Širmanis Jānis

Kriksis

JĀnis Širmanis

KRIKSIS

BUĢA VIETNIEKS

Strautnieku mājas atrodas liela meža malā. Mājas ļaudis par šo mežu reizēm priecājas, reizēm rāda bēdīgas sejas.

Kā lai nepriecājas, ja mežā var dabūt sēnes, ogas, riekstus, malku un, ja vajag, arī smalkus bērza žagarus. Nav nekur tālu jāiet…

Bet mežā dzīvo vilks Vāvulis un lapsa Oš- ķere. Reizēm Strautniekam pazūd jēri, reizēm cāļi. Un tad saimniece ar īgnumu skatās uz meža pusi.

Kādā tumšā naktī no sētas pazūd suns Buģis.

«Vilks pievācis,» saimnieks nopūšas, «ar steigu jāmeklē jauns suns. māju nevar at- stātstāt bez sarga. Ganam arī drīz palīga vajadzēs.»

Saimnieks sajūdz zirgu un aizbrauc.

Kad pievakarē rati atkal ieripo pagalmā, saimniekam blakus sēž raibs suns — Kriksis.

Kriksis ir vēl kucēns. Ganos viņš nav gājis, māju sargāt neprot. Bet Kriksis prot veikli skriet, skaļi riet, labi kūleņot un rotaļāties. Vismīļākās rotaļas tam — skriešanas sacensības un slēpšanās.

Kad Kriksis izkāpj no ratiem, tas tūliņ steidzas meklēt kādu, ar ko varētu iepazīties un patīkami pakavēt laiku.

Pie pagraba durvīm sēž pelēks kaķis.

«Jāparauga, vai šis tikpat iedomīgs kā mūsu Incis,» Kriksis nodomā.

Kaķis platām acīm apskata nācēju. No nelaipnās sejas var manīt, ka Krikša apciemojums tam ļoti nepatīk.

Kriksis par to nebēdā. Nāk droši un draudzīgi uzsauc:

«Sveiks, Pelēci! Es nu dzīvošu pie tevis … Vismaz tuvu kaimiņos . . . Se ķepa!»

«Bū .. .» kaķis dusmīgi nosprauslājas, «es neesmu Pelēcis, to tu iegaumē! Es esmu runcis Lūris! Manā zināšanā ir klēts un pagrabs. Tur tu nerādies! Un .. . vispār … nenāc manā tuvumā.»

«Cik tu neviesmīlīgs!» Kriksis brīnās. «Es tev nekā ļauna nedaru, bet tu šķaudies, šņāc un vīsti ķepu.»

«Man tā patīk,» Lūris strupi atcērt.

«To redzu, bet nav gan glīti, ja tā sagaida ciemiņu.»

«Nemāci mani! Esmu r-runcis Lūris! Pats zinu, kas man pieklājas, kas ne. Man nav jāuzsmaida katram pasaules gājējam. Ej savu ceļu!» runcis nikni uzsauc.

Kriksis pat nedomā par iešanu.

«Tu runā, ko pats nezini,» viņš jautri iesmejas. «Neesmu nekāds klaidonis, bet gan šīs mājas jaunais suns Kriksis. Ja patīk, iegaumē to, ja nepatīk, tad dari, kā zini. Tagad man gribas ar tevi drusku parotaļāties.

Ratos man bija jāsēž mierīgi. Kājas gluži notirpušas. Nu vajadzētu ielocīt. . . Sāksim! Tu bēdz, es ķeršu!» Kriksis laipni aicina un paiet pāris soļu uz runča pusi.

Sādu rīcību Lūris negrib paciest.

«Se tev, še tev!» viņš šņāc un iecērt Kriksim divas pļaukas. Kriksis neuztraucas, nebēg, tikai pakāpjas drusku atpakaļ.

«Tu esi labi ievingrinājies cilāt ķepu,» viņš uzslavē Lūri. «Kādreiz vajadzēs ar tevi paspēkoties. Tagad iešu pameklēt kādu laipnāku kaimiņu. Vai suņa jūsu mājā nav?»

«Meklē pats, tad redzēsi,» Lūris noņurd un pa durvju spraugu ielien pagrabā.

«Tas rādās lielīgāks par mūsu Inci,» Kriksis nopūšas un ar ķepu tausta saskrāpēto vaigu.

KRIKSIS TURPINA IEPAZISANOS

No pagraba Kriksis dodas uz dīķa malu pie pīlēm.

«Ai, ai! Kas tie par putniem?» viņš brīnās. «Mūsu mājās tādu nebija.»

Pīles mūk uz dīķi.

«Atpakaļ, atpakaļ!» Kriksis māj ar ķepu. «Manis dēļ jums nav jāskrien ūdenī… Es tik gribēju iepazīties!»

Kriksis to pasaka ļoti skaidri. Protams, pīles arī dzird, tomēr viņas arvien vairāk peld uz dīķa vidu.

«Mēs negribam tevi pazīt!» liela, balta pile beidzot paskaidro. «Suņi mums nekad nav patikuši. Arī tevi negribam redzēt…

Ej projām! Ej uz istabu, uz dārzu, uz mežu, tikai nenāc pie dīķa.»

Kriksis brītiņu pastāv dīķa malā un klusi apskata bailīgos putnus.

«Hm … tātad tādas ir pīles! Nu, ūdenī jums pakaļ neskriešu! Gan mēs kādreiz satiksimies uz sausas zemes,» viņš nosaka un nāk atpakaļ uz pagalmu.

Pie akas stāv gailis Gāgāns un uztraukti stāsta vistām:

«Mūsu mājā atkal jauns suns. Tur viņš

nāk! Nevajag izrādīt bailes. Ja viņš to manis, kļūs tūliņ iedomīgs.- Knāb, ja vajag un ja var! Sit ar spārnu V.. Bet, ja nevar, — bēdz! Tā ir vislielākā gudrība, ko es zinu .. .»

«Kā mēs to varēsim?»

«Kā mēs to varēsim?»

«Vai nebūtu drošāk, ja mēs bēgtu?» vistas kladzina.

«Nu vairs nevari Viņš jau klāt. . . Tagad tik knābt!» Gāgāns drošina.

Kriksis dzird gaiļa runu. Dodas tieši pie tā.

«Parādi, cik tu stipri vari iesist!» viņš sniedz savu ķepu.

«Ko, ko? Ko tu teici?» Gāgānam mazliet aizraujas elpa.

«Gribu zināt, cik tu esi stiprs …»

«Ko? Ko! Tu domā par kaušanos? Tiš, vistas, projām! Lai man paliek brīva vieta, lai es varu sadot šim svešiniekam . ..»

«Gaili, nelielies! Pats labi zini, ka man nekā padarīt nevari,» Kriksis vaļsirdīgi aizrāda.

Gāgāns drusku apjūk.

«Ko, ko nu es … Rādu vistām v.īra dūšu .. .»

«Tad labi,» Kriksis priecājas, «arī man netīk plūkties. Labāk pa draugam. Pasaki man, kur te varētu sastapt kādu suni, pēc tam es tevi netraucēšu.»

«Suns pazudis.»

«Kur?»

«Vai es zinu! Meklē pats!»

Kriksis domīgi pakustina vienu ausi, pakustina otru.

«Nesaprotu,» viņš nopūšas, «kāpēc visi pret mani tik nelaipni? Kaķis neļauj iet pie pagraba, pīles sargā dīķi, tu mudini vistas, lai tās plucina manu kažociņu. Manā agrākā dzīvesvietā tā nebija. Varēju sarunāties ar katru, kas gadījās ceļā.»

«Nav mana darīšana,» Gāgāns vienaldzīgi atbild. «Par suņiem neesmu labās domās. Buģis solīja lapsu nelaist kūtī, bet kas man no tāda solījuma tika? Pat vēl mazāk kā nekas … Pagājušā nedēļā lapsa aiznesa manu vismelnāko vistiņu.»

«Ko Buģis par to saka?»

«Vai es zinu!»

«Kur viņš ir?»

«Laikam paslēpies. Nedrīkst man rādīties …»

Kriksis klausās, klausās, tad pagriežas uz iešanu un piebilst:

«Ja viņš kaut kur noslēpies, tad es to katrā ziņā atradīšu!»

Kriksis meklē Buģi visās malās, visos kaktos. Kad viņš beidzot nonāk kūtī, auns tam saka:

«Nemeklē Buģi! To aizrāva vilks Vāvulis. Neej uz meža pusi. Es arī mežā neeju, kaut gan man ir labi ieroči.»

«Kas tie tev par ieročiem?» Kriksis brīnās.

«Ragi! Be-ē, kucēniņ! Kas man par ragiem! Cieti kā dzelzs … Un badīties es protu ļoti labi, tomēr ar vilku tikties negribu. To tev derētu iegaumēt, jo tev pat ragu nav.»

«Es vilka nebaidos!»

«Tas tāpēc, ka tu viņa vēl nepazīsti.»

«To mēs redzēsim! Pasaki — kur es varu vilku sastapt?»

«Mežā! Bet viens gan neej …»

«Nāc līdzi!» Kriksis aicina. «Tev labi ragi. Tu proti badīties … Mēs būsim pilnīgā drošībā!»

«Ko tu runā! Es lai tīšām ietu vilku kārdināt? Nē, nē!»

«Tad es eju viens,» Kriksis izslien asti.

Bez kavēšanās viņš rikšo taisnā ceļā uz

mežu. Bet nepaspēj suņuks nekur tālu aizskriet, jo atskan saimnieka balss:

«Kriksi, kur tu?»

Kriksis pamāj ar galvu uz meža pusi.

Nu saimnieks saprot Krikša nodomu.

«Uz mežu nav brīv iet, tu vēl esi par jaunu. Kādreiz aiziesim abi. Tagad dzīvo mierīgi mājās. Ja neklausīsi, es piesiešu tevi. Skaties, pie suņa mājas ir krietna važa. Iegaumē visu, ko nupat tev teicu! Un tagad nāc vakariņās. Pēc tam-tu varēsi savā mājiņā atpūsties. Tik nu nedomā par lielu gulēšanu! Naktī tev jāuzmana sēta, lai neienāk nelūgti viesi.»

Kriksis uzmanīgi noklausās saimnieka vārdos.

Viegls mans dienests nebūs. Nu-u, gan kaut kā iztikšu…» viņš nodomā un steidzas uz virtuvi vakariņot.

JAUNAIS MĀJAS SARGS

Pēc labi ieturētām vakariņām Kriksis iet apskatīt savu jauno dzīvokli. «Nekas — glīta mājiņa! Te suns var dzīvot. .. Un labi izgulēties,» viņš gari nožāvājas. «Kādu brītiņu nosnaudīšos. Pēc tam būs jāsāk domāt par mājas sargāšanu …»

Kriksis noguļ vienu brītiņu, otru, trešu.

Ap pusnakti ezis Kamols iet garām Krikša mājai. Apstājas un klausās:

«Kas tur tik stipri krāc? Viss mājas jumts dreb. Būs jāpaskatās.» Kamols iečāpo mājiņā.

«Tā kā būtu Buģis, tā kā nebūtu,» viņš vēro gulētāju. «Nē, nav vis. Buģis bija pelēks. Sis, kā liekas, ir raibs. Tātad svešinieks! Bet guļ tik droši kā cālis zem mātes spārna. Hei, krācēj, vai nebūtu laiks celties?»

«M … r. . . n . . . Kas te mani traucē?»

«Ezis Kamols.»

«Ak ezis Kamols!» Kriksis pagriežas uz otriem sāniem. «Patīkami iepazīties. Mani sauc par Kriksi. Esmu šīs mājas jaunais suns. Vaļsirdīgi runājot, jāsaka, ka tu mani uzmodināji. . . nelai-lā-ā,» viņš, miegu gaiņādams, ņurd.

«Tā-ā?» Kamols brīnās. «Vai tev saimnieks nelika sargāt māju?»

«Lika.»

«Un tu vēl runā par modināšanu nelaikā! Priecājies, ka neļāvu tev aizgulēties.»

«Viss būtu labi,» Kriksis nopūšas, «tik tu varēji nākt piecas minūtes vēlāk. Ēs nupat dabūju desas līkumu. Bet tu iztraucēji. Žēl, pat nogaršot nepaspēju . .. A-u! Tas bija patīkams sapnis. Un tu pats labi zini, ka patīkami sapņi gadās tik reti…»

«Ak tu, muļķa kucēn!» Kamols smejas. «Ja tu vienmēr te tā gulēsi un sapņosi, tad vilks tevi aizraus uz mežu . .. Pūce stāsta, ka tā esot noticis ar mūsu veco suni Buģi.»

«Tu laikam gribi teikt, lai es uzmanos?»

«Tā ir.»

«Bet es nezinu, ko lai daru? Neesmu iemācījies baidīties. Vai tu būsi tik laipns un iemācīsi?»

«Tūliņ?» ezis mirkšķina acis.

«Protams. Ko vēl kavēties!»

«Hm … Kā to lai izdaru? Ļauj man drusku apdomāties.»

Kamols domā, domā, beidzot atzīstas:

«Nevaru tev pakalpot.»

«Vai tu arī neproti baidīties?»

«Protu .. . bet. .. nemāku mācīt. Bailes ir bailes. Saproti?»

«Nē!»

«Tas ir tā: ja es nespēju tam, kas man uzbrūk, pretim turēties, tad es bēgu. Bet, ja es bēgu, tad jau ir nelāga sajūta. Un, ja nekur nevar aizbēgt, tad esmu nobijies. Tu taču zini, ka nobīšanās ceļas no bailēm?»

«Nezinu vis. Lūdzu, stāsti to visu īsāk un skaidrāk!»

«Vairāk man nav ko teikt. Ej pie pūces Tūtas. Viņa sēž lielajā liepā.»

Kriksis aiziet pie pūces Tūtas. Veikli izstāsta savu stāstāmo:

«Esmu Kriksis. Man jāsargā sēta, pagalms un ēkas. Neprotu sargāt un, pats galvenais, nemāku baidīties. Vai tu būsi tik laipna un pamācīsi?»

«Māju sargāt vai baidīties?»

«Abus!»

«U-ū! Palēnām, draudziņ! Divas lietas reizē nevar darīt. To pati esmu piedzīvojusi.»

«Nu tad sāksim ar bailēm!» Kriksis mudina.

«Nē! Labāk sāksim ar sarga pienākumiem. Daudz man nebūs tev, ko skaidrot. To pašu mazumiņu iegaumē labi. Atkārtot neatkārtošu. Man nav daudz laika…» Tūta pacilā spārnus.

«Pagaidi! Tu man solīji kaut ko teikt par sargāšanu,» Kriksis aizrāda.

«Ak jā! Gandrīz piemirsu. Tā būs pavisam vienkārša lieta. Naktī nelaid nevienu sētā. Nelaid vilku, nelaid lapsu, nelaid svešu cilvēku. Tas ir viss.»

«Un ko lai daru ar bailēm?» Kriksis neatlaižas.

Tūta nokāpj no liepas galotnes uz pazari, pamatīgi apskata Kriksi un jautā: «Cik tu vecs esi?»

«Pusgadu.»

«Ar to pietiek. Skriet proti?»

«Protu!»

«Labi. Vai spēka netrūkst?»

«Tas vēl nav gadījies.»

«Ļoti labi. Vai acis spodras un ausis modras?»

«Es reizēm kaujos ar miegu . . . Citādi viss kārtībā.»

«Nu tad ,» Tūta uzsver katru vārdu, «par bailēm ne-ru-nā-sim. Iztiec bez tām! Lai baidās vārguļi un nīkuļi. Un tagad saki man paldies. Ja es gribētu lielīties, tad sacītu, ka šis padoms bija nepārspējami labs. Bet to es neesmu tei'kusi. Ar labu nakti!»

«Visu labu tev arī! Pateicos par laipnību. Darīšu tā, kā tu mācīji,» Kriksis priecīgi nosaka. «Nelaidīšu sētā svešiniekus un bailes .. .»

APSVEICEJI

Otrā rītā zvirbulis Cauksts pieskrien pie vistu bara:

«Vai brokastis jau paēstas?» viņš aizelsies apjautājas.

«Kur nu tik ātri! Saimniece pie mums vēl nav bijusi,» Gāgāns atbild diezgan nelaipni.

«Nu tad ielūdz mani brokastīs!»

«Brokastīs? Tevi? Kādēļ lai to daru?» Gāgāns brīnās.

«Es tev varu pastāstīt labas ziņas . . . Ļoti patīkamas ziņas,» Cauksts steigšus piemetina.

«Labi. Apsolu brokastis!»

Zvirbulis paskatās visapkārt, vai vistas viņu pietiekami labi uzklausa, un tad iesāk:

«Mūsu mājā atnācis jauns suns — Kriksis …»

«To mēs zinām, to mēs zinām!» vistas kladzina. «Mēs pašas redzējām! Gailis arī redzēja. Tas vairs nav nekas jauns!» , «Bet kāds suns? Es …

«Raibs! Arī to mēs zinām,» vistas neļauj Čaukstam pabeigt teikumu.

«Nekliedziet!» Cauksts uzlec uz sētas. «Es nerunāju par suņa krāsu. Stāstīšu jums to …»

«Zinām, zināmi Ej projām! Brokastis mēs tev nedosim,» vistas pārkliedz Cauksta sīko balstiņu.

Kad vistas mazliet aprimušas, Cauksts vēlreiz pūlas tikt pie runāšanas:

«Klusu! Kad es tagad pateikšu to, ko zinu, tad jūs ne vien šodien, bet katru rītu mani pacienāsit ar miežu graudiem un citiem gardumiem …»

Vistas saskrien zvirbulim apkārt.

«Ko-ā? Ko tu vēl gribi teikt?»

«Es pagājušā naktī dzirdēju pūces Tūtas un Krikša sarunu. Kriksis prasīja, lai Tūta šim iemācot baidīties …»

«Vai tas var būt?» vistas aiz brīnumiem izstiepj kaklus.

«Pilnīgi droša ziņa! Ja cits stāstītu, es neticētu. Tā kā pats stāstu, tad tas nozīmē, ka ticu. Un jums arī nevajag šaubīties.»

«Kā lai nešaubos,» Gāgāns nopūšas, «ja suņi nespēj lapsu atvairīt. Buģis solīja, bet…»

«Nerunā par Buģi. To pieveicis vilks Vā- vulis. Un tas, protams, notika tāpēc, ka Bu- ģis baidījās. Kriksis būs pavisam citāds suns. Pūce Tūta tam ieteica baidīšanos nemācīties.»

«Ko Kriksis?»

«Ko viņš!»

«Ko atbildēja?» vistas ziņkārīgi prašņā.

«Kriksis solīja iztikt bez baiļošanās, jo esot jauns un stiprs.»

Vistām patīk zvirbuļa Cauksta jaunā ziņa:

«Kas nu par bēdu!»

«Ko nu vairs raudāt!»

«Nu lapsa Ošķere lai sargā savu kuplo asti!» tās priecīgi kladzina cita caur citu.

Beidzot nenociešas arī gailis Gāgāns.

«Ki-ke-ri-gū-ū!» viņš sasit spārnus. «Drošu suni mums sen vajadzēja. Iesim pie Krikša! Vakar man ar viņu iznāca tāda … nelāga iepazīšanās.»

«Jā, jā! Tu biji drusku vieglprātīgs … Par kaušanos vien, par knābāšanu tik runāji,» Cauksts apliecina gaiļa kļūdīšanos.

♦ Kas to varēja paredzēt, ka Kriksis būs tik ievērojams suns,» Gāgāns taisnojas. ♦ Šodien jāmēģina sadraudzēties.»

Vistas, skaļi kladzinādamas, apstāj Gā- gānu:

♦Pa draugam!»

♦Pa draugam!»

♦Tas man patīk!»

♦Man arī!»

♦Man arī!»

♦Bet kā tu sadraudzēšanos izdarīsi?»

«Ko-a? Ko?»

♦Kā, kā, kā?»

Gāgāns savicina spārnus, izriež krūtis un bargi uzkliedz:

«Mierā, vistas, mierā! Nemaisieties gaiļa darīšanās. Gan es pats zināšu … Teikšu, ka vakar jokoju … Jā! Bet tagad nu uzposie- ties! Iesim visi!»

