, zaglis atkal nožāvājās un iegaudojās.

Saimnieks tapa bāls, pielēca kājās kā dzelts un metās bēgt. Bet zaglis viņu saķēra aiz halāta piedurknes un iesaucās:

— Es lūdzu tevi, saimniek, neatstāj mani vienu! Baidos, ka ar mani nenotiek kas ļauns… — Un atkal iegaudojās: — Aū — aū… aū-ū…

Saimnieks nobijās vēl diktāk.

«Traks cilvēks! Tas tak tūliņ mani sakodīs.» saimniekam iešāvās prātā, un viņš no jauna rāvās bēgt.

Bet zaglis vēl stiprāk ieķērās halāta piedurknēs un nelaiž viņu prom. Saimniekam nekas cits neatlika kā nomest dārgo halātu un nozust savās istabās.

Zaglis to tikai bija gaidījis. Viņš pārstāja gaudot, iebāza halātu azotē un nozuda kā nebijis.

Aklais ubags

Sensenos laikos kādas pilsētas tirgus laukumā katru mīļu dienu ieradās akls ubags un gaudulīgā balsī sauca:

— Nāciet visi, kam nav slinkums, pasniedziet man ubaga dāvanu un pie reizes iecērtiet pliķi sejā! Nāciet, nekautrējieties, pasniedziet man ubaga dāvanu un iecērtiet pliķi sejā! Es jums labprāt pastāstīšu, kā alkatība pēc bagātības man aptumšoja acis un es vairs neredzu balto dienas gaismu…

Un aklais ubags sāka stāstīt.

— Mani sauc — Abdula, esmu cēlies no Bagdādes. Pēc tēva nāves dabūju diezgan prāvu mantojumu, bet savas neapdomības un laiskuma deļ ātri vien visu bagātību aizlaidu vējā. Sieva mani pierunāja, lai par pēdējo naudu nopērku pāri kamieļu. Un tā es, pārvadādams kravas, pelnīju iztiku. Pamazītēm iekrāju naudu, tiku aizvien bagātāks, un pēc nedaudziem gadiem man jau piederēja vesela karavāna — astoņdesmit kamieļu. Es pārvadāju preces no Bagdādes uz Basru un citām lielām pilsētām.

Vienu reizi, kad es ar savu karavānu devos mājup — uz Bagdādi, pusceļā apstājos atpūsties. Sapinu kamieļus un palaidu ganīties, bet pats apsēdos zem koka ieturēt vakariņas. Pēkšņi — kur gadījies, kur ne — parādās vecs dervišs. Viņš pienāca man klāt un sasveicinājās. Tad piesēda blakām un vaicāja, no kurienes es esot un uz kurieni dodoties. Es atbildēju un dalījos ar viņu vakariņās. Tā nu mēs abi sēdējām zem koka un tērzējām. Negaidot vecais teica:

«Es zinu kalnos vienu vietu, kur paslēptas milzum lielas bagātības. Ja apkrautu visus tavus kamieļus ar zeltu un dažnedažādām dārgām mantām, cik kamieļi spēj panest, arī tad nenieka nemanītu, ka to tapis mazāk, jo bagātību tur ir kaudžu kaudzēm.»

Dzirdot šos derviša vārdus, manī pamodās neizsakama vēlēšanās iegūt paslēptās bagātības. Sāku lūgties veco vīru:

«Parādi man šo vietu, un es tev iedošu vienu kamieli. Saņemies dārgumu, cik kamielis spēj nest, un dodies, kurp pats vēlies.»

«Tu lēti gribi tikt pie tik neredzeti lielas bagātības,» dervišs sacīja. «Ja tu man atdotu pusi no saviem kamieļiem, tad gan es aizvestu tevi kalnos un parādītu, kur glabājas dārgumi.»

«Ja es atdošu dervišam četrdesmit kamieļu un pārējos četrdesmit apkraušu ar zelta nastām, kas piederēs man, arī tad guvums nebūs mazais,» sevī nospriedu. «Nav joks — bez pūliņiem iegūt tik milzīgas bagātības!» Un es apsolīju dervišam atdot četrdesmit kamieļu.

Mēs nostādījām visus astoņdesmit kamieļus vienā rindā un devāmies ceļā. Nepagāja ilgs laiks, kad kalni bija klāt, un tālāk ceļš virzījās pa dziļu, tumšu aizu. Aiza bija tik šaura, ka vienīgi kamieļi rindā cits aiz cita varēja tikt uz priekšu. Dervišs gāja rindas priekšgala. Negaidot viņš apstājās un sacīja:

«Esam klāt. Liec saviem kamieļiem nogulties zemē un sagatavo visu, lai var iekraut dārgumus.»

Es izdarīju, kā dervišs lika. Tad viņš pagājās vēl gabaliņu tālāk un apstājās pie augstas klints. Pēc tam salasīja klēpīti žagaru un iekūra ugunskuru. Kad ugunskurs dega pilnās liesmās, vecais vīrs iemeta ugunī kaut kādu pulveri un klusi nomurmināja dažus vārdus. Pēkšņi zeme, kur mēs stāvējām iedrebējās, atskanēja briesmīgs troksnis un blakām tai vietai, kur dega ugunskurs, klintī pavērās dziļa sprauga.

«Seko man pa pēdām,» dervišs sacīja.

Mēs iegājām pa spraugu iekšā un nokļuvām lielum lielā un plašā alā. Man acis apžilba no mirdzuma: visapkārt zelta monētu kaudzes, dārgakmeņu tīnes… Varu apzvērēt pie savas dzīvības, ka tur bagātībām nebija gala!

Mani pārņēma neprāts — es grābu dārgumus, zelta monētas un stūķēju sev kabatās. Bet dervišs lika man pasteigties un ātrāk nest laukā tīnes un maisus ar dārgumiem un kraut tos kamieļiem mugurās.

Kad bijām apkrāvuši ar nastām visus kamieļus, dervišs izņēma no vienas tīnes mazu sudraba lādīti, apskatīja to, tad saudzīgi ielika sev kabatā. Pēc tam paņēma mani aiz rokas un izveda no alas. Tiklīdz mēs bijām izgājuši, dervišs atkal nomurmināja burvestības vārdus. Zeme iedrebējās, sprauga aizvērās — un mūsu priekšā slējās augsta klints tāpat kā iepriekš.

Kamieli tusnīdami uztrausās kājās — tik smagas bija nastas ar dārgumiem! Drīz vien mēs tikām laukā no aizas un iznācām uz ceļa.

«Paliec sveiks un dzīvo laimīgs! Tagad tu esi visbagātākais vīrs visā pasaulē,» sacīja man dervišs. Viņš atskaitīja četrdesmit kamieļus un devās uz Basras pusi. Bet es atlikušos četrdesmit pagriezu uz savas dzimtās Bagdādes pusi.

Es jau paspēru soli uz priekšu, tad apstājos. Manu sirdi sagrāba alkatība un prātu urdīja doma: «Es dervišam atdevu četrdesmit kamieļus, pie tam ar visām dārgumu nastām. Kālab tā darīju? Aplaupīju pats sevi, ak, es nelaimīgais! Ko dervišs iesāks ar tik lielu bagātību? Iespējams, ka es pats reiz būtu uzgājia šo aizu un tajā apslēptās bagātības. Tad visi dārgumi piednretu tikai man vienam.»

Un man tapa tik gaužām iēl savu kamieļu un dārgumu, ka nenoturejos un sāku dzities dervišam pakaļ.

«O, diženais derviš!» es viņam saucu. «Tu esi vientuļš vīrs. kam tev tik daudz kamieļu? Tu netiksi ar viņiem gala. Labāk atdod man desmit atpakaļ — tev ar trīsdesmit arī būs diezgan. Es visu mūžu atcerēšos tavu labo sirdi.»

Vecais vīrs klusēdams atskaitīja man desmit kamieļus, bet atlikušos aizdzina tālāk savu ceļu.

Tagad man bija piecdesmit kamieļu, apkrautu ar nastām, pilnām zelta un dārgu mantu, un es jutos laimīgs. Taču nepaguvu paspert ne soli, kad mani no jauna sagrāba alkatība un prātu sāka urdīt doma: «Kālab es tūliņ viņam nelūdzu divdesmit vai visus trīsdesmit kamieļus? Kas zina, viņš tos labprāt būtu atdevis. Kam viņam tik daudz bagātības?»

Un atkal dzinos pakaļ vecajam vīram, panācu to un sacīju:

«Tu tak nebūsi aizmirsis, ka šie kamieļi ir mani? Es pazīstu visus viņu niķus un stiķus un protu ar viņiem apieties. Bet tev būs grūti tos savaldīt. Labāk atdod man vēl divdesmit atpakaļ. Tev pietiks ar desmit kamieļiem.»

Dervišs, neko neteikdams, atdeva man vēl divdesmit kamieļus, bet atlikušos desmit aizdzina sev līdzi.

Tomēr alkatība mani sagrāba stiprāk un stiprāk. Es palūdzu, lai atdod man arī atlikušos desmit. Dervišs, ne vārda nebildis, atdeva pārējos desmit kamieļus.

Tad es visus savus kamieļus nostādīju rindā pēc kārtas un pavisam laimīgs grasījos doties uz Bagdādi. Tepēkšņi atminējos par to sudraba lādīti, ko dervišs bija ielicis sev kabatā, un nodomāju: «Vecais man bez vārda runas atdeva četrdesmit kamieļus ar dārgumu nastām. Vai nepaņemt no viņa arī šo lādīti? Kam viņam tā vajadzīga? Bet man noderēs — tā tak naudu maksā!»

Tomēr tā vis neiznāca — vecais dervišs no lādītes negribēja šķirties. Lai kā es lūdzos, viņš tikai pasaka «nē» — un cauri. Manī iedegās aizvien lielāka un lielāka kāre pēc šās lādītes, bet vecais vīrs manī vairs neklausījās, klusuciezdams pagriezās un aizgāja savu ceļu.

Nu man iekrita prātā: «Kas es par muļķi! Dervišs ne jau velti atdeva man četrdesmit kamieļu ar visām dārgumu nešjavām. Skaidrs, ka viņš sev paturēja visdārgāko — šo lādīti. Tajā droši vien glabājas visi pasaules dārgumi!»

Aiz alkatības man aptmašojās prāts. Es dzinos pakaļ dervišam, sagrābu viņu ciet un bargi sacīju:

«Atdod, vecais. lādīti ar labu, citādi atņemšu ar varu!»

Redzēdams. ka es no tiesas varu viņu nožmiegt, vecais vīrs pasniedza man sudraba lādīti un gribēja iet prom. Bet es viņam neļāvu un vaicāju:

«Saki — kas sšēpjas šajā lādītē? Kālab tā ir tik vērtīga?»

«Šajā lādītē ieslēgts burvja līdzeklis. Kas prot ar to rīkoties, tas redz, kur apslēptas visas pasaules bagātības,» vecais dervišs atbildēja.

Un es sāku lūgties dervišu, lai viņš man parāda, kā rīkoties ar šo burvju līdzekli. Vecais vīrs ilgi klusēja, bet es nelikos mierā, pat paidraudēju. Pēdīgi viņš atvēra lādīti, iebāza tajā divus pirkstus, ātri izņēma tos laukā, pačukstēja kaut kādus vārdus un pārvilka ar pirkstiem pār manas labās acs plakstiņu.

Un pēkšņi visi apkārtnes kalni it ka atvērās manā priekšā, un es ieraudzīju. kur slēpjas zelts, kur sudrabs, kur dimanti un kur citi dārgumi. Nu es varēju paņemt visas pasaules bagātības, tomēr man vēl likās par maz.

«Iezied man arī kreisās acs plakstiņu» es dervišam pavēlēju.

«Nedrīkst» dervišs atbildēja. «Ja tu ieziedīsi ar šo burvju līdzekli otru aci, kļūsi akls uz visiem laikiem.»

Bet es dervišam neticeju. Domāju, ka viņs krāpjas — grib no manis noslēpt kaut ko sevišķi svarīgu.

«Ja tu man neieziedīsi arī kreiso aci. es tevi nositīšu!» jaunās dusmās es iebļāvos.

«Labi, es izpildīšu tavu lūgumu. Tikai par to, kas notiks pēc tam. tev pašam vajadzēs norēķināties.» dervišs atbildēja un pieskārās ar burvju līdzekli manas kreisās acs plakstiņam.

Tikko viņi to bija izdarījis, pēkšņi viss iegrima dzijā tumsā. Es kļuvu skls.

Kad es to sapratu, kritu dervišam pie kājām un raudādams lūdzos:

«Ņem sev visus kamieļus, visus dārgumus un šo lādīti ar burvju līdzekli, tikai piedod man un atgriez man acu gaismu?»

«Noželojamais cilvēk!» vecais dervišs sacija. «Mani tu neklausīji, bet tagad neviens tev vairs nevar palīdzēt.

Visu mūžu tu raudādams nolādēsi to dienu, kad alkatība tev aptumšoja prātu.»

Tad dervišs paņēma visus kamieļus ar dārgumiem un aizgāja.

Es ilgi saucu un raudādams lūdzos, lai dervišs mani izved uz karavānu ceļa, kur es varētu piebiedroties garām ejošai karavānai, tomēr vecais dervišs nelikās mani dzirdam.

Pagalam izsalcis un noplīsis, es ilgi maldījos kalnos, kamēr tiku uz lielā ceļa un piebiedrojos kādai karavānai. Kopš tā laika es, akls ubags, klīstu apkārt pa pasauli, lūgdams dāvanas.

Un sevi nozvērējos, ka, lūgdams ubaga dāvanas, allaž lūgšu iecirst arī pliķi sejā, lai tā saņemtu sodu par savu alkatību.

Ko der atcerēties un ko der aizmirst

Kāds vīrs reiz pavaicāja gudrajam:

— Saki, gudrais, — ko der atcerēties un ko der aizmirst?

Un gudrais viņam atbildēja:

— Ja ļaudis tev izdara ko labu, to atceries. Ja tu pats izdari ļaudīm ko labu, to aizmirsti.

Faķīrs un peles

Kādā ciemā savairojās peļu, ka biezs. Peles apsēda visas klētis un apcirkņus, apēda graudus. Arī mājās iemitinājās un sagrauza drēbes. Zemniekiem vairs nebija glābiņa. Viņi devās pie nodokļu ievācēja un ciema vecākā sūdzēt savas bēdas.

— Paskatieties, kādu postu pastrādājušas peles! — viņi sacīja. — Ja jūs tās neiznīcināsiet, mums nepaliks ne maizes garozas, ko mutē bāzt, ne drēbju gabala, ko mugurā vilkt. Izgudrojiet, kā ātrāk no tām tikt vaļā, citādi mēs atstāsim šo ciemu un aiziesim dzīvot uz citurieni.

Nodokļu ievācējs un ciema vecākais vairs nezināja miera. Viņi no tiesas nobijās, ka ciema ļaudis nepamet savas mājas un neatstāj ciemu tukšu. Abi gudroja, ko iesākt. Nekā cita neizgudrojuši, lika sist bungas un saucējiem visos laukumos izziņot. ka tas, kurš atbrīvos ciemu no pelēm, saņems balvu — simt rupiju.

Sagadījās tā, ka todien ciemā bija ieklīdis nabadzīgs faķīrs. Izdzirdīt bungu rīboņu un saucēja balsi, viņs ieradās pie nodokļu ievācēja un vaicāja:

— Ja es atbrīvotu ciemu no pēlim, vai tu man dosi simt rupiju?

— Došu, kā nu ne, — tas atbildēja.

Faķirs nostājās ciema malā un sāka pūst bambusa stabuli. Jau atskanot pirmajām stabules skaņām, visas peles izlīda no alām un saskrēja faķīram apkārt. Tad faķīrs stabulēdams devās uz upes pusi, bet peles tecēja tam pakaļ. Piegājis pie upes, viņš apstājas krastā un stabulēja vēl skaņāk un priecīgāk. Peles tapa kā bez prāta. Tad faķīrs iekāpa ūdeni, un peles metās tam pakaļ: salēca upē un noslīka visas līdz pēdējai. Ciema ļaudis, to redzēdami, nobrīnīties vien nevarēja.

Faķīrs izkāpa no ūdens un pieprasīja nodokļu ievācējam solītās simt rupijas. Bet tas jau bija grozījis savas domas.

«Peles visas noslīkušas, tās vairs neatdzīvosies!» viņi prātoja «Nedošu faķīram naudu! Ko šis man padarīs? Neko!»

Un nodokļu ievācejs sagudroja visādus iemeslus, kā izlocīties no solītas samaktas.

Faķīrs saprata, ka tas negrib turēt tavu vārdu, tomēr neko neteica. Atgriezās ciemā un atkal saka pūst stabuli. Šoreiz tam apkārt saskrēja visas ciema govis, vērši, bifeļi, kazas. Un faķīrs stabulēdams devās uz upes pusi, bet viss ciema lopu bars — viņam pakaļ. Lai kā ciema ļaudis pulējas saukt lopus atpakaļ, nekas nelīdzēja Ganampulks paklausīgi gaja faķīram līdzi uz upi. To redzot, nodokļu ievācējs brītiņu apsvēra, tad no tālienes paradīja faķīram naudas maku ar simt rūpijām. Bet faķīrs viņam atbildēja:

— Tagad ar simt rupijām et neesmu mierā. Dod divsimt rupijas un labi ātri, citādi noslīcināšu visus lopus!

Nodokļu ievācējām nekas cita neatlika kā samaksāt faķīram divsimt rupijas, lai paglābtu ciema lopus. Faķīrs paņēma naudu, bet tad atvēzējās un nometa to krapniekam pie kājām!

— Vari paturēt šo netīro naudu sev, — viņš sacīja, — es negribu aptraipīt rokas! Godīgs cilvēks nekļūs nabags ne simt, ne divsimt rupijas dēļ. Viņā pienākums — darīt ļaudīm labu paglābt nabaga grūtdieņus no nelaimes. Ej prom, no kurienes esi nācis, tikai iesien sava halāta stērbelē manu padomu: ja esi devis solījumu, to turi, citādi izies plāni. Nupat to pats izbaudīji uz savas ādas: gribēji lauzt doto vārdu, bet iznāca tā, ka iekriti kaunā — simt rupiju vietā vajadzēja izvilkt no maka divsimt.

To pateicis, faķīrs aizgāja savu ceļu.

Velns maisā

Senos laikos Indijā dzīvoja kāds nabadzīgs bārddzinis, un viņam bija pārlieku pūcīga sieva. Augas dienas tā krimta vīru par to, ka šis maz nopelnot.

— Kad es dzīvoju tēva mājās, — viņa vīram allažiņ pārmeta, — trīs reizes dienā mielojos ar gardiem ēdieniem: rīsu, zivīm, saknēm! Bet, kolīdz izgāju pie tevis, ne reizes vēl neesmu paēdusi līdz satam… Ja nevari uzturēt sievu, nevajadzēja precēties! Saka, tikai atraitnes badu ciešot. Bet ko es? Arī es aiz lada tikko kajas velku! Un kas vainīgs? Vīrs un tikai vīrs!

Un ta dienu no dienas. Cik ilgi virs to var izturēt? Bārddzinim šīs sievas valodas jau bija līdz kaklam, un viņš nolēma aiziet no mājam. Iebāza ceļa maisā lielas un mazās grieznes, spoguli. bārdas nazi, galodiņu, vara krūzi un sievai sacīja:

— Ja sapelnīšu naudu, pārnākšu mājās, ja ne, iešu, kurp acis rādīs…

Bārddzinis gāja no ciema uz ciemu, līdz pievakarē nonāca mežā. Atlaidās zem liela koka atpūsties un iegrima pārdomās. «Kāpēc man vajadzēja piedzimt zem nelaimīgas zvaigznes?» viņi domāja. «Savā mūžā vēl neesmu pieredzējis nevienu laimīgu dienu.»

Tobrīd tai kokā, zem kura atpūtās bārddzinis, tupēja velns. Ieraudzījis cilvēku, viņš klusītiņām norāpās pa stumbru zemē, nostājās barddziņa priekša un, iepletis garās rokas kā koka saknes, caur degunu ierunājās:

— Labdien, bārddzini! Ko tu sacītu, ja es tevi tūdaļ apēstu? Tu taču esi pilnīgi manās rokās, un neviens tev nevar atsteigties palīgā.

Bārddzinis sāka trīcēt aiz bailēm. Un kā lai netrīc, ja velnam tik vareni, līki ilkņi!

«Kā man tagad rīkoties?» bārddzinis gudro. Taču ne velti bārddziņi izdaudzināti par attapīgākiem un veiklākiem ļaudīm.

— Vadzi, velns, uz karstām pēdām lien šajā maisā! — bārddzinis pavēlēja. — Es tevi jau sen meklēju un tīšuprāt apsēdos zem šā koka. Esmu sadomājis izspiest no velniem sviestu, tālab arī staigāju ar maisu, ķerdams visus velnus, kādi tikai dzīvo mūsu valstī. Ja netici, ieskaties maisā!

To sacīdams, bārddzinis pavēra maisam galu, kurā bija redzams spogulis. Velns paskatījās spogulī un redz: no tiesas, maisā tup velns, uz mata tāds kā viņš — garām, spalvainām rokām un līkiem zobiem.

Nu velns sāka trīcēt aiz bailēm. «Zili brīnumi!» viņš domā. «Gribēju pamieloties ar cilvēka gaļu, bet pats nokļuvu viņa ķetnās.»

— Kā nu darīsim? Vai pats līdīsi, jebšu man vajadzēs atrotīt piedurknes? — bārddzinis bargi noprasīja.

Velns piespieda rokas pie krūtīm.

— Bārddziņa kungs, atstāj mani miera! — viņš lūdzas. — Es būšu tavs uzticams kalps un darīšu visu, ko vien tu vēlesies…

— Kurš nu ticēs velniem? — bārddzinis sacīja. — Visa Indijā nesameklēt otrus tādus meļus kā velni. Ja iekuļas nelaimē, sasola nezin ko, bet, kad pienāk laiks turēt doto solījumu, tā — ķer vēju laukā!

— Nav tiesa, mans pavēlniek, — velns iebilda, birdinādams asaras, — es nemeloju! Vari man ticēt, ka es savu mūžu nevienam neesmu melojis… un nevienu neesmu piekrāpis. Ja gribi, pārbaudi mani: uzdod man kādu darbu. Ja es to neizpildīšu, pats ielīdīšu maisā.

— Nu labi, — bārddzinis bija ar mieru. — Tad klausies: sadabū man tūkstoš zelta naudas gabalu. Un vēl es gribu, lai jau šovakar manā sētā stāvētu liela klēts, bet tās apcirkņi pa nakti piepildītos līdz malām ar rīsa graudiem. Nu, vai spēsi izpildīt manu pavēli?

— Spēšu, kā nu ne, — velns atsaucās, mādams ar galvu.

Velns tūliņ likās prom, un necik ilgi — nauda jau klāt. Viņš nometa bārddziņa priekšā maisu ar zelta naudu un stāv, galvu nodūris: baidās acis pacelt uz savu saimnieku.

Bārddzinis stingri iesēja naudu halāta stūrī un, saposies doties mājup, bargā balsī sacīja:

— Pielūko, velns! Ja pa nakti klēts nebūs gatava un apcirkņi pilni līdz malām ar rīsa graudiem, tev klāsies plāni!

Bārddzinis apmierināts atgriezās mājās, izbēra sievas priekšā no maisa zelta naudu un vaicāja:

— Saki — vai esi redzējusi tik daudz naudas sava tēva mājās?

Sieva aiz pārsteiguma nevarēja ne vārda izdabūt pār lūpām. Nav joks: tāda kaudze tīra zelta viņas priekšā!

Bārddzinis saskaitīja naudu un vīpsnādams sacīja:

— Apaļš tūkstotis zelta naudas gabalu.

Par ilgiem laikiem bārddziņa sieva pirmo reizi pasmaidīja. Viņa atnesa vīram ūdeni, dvieli, vēdekli un mīļi sacīja:

— Nomazgājies, vīriņ, un atpūties, bet es iešu pagatavot azaidu.

Un cauru dienu bija mīļa un laipna.

Otrā rītā bārddziņa sieva paskatījās pa logu pagalmā un nobrīnīties vien nevarēja: sētā uzradusies jauna klēts! Steidzās raudzīt apcirkņus — tie pilni līdz malām ar rīsa graudiem!

— Ko tas nozīmē? No kurienes visa šī bagātība? — sieva prašņāja vīru.

— To es ar savu apķērību nopelnīju, — bārddzinis sievai lepni atbildēja.

Bet velns jau atkal bija klāt — gaidīja bārddzini pagalmā. Un, kolīdz sieva bija aizgājusi, bārddzinim vaicāja:

— Vai ir vēl kāda vēlēšanās, bārddziņa kungs?

— Ir gan, — bārddzinis sacīja. — Atstiep man sāli, sviestu un atved divas pienīgas govis. Un vēl tev uzdevums: ik vakarus atnes man pa maisam rīsa.

— Labi, — sacīja velns, pazemībā noliecis galvu.

Tā ritēja diena pēc dienas. Bārddzinis kļuva bagāts un lepns vīrs. Tagad viņš vairs nestaigāja no mājas uz māju, skūdams bagātniekiem bārdas un apgriezdams matus, bet augām dienām sēdēja mājās, sakrustojis kājas. Uz mata kā īsts muižnieks! Arī viņa sieva vairs negatavoja pusdienas un neuzkopa istabas — to viņas vietā darīja kalpones.

Vienu vakaru, kad velns, pārmetis maisu rīsa pār pleciem, tuvojās bārddziņa mājai, viņš satika savu tēvoci, mātes brāli. Tēvocis nesa aitu, ko bija nočiepis ganībās.

Redzēdams, ka māsas dēls stiepj uz muguras maisu, vecais velns sašutis sacīja:

— Kur tas redzēts, ka velns darītu tik smagu darbu! Kā labā tu tā pūlies?

— Sava kunga labā.

— Sava kunga? — vecais velns izbrīnījās. — Kurš tad ir tavs kungs?

— Bārddzinis.

— Cilvēks? — velns pikti iesaucās. — Vai-vai, kā tu esi apkaunojis mūsu dzimumu! Kur tas dzirdēts, ka velns kalpotu cilvēkam! Ja to uzzinās citi velni, viņi tevi ne pār slieksni nelaidīs iekšā.

— Būtu tu zinājis, kas šis bārddzinis par cilvēku, tad nesacītu vis tā! Viņš taisās no velniem spiest sviestu. Staigā pa mežiem un ķer velnus. Pats redzēju viņa maisā noķertu velnu.

— Ho-ho-ho, — sāka smieties vecais velns, — cik tu esi liels nejēga! Vai tad no velna var izspiest sviestu? Un vai cilvēks spēj velnu noturēt maisā? Bārddziņi — tie ir pazīstami blēži. Viņš manīja, ka tu esi tāds pamuļķis, un piespieda tevi šim kalpot. Ejam abi pie viņa — gribu paskatīties, kas šis ir par bārddzini, kurš velnus ķersta.

— Var jau paskatīties, kālab ne, — jaunais velns atbildēja — Tikai tu ej viens pats: es negribu lieku reizi tikties ar viņu. Līdzko uzmetu viņam acis, tā mana sirds dauzās kā putniņš būrītī!

Vecais velns nolēma viens pats doties uz bārddziņa māju

Bārddzinis pa to starpu sēdēja pie atvērta loga un gaidīja ierodamies savu velnu ar kārtējo maisu rīsa.

Pēkšņi viņš redz: uz ceļa līdzās akāciju krūmam nokrīt bieza ēna.

«Rādās, tas ir velns,» bārddzinis prāto, «tikai nav manējais bet cits. Un skaidrs, ka tas nav nejauši ieradies. Ko nu iesākt?»’

Bārddzinis nobijās, taču tūliņ aptvēra, kas darāms. Viņš izņēma no maisa spoguli, nolika uz palodzes un uzsauca:

— Ei, kas tur nāk?

Vecais velns paskatījās uz to pusi, no kurienes dzirdējās šie vārdi, un logā ieraudzīja briesmīgu, vecu velnu! Viņš iebļāvās nelabā balsī un metās prom, ko nagi nes.

Īsā laikā visi velni dabūja zināt par briesmīgo bārddzini. Kopš tās reizes neviens velns vairs acu nerāda tai ciemā, kur dzīvo bārddzinis, protams, atskaitot vienu — bārddziņa kalpu.

Nelaimīgais velns! Viņš katru mīļu dienu kaut ko stiepj uz bārddziņa māju. Bārddzinis vēl nepagūst izteikt savu pavēli, kad velns jau diedz to izpildīt. Bet bārddzinis kopš tā laika dzīvo, ne kādu bēdu, ne rūpju nepazīdams.

Par trim zelta lellēm

Stāsta, ka viens badšahs sadomājis izdibināt, cik gudri ir viņa kaimiņa — sultāna pavalstnieki, un nosūtījis viņam dāvanu — trīs zelta lelles. Tās visas trīs pēc paskata, lieluma un svara bijušas uz mata vienādas. Un tomēr badšahs pieteicis, lai sultānam pasakot, ka tām vērtība esot dažāda — viena lelle maksājot lētāk, otra dārgāk, bet trešā vēl dārgāk, un lūdzis, lai kaimiņš atbildot, kāpēc tas tā esot.

Sultāns pabrīnījies par dāvanu un pavēlējis saviem galma vīriem atrast atšķirību starp šīm lellēm. Galma vīri smalki izpētījuši visas trīs lelles un atzinuši, ka tās ir līdzīgas kā trīs ūdens piles.

Drīz par šo dāvanu jau zinājusi visa pilsēta — kā lieli, tā mazi. Tomēr neviens nevarējis pateikt, kālab šīm vienādajā lellēm ir dažāda vērtība.

Un tad kāds nabadzīgs jauneklis, kurš bijis iemests cietumā par gaužām niecīgu pārkāpumu, lūdzis sultānam paziņot: ja viņam atļaušot lelles aplūkot, viņš ar allaha un valdnieka žēlastību izdibināšot, kur slēpjoties to atšķirība. «Un, ja man izrādīsies taisnība,» viņš piebildis, «lai tad mani atbrīvo no ieslodzījuma.»

Sultāns licis jaunekli atgādāt uz pili. Atnesuši lelles un nolikuši viņam priekšā.

Jauneklis aplūkojis lelles un pamanījis, ka visām trim ausīs izurbti caurumiņi.

Viņš paņēmis salmiņu un iebāzis to vienai lellei ausī: salma gals izlīdis pa muti ārā. Tad viņš iebāzissalmiņu otrai lellei ausī: salma gals izlīdis pa o ru ausi ārā. Pēdīgi viņš iebāzis salmiņu trešajai lellei ausī, un viss salmiņš sagājis lellē iekšā.

Tad jauneklis sacījis:

— Jūsu augstība, šīm lellēm ir līdzība ar cilvēkiem. Pirmā lelle līdzīga tādam cilvēkam, kurš visu, ko dabū dzirdēt, tūdaļ izpļāpā citiem. Uz šādu cilvēku nedrīkst paļauties. Tālab arī šīs lelles vērtība ir viszemākā. Otrā lelle ir līdzīga tādam cilvēkam, kurš visu, ko dabū dzirdēt, laiž pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Šāds cilvēks ir bezrūpīgs, viņu citu runas un padomi maz interesē. Bet trešā lelle ir līdzīga cilvēkam, kurš visu, ko dabū dzirdēt, patur sevī — tikpat kā norij. Šādam cilvēkam var uzticēties, tas ir nosvērts un izturēts. Un tālab šīs lelles vērtība ir visaugstākā.

Sultāns, jaunekli noklausījies, tapis priecīgs. Arī visi galma ļaudis jaunekli uzteikuši par atjautību. Tad sultāns licis uz katras lelles uzrakstīt tās vērtību — uz vienas viszemāko, uz otras augstāku, bet uz trešās visaugstako un aizsūtījis atpakaļ tam pašam badšaham, no kura tās bija saņēmis dāvanā. Bet jaunekli izlaidis no cietuma un paturējis savā galmā.

Sīkstulis

Kāds sīkstulis gājis uz templi un ceļā pēkšņi atcerējies, ka aiziedams piemirsis nodzēst gaismekli. Viņš no pusceļa atgriezies mājās, piegājis pie durvīm un no ārpuses kalponei uzsaucis:

— Nodzēs gaismekli! Tikai durvis never vaļā — virinot eņģes deldējas!

— Mans kungs, — kalpone atsaukusies, — bet vai jūs nenodeldējāt savu čuvjaku pazoles, kamēr nācāt no pusceļa mājās?

— O, vari būt bez raizēm, — sīkstulis atbildējis, — es noāvu kājas. Nācu basām, bet čuvjakus nesu padusē!

Radža un laupītājs

Vecos, neatminamos laikos dzīvoja kāds varens radža. Viņam piederēja liels karaspēks, un viņš jau bija iekarojis daudzas kaimiņu zemes. Slava par viņa varenību un spēku bija izplatījusies gan tuvās, gan tālās valstīs. Šo valstu valdnieki baidījās no radžas un, gribēdami viņam pielabināties, sūtīja tam dārgas dāvanas.

Tad šajā zemē, kur valdīja radža, parādījās kāds laupītājs, kas bija liels pārdrošnieks. Viņš laupīja dienu un nakti un lika jaudīm trīcēt bailēs. Radža vairākas reizes no vietas sūtīja savus karotājus sagūstīt laupītāju, tomēr bez panākumiem: te vinš parādās vienā vietā, te jau atkal otrā un nekādi nebija notverams.

Kādu reizi laupītājs iegriezās dzimtajā ciemā apraudzīt savu māsu. To dabūja zināt māsas kaimiņš un tūliņ padeva ziņu radžam. Uz karstām pēdām ieradās radžas karotāji un ciemu ielenca. Laupītājs gan mēģināja pretoties, bet visi pūliņi bija veltīgi. Viņu saķēra, sasēja un aizveda uz varenā radžas pili.

— Kā tevi sauc? — radža viņam vaicāja.

Laupītājs izslējās taisns kā stīga un lepni atbildēja:

— Mani sauc — Rams Dins.

— Ar ko tu nodarbojies?

— Ar to pašu, ko tu.

— Nelga! Vai tu maz apjēdz, ko runā? — radža dusmās iesaucās. — Tu esi laupītājs, zaglis, dienu un nakti aplaupi manus pavalstniekus, bet es esmu radža! Es caurām naktīm neguļu — allaž domāju par savas tautas labklājību. Nu, vai tu redzi, kāda ir starpība starp tevi un mani!

— Varenais radža, — laupītājs viņam sacīja, — nevajag dusmoties! Uzklausi arī mani labi uzmanīgi. Tu iekaro sev veselas zemes, aplaupi lielas pilsētas un kaujas laukos izlej daudzu tūkstošu cilvēku asinis. Bet es esmu klaidonis, sīks laupītājs. Man nav karaspēka — es laupu viens, pie tam diezgan mēreni. Un slepkavoju tikai tais reizēs, kad jāaizstāv sava dzīvība. Tā nu iznāk, ka mēs abi nodarbojamies ar vienu un to pašu. Starpība vienīgi tā, ka tu esi liels laupītājs un iekarotājs, bet es — sīks laupītājs un klaidonis.

Radžam iepatikās šāda atbilde, viņš pasmējās un lika atlaist laupītāju brīvībā.

Radža un laivinieks

Agrākos laikos Indijā dzīvoja kāds bagāts un varens radža.

Reiz radža stipri savārga. No visām lielās zemes malām pilī sabrauca slaveni dziednieki, bet neviens nespēja radžam palīdzēt. Slimais jo dienas jo tapa vārgāks.

Viendien pilī ieradās kāds gudrs sirmgalvis un radžam sacīja:

— Es varu tevi izdziedināt, tikai par to tev vajadzēs man samaksāt tik daudz zelta, cik sver tavs vislielākais zilonis.

Radža deva vārdu, ka pēc izveseļošanās samaksās sirmgalvim prasīto daudzumu zelta.

Pagāja dažas dienas, un radža jau bija uz kājām. Vajadzēja atlīdzināt sirmgalvim par ārstēšanu. Bet radās jautājums: kur ņemt tik milzīgus svarus, lai varētu nosvērt vislielāko ziloni un pēc tam — tikpat daudz zelta? Pēc radžas pavēles no Indijas malu malām tika ataicināti uz pili visi gudrie un augsti mācītie vīri. Tam, kurš izgudros tādus svarus, ar kuriem varētu nosvērt lielo ziloni un zeltu, radža apsolīja dižu balvu.

Gudrie un mācītie vīri lauzīja galvu trīs dienas un trīs naktis, bet tā arī neko prātīgu neizgudroja.

Ceturtajā dienā pils pagalmā ienāca kāds nabadzīgs vīrs un lūdza pateikt radžam, ka viņš viens pats, bez svariem, varot nosvērt kuru katru ziloni un pēc tam — tikpat daudz zelta.

Pils sardze nabaga vīru piekāva un izmeta aiz vārtiem.

«Ja galma gudrie un mācītie vīri neko nespēja izgudrot, vai nu šis netīrais ubags to spēs!» sardzes vīri sprieda.

Radža, izdzirdīs troksni, ataicināja pie sevis pils sardzes priekšnieku un vaicāja, kas tur pagalmā par klaigām.

— O, augstais radža, — sardzes priekšnieks atbildēja, — pils pagalmā tikko bija iemaldījies netīrs plānprātiņš. Viņš izlielījās, ka viens pats, bez svariem, varot nosvērt jūsu vislielāko ziloni un pēc tam — tikpat daudz zelta. Skaidrāks par skaidru, ka viņš melš tukšu. Un tā mēs viņu padzinām no pils.

Radža bez liekas kavēšanās lika vīru panākt un atvest uz pili. Pavēle tūliņ tika izpildīta.

Radža laipni sagaidīja nabadzīgo vīru un vaicāja, kas viņš tāds esot un ko vēloties.

— Es esmu laivinieks, — svešais vīrs atbildēja. — Ar savu laivu es pārceļu ļaudis no viena svētās Gangas krasta uz otru un tā nopelnu savai ģimenei trūcīgu iztiku. Es varu pavisam viegli nosvērt jūsu lielo ziloni, bet pēc tam tikpat daudz zelta.

— Kā tu to izdarīsi? — radža priecīgs vaicāja.

Augstais radža, — laivinieks sacīja, — jūs pats to tūliņ redzēsiet. Tikai pavēliet vispirms dzinējam aizvest jūsu lielo ziloni pie upes, kur piesieta mana laiva.

Radža lika ziloņu dzinējam izpildīt laivinieka lūgumu, bet pats, gudro un mācīto viru pavadīts, devās noskatīties, kā laivinieks tiks galā ar savu uzdevumu.

Drīz zilonis bija atvests, un laivinieks palūdza, lai ziloni ieved laivā.

Kad zilonis iekāpa laivā, tā zem lielā dzīvnieka smaguma iegrima ūdeni turpat vai līdz malām. Laivinieks paņēma krīta gabaliņu, iebrida ūdeni un uz laivas malas ar svītriņu atzīmēja cik dziļi laiva iegrimusi. Tad ziloni izveda no laivas.Un laivinieks sacīja:

— Tagad lieciet kraut laivā zeltu!

Sāka laivā kraut zelta stieņus un krāva tik ilgi, kamēr laiva atkal iegrima ūdenī līdz atzīmētajai vietai.

— Nu tr zelta tikpat daudz, cik sver zilonis, — laivinieks pavēstīja.

Visi, kas to redzēja, bija izbrīnīti par nabadzīga laivinieka attapību un apķērību. Bet varenais radža lika, lai mantzinis izsniedz laiviniekam balvu — desmittūkstoš zelta rupiju, un piedevām vēl ielūdza viņu pilī.

Šakālis — tīģerēdājs

Stāsta, ka vienreiz šakālis ar savu šakalieni klīduši pa mežu, meklēdami laupījumu. Te viņi uzdūrušies alai un sadomājuši tajā apmesties. Bet taja alā dzīvojis leopards, un tas drīz vien atnācis mājās no medībām. Šakāliene ieraudzījusi viņu un nobijusies. Bet šakalis sievu klusiņām pamācījis:

— Nebaidies neko. Klausies, ko teikšu! Es tevi tūliņ skaļā balsi pasaukšu, bet tu atsaucies un uzruna mani par «tīģterēdāju». Alā ir tumšs, un leopards nevares izšķirt, kas te mājo.

Šakālis skaļā balsi pasaucis savu sievu, un ta viņam atsaukusies, teikdama:

— Tūliņ nākšu, tīģerēdāj!!

Leopards, to dzirdēdams, nobijies un laidis ļekas vaļā. Viņš uzmeklējis savus draugus — citus leopardus.

— Nelaime, brāliši! Manā alā iemitinājies kads briesmīgs zvērs — tīģerēdājs! Ko lai tagad daru? — viņš vaicājis draugiem.

Pārējie leopardi laiduši vaļā smējienu un sacījuši:

— Liela muiža, tīģerēdājs! Mums tāds tīģerēdājs bijis nebijis. Ar katru zvēru tiekam galā, vai nu ar šo netiksim. Rītdien pat iesim un paskatīsimies, kas tur ielīdis tavā alā.

Otrā dienā šakāliene pamanījusi, ka alai zogas klāt pulks leopardu.

Viņa nobijusies vēl gaužāk, piespiedusies pie šakāļa sāniem un sākusi raudāt.

— Nebaidies, bet klausies, ko teikšu, — šakālis viņu klusītiņām pamācījis. — Es tev vaicāšu: «Kālab raud mūsu bērni?» Un tu skaļā balsī atbildi: «Viņiem sakārojies svaigas leopardu gaļas.»

Kad leopardi bijuši pavisam tuvu pie alas, šakālis skaļā balsī vaicājis:

— Kālab raud mūsu bērni?

— Viņiem apnikusi panteru un tīģeru gaļa. Šiem, vei, sakārojies svaigas leopardu gaļas, — šakāliene atbildējusi.

Leopardi, izdzirduši šos vārdus, iežmieguši astes kājstarpē un laiduši katrs uz savu pusi, ko mācējuši.

Aizbēguši gabaliņu, atkal sapulcējušies kopā.

— Vai es neteicu, ka manā alā iemitinājies tīģerēdājs? Nav joks — baro bērnus pat arī tīģera gaļu! — leopards sacījis.

— Tev taisnība, draugs. Alā dzīvo neredzēti briesmoņi. Ir domādams neizdomāsi, kā tos lai dabū ārā no tavas alas, — noteicis viens no leopardiem.

Te leopardi ieraudzījuši cilpojam zaķi. Viņi to apstādinājuši, un leopards sacījis:

— Klausies, zaķēn, manā alā iemitinājies kaut kāds tīģerēdajs. Vai tu nevari dot padomu, kā to dabūt laukā?

Vispirms parādiet man šo zvēru. Un es to — viens divi — padzišu! — drosmīgais zaķis apsolījis.

Leopards uzsēdinājis zaķi sev mugurā un skrējis taisnā ceļi uz savu alu.

Šakāliene pa gabalu pamanījusi, ka alai tuvojas zaķis jāšus uz leoparda, un to pateikusi šakālim. Viltīgais šakālis iesaucies:

— Vadzi, zaķi! Es taču tev biju pieteicis atvest man četrus leopardus, bet tu ved tikai vienu!

Leopards, kā izdzirdīs šos vārdus, tā meties bēgt, bet zaķis novēlies šim no muguras un aizļekatojis uz citu pusi.

Gabaliņu paskrējis, leopards apstājies elpu atvilkt un sācis zaķim draudēt:

— Nu man ir skaidrs, kālab tu vedi mani šurp! Paga, gan es ar tevi izrēķināšos…

Atskatījies, bet no zaķa ne vēsts!

Tā viltīgais šakālis piemānījis leopardu un mierīgi vien ar savu šakālieni dzīvojis tālāk viņa alā.

Santurams un Anturams

Dzīvoja reiz divi draugi. Viens, vārdā Santurams, bija vienkāršs un labs cilvēks, bet otrs, vārdā Anturams, bija pārlieku viltigs un blēdigs. Vienreiz Anturams aizņēmās no Santurama simt rupijas un apsolija tās drīzā laikā atdot.

Diena ritēja pēc dienas, bet Anturams ij nedomāja atdot paradu, lai cik Santurams viņam atgādināja. Nācās iet pie tiesneša. Kad abi aizgāja, Anturams tiesnesim paziņoja, ka šis nekādas naudas no Santurama neesot ņēmis.

Tad tiesnesis vaicāja Santuramam:

— Vai kāds redzēja, ka tu Anturamam iedevi simt rupijas? Vai tev ir liecinieki?

— Nē, neviens neredzēja, — Santurams atbildēja. — Es Anturamam naudu iedevu mežā zem liela koka. Un liecinieku klāt nebija.

Taču Anturams tiesnesim zvērējās, ka neko tādu nezinot: metā neesot bijis, koku neesot redzējis un naudu neesot ņēmis.

Tad tiesnesis sacīja:

— Tu, Santuram, dodies uz mežu, uzmeklē to koku, zem kura devi Anturamam naudu, un atved šo koku šurp — tas būs tavs liecinieks.

Santurams neizpratnē tiesnesim vaicāja:

— Kā lai es šo koku atvedu, ja tas nevar paiet? Un kā koks var būt par liecinieku, ja neprot runāt?

Tad tiesnesis viņam atbildēja:

— Viss kas ir iespējams, Santuram. Es tev iedošu zīmīti. Tu to aiznes uz mežu un nodod kokam. Koks tūdaļ pats atnāks šurp un būs tev par liecinieku.

Tiesnesis uzrakstīja zīmīti un pasniedza to Santuramam. Santurams devās uz mežu, bet Anturams palika pie tiesneša.

Kad pēc Santurama aiziešanas bija apritējusi pusstunda, tiesnesis pameta acis uz meža pusi un sacīja:

— Santurams aizvien vēl nenāk. Laikam tas koks atrodas diezgan tālu no šejienes. Vajadzēja man jau iepriekš ataicināt koku uz tiesu.

To dzirdot, Anturams ieteicas:

— Godājamais tiesnesi, patlaban Santurams atrodas tikai pusceļā līdz kokam. Ejot tādā solī, kā iet Santurams, turp var aiziet ne ātrāk kā stundas laikā.

Tieši pēc divām stundām Santurams atgriezās un sacīja:

Tiesneša kungs, es noliku zīmīti kokam priekšā, bet koks ir nedomāja kustēties no vietas. Tā es atgriezos bez liecinieka.

— Tu maldies, Santuram, — tiesnesis atbildēja. — Kolīdz koks saņēma zīmīti, viņš tūliņ atnāca šurp un man pastāstīja, kā viss bijis. Mans spriedums ir šāds: Anturamam jāatdod tev nauda un par krāpšanos jāsēd viens gads cietumā.

Anturams nebija gaidījis tāda sprieduma un sacīja:

— Cienītais tiesnesi! Es taču visu laiku biju šeit, bet koku atnākam neesmu manījis. Kur jūs ķērāt, ka koks te ir bijis un liecinājis?

Tiesnesis tad atbildēja:

— Esi gan ta nejēga! Tā jau bija tava paša mēle, kas liecināja koka vietā. Kad jūs ieradāties pie manis, tu teici, ka mežā neesi bijis un nekādu koku neesi redzējis. Ja tās ir tā kā tu saki, tad kā tu varēji zināt, ka pēc pusstundas Santurams atrodas tikai pusceļā līdz kokam? Skaidrs, ka tu zināji, kur šis koks atrodas. Tas arī nozīmē, ka Santurams teicis patiesību: tu paņēmi no viņa naudu zem šā koka.

Tā gudrais tiesnesis palīdzēja Santuramam dabūt naudu atpakaļ, bet negodīgo Anturamu ietupināja cietumā.

Zilais šakālis

Viens šakālis mūždien lodāja pa ciematu, okšķerēdams un bāzdams savu pumu visādos traukos. Reiz nakti tas, kā parasts, ielavījās ciematā, piezagās pie krāsotāja mājas un iegrūda purnu toverī ar zilo krāsu, pie tam — tavu nelaimi! — arī pats ievēlās iekšā. Zināma lieta, viņš noziedās no galvas līdz kājām zils. Šakālis iztrausās no tovera un aizšmauca uz mežu.

Taču meža zvēri viņu vairs nepazina — domāja, ka sakalis ar zilu spalvu nav vairs šakālis, bet kāds cits neredzēts dzīvnieks. Un viņi, parādīdami neredzētajam dzīvniekam godu, ievēlēja to par savu vecāko un uz vārda tam klausīja. Tā šakālis kļuva par meža valdnieku.

Tomēr šakāli māca vienas rūpes: ka tikai kāds no zvēriem nesazimē viņu pēc balss. Aiz piesardzības viņš sev apkārt pulcināja visupirms savus ciltsbrāļus. Sapulcēs un pieņemšanās pirmajā rindā nostādīja šakāļus, otrajā — lapsas, trešajā briežus un pērtiķus, ceturtajā — vilkus, piektajā — tīģerus un sestajā — ziloņus, pavēlēdams:

— Visiem zvēriem jāpaliek ierādītajās vietās — neviens nedrīkst iziet no savas rindas!

Vakaros, kad visi šakāļi sāka gaudot, arī valdnieks gaudoja kopā ar saviem ciltsbrāļiem, kas stāvēja priekšējā rindā, tālab neviens neuzzināja, kas īsti ir zvēru valdnieks.