Vistas steigā sakārto savus tērpus, jo ciemošanās pie Krikša tām šodien īsti pa prātam.

«Iesim!»

«Iesim parunāties!»

«Pīles arī pasauksim līdzi. Tad iznāks lielāks tracis …» vistas jūsmo.

Pīles savu prieku gan neizrāda skaļi. Tās tūliņ metas dīķī, kūleņo un mazgājas, lai būtu tīras. Tad putni ar gaili Gāgānu priekšgalā soļo uz Krikša māju.

Kriksis pēc nemierīgi pavadītās nakts guļ saldu miegu.

Pie durvīm pienāk Gāgāns un dzied savu visskaistāko dziesmu. Vistas staipa kaklus un ar neslēptu interesi apskata savu sargu. Pīles, sastājušās pūlītī, pūlas pierunāt pīļu tēvaini Pēku, lai arī tas reiz saņemoties un apsveicot Kriksi ar vienu īstu pīļu dziesmu.

Pēka par dziedāšanu negrib ne dzirdēt.

«Kaut arī šī ir ļoti ievērojama diena, tomēr dziedāt nevaru. Jūs taču zināt, ka man nav dziedamās balss.»

«Tu varēji samekletl Laika tev diezgan …» pīles neatlaižas.

«Vai es neesmu meklējis? Visādi pūlējos. Gāgāns arī palīdzēja . . . Nekas neiznāca … Pīles nav dziedātājas, to nu es skaidri zinu. Tagad vairs netraucējiet mani, lai nesajūk domas. Es taisos runāt!»

Pīļu tēvs Pēka nostājas blakus gailim Gā- gānam un uzsauc:

«Pē-pē-pēdējais laiks celties, Krikša kungs! Mēs nācām … un atnācām … Vistas saka un es saku pē-pē-pē …»

«Nestomies, runā droši!» vecā pīle piebiksta Pēkam. Bet pīļu tēvs nemierīgi skatās apkārt un beidzot klusi nosaka:

«Kuš! Man sajuka sakāmais . ..»

«Novēli labu rītu!» vecā pīle pamāca.

Pēka dziļi ievelk elpu:

«Pē-pē-pē,» viņš nopūšas un pilnā balsī sauc:

«Kriksi, nāc pie mums un . . . saki labrīt!»

Gāgāns redz drauga apjukumu, pūlas izpalīdzēt:

«Sveiks, Kriksi!» viņš uzsauc. «Man gribas ar tevi satikties un drusku iedraudzēties. Tu nebaidies no manis. Vakar gan es izskatījos dusmīgs, bet tas bija tikai tāds gaiļa joks. Tu saproti, katrs taču joko … kā māk. Šodien esmu citāds. Dziedāt vien gribas: ki-ke-ri-gū-ū-ū, a-a …»

Kriksis, drusku nomiegojies, iznāk pie pīlēm un vistām.

«Pateicos par modināšanu! Sen vajadzēja būt kājās. Nu mani draugi un kaimiņi domās, ka esmu liels sliņķis un gulētājs. Tā tas patiesībā nav. Es pagājušā naktī mācījos sētu sargāt…»

«Vai baidīties iemācījies?» zvirbulis Cauksts šķelmīgi apjautājas.

Kriksis smaida. «Nē,» viņš saka, «pūce Tūta man teica, ka bez tā varēšot iztikt!»

«Varēs, varēs!» vistas un pīles korī apliecina. To viņas dara ļoti skaļi, lai parādītu Kriksim vislielāko uzticību.

Arī zvirbulis Cauksts nepaliek klusu. Viņš pakāpjas uz Krikša mājas jumta un, krūtis stalti izslējis, saka:

«Gāgān, viss ir tā, kā es šorīt teicu! Ja kāds nebaidās, tad tas ir drošs. Un, ja tas drošs, tad nav ko bīties. Ejam brokastīs!»

«Pē-pē-pēdējais laiks!» pīļu tēvs piebalso, jo viņš ieraudzījis pie klēts durvīm saimnieci ar sietiņu rokās.

īsu mirkli Kriksis paliek viens. Viņš nopurina savu saburzīto kažociņu un klusi dudina:

«Brīnumu, brīnumi! Putni šonakt pilnīgi pārvērtušies. Vakar bija nelaipni, šodien sirsnīgi draugi. Sinī mājā būs raiba dzīve …»

KRIKSIS KAVĒ SEV LAIKU

Pāris nedēļu Kriksis dzīvo pilnīgā mierā. Naktīs neviens to netraucē, dienas paiet bezdarbībā, Kriksis ciemojas pie vistām, pie pīlēm, pie vecā runča Lūra. Un tad sāk atkal no sākuma. Visilgāk viņš kavējas pie pīļu dīķa. Pīļu tēvs Pēka māca jaunajām pīlēm nirt zem ūdens:

«Augšā — lejā! Augšā — lejā! Galvu ūdenī, asti gaisā!»

Baltai pīlei sajūk pīļu tēva norādījumi. Kad jābāž galva ūdenī, tā iemērc asti.

Pēka sākumā dusmojas, vēlāk smejas:

♦ Skaties, Kriksi, cik ātri pīle aizmirst peldēšanas māku! Pagājušajā vakarā šī pīlīte bija ļoti veikla. Tad mēs darījām tā!» pīļu tēvs parāda savus peldēšanas paņēmienus. ♦ Tu taču arī proti peldēt?»

♦Protu.»

♦Tad nāc pie mums! Sarīkosim peldēšanas sacīksti.»

♦Labi! Peldēsim!» Kriksis ielec dīķī tik sparīgi, ka viss ūdens saviļņojas. Pīles sabi- jušās mūk katra uz savu pusi un mēģina atrast paslēptuvi. Kriksis izkāpj otrā krastā, nopurina ūdeni un skatās atpakaļ.

♦Tā nebija norunāts,» viņš uzsauc pīlēm. ♦ Arī jums vajadzēja peldēt šurpu. Nu izrādās, ka esmu sacenties pats ar sevi.»

♦      Mēs nobijāmies … Tu ielēci ūdenī — plauks! Troksnis mūs vienmēr uztrauc,» pīles taisnojas.

♦Peldēsim vēlreiz!» pīļu tēvs Pēka aicina.

♦Vairāk es negribu. Ūdens vēl stipri vēss, laiks vējains.»

♦Līdīsim zem ūdens! Tur nav vēja.»

♦To es neprotu.»

♦Es pamācīšu,» Pēka apsola. ♦Skaties!»

♦ Redzu,» Kriksis nošķaudās, ♦bet ar redzēšanu vien nepietiek.»

♦Pamēģini!» Pēka pūlas Kriksi pierunāt.

♦Labāk ne. Es nezinu, kā tāds mēģinājums var beigties.»

♦Vai tu baidies?»

♦ Nav dzirdēts, ka kāds to būtu par mani teicis.»

♦Pierādi!»

♦ Tu esi pārāk neticīgs. Man tevis dēļ vajadzēs otrreiz samērcēt kažociņu. Viens, divi, trīs … hau!» Kriksis pazūd zem ūdens.

Tūliņ seko arī Pēka.

Pēc minūtes Kriksim vajadzēja parādīties virs ūdens, bet tas nenotiek. Pēka viens pats riņķo dīķa vidū. Pīles uztraucas:

♦ Pēka, meklē Kriksi!» Tu viņu pierunāji līst zem ūdens, tev jāgādā, lai viņš tiek atpakaļ uz sausas zemes!» sauc viena.

♦ Meklē bez kavēšanās! Suns nav pīle. Un tik ilgu laiku zem ūdens pat pīle neizturētu,» sauc otra.

Pārejās pīles runa visas reizē, tapec Peka uz tām neklausās.

«Nesaprotu,» viņš brīnās, «kur gan Kriksis varēja pazusti Dīķis nav dziļš, tā dibenu var redzēt skaidri un gaiši. Bet Krikša tur nav. Kas domā, ka es mānos, lai nāk pārliecināties.»

Nu viss pīļu bars riņķo dīķī, staipa kaklus, groza galvas, bet Kriksi ieraudzīt kā nevar, tā nevar.

Baltā pīle aizpeld pie Pēkas un, galvu mazliet piešķiebusi, prasa: «Lielais gudriniek, ko tu tagad teiksi?»

♦ Es teikšu, ka dažreiz pārāk liela drosme nāk par ļaunu. Kriksis būs izskrējis dīķa dibenam cauri…»

♦ Un tad?» — ♦Kas tad notiek?» — ♦Kur paliek?» jaunākās pīlītes kļūst ziņkārīgas.

Pēkam šie jautājumi nepatīk. Bet, kad nu pīles neatstājas, beidzot atzīstas: ♦Man ir gudra galva, to zina visi, kas kaut ko no gudrības saprot. Bet, tā kā es nezinu, kas aiz dīķa dibena, tad tas nozīmē, ka tur nekā nav…»

♦Pēka ir gan saprātīgs tēvainis,» raibā pīle iečukst ausī savai kaimiņienei, ♦runā tik gudri, ka ne pats, ne mēs ko varam saprast! Klausies nu …» tālāk raibā pīle nespēj parunāt, jo Pēka paceļ spārnus un sauc:

♦ Pē-pē-pē-dē-jais laiks pazust! Es dzirdu soļus. Ka tik nav laosa Ošķere!»

Viss pīļu bars mūk. Un vēl jo ātrāk cilājas kājas, kad sadzird troksni — dip, dip, dip! — un drusku aizsmakusi balss sauc:

«Palieciet tepat, palieciet… Es mazliet aizkavējos, bet tūliņ būšu pie jums!»

Nē, pīles negrib gaidīt to, kas solās nākt. Atpakaļ neskatīdamās, tās skrien uz kūts pusi.

Dip-dip-dap, dip-dip-dap čab soļi arvien tuvāk un tuvāk.

«Pē-pē-dējā stunda klāt!» kliedz Pēka. «Kaut nu pie mums vēl būtu Kriksis! Tas varētu paglābt…»

«Es esmu te!» Kriksis iedrāžas sabiedēto pīļu barā. «Nupat jums saucu, lai nebēgat, bet jūs tikai: pē-pē un projām.»

Nu pīles redz, ka velti bēgušas, velti baidījušās. Aiz uztraukuma tās nevar ne vārda izteikt. Vienīgi vecais Pēka grozās starp pīlēm un sajūsmā skaita:

«Prieks, prieks, f>rieks! Kur tu, Kriksi, biji? Kā tu nāci, kā tu te atkal gadījies?»

«E, par to nerunāsim,» Kriksis šķaudās. «Kā lēcu, tā ar galvu dūņās iekšā līdz pleciem. Pats nezinu, kā izkūlos krastā.»

«Tu biji krastā?»

«Tur mēs tevi neredzējām!»

«Mēs domājām, ka tu esi izskrējis dīķa dibenam cauri un iekritis tur, kur nav nekā .. .» pīles vaļsirdīgi izstāsta.

Vaļsirdīgs ir arī Kriksis.

«Es paslēpos kārklu krūmā,» viņš smejas, «jo tādā izskatā negribēju jums rādīties. Vispirms iztīrīju dūņas no acīm un deguna, izpurināju kažociņu, pēc tam saulītē drusku sasildījos.»

«Vai tu esi uz mani dusmīgs?» Pēka noprasa īsi un skaidri.

Kriksis brīdi klusē.

«Ko tu domā?» Pēka kļūst nemierīgs.

«Es domāju, vai esmu dusmīgs vai neesmu …»

«Un kā tad īsti ir?»

«Laikam neesmu. Dusmošanās man neveicas. Tāpēc es labāk nesākšu.»

«P-prātīga runāšana un prātīga darīšana. Tā man patīk!» Pēka priecājas. «Nāc, es tev …»

«Nē, nē!» Kriksis pārtrauc pīļu tēva aicinājumu. «Tu nemēģini mani pierunāt, lai atkal lienu zem ūdens. Otrreiz tas tev vairs neizdosies!»

RUNCIS UZ JUMTA

Runcis Lūris sēž dārza sētas staba galā. Kaut gan vakars vēls, pagalms tomēr gaišs, jo mēness rāda spožu, apaļu seju. Runcis bez steigas pārdomā savas rītdienas gaitas.

Tai pašā laikā Kriksis uzsāk naktssarga pienākumus.

Ieraudzījis Lūri, viņš apstājas.

«Nu, kaimiņ, ko sēdi stabā? Nāc pastaigāties!»

«Kādēļ staigāt, ja varu sēdēt. .. Bez tam — esmu nodomājis drīz iet gulēt,» Lūris lepni skatās pāri Kriksim.

Kriksis gan nedomā Lūri pierunāt, tomēr vēl piebilst:

«Gulēšanai laika diezgan. Tik jaukā vakarā būs patīkami drusku paklaiņot.»

«Klaiņo, man nav žēl!»

«Guli, man arī nav žēl!» Kriksis labsirdīgi pasmejas un aiziet.

Lūris kādu brīdi paliek savā vietā.

«Vakars jauks gan,» viņš klusi dudina, «bet vai nu man tādēļ jāskrien sunim līdzi. Pats protu sev laiku pakavēt.»

Asti gaisā izslējis, Lūris soļo pa žogu, līdz kamēr nonāk pie pagraba.

Pagraba jumtiņš mēness gaismā izskatās neparasti spīdīgs.

«Te es varu drusku pasēdēt, paspoguļo- ties. Lai Kriksis skraida apkārt — tas viņa pienākums. Esmu brīvs vīrs un daru, ko gribu.»

No žoga runcis nolec uz jumta un — paliek tur kā pienaglots. Atrauj vienu ķepu, pielīp otra, atrauj to, pielīp trešā.

Sākumā Lūris bez liela uztraukuma pūlas tikt no jumta zeme, bet, kad nu tas neizdodas, sāk nemierīgi ņurdēt:

«Kas te par brīnumiem? Nekad nav dzirdēts, ka mēnesnīcā jumts kļūst lipīgs un spīdīgs … Kā lai tieku nost?»

Kurmis Samtainis, nākdams no darba mājā, ierauga Lūri.

«Peļu ķēniņ, ko tu tur bubini?» viņš jautri uzsauc.

«Es brīnos … Panāc tuvāk, tad tu darīsi to pašu.»

Samtainis palien pagraba paspārnē.

«Esmu zem jumta pie pagraba sienas! Par ko lai es tagad brīnos?» viņš prasa runcim.

«To es nezinu. Nepatikšanas ir te augšā …»

«Tādā gadījumā man jāmēģina drusku pakāpties.»

Nekur augstu Samtainis nevar uzkāpt. Viņš beidzot paiet atpakaļ uz celiņa un sauc:

«Redzēt nekā nevaru, pietiks ar dzirdēšanu. Stāsti — kas tur ir!?»

«Tu domā, ka es ko saprātīgu varu tev pateikt? Kā kāpu uz jumta, tā pielipu.»

«Pielipi? Kā tas iespējams!?»

«Tik spožā mēness gaismā viss kas gadās. Agrāk to nezināju. Nu zinu, bet tas nekā nelīdz. Būs jāpaliek uz jumta, kamēr mēness paslēpsies aiz kāda mākoņa.»

Cita padoma ari Samtainis nezina.

«Dari tā,» viņš piebalst». «Pa to laiku es aizskriešu paēst vakariņas. Pēc tam būšu atpakaļ.»

Lūris gaida pacietīgi. Mākoņu nav daudz. Viens par mazu, lai mēness aiz tā varētu paslēpties, otrs mākonītis paskrien garām. Aiz trešā tuntuļa mēness pazūd.

Lūris saslienas.

«Nu vairs nav ko kavēties! Op-ā!» viņš piepūš vaigus.

Lēciens tomēr neizdodas. Jumts neļauj ne pakustēt.

Pa celiņu skrien Samtainis un māj ar ķepu:

«Zemē, zemē! Ko vēl gaidi?»

«Netieku …»

«Bet tu taču teici, ka mākonis neļaušot mēnesim spīdināt jumtu.»

«Nē, mēness nav vainīgs. Esmu kļūdījies. Jumts izrādās lipīgs pats no sevis . . .»

«Šausmīgs jumts! No tāda jāmūk,» Samtainis nodrebinās. «Saki — kā es tev varētu pakalpot?»

«Meklē kādu palīgu.»

«Kuru tu domā?»

«Sauc Kriksi. Es gan viņu pirmīt drusku lielīgi aizraidīju. Bet tu pats sapratīsi, ka nevarēju paredzēt šādu ķibeli. Ja es būtu zinājis, tad .. . Nu, ej vien! Kriksis ir lāga kucēns, viņš nāks.»

Kriksis, protams, nāk. Viņš jau pa gabalu ierauga Lūri uz jumta un tāpēc tik tikko valda smieklus.

«Tas būtu nepieklājīgi, ja es smietos par tavu nelaimi, bet man grūti klusēt. Lielais gudrinieks pielipis kā muša pie mušpapīra! Vai neredzēji, ka saimnieks pusdienas laikā iezieda jumtu ar piķi un darvu?»

«A! Tātad darva vainīgai» Lūris atviegloti uzelpo. «Un es domāju, ka nekad nesapratīšu, kas ar mani noticis. Vai tu zini, kā lai tieku no jumta zemē?»

Kriksis cilā ausis, kulsta asti.

«Te nu vajadzētu stārku. Tas gan tevi noceltu.»

«Protams, stārks to izdarītu. Bet man liekas, viņš vēl nav atgriezies no siltajām zemēm. Vismaz es viņu vēl neesmu redzējis.»

«Tādā gadījumā tev vajadzēs pagaidīt.»

«Kamēr stārks .atgriežas! To nevaru! Varbūt viņš būs mājā tikai pēc pāris nedēļām?» Lūris uztraucas.

«Tā es nedomāju,» Kriksis smejas. «Tev jāpagaida, kamēr sameklēšu kāpnes.»

Kriksis apstaigā ratnīcu, palieveni, kūti, klēti. Tādu kāpņu, ko viņš spētu pacelt, nav.

«Nevaru tev līdzēt,» Kriksis stāsta Lū- rim. «Nav piemērotu kāpņu.»

«Nav, nav, nav …» Lūris sāk raudāt.

Kriksim žēl nelaimīgā runča.

«Neraudi, rīt no rīta saimnieks atnesīs kāpnes,» viņš mierina.

«Vai es drīkstu gaidīt rītu? Nē! Manas ķepas līdz rītam var pielipt tik stipri, ka nekad vairs nedabūšu nost. Ar šādu lipīgu darvu viss kas var notikt… Nav, nav, nav gaidīšanas! Nav-navnav-nav …»

«Nesaprotu, ko mēs varētu iesākt?» Kriksis apsēžas.

«Padomā! Domā labi mudīgi! Nav, nav, nav daudz laika. Nav, nav, nav . . .»

«Beidz raudāt! Es tūliņ . . . Hm . .. Nē, pats uz jumta labāk nekāpšu vis! Pielipšu! Hm … Ja es darītu Kriksis, vienu

aci piemiedzis, kaut ko klusi pie sevis prāto.

Lūris to redz, tāpēc pūlas Kriksi vēl pasteidzināt:

«Pareizi, pareizi! Ja nevari ar spēku, mēģini ar gudrību!»

«Man arī tā liekas. Es sviedīšu smiltis uz jumta. Sviedīšu, kamēr tev būs sauss ceļš zem kājām.»

«Bet pasteidzies! Es tev labi samaksāšu …»

Kriksis sviež smiltis. Tā kā pagraba jumts no zemes nav visai augstu, tad darbs sekmējas diezgan labi. Samtainis sētmalē rok smiltis. Kriksis tās nogādā tālāk. Drīz vien runča priekšā ceļš gatavs.

«Nāc droši!» Kriksis māj. «Ja smiltis sajauc ar darvu, iznāk kaut kas līdzīgs šosejai.»

«Nav, nav,nav šosejas! N-a-u! Kājas vēl atrodas lipīgajā mīklā!«

«Cel laukā! Vispirms vienu! To noliec uz sausuma! Tad otru,» Kriksis komandē.

Lūris pamēģina. Un, tiklīdz nokļūst uz sausas vietas, tad ar slaidu lēcienu atstāj nelāgo jumtu.

«Tā, zemē nu es esmu! Ļoti pateicos par palīdzību. Nāc man līdzi! Gribu tev kārtīgi samaksāt. Pacienāšu ar skābu krējumu.»

Kriksim mutē saskrien siekalas. Viņš tomēr varonīgi savaldās un noraida patīkamo piedāvājumu:

«Pateicos! Negribu sanīsties ar saimnieci. Krējums dažreiz var būt bīstamāks nekā darva.»

PIRMĀ GANU DIENA

Drīz vien Krikša lielajai brīvībai pienāk beigas. Kādā saulainā rītā ganu puika Pi- čiņš paņem ganu rīksti un saka Kriksim:

«Sāksim nu, Kriksīt!»

Kriksis gan gribētu pajautāt, kas viņam jāsāk, bet nespēj to izdarīt. No kūts strauji izskrien govis, teļi, jēri un aitas. Viss ganāmpulks pa gatvi dodas uz ganībām, kur ciņus jau apklāj jaunā zāle un pirmie pavasara puķu ziedi.

Lopiņi neskatās ne uz zāli, ne uz puķēm. Visu garo ziemu kūtī stāvējuši, nu kā apreibuši skrien katrs uz savu pusi.

Kriksis par to nebrīnās. Sāda priecāšanās arī viņam patīk. Te tas patrenkā govis, te aitas. Viņš šaudās kā bulta no vienas puses uz otru.

Paiet stunda, paiet divas stundas. Kriksis jūtas noguris. Viņš labprāt nogultos kādā koka paēnā un atpūstos, bet Pičiņš neļauj. Pičiņš māca Kriksim gana pienākumus:

«Kriksi, neļauj govīm skriet rudzu laukā! Dzen atpakaļ! Kriksi, aitas saskrējušas jaunajā āboliņā! Triec laukā! Kriksi, nāc! Kriksi, ej! Kriksi, ātrāk! Kriksi, pasteidzies!»

Kriksis nedabū ne elpu atvilkt. Te tas ganāmpulka labajā, te kreisajā pusē. Suņuks rāda savas skriešanas spējas un izveicību.

Ap pusdienas laiku ganāmpulks kļūst mierīgāks. Kriksim rodas brīvs brītiņš. Viņš noguļas zem kupla kadiķu krūma un smagi elso. No otras puses nemanot pienācis auns Ragainis. Tas piecērt kāju un uzsauc:

«Paliec guļot! Ja tu celsies, es tev sadošu ar ragiem …»

Kriksis vienaldzīgi paskatās uz Ragaini.

«Par mani neraizējies. Mierīgi gulēšu ēnā, jo man gribas atpūsties. Tu taču pats redzēji, kas šodien bija par rikšošanu.»

«Redzēju. Taisni tāpēc nācu tevi brīdināt. Tu vēl esi jauns, neproti uzvesties!»

«Tas var tā būt,» Kriksis laiski aizdzen no auss uzbāzīgu mušu.

«Tu laikam gribi izlikties par nevainīgu muļķīti. Neizliecies!» auns atkal piesit kāju. «Esmu dusmīgs. Un, ja esmu dusmīgs, tad ar mani nevar jokot.»

«Vai tu gribi ar mani uzsākt cīņu?» Kriksis ierūcas un paceļ galvu.

Ragainim tūliņ dusmas kļūst drusku mazākas.

«Nē … es …» viņš stostās, «atnācu parunāties …»

Ragainis noplūc zāļu kušķi un lēnām košļā to. Viņš pūlas izdomāt labi stiprus vārdus, tomēr ne tādus, kas varētu Kriksi saniknot.

«Es agrāk dzirdēju, ka tu esot ļoti prātīgs suns. Tā runāja pīles, vistas un zvirbulis. Pat runcis Lūris to apgalvoja. Es ticēju. Šodien nu redzu, ka esmu maldījies,» Ragainis nopūšas.

«Vai es ko nepareizi darīju?» Kriksis brīnās.

«Tu mūs traucē … Neļauj nekur kustēt. Vecais suns nebija tik aušīgs.»

«Tas var gan būt…» Kriksis noņurd.

«Viņš ļāva mums lielāku vaļu!»

«Tas var gan būt…»

«Dari tāpat, tad arī tu būsi kārtīgs suns …»

«Nedarīšu!» Kriksis saslienas.

«Kādēļ?»

«Negribu!»

«Tad es tevi…» auns pamāj ar savu ragaino pieri.

«Ragaini, nerunā lielīgus vārdus! Vismaz man tos nesaki!» Krikša balss kļūst skarba. «Bet, pirms tevi aiztriecu, saki — ar ko tu esi nemierā?»

«Tu neļāvi mums nogaršot jauno āboliņu.»

«Pičiņš man tā lika.»

«Vai tev Pičiņš jāklausa? Pašam galva, pats zini…» Ragainis iesmejas.

«Jāklausa! Kā gan citādi! Pičiņš te ir īstais pavēlnieks.»

Krikša paskaidrojums Ragainim ļoti nepatīk.

«Ja tu tā domā, tad nevari būt mūsu draugs,» viņš draud. «Ja kādreiz atnāks vilks Vāvulis, es tevi neaizstāvēšu. Tu redzi, man ir lieli ragi. Ar tiem daudz ko varu iesākt!»

«Par vilku man maza bēda. Lai nāk! Es jau sen gaidu!»

«Nerunā, nerunā aplam!» Ragainis bailīgi paskatās uz meža pusi.

«Redzi nu,» Kriksis smejas, «tev pašam uznāk drebuļi, nevis man. Tāpēc uzmanies un paklausi, ja tev ko saku vai pavēlu. Citādi mums iznāks strīdiņš. Un tas nav nekas labs.»

«To es zinu,» Ragainis nosaka un brīdi klusē. Viņš laikam vēl grib Kriksim padoties, groza galvu un kaut ko domā.

Kriksis to redz un tāpēc piemetina:

«Labāk dzīvosim pa draugam. Kašķēšanās man nepatīk. Bet, ja nu tev tā gribas, tad es …»

«Nē, nē!» Ragainis pārtrauc. «Iztiksim tāpat…»

«Iztiksim!» Kriksis ar labpatiku izstaipa ķepas.

Ragainis pagriežas un taisās iet, bet apstājas un iešķībi skatās atpakaļ.

«Ko tu vēl?» Kriksis apjautājas.

«Ja es tagad iešu atpakaļ pie savējiem, vai tu man neuzbruksi no mugurpuses?» Ragainis neuzticīgi noprasa.

Kriksis lēnām pieceļas un tuvojas Ragainim.

«Tu runā kā aita, nevis kā auns,» viņš īgni nosaka. «Esmu suns! To tu redzi. Ja?»

«R-r-redzu!» aunam iedrebas lūpa.

«Nu tad es tev pastāstīšu to, ko tu neredzi: suns dara taisni tā, kā runā, nevis otrādi. Ja saku — dzīvosim pa draugam, tad arī tā būs. Tagad ej! Ar muļķi ilgi pļāpāt man netīk.»

Ragainis aiziet atpakaļ pie govīm, aitām un jēriem.

«Kriksi nevar iebiedēt,» viņš stāsta. «Būs mums jāizvairās sanīsties.»

Ganāmpulks klusē. Un tas nozīmē, ka neviens nedomā Kriksi tīšu prātu kaitināt.

KRIKŠA BRĪVAS DIENAS

Sešas dienas nedēļā Kriksis iet ganos. Svētdienas Kriksim brīvas. Ganāmpulks tad atrodas aplokā un ganu Pičiņš iet apciemot savu māti.

Pirmajā svētdienā Kriksis nedomā šķirties no sava pavēlnieka. Bet Pičiņš tā nav ar mieru.

«Kriksi, paliec mājā!» viņš uzsauc.

Kriksis izliekas, ka šos vārdus nebūtu dzirdējis. Aizskrien līdz sētas vārtiem un gaida Pičiņu. Pie vārtiem abi satiekas. Pičiņš saprot Krikša nodomu. Ne vārda neteicis, ieved suni pelavu gubenī un aiztaisa durvis.

Kriksis uzmanīgi apskata visus kaktus, lai pārliecinātos par laukā tikšanas iespēju. Cerības nepiepildās. Kaktos spraugu nav, durvis cieši aizvērtas. Līdz pusdienas laikam Kriksis dzīvo gubenī un, laiku kavēdams, ķersta mušas.

Pusdienā saimniece paver gubeņa durvis.

«Kriksīt, tev nu šodien izgāja greizi,» viņa smaida. «Nevajadzēja Pičam uzplīties ar līdzi iešanu. Nu, pēc šīm bēdām dabūsi labi paēst. Iesim uz virtuvi!»

Kriksis saprot savu nepareizo rīcību. Nākamajā svētdienā viņš pat nepaskatās uz to pusi, kur aiziet Pičiņš.

«Labāk klaiņot dārzā un pagalmā, ne tupēt pelavniekā!»

Tā Kriksis pavada vienu svētdienu, pavada otru. Trešajā svētdienā tam kļūst garlaicīgi.

«Kaut varētu aiziet uz mežu un satikt vilku! Visi par to runā, visi pazīst. Es vēl neesmu pat redzējis …» Kriksis sūkstās.

Ilgi Kriksis sēž pie vārtiem un skatās uz meža pusi. Tad viņš dodas pie runča.

«Jāparunā ar Lūri. Varētu divatā izlaist kādu līkumu.»

Lūris par mežu negrib ne dzirdēt.

«Tik vieglprātīgs es neesmu, lai tīšu prātu ietu mežā. Ceru, ka arī tu to nedarīsi.»

«Darīšu!»

«Kādēļ?»

«Man gribas iepazīties ar vilku, lapsu un citiem zvēriem …»

Lūra mugurai pārskrien drebuļi.

«Tu laikam ganos esi pazaudējis prātu. Nekad vēl nav dzirdēts, ka kāds gribētu ciemoties pie Ošķeres vai Vāvuļa.»

«Tādā gadījumā es būšu pirmais!» Kriksis bezbēdīgi ierejas.

Runcis īgni paskatās uz Kriksi.

«Ar mani par šo jautājumu vairs nerunā. Man nepatīk uztraukties. Uz mežu neiešu! Manā zināšarfā pagrabs un klēts. Ar to pietiek!»

Kriksis smīnīgi noklausās Lūra vārdos un tad nopietni saka:

«Tu vari tupēt pagalmā, jo tu esi kaķis. Ar suni ir citādi. Manā pārzināšanā atrodas ne vien sēta un ganības, bet arī mežs ar visiem vilkiem un lapsām! To tu kādreiz redzēsi! Un, ja neredzēsi, vismaz dzirdēsi.»

Uz mežu tai dienā Kriksis tomēr neaiziet. Viņš droši vien to būtu izdarījis, bet saimniece sauc launagā un mazliet aizdomīgi brīdina:

«Paēd dūšīgi un uzmani sētu. Šorīt pļavā pie vecā siena šķūņa esot manīti nepatīkami ciemiņi…»

Kas tie par ciemiņiem, to Kriksis nedabū zināt, jo saimniece vairāk nekā nesaka. Viņš arī nepūlas zīlēt un pētīt.

«Ja atnāks, tad redzēšu, ja nenāks — kaut ko pastāstīs žagata vai zvirbulis,» tas nodomā un mierīgi ķeras pie pasniegtā launaga.

UGUNTIŅAS MEŽMALA

Pēc launaga Kriksis bezbēdīgi dzīvo līdz vakaram. Saimnieces brīdinājumu par nelūgtiem viesiem viņš tomēr nav aizmirsis. Vakara krēslā suns apstaigā kūti, klēti, riju un plašo dārzu.

«Vai tu ko meklē?» ezis Kamols apjautājas.

«Nē! Saimniece man lika uzmanīties. Es, kā redzi, staigāju apkārt. Tas nozīmē — uzmanos! Vai neesi manījis kādu svešinieku?»

«Man tas nebija iespējams, jo gulēju dienvidu un sapņoju.»

Un, kamēr Kamols izstāsta savu sapni, tumsa jau kļuvusi gluži melna.

Kriksis vēlreiz apstaigā sētu. Viss liekas labā kārtībā. Bet, kad viņš pamet acis uz meža pusi, tas ierauga mežmalā divas mazas uguntiņas.

«Kas tie par brīnumiem?» Kriksis mēģina uzminēt. «Ugunskurs būtu lielāks. Tur zib divi mazi spīdumi. Kaut ko tādu vēl neesmu redzējis.»

Pēc pāris minūtēm uguntiņas pazūd, bet drīz tās atmirdz no jauna.

«Būs jāiet uz mežu paskatīties,» Kriksis nodomā un sāk lēnām soļot.

«Kriksi, neej!» Pūce brīdina. «Gan uguntiņas atnāks pie tevis!»

Kriksis paskatās uz pūci liepas galotnē, paskatās uz meža pusi un nesaprašanā vicina asti.

«Ja tas, ko tu saki, būtu joks, tad joko vismaz tā, lai man nāk smiekli. Kā uguntiņas var nākt? Viņām taču nav kāju!»

«Ir kājas! Četras kājas! Sagaidi ciemiņu .. .»

«Kas gan tas varētu būt par ciemiņu ar četrām kājām un divām laternītēm?» Kriksis nevar attapties.

«Esi gan tu nepraša!» Tūta nopūšas. «Tās nav laternītes, bet vilka acis.»

Kriksis saslien ausis.

«Vilka acis?»

«Jā, jā! Vāvulis nu beidzot nāk pie tevis. Uzmanies!»

«Ā-ū! Par to es priecājos. Tātad Vāvulis ir tas, par ko saimniece runāja. Nu beidzot satiksimies!» Kriksis iesmejas.

«Tik neej no sētas laukā!» Tūta pamāca. «Lai viņš nāk te.»

«Kāpēc lai neeju?»

«Tu esi sargs, tev jāpaliek uz vietas.»

«Labi. Ja tev tā patīk, es pagaidīšu,» Kriksis apsolās.

Visu nakti Kriksis gaida Vāvuli, bet nesagaida. Rita krēslā suns ielien savā mājā, izstaipa piekusušās ķepas un pirms aizmigšanas mierina sevi:

«Nu, ja Vāvulis vēl kādu nakti blandīsies gar mežmalu, tad gan velti negaidīšu. Saukšu, lai panāk šurpu …»

KRIKSIS MEDĪBAS

Pirmdienas pusdienas laikā saimnieka balss skan pāri pagalmam: «Kriksi, Kriksi!»

Kriksis guļ ratnīcā. Paceļ vienu ausi, paceļ otru.

«Ko gan saimnieks teiks?» viņš, miegu gaiņādams, prāto. «Pusdienas paēstas, bet uz ganiem vēl nav jāiet. E, derētu kādu stundu nosnausties. Pagājušā naktī vilka dēļ acis aizvērt nedabūju. Izlikšos, ka nedzirdu …»

Kriksis paceļ acis un paliek mierīgi savā vietā. Bet saimnieks sauc atkal: «Kriksi, kur tu esi? Nāc! Iesim pastaigāties!»

«Ko? Pastaigāties?» Kriksis uzlec kājās. «To var darīt katrā laikā,» viņš samet asti gredzenā un rikšo uz pagalmu.

Pie virtuves durvīm stāv saimnieks ar bisi plecā.

«Nāc nu, nāc! Es tev parādīšu mūsu lielo mežu,» viņš paglauda kucēna galvu.

Līdz mežmalai abi aiziet klusēdami. Bet, kad apkārt šalc baltie bērzi un šmaugās egles, saimnieks pasauc Kriksi sev tuvu klāt un klusi saka:

♦ Es iešu pa taciņu. Tu apmet kādu līkumu pa krūmiem. Ja ieraugi vilku, tad dzen to uz manu pusi. Saprati?»

♦Pilnīgi skaidrs!» Kriksis pavicina asti.

Skrien suņuks pa labi un kreisi, jo tam

patīk ložņāt caur paegļu puduriem un jauno eglīšu pazarēm. Prieks tik liels, ka to novaldīt vairs nevar.

♦ Aul Beidzot esmu Lielajā mežā!» Kriksis sauc pilnā balsī.

Krikša skaļo vārdu izbiedēts, no krūmiem izkūleņo zaķis.

♦ Zaķa kungs, pagaidi!» Kriksis uzsauc. ♦ Mans saimnieks teica, lai es t-tevi…» viņš elsodams stāsta.

Bet zaķis jož tik tālāk. Kriksis nezina, vai zaķis viņa vārdus dzirdējis un sapratis, tādēļ skrien pakaļ vēl ātrāk.

♦ Par velti tu, zaķīt, b-b-bēdz! Gan es te-vi panāk-šu! Skriet varu ļoti ātri, to tev va-ja- dzē-ja zi-nāt. Un, ja ne-zi-ni, tad tu-tu tūliņ r-r-redzēsi…»

Kriksis skrien, un zaķis skrien. Bet Kriksis skrien drusku ātrāk. Pamazām tas tuvojas zaķim.

Kad zaķis mana, ka izbēgt nevarēs, tas dusmīgi uzkliedz:

♦Tu nemin man uz papēžiem! Sabojāsi epas!»

«Neskrej tu, tad es arī neskriešu!»

Zaķis aizelsies apsēžas uz celma.

«Pu-ū! Kā tu mani nokausēji! Ne elpas vairs atvilkt nevaru,» viņš slauka sviedrus.

«Es jau pašā sākumā teicu, lai tu mani pagaidi. Neklausīji. Pats vainīgs,» Kriksis taisnojas.

Labu brīdi zaķis un suns skatās viens otram acīs, elš un pūš.

«Ko tu no manis gribi?» zaķis beidzot noprasa.

«Es? Nekā!»

«Kādēļ tad dzinies man pakaļ?»

«Saimnieks lika.»

«Ko-o?» zaķis uztraukumā saslien ausis. «Ko tu teici? Atkārto vēlreiz. Varbūt es labi nesadzirdēju . ..»

«Saimnieks teica, lai es tevi patriecot uz viņa pusi.»

«Kur atrodas tavs saimnieks?»

«Tepat mežā. Bise rokā. Viņš mūs gaida.»

«Ai, ai, ai! Viņš grib mani.. . mani nošaut …» zaķis nemierīgi skatās uz krūmu pusi. Var redzēt, ka tas domā par bēgšanu.

«Neuztraucies,» Kriksis mierina, «par šaušanu saimnieks nekā neteica.»

«Ak tu, muļķa kucēn!» zaķis purina savas garās ausis. «Vai es nezinu, ko grib darīt virs, ja tam bise rokā! To zinu bez teikšanas. Pagājušā ziemā dabūju skrotis gurnā. Vēl tagad var te sajust.»

«Tiešām?»

«Jā, jā! Kā iešāva, tā palika.»

«Ļauj pataustīt!»

«Ko tu runā! Es nu ļaušu sunim sevi taustīt!» zaķis strauji uzlec kājās.

«Tu velti baidies! Kost nekodīšu un plēst neplēsīšu, tikai ar ķepas galu paglaudīšu. Skaties …» Kriksis lēnām virzās zaķim tuvāk.

Zaķim aiz bailēm acis kļūst apaļas, un garās ausis pieglaužas pakausim, bet bēgt viņš nebēg. Kā gan lai zaķis varētu bēgt, ja suņa ķepa ir pavisam tuvu. Saraujas, nabadziņš, kamolā un, elpu aizturējis, gaida, kas notiks. Bet nekas nenotiek. Kriksis viegli pārlaiž ķepu zaķa gurnam.

«Jā, var gan just tādas kā mazas bumbiņas. Un tās rodas no šāviena? Ko?»

«Protams.»

«Vai stipri sāpēja?»

«Ai! Šausmīgi sāpēja. To katrs nemaz nevar izciest. Nobeidzas.»

«Tagad es saprotu, kāpēc tu negribi nākt man līdzi,» Kriksis uzsit zaķim uz pleca.

«Negribu gan, ļoti negribu!»

«Bet ko lai saku savam saimniekam?»

«Saki, ka zaķis nenāca. Vienkārši nenāca. Esi tik mīļš un dari tā! Citādi man būs beigas. Un tu taču negribēsi, lai mani nošauj?»