Tā aizritēja vairākas dienas. Tad viendien valdnieks nezin kālab noskaitās uz šakāļiem un aizraidīja tos prom, bet viņu vietu ierādīja citiem plēsīgiem zvēriem.

Pienāca nakts, aizraidītie šakāļi, kā parasts, sāka tālumā gaudot. Arī zilais šakālis nenocietās un iegaudojās turpat visu zvēru priekšā.

Nu meža plēsoņas, kas tagad stāvēja valdniekam blakām, ļoti labi sadzirdēja viņa īsto balsi un saprata, ka tas ir šakālis. Zvēriem tika kauns, ka šiem tā misējies ar valdnieka izraudzīšanu, un viņi turpat uz līdzenas vietas zilo šakāli saplosīja gabalu gabalos.

Ceļinieks un liekēdis

Kāds vīrs devās ceļojumā, un viņam ceļā piebiedrojās viens liekēdis. Vakarā abi apmetās pārnakšņot karavānu iebraucamajā vietā. Ceļinieks sacīja liekēdim:

— Še tev nauda, draugs. Aizej uz tirgu un nopērc miltus un zirņus. Pagatavosim azaidu un no ceļa iestiprināsimies.

— Es nemācēšu nopirkt, — liekēdis sacīja. — Veikalnieks mani apkrāps, paņems vairāk naudas, nekā prece maksā.

Ceļiniekam nekas cits neatlika kā iet pašam uz tirgu. Viņš aizgāja, nopirka miltus un zirņus, bet, kad atgriezās, palūdza liekēdi:

— celies nu, draugs, un pagatavo azaidu!

Liekēdis no jauna atrunājās:

— Es neprotu gatavot. Nezinu, ne kā plāceņi cepami, ne kā zirņi vārāmi. Tā ir tīrā patiesība! Veltīgi sabojāšu zirņus un miltus.

Neko darit. Atkal ceļinieks pats ķeras pie azaida sagatavošanas: izvarīja zirņus un sacepa plāceņus. Kad azaids bija gatavs, viņš palūdza liekēdi:

Lugtum vakariņās!

— Vadzi, draugs! Kamēr es mazgāšu rokas un noskalošu seju, paklāj galdautu un atnes turp ēdienu.

— To gan ne! — liekēdis iesaucās. — Varu tev apzvērēt ar šādu darbu netikšu galā.

Nabaga ceļinieks pats paklāja galdautu, pats atnesa ēdienu un tad sacīja liekēdim:

— Lūgtum vakariņās!

Liekēdis tai pašā mirkli pietrūkās kajis un sacīja:

— Dievs ir mans liecinieks, cik grūti man atteikt tev! Vairāk gan ta nedarītu. Mēģināšu kaut vienu tavu lūgumu izpildu.

Un, pateicies allaham, ķeras locīt iekšā vakariņas.

Ceļinieks tikai tagad saprata savu kļūdu un, paplūcis sevi aiz ausim[1], nosolījās: Nekad vairs neizraudzīšos sev ceļa biedros šādu cilvēku!»

Slikts ir tāds biedrs, kas ceļā vai mājās centās visus darbus uzvelt otra pleciem.

[1] - Pasnosodīšanas zīme.

Galma gudrais

Sirmā senatnē kādā pilsētā dzīvoja nabadzīgs vīrs, vārdā Haridass. Viņi laboja vecus apavus un par nopelnītajiem grašiem tik tikko varēja uzturēt sievu un meitu.

Kādu dienu viņa sieva aizgāja uz tirgu, tai nopirktu ūdens krūku. Viņa iegāja podnieka tirgotavā, padeva labdienu, bet tirgotais ne acu nepameta uz viņas pusi.

Tirgotavas plauktos stāvēja daudz dažādu krūku, bet uz viena plaukta bija saliktas visskaistākās. Haridasa sievai viena dikti iepatikās, un viņa pavaicāja, cik tā maksā.

— Šo krūku tu nevari dabūt, — tirgotājs nelaipni atbildēja. — Tā domāta radžas galma gudrā sievai.

Haridasa sieva tad nolūkoja sev citu krūku un vaicāja, cik tā maksā.

— Šī krūka domāta radžas galma gudrā meitai, — tirgotājs atbildēja.

— Tad es ņemšu, vei, šo mazāko, — Haridasa sieva bikli ieteicās.

— Šī jau ir pārdota radžas galma gudrā māsai.

Tā Haridasa sieva nolūkota sev vienu krūku pēc otras, un ikreiz viņai atbildēja, ka tās domātas galma gudrā tuviniekiem.

Nabaga sieva bija spiesta atgriezties mājas bešā. Viņai sapēja sirds aiz apbēdinajuma, un tālab viņa skaļi nolādēja galma gudro, tā viņa radiniekus.

«Būtu bijis mans virs galma gudrais, arī pret mani tad izturētos ar godu,» viņa nodomāja. «Bet kālab mans vīrs nevarētu par tādu kļūt? Kādā ziņā viņs ir sliktāks?»

Un Haridasa sieva nosprieda, ka viņas vīram noteikti jakļūst par galma gudro.

Vakarā Haridass pārnāca mājās un pieklauvēja pie durvīm. Sieva durvis mazliet pavēra, bet Haridasu iekšā nelaida.

— Klausies, vīrs, tev jākļūst par galma gudro! — sieva viņam pikti sacija. — Tad mūs visi godās.

— Vai tu, sieva, esi pie pilna prata? Kā tad es varu kļūt par gudro, vēl jo vairak — par galma gudro? Es tak ne lasīt, ne rakstīt neprotu.

— Nav mana daļa, — sieva atbildēja. — Ātrāk netiksi pār slieksni iekšā, iekams nebūsi kļuvis par galma gudro!

Lai nu kas, bet Haridass labi pazina savas sievas stūrgalvīgo un ietiepīgo raksturu. Viņa neparko neņems savus vārdus atpakaļ.

Ko atlika Haridasam iesākt? Pārlaidis nakti turpat pie mājas sliekšņa, viņš otra rīta čalmas vietā aptina ap galvu vecu baltu aizkaru un apsedas kāda dzīvā ielu krustojumā, kur garam gaja daudz ļaužu. Šai vietā parasti sēdēja pilsētas gudrie. Tā nu Haridasa sāka gaidīt piemērotu bridi, lai kādam lētticīgam cilvēciņam uzdotos par gudro.

Necik ilgi. kad pie Haridasa pienāca vecenīte. Viņa laipni sasveicinājās ar Haridasu un sacija:

— gudrais, mani vairākas dienas no vietas moka galvas sāpes.. Ja tu pret šo kaiti zini kādu burvestības vārdus, tad ātrāk tos noskaiti!

Haridass apjuka. Viņi nezināja nekādus burvestības vārdus, kur nu vēl pret galvas sāpēm! Un viņš klusītēm pie sevis nolamāja sievu: tikai viņas dēļ viņš uzsācis šo nodarbošanos, kas nav pašam pa spēkam.

Vecīte, redzēdama, ka Haridass kaut ko čukst un kustina lūpas, nosprieda: «Man paveicies. Liekas, būšu atradusi labu gudro: viņš vēl tikai sak skaitīt burvestības vārdus, bet man galvas sāpes jau tikpat ka mitējušās.»

Pa to laiku Haridass jau bija saņēmies. Viņš droši nosēdināja vecenīti sev blakam, parvilka ar roku viņai par grumbu izvagoto pieri un nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus.

Aiz prieka, ka palaimējies atrast tik labu gudro, vecenītei no tiesas galva pārstāja sāpēt. Viņa pateicās Haridasam, samaksāja naudu un apmierinata aizgāja mājās. Un visiem stāstīja, ka viņu izdziedinājis jauns gudrais, kas esot augsti mācīts un zinot brīnumainus burvestības vārdus.

Īsā laikā vēsts par jauno gudro aplidoja gandrīz visu pilsētu.

Jo dienas jo vairāk laužu griezās pie Haridasa pēc padoma. Viņš sapelnija pulka naudas un kādu vakaru sadomāja atgriezties mājās.

Tomēr sieva viņu nelaida iekšā.

— Man nevajag tavas naudas, — viņa sacīja. —Ātrāk māja netiksi, iekams nebūsi kļuvis par radžas galma gudro!

Haridass noskumis aizgaja no mājas un ilgi klīda pa pilsētas ielām, līdz pēdīgi attapās pie radžas pils. Te pēkšņi Haridass redz: pie pils vārtiem skaistā zirgā piejāj radžas dēls. Viņi nolēca no zirga, nometa pavadu un pats aizgaja.

Un Haridass nodomāja: «Kā būtu, ja es zirgu aizvestu un paslēptu kādā drošā vietā? Neviens no gudrajiem nemācētu pateikt, kur tas atrodas. Bet es pateiktu! Tad radža pārliecinātos, ka es esmu īsts gudrais!»

Domāta — darīts.

Radžas kalpi ilgi meklēja pazudušo zirgu. Galma gudrie nopūlējās zilēdami, tomēr veltīgi. Tad ataicināja uz pili pārējos pilsētas gudros. Ieradās arī Haridass.

Radža iztaujāja visus gudros pēc kārtas — neviens nevarēja pateikt, kur zirgu meklēt. Tad panācās uz prieksu Haridass un pasacīja, kur atrodams zirgs.

Zirgu atrada. Radža dāsni apdāvināja Haridasu tač par galma gudro viņu nepaturēja, teica, lai ejot vien mājās.

Pēc kāda laika radžam pazuda dimanta dārgakmens. To nekur nevarēja atrast, un tā atkal aicināja Haridasu uz pili.

— Augstais radža, — Haridass sacīja, — tas ir ļoti grūts uzdevums. Dodiet man trīsdesmit dienu laika, lai varu padomāt.

Radža bija ar mieru un lika Haridasam ierādīt vienu no pils istabām.

Kad iestājās nakts, Haridass ilgi nevarēja aizmigt. Viru grozījās no vieniem sāniem uz otriem un klusībā sevi lamāja, nav pratis mēli turēt aiz zobiem.

«Ai, kālab man mēle klausīja, kad uzdevos par gudro!» viņi zūdījās. «Ko tagad lai iesāku? Kur lai sameklēju dārgakmeni? Nu gan mani izsmies un izraidīs no pils ar negodu.»

Un Haridass skaļā balsī iesaucās:

— Ak, mēlīte, nu tev vajadzēs par visu atmaksāt!

Aiz durvīm to slepus noklausījās viena no radžas kalponēm, kurai bija Mēlīte vārdā. Viņa bija nozagusi dimanta dārgakmeni. Dzirdēdama, ka Haridass piemin viņas vārdu, kalpone pagalam nobijās, krita Haridasam pie kājām un lūgšus lūdzās, lai tas viņu pažēlojot.

Haridass tapa bezgala priecīgs, ka dārgakmens atradies. Viņi pažēloja kalponi un sacīja:

— Labi, es tevi nenodošu, tikai tev viss būs jāizdara tā, kā es teikšu: tieši pēc divdesmit deviņām dienām tu iemīci dimanta dirgakmeni maizes mīkstumā un iedod to apēst zosij. Šo zosi iezīmē — aizlauz tai kreiso spārnu.

Pienaca trīsdesmitā diena. Radža lika atvest Haridasu.

— Saki, gudrais, — vai esi atradis dimanta dārgakmeni? — viņš vaicāja.

— Pagaidām vēl ne, bet es zinu, kā to meklēt, — Haridass atbildēja — Lieciet, lai paiet man garām strīpa visi jūsu galma ļaudis.

Radža pavēlēja, un visi, sākot ar pirmo padomnieku un beidzot ar trauku mazgātāju, pagāja strīpa Haridasam garam.

— Nu. kur ir dārgakmens? — radža dusmīgs pavaicāja, kad visi jau bija garām.

— Neviens no jūsu ļaudīm to nav zadzis, — Haridass atbildēja, — bet man zināms, ka zaglis atrodas pilī. Lieciet, lai tagad paiet man garām strīpa visi jūsu mājas dzīvnieki un putni.

Haridasam nu veda garam visus ziloņus, zirgus, mūļus un kamieļus. Pēdīgi saka dzīt garam zosis. Haridass tūliņ pamanīja zosi ar aizlauzto kreiso spārnu un sacīja:

— Dimanta dargakmeni nozagusi šī zoss!

— Zosi notvēra, nokāva, un — tiesa kas tiesa! — tās guznā atrada dimantu.

Radža bija dikti apmierinats, apveltīja Haridasu ar dārgām dāvanām un jau gribēja iecelt par sava galma gudro, taču radžas padomnieki ieteica vēlreiz parbaudīt Haridasa gudrību.

Radža bija ar mieru. Otrā diena viņš paņēma māla krūku, ielika tajā vardi un krūku aiztaisīja. Tad viņš ataicināja Haridasu un vaicāja:

— Saki, gudrais. — kas atrodas šajā krūka?

Haridass ilgi lauzīja galvu, bet nekas lādzīgs neiekrita prātā, tālab viņš klusi sacīja:

— Ai, Vardulēn, nav gan tev dzīvē laimes! Redzams, nekad tev nekļūt par galma gudrot .

Viņš sevi nosauca par vardulēnu tāpēc, ka bērnībā šai vardā vīņu mīlinot bija saucis tēvs.

Radža un viņa padomnieki, dzirdēdami Haridasu pieminam vardes vārdu, vairs nešaubījās, ka viņu priekšā stāv visgudrākais no gudrajiem.

Tā Haridass ietika radžas pilī par galma gudro.

Zaglis un nelabais

Dzīvoja reiz nabadzīgs bramins. Kāds bagātnieks viņam par padarīto darbu iedeva divus telēnus. Bramins telēnus kopa ar lielu mīlestību: pļāva sienu un deva ēst, cik tiem kārojās. Nepagāja ilgs laiks, un telēni krietni paaugās, kļuva brangi un apaļi.

Par teļiem dabūja zināt zaglis un sadomāja tos braminam nočiept. Vēlā nakts stundā paņēmis auklu, viņš klusītiņām devās uz bramina māju.

Zaglis vēl nebija ticis ne pusceļā, kad pēkšņi sev priekšā ieraudzīja milzīgi lielu un baismīgu briesmoni: spalva tam pinkaina kā lācim, no mutes lien laukā gari un līki ilkņi, bet sarkanas acis zvērot zvēro kā divas lielas uguns lodes.

Zaglis nobijās ne pa jokam un jau grasījās mukt, tikai nezināja kurp. Tad viņš bailīgi pavaicāja:

— Cienītais, kas tu tāds esi?

— Es esmu pats nelabais. Netālu no šejienes dzīvo viens bramins: gribu viņu apēst. Bet kas tu tāds esi?

— Es esmu Krurkarma. Arī es eju uz šā bramina māju, jo esmu sadomājis nočiept viņam teļus. Iznāk, ka mums abiem ir viens ceļa mērķis: iesim kopā, — zaglis lika priekšā.

Tā nelabais un zaglis divatā devās uz bramina māju.

Bramins gulēja pagalmā, paklājis apakšā mašu.

Zaglis pamanīja guļošo braminu un nelabajam čukstus sacīja:

— Darīsim tā: vispirms es aizvedīšu teļus, un pēc tam tu varēsi apēst braminu.

Nelabais tā nebija ar mieru.

— Nē, — viņš sacīja, — vispirms es apēdīšu braminu, un tad tu varēsi aizvest teļus.

— Kad tu ķersies braminam klāt, viņš pamodīsies, iekliegsies, un man teļus neredzēt kā savu ausu. Tālab būs prātīgāk, ja es vispirms izdarīšu savu darāmo.

Tomēr nelabais palika pie sava.

— Nekā nebija! Kad tu gribēsi aizvest teļus, izcelsies troksnis, bramins pamodīsies, un es palikšu ar garu degunu. Labāk vispirms es izdarīšu savu darāmo.

Tā nelabais un zaglis stāvēja pie vārtiem un strīdējās, kuram darboties pirmajam. Abi tik dikti iekarsa strīdoties, ka no viņu ķīviņa pamodās bramins.

Viņš paķēra milnu, izgāja aiz vārtiem un ieraudzīja tur zagli un nelabo.

— Kas jūs tādi esat? — viņš vaicāja.

Nelabais tūliņ atsaucās:

— — Pavei, ekur zaglis! Viņš grib nozagt tavus teļus.

Tad iebļāvās zaglis:

— Pavei, šekur nelabais! Viņš grib apēst tevi pašu!

Bramins aši izteica burvestības vārdus, un nelabais tai pašā mirklī pazuda kā nebijis. Bet zaglim viņš ietrieca ar milnu pa galvu.

Tā zagļa un nelabā strīds izglāba braminu un viņa teļus.

Visgudrākā zivs

Tālā ezerā dzīvoja trīs lielas zivis. Divas zivis dzīvoja kopā. Viņas domāja, ka ir visgudrākās visā pasaulē, tālab arī vārdi tām bija īpaši — viena saucās Tūkstošprāte, otra — Simtprāte. Abas vadīja laiku gudrās un prātīgās runās.

Tajā pašā ezerā dzīvoja vēl viena zivs. Tā nebija par sevi tik augstās domās kā divas iepriekšējās un tālab saucās parastā vārdā — Vienprāte. Vienprāte rātni klausījās abu gudro draudzeņu — Simtprātes un Tūkstošprātes prātīgajās runās un visu derīgo lika aiz ausa.

Kādu dienu pie ezera atnāca zvejnieki. Viņi pamanīja ezerā zivis un sarunāja otrā rītā ierasties šeit ar tikliem.

To dzirdēdama, Vienprāte sacīja Simtprātei:

— Draudzen, vai tu saklausīji, ko teica zvejnieki? Rīt viņi atnāks šurp ar tīkliem. Mums jāpadomā, kā paglābties. Vai nebūtu prātīgāk atstāt šo ezeru un paslēpties kādā citā — drošāka vietā?

Simtprāte lepnīgi atbildēja:

— Nav jāņem par pilnu tukšas runas! Iespējams, ka zvejnieki rīt nemaz neatnāk. Bet, ja viņi sagudrojuši ļaunu darbu, viņiem veiksmes tik un tā nebūs.

Tad Vienprāte uzdeva šo pašu jautājumu Tūkstošprātei. Arī tā lielmanīgi atbildēja:

— Kālab tu velti uztraucies? Manā galvā ir tūkstošiem domu. Ja vajadzība spiedīs, es atradīšu tūkstošiem paņēmienu, kā paglābties no zvejnieku tikliem. Kad rītdien viņi šeit ieradīsies, vari būt droša, es paglābšos pati un paglābšu arī jūs. Bet tagad, lūdzama, netraucē mani!

— Kas nekaiš jums dzīvot, manas draudzenes! Abas esat tik gudras, ka bez liekām pūlēm izdomāsiet tūkstošiem paņēmienu, kā paglābties. Bet man ir tikai viens prāts, un tālab es saprotu tikai vienu: lai paglābtos, ir jārīkojas.

Un Vienprāte kopā ar savu lielo saimi tai pašā naktī pārcēlās no ezera uz upi.

Otrā dienā pie ezera atnāca zvejnieki un iemeta tajā tīklus.

Tūkstošprāte un Simtprāte veikli peldēja no vienas ezera malas uz otru un visādiem paņēmieniem mēģināja izvairīties no tīkliem. Tomēr, lai cik viņas pūlējās, tik un tā abas iekļuva zvejnieku tīklos.

Postmonija

Svētās Gangas krastā mazā būdiņā, kas bija saslieta no palmu lapam, reiz dzīvoja gudrs vientuļnieks[1]. Viņa dzīve ritēja bez kadam pārmaiņām: dienu viņš parasti nokāpa lejā pie upes un nodevas pārdomām un lūgšanām, bet vakaros pats gatavoja sev trūcīgu azaidu un paēdis likās gulēt.

Vientuļnieks dzīvoja gluži viens: tuvākajā apkārtne ir meklēdams nesameklēsi neviena cilvēka. Tikai maza pelīte bija iemitināusies viņa būdiņā. Pelīte pārtikā no drupačām, ko vientuļnieks tai atmeta. Dienu viņa tekalēja pa būdiņu, bet nakti gulēja pie vientuļnieka kājām.

Vientuļnieks bija stipri pieķeries pelītei un viņu mīlēja. Viņs dalījās ar to savos priekos un bēdas un dažkārt pat griezās pie viņas pēc padoma.

Tā aizritēja dienas. Reiz, kad vientuļnieks ieturēja vakariņas, pelīte viņam sacīja:

— Mans kungs, tu esi tik labs pret mani, ka man iemācīji pat cilvēku valodu. Ja tu neņemtu ļaunā, es tev ko gribētu lūgt.

— Lūdz vien droši, es neņemšu ļaunā.

— Tu augas dienas pavadi projām no mājas. Kamēr tevis nav, šurp atskrien kaķis, un tad es vai mirstu no bailēm. Ja es nedzīvotu pie tevis, viņš jau sen būtu mani apēdis.

— Un kas man jādara tavā labā? — vientuļnieks vaicāja.

— Ja tu vēli man labu, tad pārvērt mani par kaķi, lai es varu mierīgi dzīvot.

— Labi, — gudrais vientuļnieks sacīja, — uz priekšu tu būsi kaķis.

Viņš apslacīja peli ar burvestības ūdeni, un tā vēl nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad jau bija pārtapusi par kaķi. Pat ieņaudējās kaķa balsī: «Ņau, ņau, ņau …»

Ritēja dienas.

Vienreiz vientuļnieks pelītei kaķim pavaicāja:

— nu, pelīt, vai tu esi laimīga kaķa ādā?

— tu esi tik labs, — pelīte kaķis atbildēja, — tikai…

— kas tevi vēl neapmierina? — vientuļnieks brīnījās.

— Kādu laiku es no tiesas biju laimīga, — pelīte kaķis sacīja. — Bet viena nelaime… Kad tevis nav majas, nezin no kurienes atskrien nikns suns un skatās uz mani tik kāram acīm, ka man asinis sastingst dzīslās.

— Ko tad tu gribētu? — vientuļnieks vaicāja.

Saritinājusies kamolā, pelīte kaķis sacīja:

— O, mans kungs, ja tu mani pārvērstu par suni, es butu pavisam laimīga!

— Labi, lai tā notiek. — Vientuļnieks bija ar mieru.

Viņš apslacināja pelīti kaķi ar burvestības ūdeni un teica:

— Pārtopi par suni!

Vientuļnieks vēl nebija paguvis līdz galam izteikt šos vār dus, kad vipa priekšā jau stāvēja liels suns.

Atkal ritēja diena pēc dienas. Tad kādudien pelīte suns atnāca pie vientuļnieka un sacīja:

— Es no jauna esmu spiesta traucēt tavu mieru.

— Kas tev šoreiz nospiež sirdi?

— Redzi, mans kungs, es esmu pagalam nelaimīga, ka pārtapu par suni. Suns ir liels dzīvnieks un nevar pārtikt no drupačām, ko tu atmet. Ja tu mani pārvērstu par pērtiķi, tad gan es dzīvotu bez rūpēm. Lēkātu pa koku zariem un mielotos ar augliem, kuru šeit netrūkst. Es zinu, cik tu esi labs, un tālab uzdrošinājos tevi apgrūtināt ar šo lūgumu.

Vientuļnieks atkal pelīti suni apslacināja ar burvestības ūdeni un sacīja:

— Pārtopi par pērtiķi!

Pelīte suns mirklī pārtapa par pērtiķi un sāka jautri lēkalēt pa koku zariem. Tagad pelīte pērtiķis bija pavisam laimīga.

Tomēr laimes dienas nevilkās ilgi. Pagāja ziema, pēc tam — pavasaris, un pienāca tveicīgā vasara. Ganga kļuva sekla, kanāli un dīķi izžuva. Bija tik neizturami karsts, ka trūka elpas. Nav grūti iedomāties, kā jutās pērtiķis savā kažokā …

«Ja es varētu pieiet pie Gangas padzerties…» pelīte pērtiķis sapņoja. «Bet atkal nelaime: tur griežas veseli mākoņi moskītu, kas nešpetni dzeļ.»

Pagāja vairākas dienas, un pelīte pērtiķis no jauna ieradās pie vientuļnieka, notupās viņam pie kājām un sacīja:

— Mans kungs, es nespēju ilgāk to izturēt!

— Vai atkal kas noticis?

— Es nomiršu aiz slāpēm. Ja tu mani pārvērstu par moskītu. tad gan būtu jauki! — pelīte pērtiķis nopūzdamās sacīja.

Vientuļnieks mīlēja savu pelīti, tālab nespēja tās lūgumu noraidīt. Viņš pārvērta to par moskītu.

Tai pašā brīdī pelīte moskīts aizlidoja pie Gangas un ņēmās kāri dzert ūdeni. Remdinājusi slāpes, viņa jutās apmierināta un laimīga.