Kriksis brītiņu padomā. «Nē,» viņš saka, «to es negribu. Nekāds draugs tu man neesi, bet…»

«Nekas! Tas nekas!» zaķis iesmejas. Viņš sāk nojaust, ka Kriksis ir neredzēti labs suņuks un tāpēc ar to vajadzētu iepazīties tuvāk. «Kas nav bijis, tas var būt. Varam kļūt arī draugi! Esmu zaķis Kūkums. Un tu?»

«Kriksis. Strautnieku jaunais suns Kriksis.»

«Prieks iepazīties!» Kūkums saņem Krikša ķepu savējā. «Atnāc kādreiz pie manis! Tu redzēsi — mežā var jauki dzīvot. Vai atnāksi?»

«Labi! Būšu! Bet nu man jāsteidzas. Saimnieks gaida. Paliec sveiks!»

«Tik tu ievēro manu māju!» Kūkums piekodina. «No lielā ceļa pa kreisi, no mazā pa labi, tad taisni uz priekšu. Pēc tam drusku atpakaļ un vēlreiz uz priekšu. Tur būs trīs liki bērzi un kupla egle. Atminēsi?»

«Jā, jā! No lielā ceļa uz mazo, tad atpakaļ un trīs reizes uz priekšu. Nebaidies, atradīšu! Uz redzēšanos!»

Kriksis rikšo atpakaļ pie saimnieka. Tas stāv pie resnās priedes un pukojas:

«Kriksi, Kriksi, kam tu nieka zaķa dēļ sacēli tik skaļu traci! Es tev liku uzmanīt vilku vai lapsu, bet tu vēl nezini, ka šiem gudriniekiem var piekļūt tad, ja iet klusi un uzmanīgi. Man biežāk vajadzēs tevi vest uz mežu apmācībā, citādi no tevis neiznāks mednieks.»

Kriksis drusku nokaunējies. Bet tai pašā brīdī viņš klusu priecājas par nākamo meža apciemojumu.

LAPSA RUNA AR VILKU

Pēc pāris stundām daudzi meža iemītnieki jau zina par Kūkuma satikšanos ar Kriksi. Kūkums to pastāsta žagatai Klačai, Klača — vāverei Zibai, Ziba pastāsta lapsai Ošķerei.

Visvairāk jauno ziņu dabū dzirdēt vilks Vāvulis, jo tas pārnāk uz savu dzīvesvietu tikai vakara krēslā.

Vāvulim bijusi nelāga diena. No agra rīta tas klejojis apkārt. Krūmus izskrējis, brikšņus izbradājis, bet nekā nav varējis dabūt ne brokastīm, ne pusdienai, ne vakariņām. Tāpēc viņš saīdzis sēž uz celma un ņurd:

«Vai tiešām man šodien būs jāiet gulēt ar tukšu vēderu? Kauns un negods manām veiklajām kājām un asajiem zobiem.»

Lapsa iet garām un uzsauc:

«Ko tu sēdi kā nopērts? Sakārto kažoku! Drīz tev būs ciemiņš…»

«Negribu ciemiņu!»

«Tavas gribēšanas neviens neprasa. Viņš vienkārši būs!»

«Kas?»

«Ciemiņš.»

«To jau tu reiz man teici. Runā skaidrāk un tad pazūdi! Man vēders ir tukšs …»

«No manas aiziešanas viņš tev pilnāks nekļūs!» Ošķere aizvainota dodas projām.

Bet Vāvulis sasit ķepas:

«Pagaidi! Tu taču gribēji man kaut ko pastāstīt!»

«Palūdz, tad teikšu!»

«L-ū-dz-u-u-u!» Vāvulis gari novelk.

Ošķere stalti pagriežas atpakaļ.

«Es zināju, ka tu mani lūgsi,» viņa smejas. «Jaunā ziņa ir ļoti interesanta. Neparasti interesanta. Zaķim Kūkumam šodien bijusi satikšanās ar Strautnieku jauno suni Kriksi.»

«A-ū-ū! Kaut es pirmais būtu sastapis Kūkumu! Nebūtu aiz izsalkuma jāgaudo …»

«Nu, Kūkumu tu vēl vari dabūt!»

«Ko tu saki? Vai tad Kriksis nepievāca?»

«Nē! Tas jau ir tas joks!» Ošķere smejas.

«Un kā Kūkums jūtas?»

«Labi. Kriksis nākšot vēl uz mežu ciemoties. »

«To nu gan es gribētu redzēt,» Vāvulis ierēcas.

«To ērmu tu redzēsi! Visi par viņu brinās. Ķer, ķer, zaķi, beidzot sāk pļāpāt. Citi suņi būtu Kūkumam kažoku novilkuši, bet šis sniedz ķepu un paglauda garās ausis. Izklausās kā pasaciņa! Saki nu vēl, ka mežā nav nekādu brīnumu!»

Vāvulis domīgi mirkšķina acis.

«Tāda draudzēšanās — aizdomīga. Vai nu suns ir neredzēts muļķis, vai arī liels blēdis.»

«Tev — kā spēka vīram — to derētu noskaidrot,» Ošķere glaimīgi mudina.

«Jā, jā,» vilks ļauni iesmejas, «to es darīšu. Gaa Kriksis dabūs iepazīt meža kungu Vāvuli…»

KRIKSIM PATĪK MEžS

Nākamajā svētdienā Kriksis nu pirmo reizi viens dodas uz mežu. Par to, ka Vāvulis nodomājis naidīgu sagaidīšanu, Kriksis nekā nezina. Bezbēdīgi tas soļo lielajā meža valstībā.

Kūkums to saņem drusku izbrīnījies.

«Es neticēju, ka tu nāksi,» viņš saka un uzmanīgi vēro suņa kustības. Var manīt, ka viņš par suņa un zaķa draudzību nav vēl pilnīgi drošs.

Kriksis turpretim jūtas īsti labi.

«Man te patīk!» viņš priecājas. «Mežā var klaiņot pēc patikas, izskrieties un jauki pakavēt laiku.»

«Vai tu nopietni gribi ar mani draudzēties?» Kūkums skaidri noprasa. Viņš cieši skatās suņa brūnajās acīs, lai redzētu, vai tur nepaspīd kāda apslēpta viltība.

Kriksis tūlīt neatbild. Arī suns aplūko zaķi no ausu galiem līdz kāju pēdām un tad prasa:

«Parādi ķepu!»

Kūkums parāda.

Kriksis patausta Kūkuma ķepu.

«Jā,» viņš saka, «ar tevi tā lieta ies.»

«Kāda lieta?»

«Draudzīga dzīvošana.»

«Vai no manas ķepas to var pareģot?» Kūkums brīnās.

«Varu! Man ir piedzīvojumi ar mūsu mājas runci Lūri. Mēs satiekam tīri labi, tomēr bez īstas draudzības. Lūra ķepām ļoti asi nagi. Parasti viņš tos paslēpj mīkstās pēdiņās. Bet nekad nevar zināt, ko viņš īsti ar tiem darīs. Tāpēc es viņam daudz apkārt neluncinos. Labāk nākšu uz mežu, ja mājās kļūs garlaicīgi.»

«To tu vari darīt, bet tad tev mežā jādzīvo tā, lai citi no tevis nebaidās,» Kūkums brīdina. v

«Citi zaķi?»

«Ne vien zaķi, bet arī vāveres un putni.»

«Protams, protams! Putniem un zvēriem no manis nav ko bīties. Es taču būšu ciemiņš. Un ciemiņi jau tikai saka labdienu, paglauda un smaida. Vai es varēšu ar visiem sasveicināties, paglaudīt un smaidīt?»

«Nē, tik droši mēs vēl neesam. Varbūt vēlāk. Tagad ne. Būs labi, ja no tevis nebēgs.»

«Zēl!» Kriksis nopūšas. «Ja es saku, ka nav jābīstas, tad nav jābīstas. Vai ar to nepietiek?»

Zaķis neveikli mīņājas un domā atbildi.

«Vajadzētu pietikt, bet…»

«Nu, kas vēl?»

«Tu tomēr esi suns!»

«Jā, to nevaru noliegt. Ganu Pičiņš saka, ka es esot pat diezgan saprātīgs kucēns.»

«Taisni tāpēc putni ir uzmanīgi,» zaķis paskaidro.

«Nav, nav vajadzīga tāda uzmanība. Vismaz manis dēļ ne! Sauc šurp savus draugus: putnus, vāveres, zaķus un citus zvērus. Droši lai nāk visi! Spēlēsim slēpšanos!»

«Tu gribi ar visiem satikties?» Kūkums saceļ ausis.

«Ar visiem!»

«Ar vilku Vāvuli un lapsu Ošķeri?»

«Ja viņiem patīk, lai nāk vien šurp.»

«Nerunā! Tā nerunā!» zaķis uztraukti lēkā. «Ja tu nebūtu mans ciemiņš, es tevi sauktu par vieglprātīgu. Ar vilku un lapsu sastapties ir ārkārtīgi bīstami. Bez tam, ja Vāvulis un Ošķere nāks pie tevis, tad neviens no maniem draugiem nerādīsies.»

«Labi. Iztiksim bez Vāvuļa un Ošķeres. Ar tiem tikšos citā reizē. Tagad paskraidīsim un pasauksim tavējos,» Kriksis mudina.

Tālu mežā atbalsojas Krikša skaļā riešana. Kūkumam jāpieliek lielas pūles, lai nomierinātu iztraucētos kaimiņus un paziņas.

Ap pusdienas laiku pie Kūkuma beidzot salasās zaķi, vāveres un krietns pulks putnu. Bet putni nav piemēroti rotaļnieki. Tie laižas pārāk tālu un noslēpjas tik pamatīgi, ka meklētāji vairs nevar atrast. Tāpēc no putniem drīz vien iznāk šķiršanās. Jautrajā pulkā paliek tikai nelidotāji. Tie skrien, kūleņo un priecājas gan uz gludas noras, gan krūmu biezokņos.

Kriksis ļauj savai skaļajai balsij pilnu vaļu. Gan Kūkums brīdina, ka drošāk būšot, ja Vāvulis nedzirdēšot lielo traci, bet Kriksis tikai smejas:

«Visdrošāk ir tad, ja ne no kā nebaidās!»

Un bezbēdīgās rotaļas turpinās. Vāvere Ziba vienmēr var noķert Kriksi, Kriksis vāveri — nekad, jo tā prot veikli kāpt kokā, ko Kriksis vēl nav iemācījies. Suns gan visādi izmēģinās tikt kokā, kaut vai līdz pirmajam zaram, tomēr panākumu nav.

«Met nu mieru,» Kūkums pamāca. «Man

liekas, tu kokā kāpšanu nekad neiemācīsies. Nav dzirdēts, ka kāds suns staigātu pa koku zariem.»

Kriksis apskata savas ķepas. «Es varētu, ja man būtu asāki nagi,» viņš domīgi prāto. «Tagad tiešām nav vērts pūlēties. Iešu pie upītes padzerties. Pēc tam padomāsim, ko vēl šodien varam uzsākt.»

Upmalas kuplās zāles ceros Kriksis ierauga ligzdu ar trim olām.

«Te nu būs gards kumoss! Patiesībā — trīs kumosi…» Viņš aplaiza lūpas un skatās te uz olām, te atkal uz ūdeni. «Gribas ēst, gribas dzert. Ar ko lai sāku? Būs vispirms jāpadzeras. Olas nekur nepazudīs, bet ūdens skrien uz priekšu.»

Pa tam upmalai tuvojās arī Kūkums.

«Kriksi, ko tu tur dari? Nāc, mēs tevi gaidām!»

«Es tūliņ,» Kriksis atsaucas. «Padzeršos un nogaršošu meža putna olas. Tas neies ilgi.»

Kad Kūkums dzird par olām, tas tūdaļ kļūst uzmanīgs.

«Olas neaiztiec!» viņš uzsauc. «Pagaidi mani!»

«Vai tu arī gribi?»

«Nē! Tikai apskatīšu.»

Atskrien zaķis, pamet acis uz olu pusi un īsi nosaka:

«Sīs olas pieder pīlei Pelēcei.»

♦ Nekas, nekas! Arī pīļu olas der ēšanai. To es noteikti zinu. Mūsu saimniece ēd pati un dod arī citiem.» Kriksis nopietni stāsta.

Kūkums nostājas starp ligzdu un Kriksi.

♦Tev taisnība,» viņš pasmaida, «olas gan der, bet es nevaru atļaut tās ņemt.»

♦ Kāpēc?» Kriksis brīnās.

♦Pīle Pelēce ir mana draudzene. Viņa arvien mani brīdina, ja tuvojas kaut kas tāds, no kā jāmūk. Saproti taču, ka es nebūtu nekāds lāga draugs, ja ļautu postīt Pelēces ligzdu.»

♦ Nu es saprotu gan,» Kriksis mazliet kaunīgi atzīstas. ♦Iztikšu ar padzeršanos. Bet ko tu vēl tā aizdomīgi skaties uz mani?»

♦Es domāju par to, vai tev var ticēt.»

♦ Var! Ja es solu, tad nešaubies! Esmu suns. Un tas kaut ko nozīmē!»

♦ Vai tas nozīmē, ka tu neaiztiksi arī citu putnu ligzdas?»

♦ Neiešu pat tuvumā!»

♦Tas būs mīļi no tevis,» Kūkums priecājas. ♦Putni nevarēs man pārmest, ka es draudzēšos ar laupītāju. Es tūliņ to pastāstīšu žagatai Klačai. Pagaidi tepat! Drīz būšu atpakaļ.»

Kriksis gaida, gaida. Kūkums nerādās. Nekur nemana arī Kūkuma radus.

♦Au, au, au!» suns sauc, cik stipri vien var. Atbalss skan tālu, bet zaķa kā nav, tā nav.

«Būtu jāiet mājā, bet es taču nevaru atstāt mežu, kamēr nezinu, kas noticis ar Kūkumu,» Kriksis nodomā un sāk meklēt pēdas.

Par laimi, tuvumā gadās dzenis. Tas stāsta Kriksim:

«Kūkumu negaidi! Tas jau tālā gabalā. Kāda no jaunajām vārnām bija ieraudzījusi tevi. No liela tāluma nav pazinusi un tāpēc tūliņ kliegusi, ka mežā esot bīstams svešinieks. Ar to zaķim pietika. Es gan teicu, ka svešinieks esi tu, bet Kūkums vairs neklausījās. Pavēlēja radiem meklēt paslēptuves. Un pats arī iedrāzās meža biezoknī.»

«Žēl,» Kriksis nopūšas, «Kūkums ir lāga vīrs, kaut nebūtu tik bailīgs!»

«Es jau arī to saku,» dzenis piebalso, «bet tur nekas nelīdz. Tādi ir zaķi!»

Kriksis saprot, ka šīs dienas ciemošanās ir galā. Lēnām vļņš soļo uz mājas pusi un pūlas izdomāt, kā vislabāk Kūkumu atradināt no bailēm.

KRIKSIS UN VĀVULIS

Visu nedēļu Kriksis cītīgi veic savus sarga un gana pienākumus. Svētdienas .rītā, kad varētu pagulēties, paslinkot, viņš pieceļas līdz ar sauli, no saimnieces palūdz gabalu maizes un tad steigšus dodas uz mežu.

Bērza galotnē kūko dzeguze.

♦Labrīt, zvanītāja!» Kriksis sveicina. ♦ Vai zini, kur tagad varētu sastapt Kūkumu?»

♦Kūkums aizgāja pie tēvabrāļa apraudzīt jaunos kāpostus.»

♦Vai tas tālu?»

♦ Cauri krūmiem, garām kalnam, pāri lejai, taisni vien, taisni vien. Ja nenomaldās, tad pēc piecām putnu minūtēm var nokļūt pie zaķu kāpostu lauka.»

♦ Un cik ilgi jārikšo man?» Kriksis interesējas.

♦To skaidri nezinu. Droši vien paies kāda suņu pusstunda. Bet apgalvot nevaru. Izmēģini pats.»

Kriksis piemiedz vienu aci, piemiedz otru, vēdina asti un klusi dudina:

♦ Hm … hm … hm … Ne nu es pazīstu suņu, ne putnu pusstundas. Labāk sekošu savam degunam!»

Kriksis sameklē Kūkuma pēdas un dodas pa tām dziļāk mežā. Nu viņš šķērso pavisam svešu vietu.

♦Vai es eju pareizā virzienā?» tas jautā vārnai.

♦ Kā liekas, pareizi būs. Ja zaķa tur nav, nāc atpakaļ, atradīsi citur …»

«Vai tad nav labāk, ja tūliņ eju citur?»

«Kā patīk! Mežs liels. Var iet riņķu riņķiem,» vārna vienaldzīgi nosaka.

Kriksis saprot, ka no vārnas nekādas skaidrības iegūt nevarēs, turpina meklēšanu gan pa labi, gan pa kreisi, jo zaķu ceļu mežā ļoti daudz. Iet, iet, kamēr pazaudē Kūkuma pēdas. Nu suņuks apstājas.

«Tad tādas tās putnu minūtes!» viņš slauka sviedrus. «Saule jau rāda brokastu laiku, bet mežam neredzu ne gala, ne malas. Sameklē tad nu zaķu kāpostu dārzu!»

Sos vārdus sadzird žagata Klača.

«Ko es dzirdu, ko redzu!» viņa brīnās. «Suns neprot pa pēdām sameklēt zaķi!»

«Tā dažreiz notiek,» Kriksis godīgi atzīst savu nevarēšanu.

«Tādas lietas tev nu gan vajadzēja labi izmācīties.»

«Nē, kundze, tas nav iespējams! Mežā daudz zaķu. Pēdas iet uz dažādām pusēm. Tu taču saproti, ka es nevaru reizē skriet uz priekšu, atpakaļ un vēl pa labi un kreisi.»

Nu pļāpīgajai Klačai nav ko atbildēt. Tā pēkšņi kļūst nevaļīga, bet pirms aizlidošanas tomēr piebilst:

«Varbūt tev taisnība, bet, ja es būtu suns, es prastu izlīdzēties. Sveiks! Man nav vaļas tevi mācīt.»

«Lido vien, lido vien,» Kriksis nepūlas Klaču aizkavēt, «nav man arī lielas patikas tavās pamācībās klausīties.» Viņš samet asti gredzenā un dodas taisni uz priekšu. Pie biezas eglīšu jaunaudzes Kriksis ierauga lielu, pelēku suni.

«Nu varēsim ceļot divatā,» Kriksis priecājas. «Au, kaimiņ, kā tu te gadījies?»

«Kas es tev par kaimiņu …» svešais rūc.

«Ko nu lepojies! Tāpēc vien, ka tu esi par mani lielāks, tev nevajag izlikties par milzi.»

«Ko tu tur muldi? Tu vēl laikam nezini, ar ko tev darīšana. Esmu vilks Vāvulis!»

Vilks, domādams, ka Kriksis nobīsies un tūliņ bēgs, sagatavojas ķeršanas lēcienam.

Bet Kriksis nebīstas un nebēg. Droši iet vilkam pretim.

«Ļoti patīkami!» viņš jautri uzsauc. «Beidzot tevi satieku. Sveiks!»

«Hmnr…» Vāvulis kaut ko nesaprotamu nomurmina.

♦Ko tu brīnies? Vai neredzi, ka es priecājos! Jā, priecājos, ka dabūšu iepazīties ar īstu vilku. Kā klājas? Kādēļ tu tāds sabozies?»

Pirmajā brīdī Krikša vaļsirdīgie vārdi vilku mazliet apmulsina. Bet tas tikai īsu mirklīti. Vāvulis atceras Ošķeres stāstu par Krikša neparasto tikšanos ar Kūkumu.

♦Muļķa kucēns … Tā jau domāju … Nebūs man ar to daudz jāpiņķējas … Kā ņemšu rokā, tad mežā būs atkal miers,» viņš ļauni smejas.

Nu Kriksis kļūst drusku aizdomīgs.

♦ Tu kaut ko teici, bet es labi nesapratu. Lūdzu, atkārto vēl!»

Vāvuļa acis iespīdas.