Atkal aizritēja viena diena, otra. Trešajā dienā, lidodama virs apkārtnes ceļiem, pelīte moskīts ieraudzīja pa lielceļu virzāmies svinīgu procesiju — tur radža jāja medībās. Viņš jāja procesijas priekšgalā milzīga ziloņa mugurā. Viņam līdzās sēdēja viņa sieva — rani. Ziloņa garie ilkņi bija izrotāti ar pērlēm un dimantiem, virs galvas slējās zelta diadēma, bet muguru sedza zeltīta brokāta sega. Kalpi apvēdīja radžu un ziloni ar milzum lieliem vēdekļiem, tā ka neviens moskīts nespēja pielidot klāt.

Sastapšanās ar šo grezno procesiju pelītei moskītam pagalam sajauca prātus. Kas viņa ir? Nožēlojams moskīts! Neviens viņu neievēro, neviens viņu nelolo, neizrotā kā ziloni.

Pelīte moskīts no jauna bēdīga devās pie vientuļnieka. Viņu ieraudzīdams, vientuļnieks izbrīnījās.

— Tagad, cerams, tu ar visu esi apmierināta? — viņš vaicāja.

— Nē, mans kungs, neesmu vis, — pelīte moskīts atbildēja. — Kāds gan prieks dzīvot par moskītu! Ja tu mani pārvērstu par ziloni, tad man uz muguras mirdzētu brokāta sega, bet seglos sēdētu pats radža.

Vientuļnieks pasmaidīja un sacīja:

— Tālab nav jābēdājas. Es tevi pārvērtīšu par ziloni.

Vienā mirklī pelīte moskīts pārtapa par ziloni un nevis par parastu, bet par paša valdnieka ziloni. Uz karstām pēdām nezin no kurienes ieradās radžas kalpi un aizveda pelīti ziloni uz ziloņu mītni.

Kā nu pelīti ziloni loloja! Desmit kalpi viņu aprūpēja. Dienā viņi to baroja un tīrīja ar sukām, bet naktī apvēdīja ar vēdekļiem, gaiņājot prom moskītus.

«Cik jauka dzīvošana!» pelīte zilonis priecājās. «Man klājas ne sliktāk kā pašam radžam.»

Tā aizritēja vairākas dienas.

Kādudien rani sadomāja aizjāt izpeldēties Ganga. Radža nosprieda, ka rani jās ar jauno ziloni, un lika to atvest no ziloņu mītnes. Ziloni atveda. Kad radža apsēdās seglos, pelītes ziloņa priekam un lepnumam nebija gala.

«Kas to būtu domājis, ka pats radža sēdēs man mugura!» viņa domāja.

Bet tad pelītei zilonim mugurā uzkāpa arī rani. Tas pelīti ziloni dikti sadusmoja. «Rani taču ir sieviete, bet sievieti nest uz savas muguras ir pazemojoši!»

Pelīte zilonis spēji nolieca galvu un tik pamatīgi nopurinajās, ka rani izkrita no segliem. Saskrēja apkārt kalpi. Arī radža — pats augstais radža! — atstāja seglus un nokāpa zemē Viņš pacēla rani un lika atnest paklāju. Kad to atnesa, viņš uz tā apsēdināja rani un ņēmās pūst no viņas puteklīšus. Un to visu viņš darīja ar tādu mīlestību un maigumu! Pametis ar roku uz pelītes ziloņa pusi, radža sacīja:

— Aizvediet ziloni atpakaļ, noņemiet tam segu un pārmāciet, kā nākas!

Pelīte zilonis gauži noskuma. Viņu skumdināja nevis tas, ka noņems visus greznumus un pašu pārmācīs, bet gan tas, ka radža mīl savu rani vairāk nekā viņu — ziloni.

«Bet ja es kļūtu par rani…» pelīte zilonis nodomāja.

Nakti, kad kalpi gulēja, pelīte zilonis aizsteidzās pie vientuļnieka.

Vientuļnieks viņai vaicāja:

— Nu tu beidzot esi apmierināta ar savu likteni. Vai nav tiesa?

— Nē, neesmu vis, — pelīte zilonis nopūzdamās sacīja. — Man tagad ir skaidrs, ka radža mīl rani vairāk nekā ziloni.

— Vai tikai tu neesi sadomājusi kļūt par rani? — vientuļnieks ievaicājās.

— Jā, kungs, — pelīte zilonis klusi izteica un kautrīgi nolaida snuķi.

— To pat man būs grūti izdarīt, — vientuļnieks sacīja.

— Kur lai ņemu valsti un radžu — tev vīru? Nē, par rani es tevi nevaru pārvērst. Bet, ja tu vēlies, vari kļūt par skaistu meiteni. Saki — vai esi ar mieru?

— Ar mieru, — pelīte zilonis priecīgi sacīja.

Gudrais vientuļnieks pelīti ziloni apslacīja ar burvestības ūdeni, un tā vienā mirklī pārtapa par brīnum daiļu meiteni. Vientuļnieks viņai deva vārdu — Postmonija[2].

Postmonija palika dzīvot vientuļnieka būdiņā. Viņa plūca augļus un puķes, pina vainadziņus, klausījās putnu dziesmas.

Kadu vakaru, kad Postmonija sēdeja būdā un pina vainagu, uz sliekšņa nostājās nepazīstams vīrietis, ģērbies dārgās un skaistās drēbēs.

— Kas tu tāds esi? — Postmonija viņam vaicāja. — Spriežot pēc tava apģērba, laikam būsi svešinieks.

— Es ierados šai apvidū pamedīt. Dzinos pēc brieža, bet to nepanācu. Esmu pārlieku izsalcis un tālab iegriezos pirmajā būdā, kas patrāpījās ceļā. Būtu labi, ja tu man iedotu paēst.

— Nāc iekšā, — Postmonija aicināja. — Tiesa, mēs esam gaužām nabadzīgi, tomēr kaut ko jau sadabūšu un ar prieku tevi pacienāšu. Tu esi tērpies kā radža.

Viesis iesmējās, tomēr neko neteica.

Postmonija atnesa krūku ar ūdeni un nolika to viesim priekšā. Tad aizsteidzās uz mežu un drīz atgriezās, nesdama neredzēti skaistu augli. Viņa to piedāvāja viesim.

— Esmu priecīgs, ka iemaldījos šai mežā! — radža iesaucās. — Tik brīnum daiļa un laba meitene kā tu ir pelnījusi kļūt par radžas sievu.

Kad pārnāca vientuļnieks, radža viņam sacīja, ka esot nodomājis Postmoniju apņemt sev par sievu.

Radža pārveda Postmoniju uz savu pili un nodzēra kāzas. Viņš savu skaisto sievu karsti mīlēja un izpildīja katru viņas vēlēšanos.

Viss ritēja labi, Postmonija bija laimīga. Tomēr, jāsaka, viņai bija peles dvēsele un peles tikumi, kas drīz vien lika sevi manīt.

Kādu dienu Postmonija izgāja pastaigāties.

Viņa pienāca pie dziļas jo dziļas akas un ieskatījās tajā: viņas bailīgā peles sirds tūdaļ pamira aiz bailēm, galva noreiba, un viņa iekrita akā.

Noskumušais radža lika aizbērt aku, kurā gulēja viņa noslīkusī sieva, un tai vietā izveidot kapa kopiņu. Necik ilgi, un virs kapa kopiņas saplauka skaistas puķes — postmonijas. Tās bija tik brīnum skaistas, ka neviens no tām nevarēja acu atraut. Tomēr šīs puķes atnesa ļaudīm lielu nelaimi. Postmoniju — opija magoņu sēklas ļaudis sāka smēķēt. Opija aromāts smēķētājus apreibina, tie zaudē samaņu un redz brīnišķīgus sapņus, tā aizmirstot visas ikdienas rūpes un raizes. Taču viņu sapņi ir gaužām īsi, cik īsa bija negausīgās un bailīgās pelītes laime. Un vēl jāteic, ka opija smēķētāji iemanto arī visu to dzīvnieku sliktās īpašības, par kuriem bija pārtapusi nepiepildāmā pelīte. Smēķētāji tikpat kāri un alkaini meklē opiju, kā kaķis bija meklējis peles. Viņi ir tikpat nikni kā suņi, netīrīgi kā pērtiķi un dzēlīgi kā moskīti. Viņu acis aiz opija smēķēšanas uzpampst un kļūst tik šauras kā zilonim.

Postmonijas, tiesa kas tiesa, ar savu ziedu skaistumu priecē acis, taču ikkatru sagaida posts un nelaime, kas smēķē to sēklas — opiju.

[1] Vientuļnieks - cilvēks, kas dzīvo tālu prom no lāudīm, mežā vai kādā citā vientuļā vietā, un visu mūžu pavada pārdomās un lūgšanās. Indijā vientuļniekus uzskatīja par brīnumdariem un taisnīgiem cilvēkiem.

[2] Postmonija — sevišķas šķirnes magone, no kuras sēklām iegūst stipru narkotisku vielu — opiju.

Gana joki

Caur mežu reiz gāja nabadzīga sieva.

Ceļa malā auga plūmju koks, kam zari bija pilni ar gatavām un tumši notvīkušām ogām. Ieraudzījusi ogas, sieva sajuta izsalkumu.

Blakus kokam gans ganīja aitas. Sieva piegāja tam klāt un palūdza:

— Brālīt, man dikti gribas ēst. Uzrāpies, lūdzams, kokā un noplūc man plūmes.

Gans uzrāpās kokā un sievai vaicāja:

— Saki, māsiņ, — kādas plūmes tu vēlies: karstas vai aukstas?

Sieva atbildēja:

— Es nemaz nezināju, ka plumju kokos aug karstas un auk stas plūmes. Ja tas ir tiesa, tad saplūc man karstas.

Gans sāka plūkt plūmes un mest tieši zemē, smiltīs.

Bet sieva tās cēla augšā, pūta nost smiltis un ēda.

Pēc brītiņa viņa sacīja ganam:

— Brālīt, bet izrādās, ka plūmes nemaz nav karstas!

— Ja nav karstas, tad kālab tu pūt uz tām? — gans smaidīdams atvaicāja.

Jauneklis un radža

Kādā nelielā Indijas ciemā dzīvoja nabadzīga atraitne. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņa lieca muguru, apstrādādama savu mazo zemes gabaliņu. Atraitne pūlējās pēdējiem spēkiem, lai tikai izaudzinātu savu vienīgo dēlu: visādi to loloja un lutināja, neļaudama tam strādāt smagos zemnieka darbus.

Dēls, jāteic, izauga brašs un spēcīgs. Piecpadsmit gadu vecumā viņš jau bija tik stiprs kā īsts spēkavīrs.

Reiz dēls gāja pa sava ciema šauro ieliņu un pēkšņi redz: pretī jāj ziloņa mugurā radža ar savu svītu. Jāj dēlam tieši virsū un nedomā pagriezties sānis. Teju, teju jau zilonis samīs dēlu ar savām resnajām kājām! Tomēr stiprais atraitnes dēls neapjuka. Kad zilonis bija pienācis klāt, viņš ar kreiso plecu atgrūda to malā. Zilonis sagrīļojās un gandrīz vai nometa radžu ar visu svītu zemē. Bet atraitnes dēls, atgrūdis ziloni, mierīgi aizgāja savu ceļu tālāk.

Radža nobrīnīties vien nevarēja par jaunekļa vareno spēku.

«Nebūtu par ļaunu iegūt šādu kalpu! Viņš ne tikai mani apkalpotu, bet arī noderētu kā miesassargs,» radža sevī nosprieda.

— Ei, brašuli! — viņš iesaucās. — Vai tu negribētu nākt pie manis kalpot? Es došu tev apģērbu un labu ēdienu.

— Nē, radža, es nevēlos būt tavs kalps, — jauneklis atbildēja. — Es gribu palikt brīvs cilvēks.

Radža sadusmojās uz jaunekli: viņam nepatika nabadzīga cilvēka lepnība.

«Tu esi lepns, kamēr jūties jauns un spēks turas kaulos,» radža nodomāja. «Bet, kad sāksi strādāt uz lauka, tavs spēks izsīks kā upe vasaras tveicē. Un tad es ar tevi atkal parunāšu!»

Kopš tās reizes bija aizritējuši vairāki gadi. Jauneklis jau sen strādāja uz lauka mātes vietā. Smagais darbs bija novārdzinājis viņu un mūžīgā badošanās laupījusi daļu varenā spēka.

Kādu vakaru, kad viņš laboja savas vecās, sašķiebušās būdiņas jumtu, atkal garām jāja radža. Viņš ieraudzīja jaunekli un tikai ar pūlēm viņā sazīmēja kādreizējo spēkavīru. Radža lika apstādināt ziloni un jauneklim vaicāja:

— Ei, brašuli, vai tu tagad nāksi pie manis kalpot? Darbs nebūs grūts, ēst varēsi pilnu vēderu un tā ātri vien atgūsi spēkus un veselību. Jādomā, tagad tevī vairs nav agrākās lepnības?

— Nē, radža, es neiešu pie tevis kalpot, — jauneklis atbildēja. — Kā redzi, smagais darbs un plānais rieciens man laupījis kādreizējo spēku, tomēr tas nekad nespēs laupīt man mīlestību uz brīvību.

Grūtais darbs

Stāsta, reiz valdnieks Akbārs sadomājis apspriesties ar Birbālu[1]. Akbārs sūtījis pēc viņa divas vai trīs reizes, bet Birbals neesot nācis. Tad valdnieks pavēlējis Birbālu saņemt ciet un atvest uz pili ar varu.

Kad Birbālu atveduši, Akbārs viņam bargi noprasījis:

— Kas tev šodien lēcies? Es pagalam piekusu, iekāms atsaucu tevi šurp. Kādi tad neatliekami darbi tev bija darāmi, ka nevarēji laikus ierasties?

Birbālam dikti paticis no rītiem pavārtīties gultā, tālab arī nokavējis. Bet viņš baidījies valdnieka dusmu un nolēmi; pielietot viltu.

— O, augstais no augstajiem! — viņš sacījis. — Bija sācis raudāt mans bērns, un es ilgi nopūlējos, viņu mierinot.

— Tu nerunā taisnību, — valdnieks sacījis. — Ja bērnam iedod kāroto mantiņu, viņš tūliņ apklust. Un tas daudz laika neprasa.

— O, mans pavēlniek! Jūs laikam nezināt, cik ilgs laiks paiet, mierinot raudošu bērnu. Tas ir grūts darbs, varat man ticēt.

— Negribas gan ticēt. Es tavā vietā tūliņ būtu nomierinājis bērnu.

Tad Birbāls licis priekšā:

— Mans pavēlniek! Ja jūs man neticat, pārbaudīsim: es raudāšu, kā raudāja mans bērns, bet jūs pamēģiniet mani nomierināt.

Akbārs tā bijis ar mieru. Birbāls apsēdies uz paklāja un sācis raudāt. Akbārs apsēdies viņam līdzās, paglaudījis Birbālam galvu un vaicājis:

Dēliņ, kālab tu raudi?

Birbāls neko neatbildējis un ieraudājies vēl gaužāk.

Tad Akbārs apsēdinājis viņu sev tuvāk un mēģinājis mīļiem vārdiem labināt:

— Neraudi, bērniņ! Labāk pasaki — ko tu gribi?

— Es gribu saldu cukurniedri…

Akbārs pavēlējis pasniegt veselu saišķi cukurniedru un nolicis to Birbālam priekšā.

— Te tev būs cukurniedres. Izvēlies pats, kuru gribi.

— Es nezinu, kuru, — atkal iešņukstējies Birbāls. — Labāk izvēlies tu pats. Es gribu vissaldāko.

Akbārs izmeklējis no saišķa visskaistāko cukurniedri un pasniedzis to Birbālam.

Bet Birbāls to nosviedis zemē un saucis:

— Šito es negribu! Tā nav laba! — Un atkal sācis raudāt.

Akbārs izmeklējis otru, tad trešo niedri. Bet Birbāls tik raudājis vienā gabalā un sviedis visas cukurniedres zemē. Beidzot viņš paņēmis vienu, bet raudāt nepārstājis.

Akbārs vairs nezinājis, ko iesākt.

— Neraudi, bērniņ! — viņš mierinājis Birbālu. — Es taču tev iedevu vissaldāko cukurniedrītil Kāpēc tu atkal raudi?

— Šito es negribu, miza apkārt! — Birbāls sacījis.

— Bet tu mizu notīri un ēd aši nost!

— Pats notīri, es nemāku …

Akbārs notīrījis cukurniedri un iespiedis Birbālam rokās. Bet Birbāls raud, kā raudājis.

— Tādas man nevajag! Pārāk liela, es gribu maziņu… Akbārs salauzis niedri mazos gabaliņos, bet Birbālam arī tas nav pa prātam. Raudājis vienā raudāšanā. Viņš, berzēdams ar dūrēm acis, sacījis:

— Saliec niedres gabaliņus manā cepurē.

Akbārs izpildījis šo viņa kaprīzi. Bet Birbāls paķēris cepuri un izbēris niedres gabaliņus ārā un atkal raudādams saucis:

— Tik maziņus negribu! Gribu vienā gabalā!

— Bērniņ, tu vēlies, lai es šo niedri dabūju veselu? Bet es to vairs nevaru izdarīt. Ņem labāk citu cukurniedri, — Akbārs viņu mīļā balsī centies pierunāt.

Bet Birbāls aizvien raudājis un prasījis:

— Es gribu šo pašu veselu!…

— Nu es redzu, Birbāl, ka tev taisnība: nomierināt raudošu bērnu — tas ir patiešām grūts darbs, — pēdīgi Akbārs piekāpies un piedevis Birbālam nokavēšanos.

[1] Akbārs — viens no lielo mogolu valdīšanas laika imperatoriem, Birbāls — viņa tuvākais padomnieks.

Akbars un Birbāls

Kādu reizi Akbārs vaicājis Birbālam:

— Kas vīram visvairāk vajadzīgs kaujā?

Birbāls atbildējis:

— Augstais pasaules valdniek! Visvairāk vajadzīga vīrišķība!

— Bet kur tad paliek spēks un ieroči? Jebšu par tiem tu esi aizmirsis? — Akbārs ieprasījies.

— Augstais valdniek! Ja karavīra sirdī nebūs vīrišķības, viņam nepalīdzēs nedz spēks, nedz ieroči, — atbildēja Birbāls.

Vienāds domu gājiens

Reiz valdnieks Akbārs uzsācis ar Birbālu strīdu. Birbāls sacījis:

— O, varenais no varenajiem! Es uzskatu, ka dažkārt simtiem cilvēku var vienādi domāt.

Akbārs strīdējies pretī:

— Nē, es nekad tam neticēšu, ka simtiem dažādu cilvēku var vienādi domāt.

Strīdu vajadzējis izšķirt. Un Akbārs licis pils priekšā no baseina izlaist ūdeni, bet baseinu pārsegt ar smalku, baltu pārklāju. Tad pavēlējis sist bungas un izsludināt visiem pilsētas iedzīvotājiem:

«Šonakt katram iedzīvotājam jāielej baseinā, kas atrodas pils priekšā, viena krūka piena.»

Un katrs iedzīvotājs sevī nospriedis: «Ja valdnieks izdevis šādu pavēli, tad baseinā salies tūkstošiem krūku piena. Vai man neieliet tajā krūku ūdens — tik un tā neko nemanīs. Kālab veltīgi pienu maitāt?»

Pienākusi nakts, un ļaudis strīpām vien gājuši ar krūkām rokās uz baseinu. Viņi cits pēc cita nākuši pie baseina un redzējuši, ka tas jau ir pilns ar pienu, jo nakts bijusi tumšāka par tumšu, bet pārklājs — balts kā piens. Katrs ielējis baseinā krūku ūdens un steidzīgi aizgājis, priecādamies par savu viltību, jo domājis, ka tikai šim vienīgajam ienākusi prātā doma pienu apmainīt ar ūdeni.

Otras dienas rītā Akbārs un Birbāls piegājuši pie baseina un noņēmuši pārsegu. Abi skatās un redz: baseins līdz malām pilns ar skaidru ūdeni.

— Tev taisnība, Birbāl: arī simtiem cilvēku dažkārt var būt vienāds domu gājiens, — Akbārs tad sacījis.

Kokvilnas sukātājs, tīģeris un šakālis

Kādā ciemā dzīvoja kokvilnas sukātājs. Vienu rītu viņš uzlika plecā kokvilnas sukājamo daiktu un devās uz kaimiņu ciemu darbā. Viņam bija jāiet caur mežu. Kādu laiciņu gājis, kokvilnas sukātājs pēkšņi ierauga — pretī slāj tīģeris. Tīģeris zināja gan, ka viņa priekšā ir gards kumoss, tomēr uzbrukt cilvēkam neuzdrīkstējās: tam plecā rēgojās kāds neredzēti liels daikts.

«Šādu ieroci savu mūžu vēl neesmu matījis,» tīģeris nodomāja. «Var klāties plāni, ja cilvēks to pavērš pret mani!»

Tā nospriedis, tīģeris pa gabalu apstājās no kokvilnas sukātāja un nespēra ne soli tālāk. Arī sukātājam dūša papēžos — viņš sastinga uz vietas kā sālsstabs. Abi, nobijušies viens no otra, stāv un nezina, ko iesākt.

Netālu biezoknī tupēja šakālis. Viņš visu smalki redzēja, kā cilvēks ar tīģeri satikās, un nosprieda: «Tad ta abi nobijušies! Jāpamēģina to izmantot savā labā.»

Šakālis piesardzīgi pielīda pie tīģera un sacīja:

— O, zvēru karali, ko jūs kavējaties? Pusdienas pašas jums lien mutē — ēdiet tik veseli!

— Neko tu nesajēdz, muļķi! — tīģeris norūca. — Šito nelaimi! Šodien man var iziet plāni! Vai redzi: plecā tam vēl neredzēts ierocis. Un ja viņš sadomā to pārbaudīt uz manas ādas? Tad es esmu pagalam!

— Jūsu augstība, — šakālis sacīja, — tikai pavēliet, un es iešu cilvēku pierunāt, lai viņš jūs neaiztiek. Bet kā jūs man par to atlīdzināsiet?

— Atdošu visu medījumu, kas šodien patrāpīsies, — tīģeris apsolīja.

Visai apmierināts, šakālis pieskrēja pie kokvilnas sukātāja un sacīja:

— Vadzi, cilvēk, ko tu stāvi asinskārā tīģera priekšā? Viņš tevi noķers un apēdīs bez sāls!

— Bet ko man iesākt? — kokvilnas sukātājs vaicāja.

— Iekūlos gan šorīt nelaimē! Nav glābiņa — būs jāmirst.

— Ja es tevi izglābšu, ko tu man par to dosi? — šakālis vaicāja.

— Visu, ko jūs tikai, šakāļa kungs, vēlēsieties. Pasakiet, un tiks izpildīts.

— mana vēlēšanās ir gaužām niecīga, — šakālis atbildēja. — Es gribētu nobaudīt divus kumosus gaļas no tavas ciskas.

«Ko lai dara: divi kumosi gaļas — tā nav pārlieku dārga maksa par dzīvības glābšanu,» kokvilnas sukātājs nosprieda un bija ar mieru.

Tad šakālis aizdiedza pie tīģera un sacīja:

— Nu, valdniek! Ilgi vajadzēja nopūlēties, kamēr viņu pierunāju jūs neaiztikt. Mūciet nu prom, cik ātri varat! Viņš jums pakaļ nedzīsies.

Noklausījies šakāli, tīģeris pārvarēja bailes un laida prom, ko nagi nes.

Bet kokvilnas sukātājs, redzēdams, ka tīģeris aizlaižas lapās, tika priecīgs un pateicās savam liktenim.

Nu pieskrēja viņam klāt šakālis un sacīja:

— Vadzi, cilvēk! Es tevi izpestīju no nelaimes — tagad tu izpildi savu solījumu!

— Labi, — kokvilnas sukātājs atbildēja un nolikās garšļaukus šakāļa priekšā.

Bet, tiklīdz šakālis grasījās viņam pieskarties, Jai pamielotos ar viņa gaļu, kokvilnas sukātājs šausmās iebļāvās, pie tam tik skaļi, ka šakālis pārbijies atsprāga savus simt soļus un tikai tad apstājies ievaicājās:

— Kas tur tā bļāva?

— Kāda tev daļa, kas bļāva! — kokvilnas sukātājs atbildēja. — Dari savu darāmo — un cauri!

— Nē, — šakālis saka, — kamēr neizdibināšu, kas bļāva, neparko tev klāt neiešu!

— Tad klausies, —sacīja kokvilnas sukātājs. — Pērn mūsu ciemu piemeklēja briesmīgs bads, nebija ko mutē bāzt. Te manai kucītei uzradās kucēni. Es biju tā izsalcis, ka notiesāju visus aklos kucēnus. Pa šo gadu kucēni man vēderā paaugušies un tagad, paskat, jau sākuši riet — grasās tikt laukā!

— Suņi — tie ir šakāļu niknākie ienaidnieki. Tiklīdz šakālis izdzirda par kucēniem, viņš tā nobijās, ka sāka gauži lūgties:

— Dieva dēļ, cilvēk, nelaid šos suņus laukā, iekāms es nebūšu aizmucis! Par to mūžam tev būšu pateicīgs!

— Ja tā, mūc arī, tikai ātri! — kokvilnas sukātājs sacīja.

Šakālis ņēma kājas pār pleciem, bet sukātājs atgriezās mājās ļoti apmierināts, ka tik veikli izkūlies no nelaimes.

Blēdis un viņakalps

Reiz dzīvoja kāds skops saimnieks, kam dikti negribējās maksāt kalpiem algu. Tāpēc viņš iegādājās palagu, kas bija tik īss, ka pat nesniedza no galvas līdz kājām: ja gribēja apsegt plecus, kājas palika kailas, bet, ja gribēja apsegt kājas, pleci palika kaili. Reizēs, kad kalps sadomaja lūgt saimniekam algu par nokalpoto mēnesi, saimnieks apgūlās un pavēlēja:

— Paņem, re, šo palagu un apsedz mani!

Kalps nu pūlējās uzsegt palagu saimniekam uz pleciem, bet saimnieka kājas palika kailas; kad viņš mēģināja apsegt kājas, pleci palika kaili. Saimnieks tapa pikts, apsūdzēja kalpu nepaklausībā un padzina, nesamaksājis ne graša par nokalpoto laiku. Drīz viesi par šo saimnieku paklīda slikta slava, un neviens vairs negribēja iet pie viņa par kalpu.

Tad pēc ilgāka laika pie saimnieka ieradās kāds svešs vīrs un nolīga par strādnieku. Kaimiņi viņu centās atrunāt:

— Tavs saimnieks ir sikstulis un blēdis. Prātigāk būs, ja tu tūliņ aiziesi no viņa.

— Kālab tā? — jaunais kalps vaicāja.

Kaimiņi viņam izstastīja visu, kas un kā: cik viņa saimnieks netaisni izrīkojas ar kalpiem. To noklausījies, jaunais kalps sacīja:

— Es tomēr pamēģināšu kalpot un aizejot, varat man ticēt, dabūšu visu algu, kas man pienāksies.

Un viņš sāka citīgi kalpot saimniekam. Bet, kad bija apritējis apaļš mēnesis, palūdza saimniekam algu. Saimnieks, ka paradis, vispirms apgūlas un kalpam pavēlēja:

— Paņem, re, šo palagu un apsedz mani!

Kalps paņēma palagu un apsedza viņam plecus. Tad saimnieks sacīja:

— Vai neredzi — kājas kailas!

Kalps apsedza kājas.

— Skaties, nu pleci ir kaili! — saimnieks uzbrēca.

Kalps no jauna apsedza viņam plecus.

Bet saimnieks noskaitās ne pa jokam un uzbļāva:

— Akls esi, vai? Re, kājas nav apsegtas! Ak šitā tu izpildi manas pavēles!

Tad kalps, nebildis neviena slikta vārda, paņēma koku, kas iepriekš tuvumā bija paslēpts, un sadeva saimniekam pa abām kājām! Tas pievilka kājas pie vēdera un sarāvās kamolā — nu viss augums atradās zem palaga. Kalps aši apbāzīja palagu no visām pusēm, pateica saimniekam: «Man ir tas gods!» — un, paņēmis savu algu, aizgāja prom, ne ardievas nepateicis.

Kur stiprie plēšas, tur vājie allaž dabū ciest

Reiz ezera krastā divi bifeļi uzsāka cīniņu, jo nevarēja vienoties, kurš pirmais kāps pie ūdens nodzerties. Šajā ezerā dzīvoja pulka varžu. Viņas ziņkārīgi noskatījās bifeļu cīniņā.

Viena varde, nesagaidījusi sīvā cīniņa iznākumu, sacīja otrai:

— Iesim, mīļā, labāk projām! Kas zina, ka tikai pašas nedabūjam no bifeļiem.

Otra atbildēja:

— Vari būt mierīga. Mēs tak tupam, re, šeit — ūdenī, bet viņi cīnās ārā uz krasta.

Tomēr pirmā varde palika pie sava:

— Redzi, māsiņ, tie ir stiprie, kas cīnās krastā. Bet, kur stiprais plēšas, tur vājais allaž dabū ciest bez kāda iemesla. Ka tik šie bifeļi nesadoma mesties ezerā! Tad viņi mūs visas nospiedīs kā nieku. Jālasās tālāk prom no šejienes.

Un piesardzīgā varde ar saviem vardulēniem un draudzenēm aizpeldēja projām no bīstamās vietas.

Bet otra varde ar visiem vardulēniem palika, kur bijusi, un ar tīksmi raudzījās bifeļu cīniņā.

Te viens bifelis zaudēja spēkus, sagrīļojās un iegāzās tieši ūdenī. Otrs bifelis, cīniņā iekarsis, metās viņam pakaļ un ar savām kājām samina neskaitāmas vardes. Aizgāja bojā arī tā varde, kura nebija klausījusi savas draudzenes gudrajam padomam.

Ne jau velti mēdz sacīt: kur stiprie plēšas, tur vājie allaž dabū ciest.

Blēdīgais vientuļnieks

Neatminamos laikos netālu no kāda ciemata mežā parādījās vientuļnieks, kas uzdevās par gudro. Viņš gulēja tieši uz zemes, pārtika no augu saknēm, augļiem, ogām un teica, ka aizgājis meža vientulībā, lai nodotos pārdomām un aizlūgtu dievu par cilvēku grēkiem.

Kāds zemnieks noticēja vientuļnieka labajiem nodomiem. Viņš uzcēla tam mežā būdu, ik dienas nesa ēdienu un darīja viņa vietā visus mājas darbus.

Šis zemnieks pa ilgiem gadiem bija iekrājis nedaudz naudas. Vienreiz viņam iešāvās prātā doma: «Kālab man neaprakt savu naudu vientuļnieka būdā? Tur neviens to nenozags.»

Zemnieks tā arī izdarīja. Atnesa naudu uz būdu, izraka bedri un vientuļniekam sacīja:

— Svētais tēvs, redziet — es šo naudu aproku šeit, jūsu būdā.

— Mans dēls, — vientuļnieks atbildēja, — mums, vientuļniekiem, neklājas runāt par naudas lietām. Mums nekas nav vajadzīgs, un naudai mūsu acīs nav vairāk vērtības kā mālu pikai.

Zemnieks apraka naudu un aizgāja.

Pēc neilga laika vientuļnieks pats apciemoja zemnieku. Zemnieks viņu pacienāja ar pusdienām. Paēdis vientuļnieks sacīja:

— Mans dēls, esmu pavadījis tavā būdā daudzas dienas, tagad man laiks doties tālāk: mēs, taisnie vientuļnieki, nedrīkstam ilgi kavēties vienā vietā.

Zemnieks lūdza vientuļnieku palikt vēl kādu dienu, tomēr viņš nebija pierunājams: atvadījās un aizgāja. Taču pēc maza brītiņa atgriezās.

— Kālab jūs, svētais tēvs, atgriezāties atpakaļ? — zemnieks izbrīnījās.

— Mans dēls, — vientuļnieks sacīja, — kad es izgāju pa tava nama durvīm, no tava jumta man matos iekrita salmiņš. Tā nu es atgriezos, lai to atdotu. Tu tak zini, ka vientuļnieki nekad nepiesavinās svešu mantu.

Vientuļnieks atdeva salmiņu un aizgāja savu ceļu.

Tad zemniekam iešāvās prātā doma: «Ja svētais tēvs vairs neapsargās manu naudu, vai nebūs prātīgāk to izrakt un paslēpt tepat mājās?»

Viņš aizsteidzās uz būdu un ķērās rakt naudu ārā. Lai cik raka, tā arī neatrada ne plika graša.

Nu nabaga zemnieks saprata, kas nozadzis viņa naudu. Daudz negudrodams, zemnieks metās pakaļ vientuļniekam. Panāca to, piekāva, kā nākas, un atņēma naudu.

Kopš tās reizes zemnieks nekad vairs neticēja nevienam vientuļniekam.

Lielīga vārna

Jūras krastā kādā lielā, skaistā namā dzīvoja bagātnieks. Ap viņa namu ik mīļu dieniņu laidelējās vārna. Tā bija iemanījusies pievākt ēdiena paliekas, kas tika izmestas no bagātnieka virtuves. Bagātnieka dēls ievēroja vārnu un sāka to barot ar dažādiem gardumiem, kaut gan nabagiem neatļāvās iedot ne plika maizes kumosa. Vārna ar šādu stāvokli pamazām aprada. Viņa lidoja šurp, kad tikai sagribēja panašķoties. Nepagāja ilgs laiks, un viņai jau atļāva apmesties bagātnieka mājā.

Vārna nobarojās resna un kļuva lepnīga. Tagad viņa nicīgi noraudzījās uz savām agrākajām draudzenēm un visus pārējos putnus turēja par sevis necienīgiem radījumiem.

Reiz jūras krastā atlidoja meža zosu bars. Vārna lepni notupās zosu vidū. Viņa domāja, ka vienīgi zosu barvedis ir cik necik cienīgs viņas uzmanības, un tālab to uzrunāja šādiem vārdiem: — Kas ir, barvedi, lidosim kopā! Es tevi pamācīšu, kā jālido.

Zosu barvedis atbildēja:

— Vārna, tu liec mūs mierā! Mēs taupām spēkus, jo priekšā ir tāls ceļš: bez atpūtas vajadzēs pārlidot milzīgi plašu jūru.

Vārna tomēr nerimās un lielījās tālāk:

— Es protu simtiem lidošanas paņēmienu: udinus, avadinus, pradinus, dinus, indinus, mandinus, tirjagadinus, vidinus, paridinus, prajadinus, sudinus, abhidinus, tahadinus, nirdinus, atidinus, dindinus, sandinau-duindinus un daudzus citus. Bet tagad pasaki, zoss, — kādus lidošanas paņēmienus tu proti?

Zosu barvedis mierīgi atbildēja:

— Es, māsiņ, protu tikai vienu paņēmienu: allažiņ lidot tikai taisni uz priekšu. Ja tu tomēr tik neatlaidīgi gribi ar mani sacensties, lidosim arī.

Zosu barvedis un vārna pacēlās gaisā. Barvedis lido taisni uz priekšu, bet vārna, mezdama līkumus, riņķo ap barvedi un izrāda tam visus savus paņēmienus. Zosu barvedis lidoja taisnā ceļā uz jūru. Vārna turējās tam līdzi.

Tā abi lidoja krietnu laika sprīdi, līdz attapās jau tālu no krasta — virs jūras dzelmes.

Vārna nebija radusi ilgi lidot. Viņa piekusa un nespēja vairs noturēties gaisā: iekrita ūdenī un ņēmās izmisīgi kult ar spārniem. Zosu barvedis pielidoja viņai klāt un vaicāja:

— Māsiņ, un kā sauc šo paņēmienu, ko tu nule rādi?

Nu vārnai vairs nebija lielība prātā. Arī no uzpūtības ne vēsts — viņa ar mokām tikai spēja izteikt:

— O, diženais zosu vadoni, izglāb mani, es slīkstu! Nekad vairs tukši nelielīšos.

Zosu barvedis apžēlojās par vārnu, nolaidas leja, izvilka ar knābi vārnu no ūdens un uzcēla sev mugurā. Tā viņš aizpeldēja līdz krastam, izsēdināja vārnu smiltīs un sacīja:

— Nu, vārna, pielūko: uz priekšu neesi vairs tik lepnīga, lielīga un iedomīga un nedari šādas muļķības!

Vārna aiz kauna nolaida knābi un bēdīga aizlaidās prom.

Leoparda krustmāmiņa

Tas noticis sensenos laikos. Mēness reiz novirzījies no sava ceļa un piegājis pavisam tuvu saulei. Uz mēness tapis tik karsts, ka visi mēness dzīvnieki, lai nesadegtu, lēkuši zemē kur nu kurais. Un tā toreizīt ar troksni zemē nokritis leopards. No viņa kritiena zeme nodunējusi, kalni sadrebējuši un meži nolīgojušies. Bet pats leopards tik briesmīgi ierēcies, ka nobaidījis visus meža zvērus un putnus.

Leopards nokritis tieši klaja lauka vidū. Saules spožie stari viņu pagalam apžilbinājuši, un viņš neko nav varējis saredzēt, tik vien zinājis kā draudīgi rūkt.

Par laimi, tobrīd pie leoparda pienākusi kaķenīte.

— Izbeidz rūkt, draugs, — kaķenīte šim teikusi. — Neaizmirsti, ka šeit var ierasties cilvēki un tevi nogalināt.

— Bet kas tu tāda esi? — leopards vaicājis.

— Es esmu tava krustmāmiņa, kauču tu mani nepazīsti, — kaķenīte atbildējusi. — Es esmu tev dikti līdzīga. Tiesa, augumā drusciņ mazāka, toties ne par matu sliktāka. Klausies manu padomu: tā kā tu patlaban neesi spējīgs redzēt, ņem manu astes galiņu zobos un seko manās pēdās. Tikai pielūko, nekod!

Leopards tā arī izdarījis un devies pakaļ kaķenītei. Kaķenīte viņu aizvedusi dziļi, dziļi džungļos. Tur, puskrēslā, leopards atžilbis un atkal varējis redzēt. Viņš paskatījies uz kaķenīti un izbrīnā iesaucies:

— Ak vai! Man ne prātā nebija ienācis, ka tu esi tik maziņa!

Kaķenīte pikti paskatījusies uz leopardu un krietni viņu sabārusi. Leopards to pazemīgi pacietis, jo zemes dzīve viņam bijusi sveša un visu vajadzējis mācīties no savas krustmāmiņas. īsā laikā kaķenīte iemācījusi leopardam pulka gudrību. Viņš jau gājis medībās bez viņas padoma.

Kādu dienu kaķenīte gulējusi koku paēnā un mierīgi atpūtusies. Leopards piegājis viņai klāt un vaicājis:

— Saki, krustmāmiņ, — vai visas gudrības tu man esi jau iemācījusi? Kazi, kāda palikusi, ko vēl nezinu?

— Visas gan, krustdēliņ, — kaķenīte atbildējusi. — Cik nu pati pratu, tik tev iemācīju. Ar ko tu neesi mierā?

Tad leopards neticīgi paskatījies uz kaķenīti un sacījis:

— Diezi vai tu, krustmāmiņ, saki man taisnību?

— Kālab lai es melotu, muļķīt? — kaķenīte atbildējusi.

«Ja es tagad visas gudrības zinu pats, tad krustmāmiņa man vairs nav vajadzīga un es varu viņu apēst,» leopards nospriedis un nikni meties kaķenītei virsū. Bet tā vienā rāviena uzskrējusi kokā.

Kad kaķenīte jau atradusies pašā koka galotne, leopards paslējis purnu augšā un sacījis:

— Krustmāmiņ, bet kāpelēt kokos tu mani neesi iemācījusi!

Tad kaķenīte izsmējīgi atbildējusi:

— Muļķis kas muļķis! Es jau kopš mūsu pirmās tikšanas sapratu, kas tev aiz ādas. Ja es butu tevi iemācījusi arī pa kokiem kāpelēt, tad šodien tu mani būtu apēdis.

Ielas rakstvedis

Viens vīrs sadomājis aizsūtīt kādam citam vīram vēstuli un devies pie ielas rakstveža.

— Uzraksti man vēstuli, — vīrs sacījis.

— Nevaru, — rakstvedis atbildējis, — sāp kāja.

— Tu tak nerakstīsi ar kāju, bet ar roku! — vīrs izbrīnījies iebildis.

— Ta nu gan. Bet ikreiz, kad es uzrakstu vēstuli, saņēmējs sūta pēc manis, lai es nāku izlasīt, — rakstvedis paskaidrojis. — Manu rakstu, ače, neviens cits neprot saburtot.

Varde un skudras

Džungļu biezoknī kādā purvā dzīvoja varde. Reiz viņa devās pastaigāties un nemanot pazaudēja ceļu. Varde ilgi meklēja atpakaļceļu uz purvu, bet nekādi to nevarēja atrast. Nejauši viņa uzdūrās lielam skudru pūznim. Tai pašā mirklī vardi ielenca simtiem skudru. Varde dikti izbijās.

— Mīļās skudriņas, — viņa ierunājās, — nemociet nu mani — nabaga vecu vardi! Es taču nekā ļauna jums nedaru. Apmaldījos un tā netīšām nokļuvu šeit.

Skudras nomierinājās, ielūdza vardi savā mājoklī, pacienāja ar garšīgiem ēdieniem un piedevām vēl pamieloja ar saldu medu.

Krietni ieturējusies, varde likās nosnausties un tūliņ iemiga ciešā miegā.

Otras dienas rītā varde pamodas līdz ar gaismiņu un mīļi uzrunāja vienu no skudriņām:

— Mīļā māsiņ, esi tik labiņa, uzrāpies šajā akācijā un palūkojies, kurā pusē atrodas mans purvs.

Skudra naski uzrāpās akācijā, paskatījās pa labi, pa kreisi un parādīja vardei, kurā pusē atrodas purvs.

Varde patencināja skudriņu un sacīja:

— Kad nonāksim manās mājās, es tevi pamielošu ar garšīgām pusdienām. Nu, kas ir, vai iesim?

Skudra viņai atbildēja:

— Paldies, māsiņ! Bet vakar mēs visas tevi uzņēmām un pacienājām. Ja tu gribi mums atmaksāt ar to pašu, tad ielūdz visu mūsu pūzni pie sevis ciemos. Mēs, skudras, dzīvojam saticīgi un darbojamies kopīgi.

Vardei cits nekas neatlika kā ielūgt pie sevis visu skudru pūzni.

Tā nu varde lec mājup, bet viņai nopakaļ strīpām tek tūkstošiem skudru.

Pēdīgi viņas tika līdz purvam.

Varde nu sacīja:

— Māsiņas, pagaidiet mani šepat. Es ātri vien aizsteigšos mājās, sagatavošu jums cienastu un drīz atgriezīšos.

Un varde ielēca ūdenī. Skudras gaidīja, gaidīja, bet no vardes ne vēsts. Tā viņas nogaidīja purva malā vienu dienu, divas, trīs. Jau apkārt apaļa nedēļa, bet varde kā nerādījās, tā nerādījās.

Visbeidzot skudru karaliene noskaitās un sacīja:

— Tā mēs te, stāvēdamas un gaidīdamas šo skopo vardi, nomirsim badā!

Viņa savilka ciešāk ap vēderu jostiņu un pagriezās, lai dotos uz savam skudru mājām. Arī visas pārējās skudriņas savilka ciešāk jostiņas un izsalkušas devās atpakaļceļā.

Kopš tā laika skudrām vēderiņi tā arī palikuši cieši iežmaugti.

Par suni

Kāds vīrs vaicāja sunim:

— Kālab tu esi apgūlies pašā ceļa vidū?

Suns viņam atbildēja:

— Lai atšķirtu labos cilvēkus no ļaunajiem.

— Bet kā tu to izdarīsi? — vaicāja virs.

— Labais apmetīs man līkumu, — suns atbildēja, — bet ļaunais iespers ar kāju.

Zilonis un āzis

Kāda augsta kalna pakājē, kas bija apaudzis ar lieliem kokiem, dzīvoja zilonis un āzis.

Abi dzīvoja draudzīgi, kamēr nebija uzsākuši strīdu par to, kurš vairāk var apēst. Zilonis nopētīja mazo āzi no augšas un sacīja:

— Vai tu redzi, cik es esmu liels? Skaidrs, ka arī apēst es varu vairāk par tevi.

Bet āzis stūrgalvīgi palika pie sava:

— Nē, es varu vairāk!

Abi strīdējās, strīdējās, līdz nosprieda pārbaudīt, kurš no tiesas spēs apēst vairāk.

Zilonis ar savu garo snuķi nadzīgi vāca kopā zāli, nobirušās lapas, zarus un veseliem vīkšķiem bāza milzīgajā vēderā.

Arī āzis izlikās knaši ēdam: te paskrienas uz priekšu, te atkal atpakaļ, šur tur noplūkdams pa zāles kušķim. Tad viņš patecēja gabaliņu tālāk, kur zeme bija cieta un zāle nemaz neauga, uzlīda uz liela, liela akmens, apgūlās un sāka gremot.

Kad zilonis bija notiesājis visu zāli un zarus, kas atradās tuvumā, viņš devās pie āža. Zilonis tā bija pielocījis savu milzīgo vēderu, ka tikko spēja pakustēt uz priekšu. Ieraudzījis āzi guļam uz akmens un kaut ko gremojam, viņš tam vaicāja:

— Ko tu ēd?

Azis atbildēja:

— Vai neredzi, ka visu zāli apkārt jau esmu apēdis! Tagadiņ ēdu, redz, šo akmeni, bet pēc tam apēdīšu arī tevi!

Nu zilonis sāka gudrot: «Ja āzis apēdis visu zāli un spēj apēst tik lielu akmeni kā šis, tad joki mazi: var apēst arī mani!»

Zilonis no tiesas nobijās un muka prom; bet āzis palika uz akmens guļam un gremoja savu gremokli.

Varde, čūska un krabis

Reiz dzīvoja varde. Tās namiņa tuvumā bija apmetusies čūska, un ikreiz, kad vardei saradās vardulēni, tā pamanījās mazuļus aprīt. Varde neko nespēja čūskai padarīt un tāpēc klusēdama panesa savu nelaimi.

Vardei bija labs draugs — krabis. Vienu reizi viņa tam sāka stāstīt par savu dzīvi un pasūdzējās:

— Čūska mani vai dzīvu grūž kapā! Visus manus mazuļus jau aprijusi Dod padomu: kā no viņas, ļaundares, tikt vajā?

Pats es nespēju stāties čūskai pretim, bet varu pamēģināt tai atriebt citādā ceļā, — krabis sacīja. — Jāpadomā, kurš ir stiprāks par čūsku, un tas jāpalūdz, lai nešķīsteni pievārē.

Krabis domāja, domāja un pēdīgi izdomāja.

— Klausies, varde, — viņš sacīja, — meža malā savā namiņā dzīvo mangusts. Tu izdari tā: sazvejo zivis un izmētā tās pa gabaliņu citu no citas starp mangusta namiņu un čūskas alu. Mangusts iznāks no sava namiņa, ieraudzīs zivis un sāks tās lasīt kopā un ēst. Viņš tās lasīs un ēdīs, kamēr nonāks līdz čūskas alai. Un, kad redzēs, ka zivju vairāk nav, ielīdīs alā un ļaundari saplosīs.

Kā krabis pamācīja, tā varde arī izdarīja. Iznāca mangusts no sava namiņa, skatās un redz: zivis! Viņš sāka tās lasīt pēc kārtas kopā un ēst, kamēr nonāca līdz čūskas alai. Un, kad redzēja, ka zivju vairs nav, ielīda alā un saplosīja pašu čūsku gabalu gabalos.

Tā varde tika vaļā no savas niknākās ienaidnieces.

Ja ienaidnieku nevar pievārēt ar spēku, to var uzveikt ar prātu.

Pērtiķis un Klija

Pendžabā reiz dzīvoja kāds bagāts vīrs. Viņam bija viens vienīgs dēls, ko bagātais tēvs karsti mīlēja. Reiz dēls smagi saslima. Viņš ilgi nogulēja slimības gultā, līdz pēdīgi atveseļojās, bet viena nelaime — palika mēms un nekad nesmējās.

Simtiem dziednieku pabija bagātnieka mājā, tomēr neviens nespēja dēlu izārstēt: dēls kā bija, tā palika mēms un nesmējās. Kopš tā laika bagātnieks ikreiz, kad viņa mājā kāds iegriezās darīšanās, vispirms tam izstāstīja par sava dēla nelaimīgo likteni un beigās noprasīja, vai tas nezinot kādas zāles, kā izārstēt dēla slimību.

Vienreiz bagātnieka mājā iemaldījās kāds vecs faķīrs.

Bagātnieks viņam izstāstīja visu par savu slimo dēlu un vaicāja, vai faķīrs nezinot, ka viņu izdziedināt.

Vecais faķīrs viņam atbildēja:

— Es neesmu dziednieks, lai dotu šādus padomus. Bet saki: vai tavu dēlu šai bagataja namā nemāc garlaicība? Kazi, deretu viņam padzīvot karavānu iebraucamajā vietā. Tur ik dienas sarodas dažādi ļaudis, ienāk karavānas, kas ved preces no malu malām. Ko visu tur nedabū redzēt un dzirdēti Iespējams, ka tavs dēls tur ierauga kaut ko tādu, kas liek viņam smieties un runāt.

Bagātnieks tā arī izdarīja, kā vecais faķīrs sacīja. Viņš noīrēja kādā karavānu iebraucamajā vietā piemērotu istabiņu un aizveda uz turieni savu dēlu un viņa kalpu.