♦ Runāšana man nepatīk, bet darīšana. Gribu tevi… paglaudīt…» tas ierēcas un metas Kriksim virsū.

Kriksis saprot, ka ar lielo vilku saķerties plecos un cīnīties tam nebūs pa spēkam, un tāpēc drusku izvairās.

♦Jāpaskatās, kā ar šādu īgņu lai tieku galā,» viņš kāpjas atpakaļ.

Vāvulis seko uz pēdām. Bet arī vilkam netīk tieši mesties Kriksim krūtīs. Tas pasitas sānis, lai uzbruktu no mugurpuses. To tik Kriksis bija gaidījis. Viņš ātri pasviežas apkārt.

♦Tu gribi ķert mani, bet nu es ķeršu tevi!

Un, ja tevi noķeršu aiz astes, tad tā putēs … Nežēlošu!»

Vāvulis un Kriksis skrien apkārt resnajai priedei. Vāvere Ziba sēž blakus kokā un mirkšķina acis.

«Es nu tagad nesaprotu, vai Kriksis ķer Vāvuli vai Vāvulis Kriksi,» viņa brīnās.

To laikam nezina arī abi skrējēji. Tie skrien tik ātri, ka kājas vien zib. Vāvulis liek garus soļus, Kriksis ātrus. Reizēm Vāvuļa aste Kriksim gandrīz pie deguna, reizēm Vāvulis min Kriksim uz papēžiem.

Ziba redz, ka te vairs joki nebūs. Tā gribētu Kriksim palīdzēt, bet nevar izdomāt, kā un ko darīt. Aiz uztraukuma vāvere lēkā no zara uz zaru un sauc:

♦ Kriksi, dari ko vari! Ja tu noķersi Vāvuli, būs labi! Ja Vāvulis panāks tevi, tad man sāpēs tikai sirds, bet tev sāpēs visi kauli… Piepūt vaigus un turies, kamēr es sameklēšu palīgus.»

Kriksis neatbild. Viņš skrien tik ātri, kā vēl nekad nav skrējis.

Vai Kriksim vaļas apskatīties, kur spert kājas?

Nē!

Skrejceļā tam pakritis resns priedes zars. Pirmo reizi ap priedi riņķojot, tas pārlec zaram, otrā, trešā un ceturtajā reizē arī lēciens izdodas labi. Beidzot pagadās uzmīt uz zara resnā gala. Tas noliecas uz zemi, bet otrs gals paceļas gaisā un ķer Vāvuļa degunu. Vāvulis paklūp, apmet kūleni, atsitas ar pieri pret kādu celmu un apdullis paliek guļot.

Kriksis nepamana. Skrien un skrien tik apkārt priedei.

Pa tam vilks, drusku atžirdzis, paceļ galvu, skatās uz priedes pusi un brīnās:

«Ko es redzu? Viens suns, divi suņi, trīs, četri, pieci, seši man paskrien garām. Kriksis laikam te veselu baru atvedis. Kaut kas traks! Vēl viens! Astotais, vēl devītais … Šausmas! Desmitais arī! Kā lai tieku projām? Vienpadsmitais … Ja tie mani ieraudzīs, tad esmu pagalam. Divpadsmitais, trīspadsmitais …»

Kriksis tik skrien priedei apkārt, un Vāvulis skaita. Tam nav ne jausmas, ka skrējējs ir viens un tas pats Kriksis.

Vāvulis jau aizskaitījis līdz divdesmit. Ilgāk vairs nespēj palikt uz vietas.

«Jāmūk! Ja tik nav par vēlu,» viņš bēdīgi nopūšas un virzās tālāk nost no priedes.

Vispirms Vāvulis aizslēpjas aiz egles, tad aiz bērza. Pēc tam ar slaidu lēcienu pazūd krūmos.

Bet Kriksis tik riņķo apkārt priedei. Skrien, skrien, kamēr kājas sāk pagurt.

«Vienkārši nespēju vairāk …» viņš elso. «Nu jāmetas vilkam krūtīs. Tad redzēsim, kas notiks …»

Kriksis atri pagriežas un pārsteigts skatās apkārt.

«Es laikam būšu skrienot acis pazaudējis … Vāvuli neredzu!» suns patausta acis.

«Savādi! Hmm … Kokus redzu. Tas nozīmē, ka acis vēl kārtībā. Bet Vāvuļa tomēr neredzu.»

Kriksis skatās gaisā, skatās zemē, vēro krūmus un koku pazares — Vāvuļa kā nav, tā nav.

«Mežā laikam viss kas iespējams. Cilvēki to sauktu par brīnumu. Ko lai es saku?» viņš groza galvu.

No šīm pārdomām Kriksi iztraucē vāvere. Tā slaidiem lokiem ceļo no zara uz zaru un sauc:

«Palīgus nedabūju. Neviens negrib Vāvuli sastapt. Bet es redzu, tu esi varens suns! Viens pats pieveici Vāvuli. Kā tu to izdarīji?»

«Nezinu,» Kriksis smaida.

«Kā tas var būt? Padara to, ko neviens līdz šim nav varējis, bet pats nezina!»

«Es jau arī brīnos. Tā tas notikt var vienīgi mežā.»

Vāvere nokāpj no zara zemē, sakārto savu kuplo asti un nāk pie Krikša.

«Jo vairāk tu man stāsti, jo mazāk es saprotu,» viņa atzīstas. «Iesim pie Kūkuma. Viņš tevi nepacietīgi gaida.»

LIELAIS VANAGS

Kūkums skrien pretim Zibai un Kriksim.

♦ Sveiks, Kriksi! Vai tu tiešām satiki Vāvuli? Un tiki cauri ar veselu kažoku?»

♦Kā redzi!»

♦Ko jūs darījāt? Vai spēkojāties?» Kūkums interesējas.

♦Nē, mēs skrējām. Viņš ķēra mani, es ķēru viņu. Un tad mēs ķērām viens otru. Es skrēju apkārt priedei…»

♦Bet ko darīja Vāvulis?» Kūkums nespēj valdīt ziņkārību.

♦Dzinās man pakaļ.»

♦Un pēc tam?»

♦Es džinos viņam pakaļ… Skrēju, kamēr Vāvulis pazuda. Vairāk nekā nevaru pateikt, jo pats nezinu. Vai Vāvulis kaut kur ir vai nekur nav, to nemāku noskaidrot. Mežs ir pārāk liels,» Kriksis pabeidz savu stāstījumu.

Kūkums sirsnīgi krata drauga ķepu un saka:

♦Tavs piedzīvojums ir ļoti neparasts, bet man prieks, ka beigas labas. Man vienmēr patīk labas beigas. Tagad varam mierīgi meklēt pusdienai kaut ko ēdamu. Tu, Ziba, varētu parādīt kādu vietu, kur aug sarkanais āboliņš. Vai tu arī ēd āboliņu?» Kūkums jautā Kriksim.

♦Nē!»

«Bet cilvēki saka, ka suns ēdot zāli,» Kūkums iebilst.

«To es daru tikai tik daudz, lai parādītu cilvēkiem, ka gaidāms nelāga laiks…»

«Zēl gan,» Kūkums nopūšas, «mēs nevarēsim tevi pacienāt. Ja nu vāverei būtu kaut kas tāds, kas Kriksim garšo, es par to ļoti priecātos.»

«Man ir tikai čiekuri,» Ziba pamāj uz egļu pusi.

«Pateicos,» Kriksis pasmaida, «čiekuri man vēl mazāk piemēroti nekā āboliņš.»

Zaķis ar vāveri saskatās.

«Būs ļoti nepieklājīgi, ja mēs ēdīsim, bet Kriksi nepacienāsim. Muļķīgi, pavisam muļķīgi! Vai tā. nav?» Kūkums jautā.

Vāvere pāris mirkļus padomā, tad klusi saka Kūkumam:

«Vajadzēs aizskriet pie āpša Saruma. Varbūt no tā varēs dabūt kaut ko tādu, kas ciemiņam garšo.»

«Esi tik laipna un dari tā. Bet steidzies gan! Mēs tepat tevi pagaidīsim.»

Vāvere aizsteidzas lieliem lēcieniem, bet Kūkums ar Kriksi sēž uz celma un vēlreiz pārrunā neizprotamo vilka nozušanu.

«Visādi gadās,» Kūkums prāto. «Mežā ļoti jauka dzīve, bet stipri jāuzmanās. Te vajag gaišu acu un vieglu kāju. Jā, kājas sevišķi noderīgas! Viens, divi, trīs — spu- dūc! Ja es skaidri zinātu, ka varu skriet ātrāk par Vāvuli un Okšķeri, tad man nebūtu nekādu bēdu.»

«Izmēģini!» Kriksis dod padomu.

«Neiespējami!» Kūkums uztraukti iesaucas.

«Pilnīgi iespējams! Pats zini — šodien to izdarīju.»

«Tu esi tu, bet es esmu zaķis. Un zaķi, man godīgi jāatzīstas, ir drusku bailīgi…»

«Nevajadzētu pārmērīgi baidīties,» Kriksis pamāca. «Raugi atradināties.»

«Nē, nē! Bez bailēm es nevarēšu iztikt. Reiz mans tēvs esot gribējis aiziet uz cilvēku kāpostu dārzu un …» Kūkums aprauj teikumu.

«Bēdz, Kriksi! Tūliņ būs uzbrukums!» viņš paspēj tik izsaukties un ieskrien krūmos.

Kriksis izbrīnījies skatās uz priekšu, skatās atpakaļ, pa labi, pa kreisi — uzbrucēju ieraudzīt nevar. Beidzot apsēžas uz celma un gaida, kas notiks. Notikums nāk drīz. Kā bulta no mākoņiem uz leju drāžas liels vanags un seko Kūkumam.

«Au-u!» Kriksis iesaucas. «Tik lielu vanagu es vēl neesmu redzējis! Jāiet paskatīties, vai draugam nevajag palīga.»

Kriksis nekavējas. Steidzas uz to pusi, kur nozūd Kūkums un lielais vanags. Viņš nonāk cīņas vietā pašā pēdējā brīdī.

Vanags iecirtis nagus Kūkuma mugurā un pūlas to aiznest. Nabaga zaķis tā pārbijies, ka nespēj ne vārda pateikt, ne pretim turēties. Vanags to jau būtu aiznesis, bet Kūkums ir diezgan smags, un vanagam, lai tiktu gaisā, vajag krietni atsperties.

«Laid vaļā!» Kriksis bargi uzsauc vanagam un steidzas vēl ātrāk uz priekšu.

«Netraucē mani,» vanags dusmīgi atbild. «Pazūdi, zemes rāpuli, ja tu negribi, lai tev izskrāpēju acis …»

«Ne tik lielīgi!» Kriksis ierūcas un metas virsū vanagam. Tad saķer vanaga asti.

«Ja jālido, tad lidosim visi trīs …» viņš smejas.

Bet nekāda lidošana neiznāk. Tik smagu nesamo vanags nespēj gaisā noturēt. Viņš palaiž Kūkumu vaļā un ar strauju pagriezienu pūlas ari no Krikša atkratīties. Tas viņam gan izdodas, be tKrikša ķepās paliek vanaga aste.

Kūkums noveļas mīkstajās sūnās, turpat nokrīt arī Kriksis.

«Tā, esam atkal zemē!» viņš jautri saka. «Un, ja tavi kauli visi vēl savās vietās, tad šī diena jāsauc par īsti laimīgu. Es esmu pilnīgi vesels! Vanags par sevi to nevar teikt.»

Kūkums lēnām cilā ķepas.

«Kājas man veselas, bet mugura .. . Ai, ai! To vanags laikam stipri saskrāpējis. Sāp, ka ne izteikt nevaru.»

Kriksis apskata Kukuma muguru. Vanaga asie nagi tur atstājuši dziļas rētas.

«Vanags tevi krietni apstrādājis. Es jau sen sacīju, ka nevajag baidīties. Būtu palicis man blakus, vanags nedrīkstētu tuvoties. Mugura būtu vesela. Tagad tu esi slims, īsts slimnieks. Tūliņ vedīšu uz slimnīcu.»

«Uz slimnīcu? Kas tā tāda?» zaķis izbailēs cilā ausis.

Mazu mirklīti Kriksis pārdomā un tad saka draugam:

«Slimnīca ir vieta, kur ārstē slimniekus. Vismaz pie cilvēkiem tas tā parasts. Ja kāds pazaudē kāju vai roku, tad slimnīcā tūliņ pieliek jaunu.»

«Vai tu pats redzēji?» Kūkums arvien vēl netiek vaļā no šaubām.

«Nē, redzējis neesmu. Bet man to stāstīja žagata.»

«Žagatai daudz ticēt nevar. Tā bieži vien sajauc melus ar patiesību.»

«Kāda gan žagatai vajadzība mums stāstīt pasaciņas?» Kriksis brīnās.

«Liela runātāja. Ar patiesību vien nepietiek. »

«Bet šoreiz žagatai taisnība,» Kriksis nešaubīgi apliecina. «Kad baļķis Kroņu Kārlim mežā pārlauza kāju, tad bija stipri slims. Saimnieks to tūliņ aizveda uz slimnīcu. Vai nu tur viņam ievada jaunu kāju, vai salāpīja veco, to es nezinu. Bet puisis tagad staigā svilpodams. Tu arī varēsi svilpot, ja tev uzvilks mugurai jaunu ādu vai vismaz salāpīs veco. Iesim! Drošības dēļ es tevi pavadīšu. Tik parādi īsāko ceļu.»

«Nevaru parādīt…»

«Kādēļ ne?»

«Mums slimnīcas nav,» zaķis skumji nopūšas.

«Kā nav?»

«Nu tā . . . vienkārši nav!»

«Tas ir ļoti bēdīgi. Ko nu darīsim?»

«Es n-e-z-i-n-u,» Kūkums purina galvu.

Kriksis vicina asti un klusē. Var redzēt, ka viņš pūlas izdomāt ko svarīgu. Beidzot tas apsēžas Kūkumam blakus.

«Pacieties, draudziņ!» suns mierina zaķi. «Kā šodien nav, rītu jau var būt. Iekārtosim slimnīcu! Tur varēs ārstēties visi slimie zvēri un putni. Protams, vanagam asti klāt nelīmēsim. Lai dzīvo bez astes citiem par apsmieklu …»

Kriksis palīdz zaķim aizvilkties uz meža biezokni. Pie caurās egles tam liekas vislabākā vieta slimnīcas iekārtošanai.

«Egles caurumā varēs glabāt zāles un citus ārsta piederumus, paegļu krūmos ievietosim slimniekus. Ko tu par to saki?»

Zaķis priecīgs. «Ar laiku tas būs pavisam jauki! Vispirms tu laikam izārstēsi manu muguru?»

«Es?»

«Ko tu brīnies? Nupat teicies te ierīkot slimnīcu. Un, ja tu to vari, tad ārstēt arī māki.»

Kriksis pakasa ausi. «Hm . . . Par slimnīcu runāju gan . .. Ārstēšana ir pavisam cita lieta. Vajadzēs meklēt speciālistus.»

«S-p-e-c-i-ā-l-i-s-t-u-s?» Kūkums domīgi atkārto. «Pārāk grūts vārds. Laikam tāpēc to nesaprotu.»

«Mēģināšu izskaidrot. Klausies abām ausīm, tad sapratīsi. Jā .. . Speciālists ir speciālists . . . Tur nekā nevar darīt. Tā tas ir. Saproti?»

«Nē!»

«Tas notiek tā: ja kādam sāp acis, tad tas iet pie acu ārsta. Un acu ārsts ir acu ārsts — īsts speciālists. Tā cilvēki izgudrojuši. Man liekas, pie jums tas nevar būt citādi. Nu, saproti?»

«Sāk skaidroties …»

«Klausies vēl: zobus ārstē zobu ārsts un ausis ārstē tāds, kas to lietu labi prot. Man liekas, ka tu zināsi, kas te mežā tādi kārtīgi gudrinieki?»

«Jā . . . Tas var gan būt, ka es to zinu,» zaķis atbild. «Zobus varētu ārstēt vāvere, ar acīm vislabāk galā tiks pūce, par kājām zinās mans tēvabrālis — vecais Cipa, ausis … hm . . . par ausīm varētu rūpēties dzenis. Tātad slimnīca var sākt darboties!

Tas man patīk! Tu pats kaut ko arī varēsi palīdzēt?»

«Vaļas brīžos. Tu zini, man tikai svētdie*- nas brīvas. Protams, atnākšu, kad vien varēšu. Tagad es aizskriešu uz māju pie vecā runča Lūra pēc zālēm tavai mugurai. Kamēr slimnīca nav gatava, tikmēr kaut kā jāiztiek pašiem. Gaidi mani tepat pie šī celma. Es drīz būšu atpakaļ,» Kriksis apsola un dodas ceļā.

Gabaliņu paskrējis, viņš apstājas un sauc:

«Pa to laiku, kamēr es būšu projām, tu palūdz, lai dzenis iekaļ eglē uzrakstu:

SLIMNĪCA

Lai kaļ labi lielu un labi salasāmu. Tas ļoti svarīgi. Tad slimnieki zinās te pulcēties. Slimnīca bez slimniekiem nav nekāda slimnīca. Un tu nu sēdi mierīgi un sāc veseļoties.»

Kriksis tiešām atnes zāles.

«Tās esot vislabākās zāles, kādas vien varot būt. Tā man teica runcis. Gatavotas no tīra krējuma. Tūliņ es tevi sazāļošu.»

Gan Kūkumam mugura svilst kā ugunī, tomēr viņš pacietīgi ļauj Kriksim notīrīt ievainojumus un uzlikt labās zāles.

Pusstundu vēlāk Kriksis aprauga drauga muguru.

«Nu, vai sāp vēl?»

«Sā-ā-p!» Kūkums saraujas.

Pēc brītiņa Kriksis atkal apjautājas:

«Vai zāles palīdz?»

«Palīdz gan …»

«Būsi drīz vesels?»

«Vēl ne . . .»

«Tas laikam tāpēc, ka tu neesi slimnīcā. Tur ārstēšana jau būtu galā. Bet nu nekā nevar darīt. Jāpagaida!»

Šķiroties Kūkums sirsnīgi pateicas Kriksim par palīdzību un solās visdrīzākā laikā sarunāt ārstus un gādāt par slimnieku uzaicināšanu.

Priecīgu prātu Kriksis ierikšo Straut- nieku pagalmā.

«Kas to būtu domājis, ka mežā varēs tik raibus notikumus piedzīvot!» viņš stāsta Lūrim. «Nākamajā svētdienā tu nāc man līdzi!»

Bet runcim negribas redzēt meža brīnumus.

«Pateicos,» viņš lepni izslien gaisā savu garo asti, «neesmu nodomājis kļūt vieglprātīgs. Manā vecumā aušības vairs nepiestāv .. . Ar labu nakti!»

«Čuči, runcīt,» Kriksis laipni atsaucas, «čuči mierīgi! Un nekāp uz darvota jumta! Tas ir vēl bīstamāk nekā izstaigāt lielo mežu. Vai man nav taisnība?»

Lūris neatbild. Viņš steidzīgi nozūd aiz pagraba stūra, jo tam ļoti nepatīk, ja kāds atgādina jumtu un darvu.

SLIMNĪCĀ PIE CAURAS EGLES

Pēc nedēļas Kriksis atkal ierodas mežā.

«Kā klājas, Kūkum? Vai slimnīca gatava?» viņš prasa zaķim.

«Gatava!» Kūkums lepni paziņo.

«Slimnieki sanākuši?»

«Slimnieki nāk bariem vien.»

«Un ārsti?»

«Vai nu bez ārstiem. .. Nāc, es tev visu parādīšu!»

Nezinātājam slimnīcu atrast būtu ļoti grūti. Ceļš iet līču loču caur krūmiem un brikšņiem, caur zāli un kuplajām papardēm. Lai slimnieki- justos drošībā, apkārt lielajai eglei savīts biezs zaru žogs. Pie vārtiem par sargu stāv dūšīgs ezis.

«Kas te ložņā?» vārtu sargs bargā balsī prasa nācējiem.

«Kūkums ar savu draugu!» zaķis atsaucas.