Katru dienu iebraucamās vietas pagalmā iznesa krēslu un tajā apsēdināja slimo dēlu. Viņš ilgiem lāgiem klusēdams sēdēja un vēroja, kas notiek visapkārt. Tā aizritēja diena pēc dienas, tomēr nekas satricinošs neatgadījās, un dēls tāpat kā agrāk nesmējās un nerunāja.

Kādu rītu dēls, kā aizvien, sēdēja savā krēslā. Tobrīd iebraucamajā vietā iegriezās jauns ceļinieks. Viņš noīrēja istabu, sanesa iekšā savas mantas un istabu aizslēdza. Tad iebraucamās vietas saimniekam iedeva naudu, palūdza tam nopirkt un izcept vistu, bet pats kaut kur aizgāja.

Saimnieks bez kavēšanās aizsteidzās uz tirgu pēc vistas. Pārnesis to, nocirta galvu, spārnus un kājas, tad apsēdās plūkt spalvas. Saimniekam bija liels pieradināts pērtiķis. Tas bija piesiets ķēdē pie koka tieši blakus tai vietai, kur saimnieks plūca vistu. Negaidot saimnieks atcerējās, ka tirgū piemirsis kaut ko vajadzīgu nopirkt. Viņš ielika vistu bļodā, bļodu nolika zemē līdzās pērtiķim un tam piesacīja:

— Uzmani vistu! Es drīz atgriezīšos. — Un pats aizgāja uz tirgu.

Tā pērtiķis palika sargajam vistu. Pēkšņi — kur gadījusies, kur ne — atlidoja klija. Tā ieķērās ar nagiem vistā un ar visu laupījumu pacēlās gaisā.

Pērtiķis, to redzēdams, nezināja, ko iesākt. Viņam taču nebija spārnu, lai paceltos gaisā un atņemtu klijai vistu. Nabadziņš draudēdams vicināja spalvainās rokas un sauca: «U-uh, u-uh!» Bet klija tikmēr mierīgi lidoja prom.

Pērtiķis ilgi nespēja nomierināties un skraidīja pa ķēdes loku. Tad ātri savāca kopā visu, kas vēl bija atlicis no vistas: galvu, kājiņas, spārnus un salika bļodā, kurā bija atradusies vista. Pats notupās līdzās, nolieca galvu un izlikās snaužam

Te cita klija pamanīja no augšas vistas galvu un spārnus Tā metās kā akmens lejā. lai pakamptu laupījumu.

Klija vēl nebija paguvusi pieskarties bļodai, kad pērtiķis klupa tai virsū, saķēra aiz kakla un nožņaudza. Tad mazliet to paplucināja, ielika bļodā un pats rāmi notupās līdzās.

Drīz atgriezās saimnieks un ieraudzīja, ka bļodā vistas vietā atrodas cits putns.

«Es taču atstāju vistu ar nogrieztu galvu,» viņš brīnījās, «bet šim putnam galva ir savā vietā. Arī knābis tāds liels, melns un līks. Spārnus un kājas arīdzan es nogriezu. No kurienes šim radušies lieli spārni un melnas kājas? Es vistu jau biju noplūcis, bet šo klāj spalvas.»

Saimnieks nezināja, kā izskaidrot mīklu, un dikti noskaitās uz pērtiķi. Viņš paķēra lielu koku un jau atvēzējās, lai pērtiķi noslānītu.

Visu notiekošo uzmanīgi vēroja slimais dēls. Viņš negaidot iesmējās un uzsauca iebraucamās vietas saimniekam:

— Cienītais kungs, nesitiet pērtiķi, viņš nav vainīgs! Panāciet šurp, es jums visu paskaidrošu.

Saimnieks piegāja pie bagātnieka slimā dēla. Bagātnieka dēls pasniedza viņam naudu un sacīja:

— Aizejiet, lūdzams, uz tirgu un nopērciet citu vistu, bet šo pērtiķi atvēliet man. Mans tēvs jums par to samaksās tik, cik jūs prasīsiet.

Saimnieks norūpējies iesaucās:

— Pastāsti, cienīgais no cienīgajiem, kas šeit īsti notika!

Tad slimais bagātnieka dēls viņam visu izstāstīja par pērtiķa izdarībām. Tieši tobrīd ieradās slimā dēla tēvs. Redzēdams, ka dēls smejas un kaut ko aizrautīgi stāsta iebraucamās vietas saimniekam, viņš dižen nopriecājās.

Bet, kad uzzināja, ka pērtiķis izdziedinājis dēlu, bagātnieks par to nepažēloja pat simt zelta dukātus. Un no lieliem priekiem sarīkoja iebraucamās vietas ļaudīm tādas dzīres, kādas te sen nebija redzētas.

Zelta putni

Kāda visuvarena radžas dārzā auga zelta mango koks, kura zaros brieda zelta augļi. Tad dārznieks ievēroja, ka ik nakti pazūd viens zelta auglis. Radža pavēlēja dārzniekam labāk pieskatīt koku, tomēr, lai kā dārznieks to sargāja, tik un tā nespēja izdibināt, kālab pazūd zelta augļi. Radžu tas gaužām apbēdināja, un viņš lika dārzu apsargāt kā dienu, tā nakti, lai beigu beigās noķertu zagli. Bet arī tas nelīdzēja — zelta augli zuda, kā zuduši. Radža ilgi gudroja, kā šai nelaimē rīkoties, pēdīgi ataicināja pie sevis visus trīs savus dēlus un tiem sacīja:

— Katru nakti dārzā pazūd pa vienam zelta mango koka auglim. Kurš no jums zagli noķers, tas kļūs par troņmantnieku.

Pirmajā naktī zelta koku gāja sargāt radžas vecākais dēls Taču viņš, pašam nemanot, drīz vien aizmiga un neredzēja, kas nozaga zelta augli. Otru nakti sargāja vidējais dēls. Arī vinu piemeklēja tā pati nelaime — viņš aizmiga. Nu bija kārta sargāt jaunākajam dēlam.

Pienāca nakts. Tumšs, kaut acī dur. Dārzā viss klusu. Pēkšņi pašā pusnaktī jaunākais dēls izdzirda no augšas plūstam apburoši maigas skaņas un tai pašā mirklī juta, ka plaksti liptin līp ciet un pašu apņem miegs. Jaunākais dēls zibens ātrumā izrāva zobenu un iecirta sev kājā. Skaudrās sāpes mirklī aizdzina miegu. Un tad viņš ieraudzīja, ka tumšajās debesīs parādās divi zelta putni. Brīdi palidinājušies virs dārza, abi nolaidās uz mango koka zariem un sāka knābāt augli.

Šie zelta putni bija pasākuši lidot šurp ik nakti, lai pamielotos ar zelta augļiem. Viņu spārnu švīkstoņa atgādināja brīnišķīgu mūziku. Un šīs apburošās mūzikas skaņas iemidzināja visus dziļā, saldā miegā. Vecākais un vidējais radžas dēls, klausoties šīs skaņas, cieši aizmiga. Bet jaunākais dēls neaizmiga vis: viņam sāpošā kāja neļāva aizvērt acu līdz pat rīta gaismai. Un tā viņš redzēja, kā zelta putni nolaižas uz koka zariem un knābā zelta augli.

Jaunākais dēls, daudz negudrodams, paķēra loku, nomēķēja un izšāva bultu. Viens zelta putns nokrita viņam pie kājām, bet otrs, žēli iekliegdamies, uzlidoja augstu debesīs un aizlaidās.

Jaunākais dēls pacēla ievainoto putnu un aiznesa tēvam. Radža bija dikti iepriecināts — tagad nu gan vairs nezudīs mango koka zelta augļi!

Zelta putnu radža uzdāvināja savai vienīgajai, karsti mīļotajai meitai — skaistulei ar gariem matiem, kas mirdzēja kā zelts.

Radžas meita zelta putnu no sirds iemīļoja. Bet zelta putns nebrīvē gauži bēdājās. Viņš nespēja aizmirst savu draugu, kas bija aizlidojis, un tālab dziedāja tik skumīgi, ka visiem, kas viņu dzirdēja, nevilšus acīs sariesās asaras. Putns jo dienas jo tapa vārgāks un slābanāks. Bet radžas meita pieķērās savam gūsteknim aizvien vairāk un tik stipri to iemīļoja, ka viņai tas šķita dārgāks par pašas dzīvību.

Kādu dienu viņa atnāca pie tēva un sacīja:

— Mans tēvs, zelta putns neizsakāmi skumst pēc sava drauga. Viņš drīz nomirs. Tad arī es vairs nevēlos dzīvot…

Radžam nu radās jaunas rūpes — ko darīt, lai zelta putns neaizietu bojā? Bija jāsameklē tā draugs. Bet kur to meklēt? Vai tas kādreiz atlidos uz viņa dārzu?

Un tā radža izsludināja vēsti, ka tas, kurš atradīs un atnesīs uz pili otru zelta putnu, iegūs viņa vienīgās meitas roku. Un noteica īsu laiku — vienu mēnesi, jo nebija nekādu cerību, ka zelta putns ilgāk spētu izdzīvot.

Vēsts, ka radžas meitu iegūs par sievu tas, kurš sameklēs otru zelta putnu, nonāca vistālākajās zemes malās. Daudzi dižciltīgi jaunekļi devās meklēt zelta putnu, tomēr neviens no viņiem neatgriezās atpakaļ.

Arī kaimiņzemes troņmantnieks devās meklēt putnu. Viņš cerēja, ka liktenis tam būs labvēlīgāks nekā citiem un ka viņš dabūs sev daiļavu par sievu.

Troņmantnieks ilgi meklēja zelta putnu: izstaigāja gan mežus, gan kalnus, bet putna nekur nebija. Pēdīgi viņš iemaldījās Bihara džungļu necaurejamos biezokņos. Te viņš izdzirda žēlabainu čiepstēšanu un ieraudzīja mazu putniņu, kas bija sapinies kāda krūma dzelkšņos. Troņmantnieks atbrīvoja putniņu, uzmanīgi izvilka tam no miesas dzeloņus un rētas apmazgāja ar tīru ūdeni. Un putniņš viņam vaicāja:

— Saki, augstdzimušais jaunekli: kā lai tev atlīdzinu par tavu labo sirdi?

Troņmantnieks viņam pastāstīja savu vajadzību — ka viņš meklējot zelta putnu.

— Jau neskaitāmas dienas es klīstu pa Bihara džungļu biezokņiem, taču nekādas veiksmes. Būtu labi, ja tu man palīdzētu šo putnu atrast!

— Meklēt zelta putnu ir devušies daudzi jaunekļi, tomēr neviens nav pārnācis atpakaļ, — putniņš sacīja. — Tāds pats liktenis sagaida arī tevi. Nepazudini savu dzīvību, labāk atgriezies mājās!

Tomēr jauneklis neklausījās putniņa padomā. Viņš lūdza un lūdza to palīdzēt, līdz putniņš pēdīgi bija ar mieru.

— Nu labi. Ja tu nebaidies no briesmām, tad klausies. Zelta putns dzīvo maharadžas[1] zelta pilī. Viņa pils atrodas tālu, tālu no šejienes kāda augsta kalna galā. Šā kalna pakājē ir karavānu iebraucamā vieta. Tajā var iekļūt pa divi vārtiem: pa zelta un dzelzs vārtiem. Ja tu iesi pa zelta vārtiem, tev cels priekša neredzēti gardus ēdienus, tavas ausis priecinās burvīga mūzika un liegi salda dziedāšana. Skaistas dejotājas tur apbur katru ar savu brīnišķīgo dejošanu. Tikai pieraugi — neej pa šiem vārtiem, citādi ar tevi atgadīsies tas pats, kas jau noticis ar citiem zelta putna meklētājiem: tur tu aizmirsīsi itin visu pasaulē.

Atceries, tev jāieiet iebraucamajā vietā pa dzelzs vārtiem. Tur tevi saņems vienkārši kā kuru katru ceļinieku, iedos ir labi paēst, ir atvēlēs gultu, kur pārlaist nakti. Pārgulējis mazā gaismiņā uzkāp kalnā un dodies droši uz pils dārzu. Tur gaužām parastā koka būrī tu ieraudzīsi zelta putnu. Sardze vēl gulēs. Uzmanīgi iznes būri ar putnu laukā. Dārzā tu redzēsi vēl vienu būri, kas būs no zelta, bet pielūko, to neņem, citādi tevi piemeklēs nelaime…

Troņmantnieks lika aiz auss putniņa vārdus un devās uz maharadžas zemi. Viņš nonāca pie augsta kalna un tā galā ieraudzīja pili, bet kalna pakājē — karavānu iebraucamo vietu. No viena tās spārna plūda jautras balsu čalas, mūzika un burvīga dziedāšana. Jauneklis piegāja pie zelta vārtiem un jau grasījās tos vērt vaļā, taču, izdzirdīs smieklus un jautras balsis, apstājās. Viņš saprata, ka šīs balsis pieder tiem neprāšiem, kuri šeit dzīro un ir aizmirsuši gan zelta putnu, gan visu citu pasaulē. Jauneklis atcerējās, ko viņam bija piekodinājis spārnotais draugs, un iegāja iebraucamajā vietā pa dzelzs vārtiem.

Otra rīta mazā gaismiņā troņmantnieks jau atstāja iebraucamo vietu, uzkāpa kalnā un ieraudzīja zelta pili. Pilij visapkārt bija brīnišķīgs dārzs. Jauneklis iegāja dārzā un drīz vien atrada parastu koka būri ar zelta putnu. Tam līdzās stāvēja otrs būris — no zelta. Un troņmantnieks nosprieda: «Kālab man nepaņemt piedevām ari zelta būri?» Bet zelta būris bija piekalts ķēdē, un, tiklīdz viņš tam pieskārās, ķēde iežvadzējās. Tai pašā mirklī pamodas zelta putns un skaļi ieķērcās. Pamodās arī sardze un saņēma troņmantnieku ciet. Tā alkatība viņu pazudināja.

Nākošajā dienā troņmantniekam bija jāstājas maharadžas — zelta pils un zelta putna īpašnieka priekšā.

Bargo valdnieku pārsteidza jaunekļa drosme.

— Ja tu esi tik liels drosminieks, ka uzdrošinājies iekļūt manā pilī, tad noķer un atved man zelta zirgu. Par to es tev atdošu zelta putnu, — maharadža sacīja. — Ja zirgu neatvedīsi, likšu tev nocirst galvu.

Tā troņmantnieks iekūlās jaunā nelaimē. Viņam cits nekas neatlika kā apsolīt, ka atvedīs zelta zirgu. Noskumis viņš izgāja pa pils vārtiem. Priekšā viņu gaidīja tas pats putniņš, kuru viņš bija izpestījis no dzelkšņu krūma. Jauneklis putniņam visu izstāstīja, kas un kā.

— Ja tu mani būtu klausījis un neaizticis zelta būri, tad nebūtu iekūlies jaunā nelaimē, — putniņš viņam pārmeta.

Zelta zirgs atrodas loti tālu no šejienes: kāda slavena valdnieka stallī.

Un putniņš troņmantniekam sīki jo sīki izstāstīja, kā nokļūt tai valstī, kuras valdniekam pieder zelta zirgs.

— Tikai ielāgo, — putniņš pieteica, — tur, kur stāv zelta zirgs, atrodas arī viņa zelta zirglietas. Nekrīti kārdinājumā un neaiztiec tās! Zirgam uzmauc galvā parastus ādas iemauktus.

Pēc daudzu dienu gājiena jauneklis beidzot sasniedza zelta zirga saimnieka pili. Visi sargi gulēja, un viņš taisnā ceļā droši devās uz stalli, kur stadulā stāvēja zelta zirgs. Tam līdzās, samestas kaudzē, atradās zelta zirglietas: segli, iemaukti, pātaga.

«Nebūtu prātīgi ņemt parastus ādas iemauktus, ja turpat ir zelta,» troņmantnieks nosprieda un uzmauca zirgam galvā zelta iemauktus. Tad uzlika zelta seglus, paņēma rokās zelta pātagu, uzlēca zirgā un aizjoņoja kā vējš.

Pēkšņi zelta iemaukti satrūka, troņmantnieks novēlās zemē, bet zirgs mirklī pazuda no acīm — tik viņu redzējis!

Jauneklis rūgti nožēloja savu soli: «Kālab es atkal ļāvos alkatībai? Kur tagad lai meklēju zelta zirgu?»

Viņa spārnotais draugs — mazais putniņš, lidodams turpat debesīs, visu notiekošo vēroja. Tiklīdz zirgs izrāvās troņmantniekam no rokām, putniņš aizlidoja zirgam nopakaļ un atrada to gleznaina ezera krastā.

Zelta zirgs tur stāvēja zem kupla koka. Bet zem koka brīnumdaiļa meitene uz paklāja lika gardus ēdienus un dzērienus.

Putniņš atlaidās pie troņmantnieka un tam pavēstīja, kur atrodams zirgs.

Daiļā meitene tevi cienās ar brīnišķīgiem augļiem un citiem gardumiem, bet tu pielūko: neko neņem! Ja tu kaut mazu kripatiņu nobaudīsi no šiem cienastiem, iekļūsi vēl lielāka nelaimē! — putniņš viņu nobrīdināja.

Jauneklis atnāca pie ezera un priecīgs ieraudzīja tur zelta zirgu. Bet, kad paskatījās uz daiļavu, sajuta pēc viņas neizsakāmas ilgas. Viņš piegāja meitenei klāt un palūdza atdot viņam zelta zirgu.

Daiļava tad sacīja:

— Labi, es tev atdošu zirgu, tikai vispirms nobaudi manus ēdienus un dzērienus un pats mazliet atpūties.

Jauneklis nespēja atteikties no daiļavas laipnības. Viņš jau sniedzās, lai kaut ko nobaudītu no gardajiem ēdieniem, bet te pamanīja putniņu. Tas riņķoja virs galvas un satraukti čivināja, it kā gribēdams viņam sacīt: «Dodies ātrāk prom! Bēdz no jaunas nelaimes!»

Jauneklis attapās, uzlēca zelta zirgam mugurā un aizauļoja no daiļavas.

Viņš atjāja zelta zirgā pie maharadžas, kam bija zelta putns. Maharadža paņēma no jaunekļa zelta zirgu un pretī tam iedeva zelta putnu, pavēlēdams sardzei izlaist jaunekli no pils. Jauneklis ar zelta putnu ieradās pie radžas, kam bija mango koks ar zelta augļiem.

Nu abi zelta putni satikās: to priekiem nebija gala, viņi aiz laimes sāka jautri dziedāt. Bet princese ar zeltaini mirdzošajiem matiem tapa par drošsirdīgā troņmantnieka sievu.

[1] Maharadža - diženais radža, diženais valdnieks.

Zinātkārais pandits

Tas noticis sensenos laikos. Kāds pandits[1] reiz vakarā aizgājis uz mežu pastaigāties, un pēkšņi viņam priekšā parādījies nejauks briesmonis — pats nelabais. Pandits gribējis noskaitīt svētos vārdus no Vēdām[2], bet aiz pārbīļa nespējis izdabūt pār lūpām ne skaņas. Gribējis bēgt, bet kājas nav klausījušas. Stāv kā zemē iemiets un gaida, kas notiks tālāk.

Bet nelabais, elsdams pūzdams un šņākdams, gājis tik panditam virsū. Nu jau piegājis pavisam blakām un apstājies.

Pandits bikli vaicājis:

— Kas jūs tāds esat un no kurienes nākdams?

Nelabais bargā balsī atbildējis:

— Vai akls. ka neredzi: esmu pats nelabais! Un kas tev daļas, no kurienes es nāku? Mans vārds ir Candakarma, bet kā tevi sauc?

Pandits tikko nosvepstējis:

— O, augsti cienītais, mani sauc — Balarams… Esmu mācīts dziednieks. Es zinu, ar kāda auga saknītēm un kādām pļavas zālītēm var izdziedēt kaites. Ja, par piemēru, kādu moka bezmiegs, es protu pagatavot tādas zāles, ka tas gulēs tik ciešu miegu kā vēl nekad savā mūžā.

To dzirdot, nelabais Candakarma atbildējis:

— Negribu zināt, cik tu esi augsti mācīts. Man patlaban vajadzīgs zirgs. Gribi vai negribi, tev būs jākļūst par to. Kājas tev pietiekami garas, varēsi mani aizvest tālu gabalu. Ja zini zāles, kas vairo spēkus, tad uz karstām pēdām tās iedzer.

Balarams izvilcis no somas nelielu katliņu.

— Kas tas tāds? — Candakarma vaicājis.

— Šai katliņā es glabāju savas zāles.

— Rādi šurp, kas tur ir iekšā! — nelabais pieprasījis.

— Ekur, šīs ir betelgalviņas — tās tīra asinis un sasilda miesas. Šīs — katehu zālītes. No tām sarecē asinis un aprimst slāpes, šie — kaļķi. Tie nostiprina kaulus. Bet šīs — tabakas lapas. No tām cilvēks top mundrāks. Ja visas šīs zāles samaisa kopā, dabū tādu līdzekli, kuru iedzerot cilvēks kļūst stiprāks par stipru un dzīvo ilgu mūžu. Izmēģiniet pats un pārliecinieties!

Balarams samaisījis visas zāles kopā un devis nelabajam iebaudīt. Tas nomēģinājis un sācis ārdīties kā traks. Uzlēcis panditam uz pleciem un pavēlējis:

— Balaram, ved mani uz ezeru! Gribu ātrāk nodzerties un izpeldēties. No tavām zālēm man visas iekšas svilina kā ar uguni.

Balarams arī ieņēmis savas zāles un moži devies uz priekšu.

Nelabais, jādams panditam mugurā, tik piecirtis papēžus un skubinājis:

— Kusties veiklāk! Rikšo ātrāk! Vēl ātrāk!

Balarams rikšojis, cik spējis, bet nelabais tik un tā nav bijis mierā Viņš dziednieku trencis un pātagojis, ko mācējis.

Ceļa vidū nelabais piepeši Balaramam ievaicājies:

— Pandit, saki: cik sen tu esi pasācis lietot šīs mundruma

— Šīs zāles jau lietojušas vairākas manas dzimtas paaudzes, — Balarams atbildējis. — Tās lietojis mans tēvs un mans vectētiņš, vecvectētiņš un vecvectētiņa vectēvs.

— Tad iznāk, ka tev ir varen labas asinis. Tajās atrodas visu tavu senču asiņu labākā daļa.

Pandits nolēmis pielietot viltu un sacījis:

— Jūs sakāt tīro patiesību. Asinis patiesi man nesen vēl bija labas — biezas un tīras. Bet pēdējā laikā esmu pārlieku bieži lietojis vienas un tās pašas zāles, kas asinis pārvērš ūdenī. Un patlaban man asiņu vietā rit ūdens. Vai redzat: no pieres rit veselām lāsēm!

Tad Candakarma ar saviem asajiem nagiem ieskrāpējis Balaramam plecā..

No rētas izsprāgušas sārtas asinis.

Čandakarma noskaities ne pa jokam un uzbļāvis:

— Pandit, tu esi nejauks melis! Tavās dzīslās rit nevis ūdens, bet visīstākās asinis. — Nelabais saniknots iesitis panditam ar papēžiem un iebļāvies: — Rikšo ātrāk!

Pandits pagalam nobijies un aizjozis kā vējš. Tad pēkšņi apstājies un ievaicājies:

— O, augsti cienītais, es domāju un domāju, bet nekādi netieku gudrs: kāpēc jums visa āda ir rupja un cieta, bet pēdas — mīkstas kā samts?

Candakarma atbildējis:

— Kālab tev to zināt? Bet, ja tevi tas tik dikti interesē, tad klausies: ja man gadās samērcēt savas pēdas, es vairs nespēju paiet pa zemi. Pa zemes virsu es staigāju vienīgi sausām kājām. Tālab arī manām pēdām āda ir tik mīksta.

Necik ilgi, un viņi jau bijuši pie ezera. Candakarma nokāpis no Balarama pleciem un sacījis:

— pandit, kamēr es peldēšos, tu stāvi šeit un iedzer savas zāles. Tikai pieraugi — nedomā bēgt prom! Es izpeldēšos un drīz būšu atpakaļ.

«Nelabais alkst manu asiņu. Izpeldējies viņš mani nožmiegs un apēdis,» Balarams šausmās nodomājis. «Ko iesākt?»

Te jauna doma iešāvusies viņam prātā: «Ir viena iespēja, kā izglābties. Ar slapjām kājām nelabais nevarēs paskriet. Un, kamēr viņš tās žāvēs, es aizmukšu labi tālu un paslēpšos.»

Kolidz nelabais ielēcis ūdenī, pandits meties bēgt.

Nelabais, to redzēdams, iebļāvies:

— Stāvi! Kur tu skriesi? Es tevi tik un tā panākšu un apēdīšu!