«Kūkumu es pazīstu, bet to otru .. . uf . . . puh …» ezis saceļ adatas.

«Esi mierīgs! Ja es saku, ka draugs, tad nav ko bīties. Laid iekšā!»

Ezis aizdomīgi noskatās Kriksim pakaļ.

«Neredzēta draudzība, bet ko es, vecs vīrs, tur varu teikt. Visādi brīnumi pasaulē notiek.»

Krikša ierašanās satrauc ne vien vārtu sargu, bet arī ārstus un slimniekus. Kliba vāverīte nomet kruķus un pūlas uzrāpties kokā, irbe, nevarēdama slimo spārnu cilāt, paslēpjas zem ārsta galdiņa. Kurmim viena ķepa pakārta kaklā, ar otru tas māj mazam zaķēnam:

«Pameklē lāpstu! Bez kārtīgas alas te nevarēs tverties.»

«Lūdzu, bez uztraukuma!» Kūkums sauc. «Sis'te ir Kriksis, mans draugs un pie tam liels gudrinieks. Viņš bija tas, kas mācīja šeit iekārtot slimnīcu. Es pats to nebūtu iedomājies.» -

Pēc šiem vārdiem slimnieki tūdaļ kļūst mierīgāki. Par Kriksi tie visādus dīvainus stāstus dzirdējuši. Nu apskata to kā lielāko brīnumu. Pat ārsti, kas vienmēr izliekas gudri un lepni, nu draudzīgi uzsāk sarunas:

«Klausies, Kriksi, man te tāda grūta lieta. Vāverei zobs pēc izskata pilnīgi vesels, bet sāpot, šausmīgi sāpot. Es nu nezinu, ko lai daru?» zobu ārsts stāsta.

Kriksis drusku padomā un tad pamāca:

«Ja labi nezina, ko darīt, tad vajag nogai- dit. Pa to laiku zobs kļūst vesels. Ja ne, tad vajadzēs to izraut …»

Acu ārste pūce arī atnāk pie Krikša. «Man vajadzētu padoma. Skaties, ūpim acis kā šķīvīši, bet neredz. Zāles arī nelīdz. Varbūt tu zināsi, kas man darāms?» Kriksis apskata veco ūpi.

«Jāgādā acenes! Ūpim acenes ļoti labi piestāvēs …»

Par zobu raušanu ne pati vāvere, ne arī citi slimnieki nekā nezina teikt, jo tādas lietas nav vēl piedzīvotas. Bet aceņu ieteikums sajūsmina visus: «Tam tik ir galva! Ne vien galva, bet arī saprašana. Galva ir katram, bet par saprašanu to nevar teikt!»

«Ja viņš nebūtu suns, mēs to ieceltu par savas slimnīcas direktoru,» slimnieki klusi spriež.

«To tik nevajag viņam stāstīt,» žagata pamāca, «tad viņš var kļūt iedomīgs un lepns. Iedomīgi radījumi man nepatīk. Es neciešu, ja kāds izliekas gudrāks par mani. Neviens to necieš …»

«Kriksis nekļūs iedomīgs,» pūce pūlas žagatu pārliecināt. «Mana radiniece, kas dzīvo Strautnieku liepā, stāsta, ka Kriksis esot prātīgākais suns. Bet, ja kāds ir prātīgs, tad tas nozīmē, ka viņš nav muļķis. Un, ja kāds nav muļķis, tad tas nav arī lepns. Vismaz pie putniem tas tā ir.»

«Es nezinu,» Klača smīn, «ko Kriksis darīs, ja dabūs zināt visu to, ko mēs par viņu runājam.»

«Nekā nedarīs! Nemaz nevajag daudz iemeslu, lai būtu uzpūtīgs. Bet Kriksim iemeslu vairāk, kā vajadzīgs,» pūce zīmīgi nosaka. Tad viņa vēlreiz pastāsta visu, ko no savas radinieces un Kūkuma dzirdējusi par Krikša gaitām.

Pa to laiku Kriksis un Kūkums apstaigā visus slimnīcas kaktus un izložņā visapslēptākās vietas.

«Ir gan īsta slimnīca! Es neticēju, ka mēžā var tik labi iekārtoties,» Kriksis priecājas. «Ja man gadīsies kāda slimība, es tūliņ nākšu pie jums ārstēties. Un, ja jums vajag manas palīdzības, tad pasūti man ziņu.

Vakarā, kad būšu no ganie brīvs, steigšos šurp. Tik pasauc!» Zaķis apsēžas un domīgi skatas Kriksim acīs.

«Kā lai tevi pasaucu? Uz tavu māju es nedrīkstu iet.»

«Ak tu, muļķa zaķi! Vai tev pašam jānāk? Atsūti vārnu vai žagatu.»

«Nu es saprotu!» Kūkums priecājas. «To tu labi teici. Žagata! Tā būs ļoti piemērota!»

OSĶERES VILTĪBA

Kriksis guļ dienvidu dārzā zem ābeles. Guļ, cieši iemidzis, kā jau tāds, kas krietni strādājis un labi paēdis.

Ābeles galotnē ielaižas žagata un uztraukti sauc:

«Cau, Kriksi, celies! Kūkums tevi gaida!»

Kriksis nedzird. Žagata nolaižas uz ābeles pazares un sauc vēl stiprāk: «Kriksi!»

Kriksis pa miegam pakustina ausis un guļ tālāk.

Nu Klača nolaižas zemē un parausta Krikša ausi.

«Celies! Kūkums . ..» vairāk Klača nepaspēj pateikt, jo ābelei tuvojas runcis Lū- ris.

Kriksis paver acis. Suņuks sadzird tikai vārdu: Kūkums!

«Saprotu,» viņš pamāj Klačai, kas paslēpusies ābeles kuplajos zaros, «Kūkums mani gaida,» un steidzas uz mežu.

Jā, Kūkums tiešām gaida. Sēž mežmalā un izskatās tik bēdīgs, cik nu vien zaķis bēdīgs var būt.

«Kas noticis?» Kriksis prasa un slauka sviedrus, jo straujais skrējiens to krietni sakarsējis.

«Slim-nī-ca p-pa-ga-lam .. .» zaķim dreb lūpa.

«Ko? Slimnīca ar žogu un cauro egli?»

«Zogs un egle ir, bet slimnieku un ārstu vairs nav!»

«Kur tad tie palikuši?»

«Nezinu. Mana tēvabrāļa vairs nav. Neviena nav!» Kūkumam nobirst liela zaķa asara.

«To es nesaprotu …»

«Es arī ne. Tāpēc saucu tevi. Iesim apskatīties.»

«Vai tu tur šodien nebiji?» Kriksis brīnās.

«Līdz vārtiem biju, bet tālāk ne. Man vienam tā kā drusku bailes.»

«Tagad nav vaļas baidīties,» Kriksis pukojas. «Iesim un raudzīsim noskaidrot, kas īsti noticis.»

Pa ceļam Kūkums stāsta:

«Man uznāca mazas vēdera sāpītes . .. domāju, jāiet pie ārsta. Tāpēc jau mums ir slimnīca .. . Aizgāju. Vārti vaļā .. . Nekādas dzīvības. Ko tu tādā gadījumā darītu?»

«Ietu apskatīties.»

«Tu gan tā darītu, bet es . . . Zini, zaķi nav sevišķi droši. Es arī esmu zaķis .. . Laidos projām, ne atpakaļ nepaskatījos. Bet tur jau arī nebija ko redzēt. Viss kluss un tukšs,» Kūkums taisnodamies iebilst.

Pie slimnīcas ' vārtiem nonākuši, abi draugi apstājas.

«Vai mēs iesim blakus?» Kūkums klusi jautā.

«Es iešu taisni. Tu vari man nākt kreisajā pusē, bet, ja labajā pusē izliekas drošāk, tad nāc tajā.»

«Vislabāk būs, ja es iešu aizmugurē …»

«Tur nu gan nav nekādas drošības!»

«Tā?» Kūkums brīnās.

«Nu saprotams! Es nevarēšu redzēt, kas ar tevi notiek. Bet vislabāk būtu, ja tu nebaidītos. Bailīgajiem arvien iziet greizi.»

«Es nevaru . .»»

«Nu tad dari, kā zini. Skaties, egles zarā šūpojas vāvere Ziba! Iesim aprunāties.»

«Surp, šurpu!» Ziba māj. «Es drusku zinu!»

«Kas notika ar slimnīcu?» Kriksis jautā.

Vāvere pavicina kuplo asti.

«Beigas es neredzēju … Aizgāju … Tas ir . . . Man tā iznāca . . . Gribēju riekstus!»

«Ziba, tu laikam runā nepareizi! Cilvēki sauc to par melošanu. Rieksti, kā tu pati zini, nav vēl gatavi.»

«Es tikai gāju paskatīties, vai rieksti drīz būs lietojami.».

«Nu tad stāsti, ko redzēji, kamēr nebiji aizgājusi. Stāsti sākumu,» Kriksis uzstāj.

«Sākums bija, kā visi sākumi, tīri labs. Tad nāca lapsa …»

«Ošķere?» Kūkums kļūst nemierīgs. «Ko viņa darīja?»

«Nekā nedarīja. Teica, ka šī protot visas slimības tik ātri izārstēt kā neviens cits. Kriksis šo esot sūtījis, lai tūliņ sāktu darbu .. . Citi ārsti, kas vispārīgi esot lieli muļķi, varot mierīgi iet projām. Tie vairs nebūšot vajadzīgi. Bez tam šī negribot citiem savas lielās zināšanas un gudrības izrādīt. Zaķis tūlīt pārlēca sētai, dzenis pakāpās augstāk egles zaros. Un tad es gāju uz riekstu kalnu. Nepatika Ošķeres lielības ilgāk klausīties .. . Kad atgriezos, ārstu vairs nebija.»

«Un slimnieki?» Kriksis skatās apkārt.

«Arī slimnieku nebija. Laikam visi izveseļojušies …» Ziba bēdīgi nosaka.

«Tā būs gan,» Kūkums paskatās uz Kriksi. «Ai, ai, ai, šausmas! …»

«Tātad aprīti!» Kriksis no saprot Zibas stāsta īsto nozīmi un Kūkumam bailes. «Ak tad tāda ir Ošķere! Krāpniece, neredzēta krāpniece! Es šo esot sūtījis! Nu, drīz viņa dabūs just, ka tik nekaunīgi meli nepaliek bez soda … Es drusku pagudrošu . . . Un tad…»

«Nē, nē!» Kūkums pārtrauc. «Liecies mierā! Ar lapsu labāk nesāc. Vismaz es negribu to redzēt.»

«Es gan gribu!» Kriksis dusmīgi nosaka. «Ļoti gribu!»

OSĶERE KAITINA KRIKSI

Mājās pārnācis, Kriksis arvien vēl nevar rimties.

«Ošķere, Ošķere! Kas šī tāda par meža ķeizarieni! Kūkums baidās, visi baidās. Pat Ziba, kurai nav nekāda iemesla bīties, kura var uzskriet kokā, tā pat laižas no zara uz zaru, ka ne atpakaļ nepaskatās. Bet es gan nebīšos! Kad satikšu, tad …» Kriksis vīsta ķepu.

Pa tam Vāvulis, saticis lapsu, smejas:

«Dzirdu, tev esot labi veicies …»

«Jā,» Ošķere ar labpatiku aplaiž mēli gar lūpām. «Lai nu Kriksis brīnās! Slimnīcas vairs nav …»

«Kriksis vis nebrīnoties par tevi, bet gan stāstot visiem, kas vien gribot dzirdēt, ka tu esot visneveiklākā lapsa. Palaidusi vaļā ārstus.»

Ošķere klausās, klausā. Vāvuļa vārdi tai nepatīk.

«Ko tas muļķa kucēns zina,» tā sarauj degunu. «Tu pasaki viņam, lai pievalda mēli.»

«Kas man ko teikt! Ar tādu knīpu es nerunāšu. Ja būtu kārtīgs suns, tad cita lieta. Sīks plušķis! Nospļauties man uz to, ne runāt. Bet par tevi viņš zobojoties, taisni ņirgājoties …»

«To es nepieļaušu! Par mani neviens nedrīkst smieties. Un, ja kāds to dara, tas dabū mācību.»

«Pamāci viņu!» Vāvulis kūda lapsu, jo viņš vēl nav aizmirsis savu neveiksmi. Nu tas klusībā grib panākt, lai lapsa uzsāk cīņu ar Kriksi.

«Pārmācīšu! Gan tu redzēsi. Pienāc rīt no rīta, tad tu dzirdēsi …»

«Labi! Pienākšu! Tik neaizmirsti, ka Kriksis par tevi smej īstus suņa smieklus,» viņš aiziedams uzsauc.

Gabaliņu pagājis, vilks aiz prieka iekaucas:

«Va-u-u-ī! Šoreiz man izdevās lapsu dabūt savā kalpībā. Nu plušķis beidzot dabūs manīt bailes! Kas nelaimējās man, to paveiks lapsa. Ošķere ir manīga. Gan viņa izdomās kaut ko tādu, ka Kriksis nekad vairs negribēs nākt uz mežu. Ko viņš maisās citu darīšanās? Ko traucē manas gaitas? Plušķis, muļķis un nezin kas vēl. Vienīgi to es nesaprotu, kur viņš toreiz dabūja tik daudz palīgu? Ka tik nav savedis pilnu mežu ar suņiem? Nu, ko tur daudz prātot! Ošķere visu nokārtos! Lai tik Kriksis nāk!

Lai tik nāk! Va-u-ī!»

* * *

Bet Ošķere negaida Krikša nākšanu. Vakara krēslā tā nemanot piezogas Strautnieku sētas stūrim.

«Vispirms gribu redzēt, kāds izskatās visu apbrīnotais Kriksis,» lapsa uzmanīgi skatās apkārt.

Gaida, gaida, Kriksis nerādās. Kriksis nezina, ka to kāds gaida. Pēc krietni paēstām vakariņām viņš nodomājis drusku nosnausties, lai pēc tam uzsāktu mājas sarga pienākumus. Mierīgi tas guļ pelavu gubenī, jo nevar iedomāties, ka tik agrā vakara stundā kāds iedrošināsies tuvoties Strautnieku sētai.

Lapsai apnīk gaidīšana.

«Zaķis pilnu mežu piestāstījis ar visādiem brīnumiem, bet tā, kā redzu, ir tukša pļāpāšana. Izdaudzinātais Kriksis, kā liekas, tumsā baidās sētā rādīties. Lai nenāk! Nav man lielas vajadzības. Dabūšu kādu vistu pilnīgi bez trača. Ar Kriksi satikties paspēšu citā reizē.»

Ošķere aizskrien uz vistu kūti.

Gailis kliedz, cik spēj, brīdina vistas, lai tās paslēpjas. Bet vistām tumsā redzēšana pavisam vāja. Tās nekā cita nespēj darīt kā tikai saukt:

«Palīgā, Kriksi, palīgā!»

«Tu taču esot stiprs!»

«Un drošs!»

«Nāc un rādi, ko vari!»

«Glāb mūs no lapsas nagiem! K-r-i-ksi!» vistas kladzina ar visiem spēkiem.

Bet palīga nav. Ošķere sagrābj pirmo vistu, kas pagadās ceļā.

«Gaili, kad rītā pamodīsies Kriksis, pasveicini viņu no manis,» tā ļauni iesmejas un, vistu padusē pasitusi, skrien atpakaļ uz mežu.

Kriksis gan dzird vistu kliegšanu, bet, tā kā saimniece aizvērusi gubeņa durvis, tad ārā tikšana aizkavējas. Kamēr Kriksis atgrūž smagās durvis, paiet vairākas minūtes.

Ticis brīvībā, Kriksis drāžas uz kūti.

«Kas te bija?» viņš prasa gailim.

«Lapsa Ošķere. Lika tevi pasveicināt . . . Un Cekulīte ir projām … Lapsa aiznesa, kaut gan tu varēji to paglābt. Kaunies! Visu pavasari izlielījies par varenu droši- nieku, bet uz vistu kūti tu nāc tikai tad, kad Ošķere sen jau aizbēgusi. Mēs tev tik ļoti uzticējāmies, nu redzu, ka esam …»

«Pagaidi,» Kriksis pārtrauc gaiļa pārmetumus un skrien uz mežu.

Suņuks skrien, cik ātri var. Skrien ilgi, skrien tālu. Ošķeri panākt neizdodas. Sākumā Kriksis skaidri mana lapsas pēdas, bet vēlāk apjūk. Pa ceļam gadās vēl otras lapsas pēdas. Kuras minuši Ošķere, kuras tā otra, to Kriksis nespēj atšķirt. Nāk tukšā atpakaļ uz māju, kaut gan zina, ka gaiļa un vistu pārmetumi būs smagi.

LAMATAS

Vairākas dienas Kriksis staigā apkārt kluss un domīgs.

«Ošķere man jādabū rokā,» viņš atkārto sev rītā agri un vakarā vēlu. «Vienīgā bēda ir tā, ka nezinu, kā to izdarīt.»

Kriksis satiek žagatu Klaču prasa tai padomu.

«Ej uz mežu un noķer!» žagata pamāca.

«To gan viegli pateikt, ne izdarīt. Esmu mežu krustām šķērsām izstaigājis, lapsu neizdevās sastapt.»

«Nekā labāka tev šodien pateikt nevaru, pienāc pēc pāris dienām, varbūt tad …»

«Nē, gaidīt negribu! Sī lieta man jānokārto,» Kriksis apņēmīgi nosaka un iet aprunāties pie vārnas Kramšas.

«Spēks te nelīdzēs,» vārna pamāca, «vajadzēs ar gudrību. Aizved uz mežu gaili, lai tas drusku padzied. Tu pats noslēpies aiz kāda krūma un gaidi. Kad Ošķere sadzirdēs gaiļa dziesmu, būs klāt kā saukta. Ko tālāk darīt, to tu laikam pats zināsi…»

Kriksis bez apdomāšanās pieņem Kramšas padomu.

«Vadzi, tā būs gan jādara, vismaz jāpamēģina,» viņš priecīgi berzē ķepas. «Kaut nu gailis man nāktu līdz!»

Vecais gailis, liels gudrinieks, strupi noraida Krikša aicinājumu. Pat sapņos šis negribot lapsu redzēt, kur nu vēl iet uz mežu tīšām rādīties. Lai pameklējot kādu citu .. .»

Kriksis meklē. Runā ar jauno gailēnu.

Tas gatavs līdzi gājējs, jo nevar aizmirst Ošķeres aiznesto Cekulīti. Tā bijusi viņam laba draudzene.

Pa ceļam Kriksis pamāca gailēnu:

«Tu nekur projām neej. Stāvi zem koka un dziedi. Vairāk nekā — tikai dziedi!»

«Bet ja nu man uznāk bailes?»

«Vai tas varētu notikt? Tu taču esi drošs!»

«Tā gan . . . Bet… arī dūšīgajiem visādi var gadīties …» gailēns kaunīgi piebilst. «Būtu labāk, ja tu mani piesietu pie koka.»

«Kādēļ?» Kriksis nesaprašanā skatās uz gailēnu.

«Drošības dēļ…»

«Kas tad ta par drošību?»

«Drusku tomēr.»

«Vai tu taisies bēgt?»

«Es pats labi nezinu . . . Kamēr lapsu neredzu, tikmēr man dūša liela, bet, kur tā paliks, kad atnāks lapsa, to tagad paredzēt grūti. Piesien gan!»

«Kā gribi, tā darīšu,» Kriksis ar šmaugu saknes pīcku piesien gailēnu pie egles.

«Nu, tagad drusku pagaidi, kamēr es noslēpšos. Pēc tam tu varēsi aicināt Ošķeri ciemā …»

Pāris minūtes gailēns gaida un tad sāk dziedāt skaļi jo skaļi:

«Kriku-riku, kārumniece, atdod balto cāli!»

Kriksis, paslēpies kuplā paegļa krūmā, gaida lapsu. Kad gailēns piecpadsmit reizes savu dziesmiņu izdziedājis, Kriksis dzird, ka tam aizmugurē lapas čab un zari brikšķ.

«Klāt gan!» Kriksis priecājas un sagatavojas lēcienam.

Bet ko viņš ierauga?

Pāris desmit soļu attālumā stāv vilks Vāvulis.

«Ak tad tev ari iegribējās gaiļa gaļas!» Kriksis nikni ierūcas un drāžas vilkam pretim.

Vāvulis laikam šoreiz negrib cīnīties. Pagriežas un mūk. Kriksis dzenas pakaļ. Viņš skrien tik ātri, ka koki vien zib gar acīm. Pat Vāvulis pārsteigts par šādu ātrumu. Arī tas liek garākus soļus, tomēr aizbēgt nevar. Drīz vien Kriksis atrodas vilkam blakus. Vāvulis jūt, ka Kriksis šoreiz noskaities pa īstam un joki nebūs, mēģina vajātāju sagrābt aiz kājas.

Kriksis uz to jau sagatavojies. Viņš palecas un — caps! — saķer Vāvuļa apkakli.

Kādu laiku Vāvulis rauj Kriksi pa celmiem un ciņiem. Beidzot sunim palaimējas apņemt vilka kaklu abām ķepām. Nu Vāvulis nes Kriksi uz pleciem.

Vāvulis skrien stenēdams, bet Kriksis tik smejas:

«Ātrāk, ātrāk! Sāda jāšana man patīk! Hopsā! Hopsā!»

Vāvulis saprot, ka godīgi vaļā tikt nevarēs. Viņš drāžas biezākajos krūmos.

Gan Kriksis ierauj galvu plecos, gan vairās un grozās, tomēr zari skrāpē acis, ausis, kažociņu.

Kādu brīdi suns ciešas, tad palaiž vilku vaļā.

«Lai skrien,» viņš nodomā, «ar mani tas droši vien drīzumā satikties negribēs.»

Kriksis nu priecīgi tek atpakaļ pie gaiļa. Bet liels viņa pārsteigums, kad tas gaiļa vietā atrod smiltīs ieskrāpētu rakstu:

«Pateicos par gaili! Rīt ap šādu laiku atnes vēl vienu. Tad man nebūs jāiet uz jūsu vistu kūti. Katrā ziņā atnes! Tas man jādod

Vāvulim par to, ka šodien izpalīdzēja man un pakavēja tev laiku.

«Uz redzēšanos!

Lielā meža pārvaldniece Ošķere.»

Labu brīdi Kriksis stāv meža vidū un brīnās. Brīnās nevis par Ošķeres viltību, bet par savu neapķērību.

«Esmu gan muļķis! Taisni neticami liels muļķis! Bez apdomāšanās ieskrēju Ošķeres lamatās. Nu drošais gailēns pagalam. Kā lai eju mājā? Aiz kauna nedrīkstēšu ne asti pacelt!»

Pavisam lēniem solīšiem Kriksis iezogas Strautnieku pagalmā. Nezinātājs varētu domāt, ka Kriksis dabūjis bargu pērienu.

KRIKSIS MEKLE LAPSU

Mājās pārnācis, Kriksis dabū dzirdēt nepatīkamus vārdus, jo saimniece ļoti dusmīga.

«Ko man līdz suns, ja tas neprot lapsu no vistu kūts atvairīt? Tas nu esot mājas sargs! Guļ kā bluķis . . . Gan lapsa beidzot viņu pašu aizraus uz mežu …» saimniece pukojas.

Kriksis klusē. Ko gan viņš var teikt, ko taisnoties, ja pats skaidri zina savu vainu.

«Nu, lai tad vārnas un žagatas smejas par mani, ja es Ošķerei nevarēšu iemācīt bijību pret Strautnieku sargu Kriksi!» viņš, īgnumu valdīdams, iesaucas. Bet Strautnieku saimniece Krikša vārdus vairs nedzird, jo tā jau iesteigusies virtuvē un dusmās aizcirtusi durvis.

Vakarā, tikko pārnācis no ganiem, Kriksis steidzas uz mežu pie Kūkuma.

«Ko tu tik aizelsies?» Kūkums brīnās.

«Man steidzīgi jāsatiek lapsa Ošķere. Vai tu zini, kur viņa dzīvo?»

«To es nezinu!» «Zēl!»

«Man gan nav žēl. Nezinu un negribu zināt. Vislabāk būtu, ja Ošķeres dzīvoklis atrastos pasaules otrā galā vai vēl drusku tālāk …»

«Bet man Ošķere jāsatiek, kaut tā dzīvotu aiz pasaules gala un malas,» Kriksis neatlaižas.

«Paprasi kurmim ceļu. Varbūt viņš zinās.»

Kriksis aiziet pie Samtaina.

«Vai tu zini, kur dzīvo lapsa Ošķere?»

« Zinu.»

«Parādi ceļu!»

«Nē, nē! Meklē pats. Tīšu prātu uz Ošķeres mājas pusi nesperu ne soļa.» «Kādēļ?»

«Ja es Ošķeri ieraugu, man arvien ilgi pēc tam tirpst kājas . . . Nerādies arī tu lapsas tuvumā. Arī tev tirps kājas . . .» Sam- tainis pamāca.

«Ar mani būs citādi,» Kriksis smejas, «īsti labi jutīšos tikai tad, kad būšu ar Oš- keri norēķinājies par vistām. Parādi tik ceļu!»

«Es jau teicu — neradīšu.»

«Nu tad pastāsti!»

«Man nav daudz, ko stāstīt. Viņā pusē strautam paegļiem apaudzis kalns. Kalna malā dziļā alā atrodas Ošķeres miteklis.»

«Pateicos!» Kriksis dodas norādītā virzienā.

«Pagaidi!» Samtainis tam uzsauc. «Lapsas dzīvoklim esot vairākas ieejas. Es domāju — to tev der zināt.»

«Jā, jā! Zināšanu nekad nevar būt par daudz.»

Kriksis atrod kalnu, atrod arī alas.

«Tagad nu jārīkojas prātīgi,» Kriksis nodomā. Viņš visām durvīm aizveļ priekšā pa prāvam akmenim.

«Gan Ošķere lūgsies, lai laižu šo ārā. Un tad mēs beidzot satiksimies!»

Alas aizsprostotas. Kriksis sēž un gaida. Pēc pusstundas no pazemes skan rupja balss:

«Kas tur ālējas? Laid laukā! Man jālūko vakariņas …»

«Nac vien,» Kriksis atbild, «es jau sen gaidu.»

Alā dzirdama paklusa murmināšana:

«Ārpusē laikam suns. Nu būs nepatikšanas …»

«Tu uzminēji! Esmu Kriksis! Nepatikšanas tev būs ļoti lielas!»

«Labais Kriksi, kādēļ gan tu gribi man nepatikšanas sagādāt, ja es tev neesmu darījis nekā ļauna?»

«Tu kļūsti bezkaunīga. Vai cāļus jau esi aizmirsusi?» Kriksis nikni sprauslo.

«Pareizi būtu sacīt: bezkaunīgs, jo esmu vīrišķis, bet par taviem cāļiem man nav ne mazākās jausmas. Peles, čūskas labprāt pievācu, bet par cāļiem es neinteresējos. To tev gan vajadzēja zināt.»

Kriksis apsēžas.

«Vai tik neesmu atkal piemuļķots? Lapsa būs te atsūtījusi savu draugu Vāvuli. Tas nu būtu par traku … Ej, rūcēj! Saki — kas tu īsti tāds esi?»

«Vecais āpsis Sarums.»

«Ak tu negals! Esmu pārskatījies . . . Nāc mierīgi laukā un ej savās gaitās. Man vajadzēja sastapt lapsu Ošķeri.»

Kriksis noveļ prāvo akmeni. Alas durvis parādās melns deguns un balti svītrota seja.

«Tu laikam esi tas pats suns, par kuru stāsta gan ticamas, gan neticamas lietas,» Sarums uzmanīgi apskata Kriksi.

«Tas pats gan! Nāc droši un dod ķepu. Neļaunojies, ka es tevi sabiedēju. Tā dažreiz gadās. Bet pastāsti — kur dzīvo Ošķere?»

«Ošķere? Ai, draudziņ, Ošķere būs paredzējusi, ka tu te nāksi. Kopš vakardienas te nav bijusi, ne rādījusies. Māja atrodas tepat aiz lielā celma, bet tukša.»

«Vai tu zini, kur Ošķere dzīvo tad, kad nav mājā?»

«Ja nav mājā, tad ir mežā . . .»

«Tā gan, tā gan,» Kriksis domīgi kasa pakausi. «Es cerēju, ka tu man varēsi pateikt, kurā meža stūrī.»

«Būs tev pašam jāsameklē.»

«Un sameklēšu ar'! Ja neizdosies šodien, izdosies rīt vai parīt. Sveiks!»

Līdz vēlai tumsai Kriksis meklē Ošķeri. Panākumu nav. Skrien atpakaļ uz māju un mierina sevi:

«Ko nevarēju šodien, varēšu citā reizē.»

ARI VĀVULIS MEKLE LAPSU

Kaut gan Kriksis jau labu laiku projām no piekalnes, tomēr āpsis Sarums nesteidzas ar vakariņu meklēšanu. Viņš tup pie sava dzīvokļa galvenajām durvīm un uzmanīgi vēro apkārtni.

«Vai tu vēl neesi medībās?» āpša kundze mazliet paskarbi sauc no savas istabas. «Man jādod bērniem vakariņas, bet gaļas nav ne kripatiņas. To taču tu zini?!»

«Zinu, bet apdomība arvien atmaksājas. Kriksis tikko aizgāja. Ka tik neiedomājas nākt atpakaļ.»

«No Krikša, kā pats redzi, nav jābaidās. Kriksis ir ļoti saprātīgs kucēns.»

«Varbūt tā. Tomēr — suns paliek suns, un āpsis ir āpsis. Paklau, kaut kur kaut kas čab!»

Sarums pagriež ausi pret vēju.

«Es dzirdu smagus soļus. Tas neko labu nenozīmē. Nelūgts viesis …» viņš norūc, ieraujas alā un steidzīgi aizver durvis.

Pēc pāris minūtēm pie Saruma durvīm atskan spēcīgi klaudzieni.

«Atver! Atver ar labu! Ja liksi man ilgi gaidīt, izcelšu durvis ar visām stenderēm …» svešinieka rupjā balss skan visā piekalnē.

Sarums drusku uztraucies, tomēr pūlas savaldīties un bailes neparādīt.

«Pieklājīgi ciemiņi vispirms sveicina,» āpsis pukojas, «un tad palūdz atvērt durvis. Kas tu tāds esi, ka drīksti ar rungu dauzīt durvis un bļaustīties?»

«Va-ū! Tu nepazīsti vairs vilku Vāvuli? Va-ū … To tu nožēlosi! Ko domā — prasa no manis pieklājību, bet pats nepazīst vairs meža kungu. Va-u-u!»

«Man tu neesi nekāds kungs! Neesmu ne zaķis, ne vista …»

«Nerunā daudz! Laid iekšā!»

«Tu man nekā nevari pavēlēt,» Sarums vīrišķīgi atcērt.

«Nu labi. Nepavēlēšu. Lūdzu …» vilks klusi murmina.

«Kā tev vajag?»

«Man jāpārmeklē tava māja. Droši vien te paslēpusies lielā blēde Ošķere. Savā dzīvoklī tā nedrīkst ne rādīties. Nu staigā apkārt pa kaimiņiem. Krāpniece tāda . . . Bet no manis viņa nenoslēpsies!»

«Ošķeres te nav,» Sarums paskaidro. «Tu vari man ticēt, jo nav vēl dzirdēts, ka āpsis kādreiz būtu melojis.»

«Tas tiesa. Es tik nesaprotu, kādēļ tu turi ciet durvis. Agrāk tā nedarīji. Tev laikam kas slēpjams?»

♦Man nekā slēpjama nav. Nupat te bija Kriksis. Tāpēc es drusku piesargos.»

«Ko? Te bija Kriksis?» Vāvulis sabozies piesit nūju. «Ko tas te dauzās apkārt?»

«Kriksis arī meklēja Ošķeri.»

«Tā? Hm … Kriksis kļūst pārāk drošs. Tas man nepatīk … Ošķeres meklēšana pieder tikai man. Laid iekšā, lai es …»

«Palēnām, palēnām! Tu velti izbiedēsi manus bērnus. Neesmu vainīgs, ja Kriksis drošs un Ošķere krāpniece.»

«To es zinu. Pasaki, kur atrodas Ošķere, pēc tam tu varēsi mierīgi gulēt savā alā.»

«Kā lai saku tev to, ko pats nezinu? Pie āpšiem tas nav parasts. Ošķeri neesmu redzējis ilgāku laiku. Būs aizgājusi pie radiem.»

«Pie kuriem radiem? Lapsai mežā radu daudz …»

«Teicu jau reiz — nezinu. Ej nu meklē! Varbūt Egļu kalnā būs.»

«Par to tūliņ pārliecināšos! Un, ja tu būsi mani mānījis, dabūsi ar šo …» Vāvulis pavicina rungu un aizskrien uz Egļu kalna pusi.

Vāvulim laimējas. Egļu kalnā viņš ierauga lapsu.

Ošķere mana, ka izmukt nevarēs, nāk Vāvulim pretim un mīlīgi smaida:

«Ak tu atnāpi gan mani apciemot! Tas ļoti laipni no tevis …»

«Atnācu,» Vāvulis piemiedz vienu aci, «gribu dabūt savu cāli!»

«C-c-cā-āli?» Ošķerei iedrebas lūpa. «Ku*- gan te cālis varētu gadīties?»

«Gadīšanās mani neinteresē. Gribu dabūt to gailēnu, kuru Kriksis atveda uz mežu un piesēja pie koka.»

«Ai, draudziņ,» Ošķere nopūšas. «Tā man sen vairs nav. Skaties, te dzīvo brālis, māsa, vecmāmiņa, krustmāmiņa un vēl daži sīki radiņi un radu radiņi. Tie visi pat gailēna spalvas nedabūja redzēt… Vai tu to saproti?»

«Saprašana mani neinteresē. Gribu dabūt to gailēnu, kuru tu man solīji. Tas ir pats galvenais.»

♦ Nevaru pakalpot…»

♦ Kāpēc nevari? Tu mani aicināji palīgā. Tā taču bija?»

♦Bija.»

♦ Labi, ka tu atmini. Par palīdzēšanu man pienākas gailēns.»

♦ Pienākas, pienākas, bet man nav ko dot.»

♦Ja nav, tad pagādā citu. Kriksis mani, tīri vai kauns atzīties, diezgan stipri izplūkāja. Vēl tagad labais plecs gluži šķībs. Un par šīm sāpēm gribu dabūt samaksu. Ej!»

♦ Nē, nē! Tagad nekur nevaru iet. Pats zini, Kriksis stipri sadusmojies. Būs drusku jānogaida, kamēr norimst dusmas.»

♦ Nevaru gaidīt, negribu gaidīt!» Es par to neraudāšu, ja Kriksis tevi nopērs,» Vāvulis smejas. ♦Skrej tūliņ uz Strautnie- kiem. Ja līdz rīta gaismai nebūsi atpakaļ ar cāli padusē, tad tavs skaistais kažoks nebūs lietojams ilgāku … Ar mani jokot nav ieteicams. Izplūkāšu tavu lepno kažociņu bez žēlastības. Ka tādas lietas es protu, to tu laikam būsi novērojusi?»

♦O jā! Zinu labi…»

♦Kādēļ tad vēl kavējies?»

Lapsa jūt, ka no vilka taisnā ceļā atbrīvoties nebūs iespējams.

«Es domāju,» viņa saka, «kā vislabāk tikt galā ar Kriksi!»

Vāvulis, redzēdams, ka Ošķere sāk interesēties par gaiļa iegūšanu, kļūst mierīgāks.

«Domā, domā,» viņš mudina. «Kriksis gan labs skrējējs, ķepas tam arī nav peļamas, bet muļķis viņš ir, draudzējas ar visādiem salašņām! Pat ar bailīgo Kūkumu! Padomā vien tu mazu domāšanu, un tad tev ar Kriksi nebūs liela piņķēšanās.»

«Kā būtu, ja tu nāktu man līdzi?» Ošķere pamāj ar galvu uz Strautnieku pusi. «Šoreiz es ļaušu, lai Kriksis grābj mani, bet tu dabūsi pašu lielo gaili.»

«Kas man būs jādara?» Vāvulis aizdomīgi noprasa.

«Nekas …»

«Kādēļ tad lai eju līdzi?»

«Tu taču esi mans draugs. Pavadi mani. Bez tam … Tu varēsi arī mežmalā drusku patrokšņot. Kamēr Kriksis klausīsies, tikmēr es … Nu, tu jau saproti…»

«Va-u-ī-ī! Saprotu!» Vāvulis norij siekalas. «Iesim!»

«Iesim! Bet tā lēnām un apdomīgi.»

Lielaja mežā nu dzirdama klusa sarunāšanās un reižu reizēm caur krūmiem tumsā paspīd vilka acis. Nonākuši meža malā, vilks ar lapsu vēlreiz pārrunā savu plānu un tad dodas katrs uz savu pusi, lai sāktu Krikša piemānīšanu.

KRIKŠA LAIME

Kaut gan vakars vēls, Kriksis tomēr nedomā par gulēšanu. Apstaigā ēkas, apstaigā dārzu, pārbauda, vai kārtīgi aizvērtas vistu kūts durvis, un tad apsēžas uz virtuves sliekšņa.

♦Vajadzētu ieiet virtuvē. Tur ķipītī vēl palika piena putra. Hm … Ieiešu! Drusku apslapināšu mēli,» viņš pagrūž ar ķepu virtuves durvis.

Ar lielu patiku suns iebauda garšīgo virumu. Pēc tam viņš gari nožāvājas:

♦ Nu gan būtu labi, ja varētu nosnausties …»

Varbūt Kriksis sāktu arī snaust, ja no meža puses neatskanētu dīvainas skaņas:

♦Va-a-a-a, va-u-i, v-a-u-i…»

Kriksis izskrien pagalmā. ♦Ja tas nav kaut kas cits, tad tas ir vilks Vāvulis. Bet, ja būs Vāvulis, tad man iznāks atkal spēkošanās …» Kriksis tramīgi cilā ausis.

♦ Nē, šoreiz neiešu uzbrukumā! Lai Vāvulis nāk pie manis!» Viņš pagriežas apkārt un uzrāpjas kūts galā uz salmu kaudzes.

♦Ja skriešu uz mežu,» viņš prāto, ♦tad Ošķere pa to laiku, kamēr cīnos ar Vāvuli, iztukšos vistu kūti. Uzglūnēšu tepat!»

Labu brīdi tuvākā apkārtnē valda pilnīgs klusums, tikai vilks mežmalā zibina savas ugunīgās acis.

«Lai pagaida vien, lai pagaida mani! Un, ja apnīk gaidīt, lai nāk šurpu!» Kriksis priecājas.

Bet Vāvulis nenāk. Viņa vietā ierodas Ošķere. Lēnām, uzmanīgi tā tuvojas vistu kūts durvīm. Trīs reizes iet uz priekšu, trīs reizes kāpjas atpakaļ. Beidzot veikli ieskrien laidarāunpaver kūts durvis.

Nu Kriksis vairs nekavējas. Klusi noslīd no salmu kaudzes, uzmanīgi aizskrien līdz vistu kūtij un, aiz stenderes aizslēpies, paliek nekustīgi stāvot.

Kūtī troksnis tāds, ka bail klausīties. Gailis kliedz, vistas brēc, cāļi čiepstēdami un klupdami skraida no viena kakta otrā. Bet Kriksis kā sastindzis stāv pie stenderes un gaida Ošķeri.

Ošķere nekavējas. Gāgānu padusē iespiedusi, tā metas no kūts laukā. Tai mirklī Ošķeres apkaklē iecērtas Krikša veiklā ķepa. Kriksis sagrābj Ošķeri tik pamatīgi, ka tā ne iepīkstēties nepaspēj, un tenteriski aizrauj lapsu līdz virtuvei.

Lapsai aiz bailēm klab zobi. Ar visiem spēkiem tā pūlas atbrīvoties. «Trakais! Laid vaļā! Ko tu gribi darīt?» viņa elso.