Nelabais izlēcis no ezera un tūliņ žāvējis pēdas.

Bet pandits, lai vieglāka skriešana, nometis visas drēbes, aizsviedis prom katliņu ar zālēm un jozis, ko mācējis.

Kamēr nelabais žāvējis pēdas, attapīgais pandits paguvis aizmukt līdz savam ciematam.

Tā nelabais viņu arī nepanācis.

Mājās pandits izstāstījis visu, kas ar viņu atgadījies.

— Kā tev palaimējās izdibināt no Candakarmas viņa noslēpumu? — kaimiņi viņam vaicājuši.

Pandits atbildējis:

— Redziet, draugi, mans skolotājs man mūždien atgādināja: «Jautā, ja ko nezini. Pat augsti mācīts vīrs bez kautrēšanās izjautā citus, ja kaut ko nezina.» Sekojot skolotāja padomam, arī es allaž esmu paradis izvaicāt katru, lai noskaidrotu to, ko nezinu. Šis paradums mani šodien paglāba no drošas nāves. Dodu padomu arī jums: nekautrējieties izdibināt no citiem to, ko paši vēl nezināt.

[1] Pandits — mācīts, izglītots vīrs.

[2] Vēdas — senindiešu svēto rakstu grāmatas.

Skroderis un džini

Kādā pilsētā dzīvoja skroderis un audējs. Abi strādāja, muguras neatliekuši, tomēr bagātāki netika, drīzāk, jāteic, otrādi: jo dienas jo kļuva nabagāki. Pienāca beidzot tāda diena, kad audējam aptrūkās dzijas, bet skroderim darba — rokās palika tikai plika adata un grieznes. Un tā abi nolēma doties uz citurieni laimi meklēt. Savīkšās ceļam, kā nu varēja, un aizgāja.

Visu dienu abi gāja draudzīgi. Bet, kad pienāca vakars un ceļš ielocījās biezā mežā, audējs juta, ka tam kājas dreb aiz noguruma un sirdi māc bailes.

— Vadzi, draugs, — viņš sacīja skroderim, — labāk griezīsimies atpakaļ. Esmu jau piekusis un baidos iet caur mežu.

— Ja tev piemetušās bailes, vari griezties atpakaļ, — atbildēja skroderis, — jo bailes ir slikts ceļa biedrs. Bet es gan iešu tālāk. Ardievu, draugs!

Un abi atvadījās. Audējs aizgāja atpakaļ uz pilsētu, bet skroderis devās uz priekšu pa meža ceļu.

Drīz sabiezēja tumsa, kaut vai acī dur. Skroderis nomaldījās no ceļa un gāja uz labu laimi tālāk, uzgrūzdamies krūmiem un kokiem. Tagad arī viņu sagrāba bailes. Lai tās aizdzītu, viņš izvilka no ceļa tarbas savas lielās grieznes un sāka ar tām šņirkstināt, it kā gatavotos kādu pārgriezt, — tomēr mierīgāka jušana.

Jo tālāk skroderis gāja, jo nepazīstamais mežs tapa biezāks. Koki slējās līdz pašām debesīm. Tumsā varēja dzirdēt zvēru rūkšanu. Skroderim aiz bailēm sirds gandrīz pamira. Viņš iet, šņirkstinādams grieznes, bet prāts nemierīgs: ja nu pagadās tīģeris, ar grieznēm tikpat to nepieveikt!

Te skroderim nejauši aizķērās kāja un viņš paklupa. Apčamdīja ar rokām apkārt — kāpnes! Ieskatījās ciešāk — no tiesas, kāpnes, pieslietas pie gara, resna koka. Kāpņu šķērskoki veda kaut kur augstāk — tumsā.

«Cik labi!» skroderis nopriecājās. «Uzkāpšu kokā un pārlaidīšu tur nakti. Rītā būs redzamāk, ko iesākt tālāk.»

Daudz negudrodams, skroderis devās augšup pa stāvām, ļodzīgām kāpnēm.

Celdams kājas no šķērskoka uz šķērskoku, viņš kāpa augstāk un augstāk.

Bet kāpnēm, kā rādījās, nebija gala. Nabaga skroderis pagalam pagura kāpdams. «Kur es nokļūšu?» viņš prātoja. «Kazi, uz mākoņa uzkāpšu vai pārguris novelšos lejā.»

Skroderim jau drebēja rokas un kājas, sirds vai lēca pa muti ārā; viņš, no tiesas, tik tikko nenovēlās lejā. Pēkšņi kāpnes beidzās, un skroderis nespēkā atšļuka kāpņu galā uz zaru grīdiņas.

Mazliet atvilcis elpu, skroderis aplaida acis apkārt un ieraudzīja priekšā būdu, kas bija piespiedusies pie koka stumbra. Būdā mirgoja blāva gaismiņa un dzirdējās tāda kā purpināšana.

«Paskat, te jau kāds ierīkojies,» skroderis nodomāja. «Jābūt piesardzīgākam.»

Tomēr skroderi tik stipri mocīja izsalkums un nogurums, ka acis lipa ciet: viņš nespēja atturēties un ieskatījās būdiņā, ieskatījās un atsprāga atpakaļ kā lingas mests. Bet bija par vēlu — no būdas jau līda ārā briesmīgs meža džins. Acis tam lielas kā šķīvji un zvēro tumsā kā liesmas. Deguns līks kā kruķis No milzum lielās mutes spraucas laukā gari, asi zobi — kā tīģerim. Pats apaudzis ar biezu, rudu vilnu.

Ieraudzījis šādu briesmoni, skroderis turpat vai nenovēlās zemē aiz pārbīļa.

— Rr-r-r! Rr-r-r! — džins ierūcās. — Ko tu šeit meklē?

«Nu es esmu pagalam!» skroderim izskrēja doma caur smadzenēm. «Ja viņš tik nelaipni saņem, tad kas gan mani sagaida pēc tam?»

Tomēr skroderis nebija no bailīgajiem, un prāts viņam — ass kā visasākā adata.

— Lūdzu piedošanu par traucēšanu, — skroderis džinam sacīja. — Atzīstos, man nav visai patīkami… Bet visu džinu valdnieks man pavēlēja uzšūt viņam kažoku no pašas mīkstākās vilnas. Jums, es skatos, ir skaista, ruda vilna, pie tam bieza un mīksta. Tieši tāda man vajadzīga … Atļaujiet…

To sacīdams, skroderis sāka šņirkstināt ar savām lielajām grieznēm un tuvojās džinam.

— Rr-r-r! Rr-r-r! — izbijies ierūcās džins. — Ko tu gribi darīt?

— Nebaidieties, — skroderis atbildēja, šņirkstinādams griežņu asmeņus. — Es tikai izgriezīšu no jūsu ādas gabalu kažokam un likšu jūs mierā.

Džins bailēs sāka drebēt un lūgties:

— O, pažēlo mani! Varbūt tu vari pašūt kažoku no kādas citas ādas? Jel pažēlo mani! Es tevi labi atalgošu, tikai pasaudzē manu ādu!

— tādā gadījumā man jāpadomā, — skroderis jau gluži rāmā balsī sacīja, aizvien vēl šņirkstinādams grieznes. — Var gadīties, ka man izdodas atrast kažokam labāku ādu…

Džins aiz prieka palēcās tik augstu gaisā, ka koks salīgojās, un mirklī nozuda savā būdā. Skroderis nepaguva ne acu pamirkšķināt, kad džins jau bija atpakaļ un nometa viņam pie kājām maisu.

— Rr-r-r! Rr-r-r! — džins sauca. — Te būs tev mana dāvana: zelts un dārgakmeņi. Tikai pazūdi ātrāk no šejienes un vairs nekad nerādies!

To pateicis, džins pabīdīja skroderi uz kāpņu pusi, bet pats aši iešmauca būdā un paslēpās.

Skroderis pat lāgā neatceras, kā bija nokāpis lejā ar zelta maisu.

Līdz rītam viņš nosēdēja zem koka, cieši turēdams rokās savu bagātību, bet, kad atausa gaisma, uzvēla plecos smago maisu un aizslāja uz mājām.

Ticis pilsētā, viņš pirmo satika audēju.

— Ko tu tur nes maisā? — audējs vaicāja.

— Palīdzi aizstiept maisu līdz mājai, tad arī uzzināsi, — skroderis atbildēja.

Audējs pieķērās pie maisa, un abi drīz vien aiznesa maisu līdz mājai. Skroderis nu parādīja audējam zelta naudu, dārgakmeņus un izstāstīja visu, kas ar viņu bija atgadījies.

— Nu tu pats redzi: kam netrūkst drosmes un ir galva uz pleciem, tam laime pati nāk rokās, — viņš sacīja audējam.

Bet, kurš baidās soli spert no mājas laukā, tas nedabū nekā. Tu esi mans vecs draugs, un es ar tevi dalīšos savā guvumā. Mums abiem šeit iznāks atliku likām.

Un skroderis atskaitīja audējam pusi no tā, kas bija maisā.

Tomēr skrodera vārdi par drosmi un gļēvulību audējam ķērās pie sirds.

«Kā nu tā?» viņš sprieda. «Skroderis, bezbailīgs būdams, atnesa no meža dārgumus, bet es atgriezos bešā. Tā tas nevar palikt. Man visai pilsētai jāpierāda, ka neesmu nekāds zaķapastala!»

Un audējs ņēmās pierunāt skroderi vēlreiz iet ar viņu uz mežu pie džina.

Skroderis ilgi negribēja tam piekrist.

— Mums pietiks arī ar šo bagātību, — viņš sacīja audējam. — Kam mums vairāk vajag? Kam veltīgi riskēt? Tava alkatība var iedzīt mūs abus postā!

Tomēr audējs draugā neklausījās. Viņš tikai mala vienu un to pašu: «Es arī gribu pārnest no meža dārgumus. Es arī gribu but bagātakais vīrs visā pilsētā!»

Skroderim pēdīgi apnika šīs audēja runas, un viņš bija ar mieru vēlreiz aiziet uz mežu.

Nākamajā rītā audējs un skroderis atstaja pilsētu, un dienas otrā pusē abi jau bija nonākuši tai pašā mežā. Skroderis jlgi meklēja koku, pie kura bija pieslietas kāpnes, bet nekādi to nevarēja uziet.

Tad draugi nolēma parlaist nakti kadā citā kokā, bet no rīta .akal atsākt meža džina meklēšanu.

Skroderis drīz vien izraudzījās kuplu koku, kas auga meža pļaviņas malā, un abi, piepalīdzot viens otram, uzrāpās tā zaros. Viņi tur iekārtojās uz nakti, cik nu ērti varēja.

Bet, kolīdz skroderis un audējs zaros noklusa, visa pļaviņa atspīdēja dīvainā gaismā. Draugi paskatījās un pamira aiz pārsteiguma: viņu acu priekšā pavērās baismīgs skats! Pļaviņas vidū milzīgi liels meža džins kūra ugunskuru, mazie džini stiepa zarus un žagarus, bet no meža visapkārt līda ārā aizvien jauni un jauni džini: zaļoksnēji un veci, melni un rūsgani, pinkaini un astaini, gariem, līkiem ilkņiem un zvērojošām acīm.

Kad ugunskurs dega pilnās liesmās, džini sasēdās tam apkārt. Kādu brīdi valdīja klusums, tad džini cits caur citu gaudulīgās balsīs sāka lūgties savu vecāko:

— Mūsu pavēlniek, lūdzams, nesūti pie mums skroderus!

— Pažēlo mūsu ādu!

— Šuj sev kažokus no kādas citas ādas!

— Paglāb mūs no skrodera grieznēm!

Un sacēlās tāds troksnis, spiegšana, gaudošana un rūkšana, ka nabaga audējs aiz bailēm izlaida no rokām zaru, pie kura bija turējies, un novēlās no koka tieši tai vietā, kur bija sapulcējušies džini.

Audējs nodomāja, ka nu pēdējā stundiņa ir klat, bet, par laimi, skroderis neapjuka. Viņš arī nolēca no koka, sāka šņirk- stināt savas lielās grieznes un pilnā kaklā saukt:

— Ķer viņus! Turi ciet! Velc šurp! Es tudaliņ no šo ādām piegriezīšu lielisku kažoku! Ķer veiklāk ciet!

Pārbijušies džini, skaļi spiegdami, pajuka uz visām pusēm un nozuda tumsā.

Bet skroderis un audējs, nogaidījuši rītu, pasteidzās atgriezties mājās.

— Redzi nu, draugs, — skroderis mājās audējam sacīja — tu sagribēji vairāk, nekā tev vajadzīgs, un pats tik tikko savas alkatības dēļ neaizgāji bojā.

Audējs nezināja, ko atbildēt. Viņš bija priecīgs, ka palicis starp dzīvajiem.

Tā laimīgi atgriezušies mājās, abi draugi nekad vairs nekāroja iet pie meža džiniem.

Ērgļu meita

Nezinu, vai tas noticis īstenībā vai ne, bet ļaudis stāsta, ka reiz kādā Indijas novadā dzīvojusi pieniniece. Viņa ik rītus uzvēlusi sev uz muguras krūkas ar pienu, paņēmusi rokās gadu veco meitiņu un gājusi uz pilsētu pienu pārdot. Un tā katru mīļu dienu.

Viendien viņa iedama stipri nogura — kā lai nenogurst ar tik smagu nesamo uz muguras! — un nolēma apsēsties turpat ceļmalā atvilkt elpu. Meitiņu viņa nosēdināja sev blakām, bet tieši tobrīd debesīs riņķoja divi ērgļi. Piepeši viens no ērgļiem kā akmens metās lejā, paķēra meiteni un atkal pacēlās gaisā.

Nabaga māte ilgi sauca pakaļ un rūgti raudāja, bet velti.

Ērgļi ar meiteni aizlidoja tālu, tālu prom. Viņi aiznesa viņu uz savu ligzdu, kas atradās kāda augsta jo augsta koka galotnē. Ligzda bija no dzelzs un tik liela kā māja. Septiņas dzelzs durvis, aiztaisāmas ar stiprām dzelzs bultām, veda šai ligzdā iekšā.

Ērgļi saulei par godu meitenīti nosauca Saules vārdā. Viņi gādāja par viņu kā par savu bērnu, ēdināja un dzirdināja kā mācēdami.

Ērgļi bieži lidoja uz tālām zemēm un ikreiz pārnesa Saulei dārgās dāvanas. Viņi meitenei dāvināja neredzēti krāšņus dimantus, pērles un citādas dārgas mantas.

Kad Saulei apritēja pilni divpadsmit gadi, ērgļi sagudroja viņai uzdāvināt dārgu gredzenu, kādu pieklātos valkāt tikai pašai valdniecei. Šādu gredzenu varēja dabūt tālā jo tālā zemē aiz Sarkanās jūras. Lai uz turieni aizlidotu, ceļā vajadzēja pavadīt veselu pusgadu un tikpat daudz — atpakaļceļā.

Ērgļi saposās un devās uz tālo aizjūras zemi. Sauli viņi uzticēja diviem kalpiem — sunim un kaķim. Arī ēdienu atstāja apaļam gadam.

Kad ērgļi bija aizlidojuši, kaķis reiz pamanījās nočiept gaļas gabalu. Saule kaķi pieķēra nedarbā un stingri sodīja. Nu kaķis uz Sauli turēja ļaunu prātu un gudroja, kā viņai atdarīt. Viņš ievēroja, ka Saule cītīgi uzmana pavardā uguni, neļauj tai izdzist ne dienu, ne nakti. Un tā kaķis, kad Saule gulēja, izdzēsa pavardā uguni.

Saule trīs dienas un trīs naktis prātoja, kur sameklēt uguni. Visas šīs dienas ne pati Saule, ne kaķis, ne suns nedabūja iebaudīt ne putraimiņa. Tad Saule uzrāpās uz ligzdas jumta un palūkojās, vai kur nemanīs uguni. Un viņa tālumā ieraudzīja dūmu strūkliņu. Saule nosprieda: «Kur dūmi, tur arī uguns.» Piesardzīgi nokāpusi no koka, viņa devās taisni turp, kur cēlās dūmi.

Nogājusi pusi dienas, Saule ieraudzīja priekšā sašķiebušos būdiņu. Būdiņā pie pavarda sēdēja vecenīte. Šī vecene bija pati cilvēkēdāja un būdiņā dzīvoja kopā ar savu dēlu. Bet Saule to nezināja.

Ieraudzījusi ar dārgakmeņiem izgreznojušos meiteni, kas bija tik daiļa kā pati saule, vecene nopriecājās. «Cik skaista meitene!» viņa nodomāja. «Mums abiem ar dēlu iznāks gardu gardās vakariņas. Jāmēģina viņu aizkavēt, kamēr atgriežas dēls no medībām.»

Tā nolēmusi, vecene mī|ā balsī Saulei vaicāja:

— Kas tu esi, meitenīt, un ko še meklē?

— Es esmu ērgļu meita, — Saule atbildēja. — Viņi aizlidoja pēc dārga gredzena. Bet man ligzdā izdzisa uguns. Vai jūs, vecmāmiņ, neiedotu uguni?

— Panāc tuvāk, meitiņ, — vecene aicināja. — Es tev iedošu uguni. Pati esmu jau pārlieku veca, nespēju paiet. Vai tu man neizvārītu katliņā rīsu biezputru?

Saulei bija laba sirds, un viņa ķērās vārīt cilvēkēdājai biezputru.

Rīsu biezputra jau bija gatava, bet vecenes dēls aizvien vēl nerādījās. Tad vecene palūdza Sauli izvārīt gaļu. Saule izpildīja arī šo lūgumu. Gaļa bija gatava, bet cilvēkēdājas dēla kā nebija, tā nebija.

Tad vecene palūdza Sauli izslaucīt istabu. Saule izslaucīja arī istabu, bet no dēla vēl ne vēsts.

Tad vecene sacīja Saulei:

— Labo meitiņ, kālab tu steidzies uz māju? Es tev nedošu uguni, iekāms nebūsi atnesusi man no avotiņaūdeni.

Tagad Saule noprata, ka vecene grib viņu tīšām aizturēt, un sacīja:

— Es izpildīju visus jusu lūgumus: iedodiet beidzot man uguni. Ja ne, iešu to palūgt citā vietā.

Vecene saprata, ka viņa nespēs aizkavēt Sauli, līdz atgriežas dēls, tāpēc iedeva meitenei uguni, sacīdama:

— Paņem kopā ar uguni arī dažas saujas kviešu graudu. Ejot uz māju, met tos pa graudiņam zemē. Pēc tiem tu viegli atradīsi ceļu uz manu māju, ja tev atkal izdzisīs uguns.

Meitenei neienāca ne prātā, ka vecene gatavo slazdus. Saule paņēma uguni, kviešu sauju un devās uz mājām. Iet un met tos pa graudiņam zemē.

Mājās Saule aizbultēja visas dzelzs durvis, izvarīja pusdienas, paēda pati un pabaroja suni un kaķi.

Necik ilgi pēc Saules aiziešanas būdiņa atgriezās cilvēkēdājas dēls. Māte viņam izstāstīja visu par Sauli un pamācīja, ka viņa atrodama pēc kviešu graudiem.

Dēls bez liekas kavēšanās devās ceļā. Viņš gāja pa graudu iezīmēto ceļu un drīz vien nonāca pie koka, kurā atradās ērgļu ligzda. Cilvēkēdājas dēls knaši uzrāpās kokā un pagrūda pirmās dzelzs durvis. Tās bija cieši aizbultētas. Tad viņš sāka klaudzināt un lūgties:

— Meitenīt, ielaid mani iekša! Es esmu vecs ērglis, atlidoju no tālām zemēm. Atnesu tev dārgas dāvanas. Atver durvis.

Saule tobrīd atdusējās un neko nedzirdēja.

Tad cilvēkēdājs mēģināja izlauzt durvis ar spēku, bet tās nepadevās. Viņš tā nopūlējās, ka nolauza pirkstam nagu.

Neko nepanācis, vecenes dēls atgriezās mājās.

Otrā rītā Saule pamodās un vēra visas durvis vaļā. Atvērusi sešas durvis, viņa jau piegāja pie septītajām, bet te viņai rokā iedūrās kaut kas ass. Tas bija vecenes dēla nolauztais nags.

Cilvēkēdājiem nagi ir gari un indīgi. Vajag tikai šim nagam iedurties cilvēka miesā, lai tas tūdaļ aizmigtu nāves miegā. Un tā Saule nokrita zemē beigta.

…Laiks gāja uz priekšu. Apritēja apaļš gads, un ērgļi atlidoja mājup no zemes, kas atradās aiz Sarkanās jūras. Viņi pārnesa Saulei gredzenu, ko rotāja dārgakmens, bet, iegājuši ligzdā, ieraudzīja, ka viņu mīļotā meita guļ zemē pie durvīm un vairs neelpo. Abi ērgļi gaužām noskuma un nolēma uz visiem laikiem atstāt ligzdu, lai nekas tiem neatgādinātu par Sauli. Atvadām viņi uzmauca meitenei pirkstā dārgo gredzenu un paši aizlidoja tālu projām no šā meža.

Reiz šai mežā iegriezās medībās kāds skaists jauneklis un apmetās atpūsties tieši zem tā koka, kurā atradās Saules mājoklis. Mednieks pameta acis augšup un koka galotnē pamanīja milzīgu ligzdu. Viņš uzrāpās kokā, iegāja ligzdā un ieraudzīja skaistu, dārgās drēbēs tērptu meiteni. Viņa gulēja pie durvīm bez dzivības, bet tās miesas vēl nebija atdzisušas.

«Tas nozīmē, ka meitene nav mirusi,» mednieks nosprieda.

Jauneklis paņēma Saules roku savējā un tūliņ pamanīja tajā iedurušos aso, cieto nagu. Viņš izvilka nagu, un Saule tai pašā mirklī atvēra acis. Meitene pamazītēm atguva sajēgu, tad izbrīnījusies pavērās visapkārt un vaicāja:

— Kur es atrodos? Un kas tu tāds esi? Vai es tevi redzu sapņos vai īstenībā?

Mednieks viņai atbildēja:

— Daiļo meitenīt, neuztraucies: tu mani redzi īstenībā. Es ierados šai mežā medībās. Mans vārds ir Redijs. Bet kas tu esi?

— Es esmu ērgļu meita, un mani sauc — Saule, — meitene ķlusi sacīja.

Redijs negribeja tam lagā ticēt, taču Saule vēlreiz atkārtoja. ka viņa esot ērgļu meita, un piebilda, ka visu savu mūžu nodzīvojusi šajā kokā.

Medniekam ļoti iepatikās skaistā meitene, un viņš vaicāja, vai viņa negribētu kļūt viņa sieva. Saule bija ar mieru, un Redijs aizveda viņu uz savām mājām.

Tajā ciematā, kur dzīvoja Redijs, bija kāda sieviete, vārdā Lekha, kura cerēja iegūt viņu sev pār vīru. Dabūjusi zināt, ka Redijs pārvedis mājās Sauli, Lekha sajuta pret jauno sievu lielu naidu un sadomāja viņu izdzīvot no pasaules.

Saulei bija veca kalpone. Viņa reiz sacīja Saulei:

— Mana laipnā saimniece, esi piesardzīga, nedraudzējies ar Lekhu, jo viņa tevi neieredz.

Tomēr Saule nenoticēja uzticamās kalpones vārdiem un bieži gāja pie Lekhas ciemos.

Kādu reizi abas pastaigājās dziļa ezera krastā. Lekha palūdza, lai Saule šai iedodot savas rotaslietas: redzēšot, vai arī viņai tās piestāvēšot. Saule noņēma rotaslietas un pasniedza Lekhai. Tā izgreznojās un vaicāja:

— Nu, kāda es izskatos? Pieiesim pie ezera! Es gribu sevi aplūkot ezera ūdenī — tas ir dzidrs un gluds kā spogulis. Abas piegāja pie ūdens malas. Lekha pameta acis visapkārt — neviena tuvumā nav — un iegrūda Sauli ezerā. Saule iekrita ūdenī un noslīka.

Redijs ilgi meklēja savu sievu un to apraudāja. Jo ilgāks laiks pagāja, jo vairāk viņš noskuma. Ne vairs ēda, ne dzēra. Ļaudis jau sāka mēļot, ka viņš aiz sirdēstiem drīz nomiršot.

Vienreiz Redijs gāja gar ezera krastu un pēkšņi ūdenī pamanīja koši dzeltenu puķi, kas vizēja kā zelts. Puķīte bija noliekusi uz leju savu maigo galviņu. Medniekam sirds strauji iepukstējās.

«Šī puķe izskatās pēc Saules,» viņš nodomāja. «Tā ir tikpat skaista un maiga kā viņa.»

Kopš tās reizes mednieks ik mīļu dienu nāca pie ezera un stundām ilgi lūkojās uz ziedu.

To dabūja zināt Lekha. Viņa norāva ziedu, aiznesa uz mežu un tur, sakūrusi ugunskuru, sadedzināja.

Drīz tai vietā, kur Lekha sadedzināja ziedu, uzauga mango koks. Koks auga brīnum ātri un īsā laikā izauga par milzīgu koku. Kokā uzziedēja tikai viens zieds, toties neizsakāmi skaists un maigs. Kad zieds pārziedēja, tajā aizmetās mango auglis. Tas bija tik liels, smaržīgs un sulīgs, ka ļaudis nāca to apbrīnot. Tomēr neviens neiedrošinājās augli noplūkt.

Vienreiz cauri šim mežam gāja pieniniece. Tā bija Saules māte. Viņa pilsētā bija pārdevusi pienu un patlaban ar tukšām krūkām atgriezās mājās. Viņa bija tik stipri piekususi, ka apsēdās zem mango koka atpūsties un nejauši aizsnaudās. Te brīnumainais auglis atraisījās no zara un iekrita tieši tukšajā piena krūkā. Pieniniece pamodās un ieraudzīja krūkā mango augli. Viņa gauži izbrīnījās un nodomāja: «Ja kāds ieraudzīs manā krūkā šo augli, teiks, ka es pati to esmu noplūkusi. Neviens jau neticēs, ka tas nejauši iekritis. Bet atstāt augli tepat ir žēl. Labāk noslēpšu to azotē un aiznesīšu mājās. Bērniem būs gards cienasts.»

Kā Saules māte nodomāja, tā arī izdarīja. Mājās viņa paslēpa mango augli krūkā, tad paaicināja vīru un savus septiņus dēlus.

— Šodien man uzsmaidīja laime, — viņa tiem sacīja. — Šis auglis, kas auga slavenajā mango kokā, pats iekrita manā piena krūkā. Es pārnesu to mājās. Vīrs, sadali to dēliem līdzīgās daļās.

Viņa paņēma krūku, skatās un netic savām acīm: tur iekšā augļa vieta maza meitenīte! Tai mugurā zeltā šūdinātas drēbes. Meitenīte sacīja, ka viņu saucot — Saule.

Pieniniece nopriecājās, atstāja Sauli savā mājā un audzināja savas sen zudušas meitas vietā.

Saule drizā laikā izauga par lielu un skaistu meiteni. Bet viņa aizvien bija nerunīga, domīga un izskatījās nospiesta.

Viņa ik dienas gāja pec ūdens. Reiz, kad viņa smēla ūdeni.

rām jāja Redijs. Viņš ieraudzīja Sauli, apstādināja zirgu un iesaucās:

— Saule! Mana sieva!

Saule izbijās un bēga uz mājām. Redijs auļoja viņai pakaļ. Saule paguva ieskriet pa vārtiņiem un noslēpties. Redijs pieauļoja pie mājas, bet te viņu sagaidīja pieniniece.

Mednieks viņai vaicāja:

— Saki — kur palika tā meitene, kas nupat ieskrēja pagalmā? Viņa ir mana sieva.

— Tu neesi pie pilna prāta un aplam runā. Šeit dzīvo vienīgi mana meita, — pieniniece atbildēja.

Taču Redijs nelikās mierā un centās piena sievu pārliecināt, ka šī meitene esot viņa sieva, un lūdza viņu atvest šurp.

Pieniniece neparko negribēja to darīt un pasauca palīgā vīru un septiņus dēlus. Viņi visi atsteidzās ar nūjām, bet Redijs bija viens. Bez tam viņš nebija pilnīgi drošs, ka redzējis no tiesas Sauli. Tālab pagrieza zirgu un aizjāja mājās bešā.

Mājās Redijs nekādi nespēja nomierināties un nolēma, cik ātri iespējams, izdibināt, kas bijusi šī meitene. Viņš ataicināja Saules veco kalponi un lika viņai visu smalki uzzināt par pieninieces ģimeni. Vecā sieva nu katru dienu pirka pienu pie pieninieces, un nepagāja ilgs laiks, kad abas jau cieši bija iedraudzējušās.

Kalpone izstāstīja pieniniecei par Sauli, bet pieniniece savukārt par mango koka augli — kā tas iekritis krūkā un kā pēc tam šis auglis pārvērties par meiteni. Pieniniece vēl piemetināja, ka viņa līdz šim brīdim nevarot saprast, kā mango koka auglis varējis iekrist tieši viņas piena krūkā.

Abas norunāja ataicināt Sauli un viņu sīki izvaicāt, kur viņa dzīvojusi agrāk, kas bijusi un ar ko nodarbojusies.

Kad Saule viņām tuvojās, kalpone tūdaļ viņā pazina agrāko Sauli.

Pieniniece Saulei sacīja:

— Mans bērns, mēs dzīvojam jau krietnu laiku kopā, un es tevi uzskatu par savu meitu. Līdz šim es netraucēju un neizvaicāju tevi par agrāko dzīvi. Bet patlaban mēs esam jau pietiekami saradušas, lai tu bez kautrēšanās varētu man izstāstīt visu par sevi.

Un tad Saule pastāstīja, ka viņa esot ērgļu meita un ka agrāk dzīvojusi ērgļu ligzdā.

Pieniniece tūdaļ noģida, ka Saule ir viņas meita, kuru kādreiz bija aiznesuši ērgli.

— Manu meitiņ, — raudādama aiz prieka, viņa ierunājās, — cik garus gadus mēs nebijām redzējušās, bet tagadiņ nu beidzot esam kopā! Tu tak esi mana īstā meita! Ērgļi tevi aiznesa. Pēc tam Saule pastāstīja, kas ar viņu noticis vēlāk.

— Kālab tu negribi to izstāstīt savam vīram? — māte vaicāja.

— Es domāju, ka Redijs apņēmis sev citu sievu un mani aizmirsis, — Saule atbildēja.

Tad vecā kalpone aizsteidzās pie Redija un izstāstīja viņam visu, ko bija dzirdējusi.

Redijs tai pašā mirklī atjāja pie pieninieces un pierunāja Sauli atgriezties viņa mājā.

Kopš tā laika Saule un Redijs dzīvoja laimīgi, bet ļauno Lekhu iemeta cietumā.

Turijs un Basanta

Sirmā senatnē Indijas dienvidos atradās kāda bagāta un varena valsts. Sai valsti valdīja slavenais radža Hemanga.

Radžam bija skaista sieva — rani Anagi un divi dēli: vecākais, vārdā Turijs, bet jaunākais — Basanta.

Ritēja gadi, rani Anagi smagi saslima un drīzā laikā nomira. Pēc sentēvu paražām rani līķi ietina baltā zīda līķautā un sadedzināja uz sārta, bet viņas pelnus izkaisīja svētās upes Gangas ūdenī.

Radža ilgi sēroja pēc savas mīļotās sievas un glabāja viņu labā piemiņā. Taču pēc tās valsts likumiem radža nedrīkstēja dzīvot neprecējies. Tālab Hemangam bija jāapņem cita sieva.

Sākumā Hemanga dzīvoja ar jauno rani draudzīgi un saticīgi. Jaunā sieva nedarīja pāri viņa dēliem. Bet tad viņai pašai piedzima dēls un viss pārmainījās. Rani pamazam sāka padēlus neieredzēt.

«Kamēr viņi būs dzīvi,» domāja rani, «manam dēlam nekļūt par troņmantnieku. Ir jātiek no padēliem vaļā!»

Kādu dienu viņa ataicināja pie sevis galma ārstu un tam sacīja:

— Es izlikšos smagi slima. Kad radža tevi ataicinās un vaicās, kas man vainas, saki, ka manas dienas skaitītas un ka ir tikai viens līdzeklis, kā mani paglābt no nāves: jānomazgā mani Turija un Basantas asinīs. Atceries, ka es tevi par to bagātīgi atalgošu.

Drīz rani ne vairs ēda, ne dzēra. Augu dienu gulēja gultā un skaļi vaidēja. Radža Hemanga norūpējies lika ataicināt galma ārstu. Ārsts atnāca, kādu laiciņu pasēdēja pie šķietami slimās rani gultas, tad radžam sacīja:

— Valdniek, jūsu sieva ir smagi slima un drīz mirs.

— Kā lai rani izglābj no nāves? — radža vaicāja. — Zvēru, ka neko nežēlošu, lai tikai viņu izdziedinātu!

— Rani dzīvību var glābt tikai viens līdzeklis — viņa jānomazgā jūsu abu dēlu — Turija un Basantas asinīs.

— Kālab tu saki to, kas nav izpildāms! — radža Hemanga iesaucās. — Atrodi citu līdzekli un izdziedini rani!

Tomēr galma ārsts atkārtoja atkal to pašu:

— Citu zāļu nav, un rani izdzisīs pēc divi dienām. Pasteidzies! Tu taču zvērēji, ka neko nežēlosi, lai tikai rani izdziedinātu.

Radža pārbijies lika nonāvēt abus dēlus un viņu asinīs nomazgāt slimnieci.

Kalpi atnaca vecās aukles mājā, kur dzīvoja Turijs un Basanta. un pateica, ka radža pavēlējis viņus nonāvēt. Turijs rūgti ieraudājās, bet mazais Basanta vēl neko nesaprata un savā nodabā spēlējās vien tālāk.

Tad Turijs sacīja:

— Apžēlojieties par mums un atlaidiet mūs brīvībā! Pavei, Basanta pat nesaprot, ka viņam draud nāve. Labāk tad nogaliniet mani vienu!

Kalpi iežēlojās bērnu. Viņi aizveda abus tālu mežā un palaida vaļā, pieteikdami, lai zēni diedz ātrāk prom uz citu zemi.

Un Turijs ar Basantu devās, kurp acis rāda. Bet radžas kalpi nogalināja lielu suni, satecināja tā asinis krūkā un aiznesa uz pili.

Ļaunā rani nomazgājās šajās asinīs un tūliņ tika jautrāka. Viņa bija dikti apmierināta, ka šās nodoms izdevies.

Turijs un Basanta tikmēr jau bija aizgājuši tālu no tēva valsts. Viņi daudzas dienas maldījās mežā. Noguruši un izsalkuši abi tik tikko vilka kājas. Iedami pa mežu, viņi lasīja ogas un aug|us un dzēra avota ūdeni. Bet tad mežs izbeidzās un sākās tuksnesis. Saule neganti cepināja, mocīja slāpes, taču ūdens nekur nebija, arī ēdamā nebija. Mazais Basanta pagalam novārga un nespēja vairs tālāk paiet.

To redzēdams, Turijs sacīja:

— Gaidi mani šepat. Es iešu pameklēt ūdeni un kaut ko ēdamu.

Tā brāļi šķīrās: Basanta palika uz vietas gaidot, bet Turijs devās meklēt ūdeni un augļus. Ceļā viņš satika milzīgi lielu, izgreznotu ziloni. Turijs nogriezās sānis, lai padotu zilonim ceļu, tomēr tas sekoja viņa pēdās, pagāja garām un notupās tā priekšā uz viena ceļa: zilonis it kā aicināja Turiju kāpt viņam mugurā. Turijs uzkāpa arī un apsēdās lielajos sudraba seglos. Pēc tam zilonis piecēlās un strauji aizsoļoja austrumu virzienā.

Drīz vien tālumā parādījās liela pilsēta. Zilonis soļoja ātrāk un ātrāk. Turijs nepaguva ne atjēgties, kad zilonis viņu jau bija aizvedis tieši uz pili.

Pils priekšā viļņojās milzīga ļaužu jūra. Tiklīdz zilonis pienāca tuvāk, no pils iznāca priesteri — bramini un padomnieki. Viņi palocījās Turija priekšā un pasludināja viņu par savu jauno radžu.

Pēc tam Turijs uzzināja, ka šīs valsts vecais radža nomiris, bet šeit bija tāds paradums: par jauno radžu var kļūt tikai tas, kuru uz pili atved mirušā radžas zilonis.

Tā Turijs negaidīti bija kļuvis par radžu. Viņš tūdaļ aizsūtīja ļaudis sameklēt brāli. Viņi ilgi meklēja Basantu, tomēr nekur to nevarēja atrast.

Bija noticis tā. Mazais Basanta ilgi gaidīja brāli, taču nesagaidīja, nobijās un pats gāja viņu meklēt. Viņš tikai negāja uz austrumiem, kur atradās Turija valsts, bet uz rietumiem. Zēns ilgi klīda, kamēr pēdīgi piebiedrojās kādai kamieļu karavānai. Tā Basanta kļuva par vientuļu klaidoni, kam nav ne sava jumta virs galvas.

Aizritēja vairāki gadi. Basanta izauga par jaunekli, pabija daudzās zemēs, bet dzīvē laimi neguva. Kā bezpajumtnieks ubags viņš klīda apkārt, meklēdams darbu.

Kādu reizi Basanta nonāca lielas pilsētas pievārtē. Šai pilsētā valdīja radža Turijs, bet Basanta nezināja, ka tas ir viņa brālis. Izvārdzies, netīrās skrandās viņš apstājās pie vārtiem. Sardze viņu aizturēja un sāka pratināt: kas viņš esot un uz kurieni dodoties? Basanta izstāstīja visu par sevi. Tomēr viņam nenoticēja un iemeta cietumā.

Taisni tobrīd kāds turienes bagāts tirgotājs posās ar savu preču kuģi uz citu valsti. Kuģi piekrāva ar precēm tik pilnu, ka to nekādi nevarēja izkustināt no piekrastes sēkļa.

Nakti tirgonis redzēja šādu sapni. Pie viņa ieradies kāds gudrais un sacījis: «Ir jāupurē cilvēka dzīvība. Apslacini kuģi ar cilvēka asinīm, un tad kuģis pats izkustēsies no vietas.»

Otrā rītā tirgotājs ieradās pilī pie Turija, izstāstīja viņam redzēto sapni un lūdza, lai viņš tam atdodot vienu cietumnieku vai noziedznieku, ko upurēt jūrai. Tieši tobrīd pils sardzes priekšnieks pavēstīja, ka tumšajā cietumpagrabā iemests kāds klaidonis. Turijs nezināja, ka tas ir viņa brālis, un tāpēc pavēlēja to atdot tirgotājam.

Bet, kad Basantu atveda jūras krastā un jau gribēja nonāvēt, viņš ar tādu spēku pieķērās pie kuģa malas, ka tas izkustējās un aizslīdēja viļņos. Tirgotājs un viņa ļaudīs kļuva bezgala priecīgi, ka nav jāatņem cilvēkam dzīvība. Viņš pieņēma Basantu uz kuģa par kalpu un devās ceļā uz kaimiņvalsts galvaspilsētu.

Kaimiņvalsts radža gatavojās izdot pie vīra savu meitu. Tai zemē bija tāds paradums, ka valdnieka meita pati izraugās sev vīru. Vīrieši, kas kāroja iegūt viņas roku, noteiktajā dienā sapulcējās pili. Līgava tad iznāca viņu priekšā ar ziedu vainagu rokas un tam, kurš viņai bija vistīkamāks, uzkāra vainagu kaklā.

Tirgotājs — kuģa Īpašnieks ari sadomāja izmēģināt laimi. Viņš apģērbās greznās drēbēs, izrotāja savu turbānu ar zelta otām un dārgakmeņiem un ieradās pilī. Tirgotāju pavadīja tā kalps Basanta.

Radžas meita iznāca lauka, lai izraudzītos vīru. Bija sapulcējies neskaitāmi daudz lepni uzcirtušos un skaistu vīriešu, tikai viņai neviens nebija pa prātam. Te radžas meita līdzās bagātam, resnam tirgotājam pamanīja skaistu jaunekli, tērpušos vienkāršās, bet tīrās drēbēs. Viņa piegāja jauneklim klāt, paskatījās tam acīs un bez kavēšanās izšķīrās — nebūs viņai labāka vīra pasaulē par šo! Un uzkāra viņam kaklā ziedu vainagu.

Radžam un viesiem tas nepatika — Basanta taču bija tikai nabaga kalps, kuru neviens nepazina. Bet neko vairs nevarēja labot: princese nebija pārkāpusi senās ierašas, un tā radžam vajadzēja vien atdot meitu nabagam par sievu.

Basanta aizveda jauno sievu sev līdzi uz kuģa un devās atpakaļceļā. Bet tirgotāju pārņēma skaudība un naids. Viņš sagudroja no Basantas tikt vajā un radžas meitu paņemt sev par sievu.

Nakti, kad Basanta gulēja ciešā miegā, tirgotājs ņēma un iegrūda viņu jūrā. Bet no rīta viņa sievai sacīja:

— Tavs vīrs noslīka. Nāc pie manis par sievu. Es esmu bagāts, ievērojams vīrs, bet viņš bija nabaga klaidonis.

Bet radžas meita atbildēja:

— Vai tu nezini, ka pēc mūsu zemes likumiem sieva, kas zaudējusi vīru, nedrīkst otrreiz precēties? Basanta bija mans vīrs, un es palikšu viņam uzticīga līdz kapa malai.

Viņi atgriezās radžas Turija zemē. Tirgotājs paņēma Basantas sievu pie sevis, uzcēla viņai māju, un viņa tajā dzīvoja viena pati: tirgotājs aizvien vēl nezaudēja cerības, ka spēs kādreiz viņu pierunāt aizmirst vīru un iziet pie viņa par sievu.

Bet Basanta nebija noslīcis. Viņš pēdējiem spēkiem aizpeldēja līdz nepazīstamas zemes krastiem, laiciņu atpūtās un devās meklēt sev iztiku un pajumti. Klīzdams apkārt, viņš ieraudzīja zaru būdu, kuras priekšā sēdēja izdēdējis, vecs vīrs. Basanta palūdza večukam ēst.

Vecais vīrs viņu pacienāja ar meža ogu viru, bet tad pavaicāja:

— Saki, dēls, — kas tu esi? Kāds ļauns liktenis tevi atdzinis šai tuksnesīgajā vietā?

— Es esmu slavenā radžas Hemangas dēls. Mans vārds — Basanta.

— Nav tiesa! — sirmgalvis iesaucās. — Es pats esmu nelaimīgais radža Hemanga, bet mani dēli Turijs un Basanta jau sen nonāvēti pēc mana paša pavēles!

Tad Basanta tēvam izstāstīja visu, kā bijis. Vecais radža raudāja aiz prieka, maigi glāstīdams dēlu. Viņš atzinās Basantam, ka pēc tam, kad devis pavēli dēlus nonāvēt, viņu sācis vajāt nemiers un skumjas. Drīz nomiris trešais dēls, bet tam sekojusi uz viņsauli arī ļaunā rani. Radža palicis viens kā vientuļš koks. Viņu mocījušas sāpes un sirdsapziņa. Pilī viss atgādinājis nonāvētos dēlus, un tā viņš atstājis pili, devies prom, kurp acis rāda, un atklīdis šeit, tālu no pilsētām un citām ļaužu apdzīvotām vietām.

Basanta palika dzīvot būdā kopā ar tēvu. Bet tad iestājās lietus periods — būdā kļuva drēgns un auksts. Vecais radža saslima un nomira.

Atkal Basanta palika viens un nolēma meklēt savu sievu. Viņš ilgi maldījās pa nepazīstamiem apvidiem, līdz pēdīgi izmocījies un izsalcis ieraudzīja priekšā lielu un lepnu pilsētu. Basanta aizvilkās līdz kādai būdiņai un novēlās pie tās sliekšņa kā beigts.

Tai būdiņā dzīvoja vecītis ar savu vecenīti. Bērnu viņiem nebija, un vecīši ar prieku pieņēma Basantu dēla vietā. Vecītis strādāja lielajā pilsētā par ūdensvedēju. Šai zemē valdīja radža Turijs. Bet šajā pilsētā dzīvoja arī tas tirgotājs, kas bija nolaupījis Basantas sievu. Viņa dzīvoja atsevišķā mājā, ko apsargāja liela sardze.

Kādu dienu ūdensvedējs savārga, un Basanta aizbrauca viņa vietā uz pilsētu. Viņš aizveda ūdeni uz kādu bagātu namu un pēkšņi dārzā ieraudzīja savu sievu. Basanta tika priecīgs un saka gudrot, kā lai izdara, ka sieva viņu pamana. Ienākt namā nedrīkst — sardze neļaus. Tad Basanta skaļā balsī sardzes vīriem sāka stāstīt, ka viņš kalpojis pie tirgotāja, kā kļuvis par radžas meitas viru, kā tirgotājs viņam par to atriebies un kā viņš pats izglābies no nāves. Bet viņa sieva tikmēr sēdēja dārzā un visu dzirdēja. Viņa saprata, ka Basanta ir dzīvs, ļoti nopriecājās un sāka prātot, kā ar viņu satikties.

Viņa sacīja tirgotājam:

— Šodien jaunais ūdensvedējs pastāstīja kalpiem par savu dzīvi. Tā nu gan viņam bijusi raibai Rītdien ir svētdiena. Liec ataicināt šo ūdensvedēju: viņa stāsti radžam būs labs laika kavēklis. Kazi, radža tevi par to bagātīgi atalgos. Tad es varbūt izšķiršos iziet pie tevis par sievu.

Neko ļaunu nenojauzdams, tirgotājs izdarīja, kā bija ieteikusi radžas meita.

Otrā dienā Basantu aicināja uz pili piedalīties svētku svinībās. Radžas pils priekšā bija sapulcējušies turpat vai visi pilsētas iedzīvotāji. Šeit bija ieradusies arī Basantas sieva, tāpat neiztrūka viņa agrākā saimnieka — tirgotāja. Dziedātāji, dejotāji, kumēdiņu rādītāji un raibu piedzīvojumu stāstītāji — visi uzjautrināja tautu. Pienāca arī Basantas kārta stāstīt savus piedzīvojumus.

Viņš sāka ar to, kā nokļuvis pie tirgotāja uz kuģa, kā ticis par radžas meitas vīru. Un, tiklīdz viņš pastāstīja, kā viņa saimnieks — tirgotājs nakti viņu nogrūdis no kuģa, pie viņa metās viņa sieva. Viņa raudāja un smējās aiz prieka, saukdama:

— Re, kur ir šis tirgotājs! Viņš gribēja tevi pazudināt, bet mani apņemt par sievu. Bet es tevi neesmu aizmirsusi, neesmu apmainījusi pret šo ļaundari!

Un visi, kas to dzirdēja, ļoti izbrīnījās, bet radža Turijs tūliņ pavēlēja ļauno tirgotāju padzīt no savas valsts. Pēc tam viņš paaicināja pie sevis Basantu ar sievu un sacīja:

— Tagad mums pastāsti — kā gadījās, ka tu nenoslīki, bet laimīgi nokļuvi mūsu zemē un atradi savu sievu?

Un Basanta sāka stāstīt, kā viņam palaimējies aizpeldēt līdz krastam, kā pēcāk viņš klīdis pa mežu un kā tur negaidot saticis savu tēvu — kādreizējo slaveno radžu Hemangu…

— Vai tavs vārds nav Basanta? — radža Turijs iesaucās. — Tu esi mans brālis! Skaties: es esmu Turijs!

Tā satikās abi brāļi un nekad vairs nešķīrās. Viņi laimīgi dzīvoja kopā līdz pat mūža galam.

Content

Marjutina Emīlija Gudrais papagailis

Gudrais papagailis

Apadži un ziloņi

Nijarams

Kurējās rokas ir visskaistākās?

Zeltkalis un galdnieks

Krokodils un pērtiķis

Lidojošais vērsis

Lētticīgaiskamielis

Fatima un Dervišs

Septiņas māsas un septiņi brāļi

Putnu strīds

Bramins un burve

Lauva, vilks un šakālis

Taisnīgs lēmums

Strazds un zirnītis

Tirgonis un pērtiķi

Īstie pilsētas saimnieki

Gudrais papagailis

Kā lapsa atriebās vilkam

Tirgonis un nesējs

Lauva un viņa pavalstnieki

Ļaunprātīgais vezīrs

Viltīgais zaglis

Aklais ubags

Ko der atcerēties un ko der aizmirst

Faķīrs un peles

Velns maisā

Par trim zelta lellēm

Sīkstulis

Radža un laupītājs

Radža un laivinieks

Šakālis — tīģerēdājs

Santurams un Anturams

Zilais šakālis

Ceļinieks un liekēdis

Galma gudrais

Zaglis un nelabais

Visgudrākā zivs

Postmonija

Gana joki

Jauneklis un radža

Grūtais darbs

Akbars un Birbāls

Vienāds domu gājiens

Kokvilnas sukātājs, tīģeris un šakālis

Blēdis un viņakalps

Kur stiprie plēšas, tur vājie allaž dabū ciest

Blēdīgais vientuļnieks

Lielīga vārna

Leoparda krustmāmiņa

Ielas rakstvedis

Varde un skudras

Par suni

Zilonis un āzis

Varde, čūska un krabis

Pērtiķis un Klija

Zelta putni

Zinātkārais pandits

Skroderis un džini

Ērgļu meita

Turijs un Basanta