«Neko lielu,» Kriksis mierīgi atbild, «aizvedīšu tevi pie mūsu saimnieces. Viņa jau ilgāku laiku dusmojas uz mani. Lai nu viņa drusku parunā jas-arī ar tevi…»

♦Nemuldi,» lapsa dusmās šņāc, «kāda man vajadzība runāt ar tavu saimnieci?»

♦Tā nav mana bēda. Negribu maisīties citu darīšanās.»

♦Nu tad nemaisies! Laid mani vaļā! Tu taču esot ļoti jauks sunītis. Tā visi runā. Es to sen dzirdēju. Vai nu pret mani tu būsi ļauns?» Ošķere, dusmas apvaldīdama, mēģina pielabināties.

Kriksis saprot lapsas viltību.

♦ Nē,» viņš pasmaida, ♦ļauns es nebūšu, bet dienests paliek dienests. Man jāsargā sēta un jāgādā, lai te nebūtu neviena svešinieka. Un, ja kāds ienāk tad man jāiet pie saimnieka un jāsaka, kāpēc nācis .. .»

♦Vai tu patiešām esi muļķis vai tikai izliecies?» Ošķere nespēj valdīt īgnumu. ♦Nupat solījies nedarīt nekā ļauna, bet tūliņ gribi mani iegrūst saimnieka nagos. Tu laikam pats nezini, ko tas nozīmē?»

Kriksis šķelmīgi paskatās lapsai acīs.

♦ Zinu gan! Tev vajadzēs norēķināties par visām nozagtām vistām. Joks tas nebūs, bet nevaru šoreiz līdzēt. Nāc ar labu!»

♦To es ne-da-rī-šu!» Ošķere kliedz. ♦Labprātīgi nekad!»

♦ Nu tad es tev palīdzēšu … tik tu nesaki, ka esmu ļauns …» Kriksis ciešāk iekniebj nagus lapsas kuplajā apkaklē.

Nav viegli Kriksim novaldīt satraukto Ošķeri. Pēc krietnas cīņas viņš tomēr iegrūž lapsu virtuvē un tad ātri aizver durvis.

Saimnieks, troksni izdzirdējis, nāk skatīties. Viņa brīnumiem nav gala, kad tas ierauga virtuvē lapsu.

♦Vai tik es nesapņoju?» viņš berzē acis. ♦ Kā gan vistu zagle varēja te iekļūt, ja logi un durvis ciet?»

Ošķere, izmantodama saimnieka apmulsumu, steidzīgi meklē paslēptuvi. Tā ierauga lielo krāsni un — šmaukt! — krāsnī iekšā.

♦Tas labi,» saimnieks priecājas, ♦nebūtu viegli tevi dabūt rokā. Nu vari pagulēt krāsnī līdz rītam,» viņš nosaka un ar katla vāku aizsprosto krāsns kurtuvi tā, lai Ošķere netiktu laukā.

Kad saimnieks vēlreiz pārlaiž skatu virtuvei, viņš durvju spraugā ierauga Krikša degunu. Nu viņš tūdaļ saprot lapsas atnākšanu.

♦Ak tad tu biji tas gudrinieks, kas lapsu virtuvē ieslodzīji! Tādi joki man patīk! Nu nāc, nāc iekšā! Pastāsti — kā tu varēji Ošķeri dabūt savās ķepās?»

Kriksis to labprāt darītu, bet no meža puses arvien vēl atskan vilka balss: ♦Va-ū, va-ū, vau-ī!»

Kriksis nevar kavēties. Viņš, asti gredzenā sagriezis* aizskrien uz vistu kūts pusi.

Vistu kūtī uztraukums vēl nav rimis. Tur gailis Gāgāns jau divpadsmito reizi stāsta par Krikša lielo varoņdarbu:

♦ Ki-ke-ri-gū! Esmu brīvs, esmu dzīvs! Ki- ke-ri-gā! Kriksis mani izrāva lapsai no paduses. Neviens cits to nespēj, to var tikai Kriksis! Ki-ke-ri-gā! Kriksis . . . Ki-k-e-r-i-gū-ū-ā! Kriksis … Vai visi to jau dzirdējuši? Sanāk, sanāk klausīties! Es vēl atkārtošu … Esmu brīvs, esmu dzīvs …»

Kriksis klusi paver durvis, brītiņu paklausās, paberzē vienu ausi, paberzē otru, pasmaida un tad dodas atpakaļ uz savu novērošanas vietu.

Uzrāpies salmu kaudzes galā, viņš uzmanīgi skatās uz meža pusi un brīnās:

«Ko gan Vāvulis tur ārdās? Tam kaut kas padomā. Nu jābūt uzmanīgākam par uzmanīgu.

NEPACIETĪGAIS VĀVULIS

Vāvulis gaida Ošķeri. Sad un tad viņš uzvelk savu dziesmu:

«Va-ū-ī, va-ū-ī!»

Bet cik ilgi dziedāsi? Apnīk. Arvien biežāk tam jārij siekalas. Laiku kavēdams, Vāvulis dudina:

«Tūliņ būs vista, tūliņ būs vista …» viņš klikšķina mēli.

Pēc vilka aprēķina, Ošķerei jau sen vajadzēja būt atpakaļ.

«Kur gan vecā blēde kavējas? Ka tik nav atkal mani piemānījusi. Nu, ja Ošķere ar vistu slepus no manis aizmuks, es aiz dusmām kļūšu melns, un tad gan būs tracis. Va-ū-ī, kas tas būs par spalvu puteni…»

Vēl mazu brītiņu Vāvulis kavējas meža malā. Tad viņa pacietībai pienāk beigas.

«Lapsa atkal mani piemuļķojusi, nekaunīgi pievīlusi,» vilks vista ķepu. «Par to rīt no rīta viņa dabūs smagi nopūsties. Nu vairs nebūs runāšana, bet darīšana… Va-ū-ī!»

Pāris mirkļus Vāvulis domā, kā vislabāk sodīt lapsu, tad viņš pagriežas uz Straut- nieku pusi un vēlreiz norij siekalas.

«Kaut gan Ošķere atkal mani atstājusi tukšā, es tomēr šonakt ēdīšu vistu gaļu. Iešu pats un paņemšu.»

Pusceļā vilkam uzmācas šaubas:

«Varbūt Kriksis Ošķeri kaut kā …» viņš palēnina gaitu. Bet kāre pēc vistu gaļas tam ļoti liela.

«E, nieki!» Vāvulis nospļaujas. «Ko gan muļķa Kriksis var padarīt Ošķerei, ko man? Kucēns droši vien guļ un krāc, ka palieveņa jumts līgojas.» .

Kad nu Vāvulis sadzird vistu uztraukto kladzināšanu, tas aizdzen šaubas pavisam un galīgi.

«Vistas vaimanā! Tas nozīmē, ka Ošķere vienu jau paņēmusi. Ak tu, nelietīgā lapsa! Manu vistu tā pievāc sev. Au-vau! To es nepiedošu! Va-ū-ī! Bet tagad ņemšu pats, cik gribēšu. Vienu, divas … Va-ū-ī! Ko niekošos ar cāļiem! Paņemšu labāk jēru. Ja nu ņem, tad jāņem tā, lai var paēst kārtīgas vakariņas.»

Bez lielas stomīšanās Vāvulis skrien tieši uz kūti un pa durvīm iekšā.

Kriksis berzē ķepas:

«To var saukt par ķērienu! Abi kūmiņi paši atnāk pie manis! Nu tik būs vilkam pārsteigums! Lai nu vēl saimniece saka, ka es protu tikai gulēt un ēst, ēst un gulēt. Nu viņa beidzot varēs ar mani tā pamatīgāk iepazīties. Opā!» Kriksis nolec no salmu kaudzes un seko vilkam.

Ir arī pats beidzamais brīdis. Vāvulis jau pakampis jēru un stiepj to no kūts laukā.

Kriksis piesteidzas un grūž durvis ciet. Vāvulis gan izskrien ārpusē, bet aste paliek durvju starpā. Gan vilks lēkā, gan raustās, tomēr asti atbrīvot nevar, jo Kriksis, piespiedis durvīm, neļauj tām atvērties.

♦Va-u-ī-ī, va, buh, u-i,» Vāvulis aiz sāpēm un dusmām sprauslo.

Troksni sadzird Strautnieku saimnieks. Tas tūliņ noprot, ka pagalmā kaut kas nav kārtībā. Steidzas laukā.

♦ Kas par traku, tas par traku! Kriksim atkal ciemiņš…» brīnās saimnieks un sasit plaukstas:

♦ Hei, puiši, palīgā! Kriksis noķēris vilku laba kumeļa lielumā!»

Atskrien puiši, uzmet vilkam maisu un tad aizstiepj meža kungu uz klēti. Bet saimnieks paņem Krikša ķepu, draudzīgi purina to un saka:

♦ Kriksi, tu esi brašākais suns, kādu es līdz šim esmu redzējis! Rīt no rīta atnāc pie manis. Gribu tevi pacienāt ar krietnām brokastīm. Tagad nu raudzīsim nosnausties. Man liekas, vairāk viesu šonakt nebūs.»

Kriksis pavicina asti. Tas nozīmē, ka viņš nevienu vairs negaida.

Vēl trešo reizi suns uzrāpjas salmu kaudzes galā. To viņš dara ne tāpēc, lai uzraudzītu mežmalu, bet lai varētu krietni izgulēties.

SATIKSANAS KLĒTIŅA

Otrā rītā Strautnieku vīri iedzen Ošķeri maisā un aiznes uz klētiņu. Tikusi no maisa laukā, lapsa nopurina kažoku un ošņā gaisu:

♦Te laikam ir …»

♦Jā, jā, es esmu te!» Vāvulis no kakta raida šurpu savu rupjo balsi.

Ošķere saviebjas:

♦ Hi, Vāvuli! Kā tu te iekļuvi?»

♦Ak, labāk neprasi! Man šodien sāp galva, sāp pleci… Mugura sūrst kā apdedzināta …»

♦ Vai tu dabūji pērienu?» lapsa apjautājas.

♦Vēl ļaunāk! V-u-i-i-i…» Vāvulis puš smagi un gari. Pēc īsa klusuma brīža viņš izstāsta lapsai savas gaitas un nepatīkamās beigas.

«Man tāpat, taisni tāpat bija,» Ošķere rausta degunu. «Un te nu mēs esam — gluži bez padoma …»

Vāvulis mēģina pacelt grīdas dēļus, pa- skrāpē sienas, bet drīz vien saprot, ka no sprosta laukā tikt nav ne mazāko izredžu.

«Kas to būtu domājis, ka Kriksis prot tik viltīgi uzbrukt,» Vāvulis pukojas. «Vajadzēja man šo nelietīgo kucēnu pievākt, kad vēl bijām mežā. Nu būs muļķīgi… Va-ū-ī…»

«Tu domā, ka mums izies plāni?» Ošķere uztraukti skraida apkārt.

«Noteikti! Man ar saimnieku veci rēķini: divi suņi, kumeļš, trīs jēri un varbūt vēl kāds nieks… Kas lai visu atmin! Un tev jau arī laikam daži grēciņi? Ko?»

«Man? Kas nu man! Pāris cāļu! Sīkums …» Ošķere atcērt. «Un tie paši tevis dēļ,» viņa beigās piezīmē.

«Kā tā?» Vāvulis brīnās.

«Nu, tā … Tu pie visa esi vainīgs. Šoreiz pat! Vai es gribēju nākt? Nē! Bet tu, briesmoni, iegrūdi mani vislielākā nelai- mē-ē-ē-ē,» Ošķere gaudo.

«Vai es esmu vainīgs, ka tu pagājušā reizē neturēji vārdu. Būtu man toriez iedevusi solīto gailēnu, vēl tagad mēs dzīvotu mežā bez nopūtām!»

«Tu iedrošinies man vēl pārmest!»

«Jā, to es drīkstu! Nevis tu manis dēļ, bet es tevis dēļ ciešu šo nelaimi. Tu mani pierunāji šonakt nākt līdzi uz mežmalu, kaut gan man tas nebija jādara. Par velti nācu, par velti saucu Kriksi. Nu man … Es nemaz nevaru iedomāties, ko saimnieks ar mani darīs. Tu esi īstā vainīgā!» Vāvulis rēc.

«Nē, tu!» lapsa pretī.

«Tu pati!»

«Tu, tikai tu!» Ošķere piesit kāju. «To es nekad neaizmirsīšu! Nekad un nemūžam …»

«Tu domā, ka es aizmirsīšu? Nē, nē! Mūsu draudzībai beigas. Kad tikšu ārā, tad tu manā priekšā smilkstēsi un birdināsi vislielākās asaras.»

«Vāvuli, nebaidi lapsu!» Kriksis no ārpuses uzsauc. «Uz mežu atpakaļ vairs netiksi. To es tev kā vecam paziņam varu klusām pačukstēt.»

Krikša vārdi Vāvuļa nelāgo omu padara vēl nelāgāku.

«Ko tu, muļķa plušķi, tur muldi?» viņš dusmās rūc. «Pazūdi pie laika!»

«Jā, jā. Tā es darīšu. Paliec sveiks!» Kriksis pasmejas un aiziet.

Bet klētiņā arvien niknāk skan Vāvuļa balss:

♦ Kāds nekauņa! Mani nelaidīšot uz mežu! Mani — lielo Vāvuli! Tiklīdz tikšu laukā, tad vispirms norēķināšos ar ar Kriksi. Tūliņ izcelšu durvis no stenderēm …»

Nākamā svētdienā Kriksis steidzas uz mežu pie drauga Kūkuma. Viņš izstaigā tekas, krūmus, pakalnus Kūkumu nevar atrast.

Garas priedes galā dzenis kaļ sausu zaru, ka skaidas vien šķīst uz visām pusēm.

Bet Vāvulis laukā netiek. Otrā dienā Strautnieku vīri pagatavo divas stipras redeļu kastes. Sajās kastēs Vāvulis un Ošķere ceļo uz Rīgas Zooloģisko dārzu.

ATKAL UZTRAUKUMS

♦     Hei, malkas cirtēji» Kriksis uzsauc. «Vai nezini, kur aizklīdis Kūkums?»

♦Vai tu ko teici?» dzenis pagriež galvu.

♦Teicu!»

♦Labāk būtu, ja tu teiktu nē. Esmu ļoti aizņemts. Pats redzi!»

♦ Redzu,» Kriksis piebalso, ♦bet es meklēju zaķi Kūkumu. Nemāku to atrast, tāpēc prasu katram, kas gadās ceļā.»

♦ Es tev neesmu ceļā, jo atrodos gaisā. Pameklē kādu citu, kas kaut ko zina. Sveiks!»

♦Jā, tāds nu ir dzenis. Ja strādā, tad nav runāšana, ne apkārtskatīšanās,» Kriksis nosaka un dodas tālāk.

Iet, iet, satiek irbi. Irbe apsola Kūkumu sameklēt. Pirms aizlaišanās tā apjautājas:

♦Vai tev Kūkumam kas svarīgs sakāms?»

♦Es domāju gan … Vāvulis un Ošķere aizceļoja uz Zooloģisko dārzu. Tas gan zaķim laikam kaut ko nozīmē.»

♦ Saprotu!» irbe cilā spārnus. ♦Man tad nu jāpasteidzas, lai tieku pirmā.»

Kriksis gan mana, ka irbe nekā nav sapratusi, bet viņš nepūlas vēl ko skaidrot.

♦Gan jau vēlāk dabūs zināt,» Kriksis atmet ar ķepu.

Irbe pazūd kā bulta caur koku zariem. Lai meklēšana ātrāk sekmētos, irbe pamāj žagatai:

♦ Palīdzi uzmeklēt Kūkumu! Vāvulis un

Ošķere aizbraukuši uz … es nezinu … Ļoti grūts vārds: zo-o- gi-ī-gā-ā …»

Žagata gudri piemiedz acis.

♦Es saprotu arī no pusvārdiem,» viņa palepojas. ♦ Zo-o-gi-ī-ī no zīmē zosis. Būs jābrīdina zosu tēvs.»

Žagata nemeklē vis zaķi, bet skrien pie zosīm.

♦Cak-čak!» tā aizelsusies māj zosīm: ♦ Vai te ir Vāvulis un Ošķere?»

♦Ga-ga-gan-drīz nobijos?» zosu tēvs izstiepj kaklu. «Ga-ga-gan-drīz jāsaka, ka te nav.»

♦Tad ir labil Irbe skaidri nezināja. To vietu saucot par Zo-o-sigiligi. Pameklē Kūkumu. Tad šis noslēpums noskaidrosies.»

Zoss padod ziņu vālodzei, vālodze — krauklim, krauklis — vārnai un vārna — zvirbulim. Nu visi meklē Kūkumu, lai jo drīzāk dabūtu zināt par Vāvuļa un Ošķeres ceļojumu.

* *

Kūkums meža izcirtumā māca saviem bērniem vingrošanu.

♦Kreiso, labo! Kreiso, labo! Es taču teicu: lā-bo! Vēlreiz!

Kreiso, 1-a-bo! Atlikt! Sāksim no sākuma!» viņš komandē savus trīs dēlus. Dēliem vingrošana vēl neveicas. Sāk un sāk, līdz beigšanai netiek. Viens zaķēns liek labo kāju, otrs — kreiso.

Vecais saīgst.

♦ Kas jūs būsiet par zaķiem — bez apķērības, bez izveicības? Tas tā nevar palikt! Nu, tupties, celties. Skriet, stāt! Skriet, stāt! Labo! Stāt! Kreiso! Stāt! Ātrāk, ātrāk! Nederi N-ederI Tagad es jūs nopēršu. Pēc tam vingrosim …» Kūkums meklē žagaru, jo dusmas tam lielas. Un viņš labi zina, ka ar žagarēšanu dusmas tūliņ izgaist.

Vecais zaķis norauj bērzam zarus, nobrauka lapas, bet līdz pēršanai netiek. Atlaižas zvirbulis un sauc:

«Kūkum, Kriksis tevi gaida. Esot ļoti steidzama runāšana. Vāvulis ar Ošķeri aizbraukuši uz čo-čo. Vairāk es nekā nezinu. Nāci»

Tikko zvirbulis beidz savu aicinājumu, piesteidzas žagata.

«Ar steigu nāc man līdzi pie Krikša. Katrā ziņā ātrāk nekā citām reizēm. Kas īsti noticis, to es skaidri nezinu. Vienīgi to zinu, ka Kriksis tevi ļoti gaida un … vilks ar lapsu projām uz … uz čakau čī-čā … Nāci»

Atskrien vālodze, zīlīte, krauklis. Visi ko stāsta gan pa vienam, gan kopā.

Kūkums groza galvu no vienas puses uz otru.

«Nekā nedzirdu, kaut gan man visgarākās ausis, kādas jebkad zaķim bijušas. Es nopēršu puikas, un tad jums vajadzēs katram sākt savu atstāstīšanu no sākuma. Tā ir laba kārtība, ja sāk no sākuma.»

Bet meklētāji negrib ne gaidīt, ne sākt no sākuma.

«Kaut kur kaut kas noticis. Un tāpēc nav ne sākuma, ne gala. Vāvulis ar Ošķeri esot o-o, zo-zo, či-ču-či, plirrr …» kliedz putni.

Kūkums saķer galvu.

«Diezgan! Esmu ar mieru atstāt puiku pēršanu un iet, kur vien vajag. Nu, skriešus!» viņš uzsauc dēliem un pats jož pa priekšu.

Kādu gabalu skrējis, Kūkums attupstas.

«Kur Kriksis atrodas?»

«Es nezinu!»

«Es arī ne.»

«Irbe zināja, bet pati pazudusi…» putni atbild.

Nu visi neveikli skatās cits citam acīs un klusē.

«To sauc par sajukumu,» Kūkums dusmīgi cilā ausis, «es eju atpakaļ mācīt bērniem vingrošanu. Tas taču negods, ja zaķim nav izveicības. Gan Kriksis pats mani sameklēs, un par Ošķeri… ai, labāk tālāk no tās.»

«Bet Kriksim ar tevi esot steidzama runāšana,» žagata uzstāj. «Nāc tik līdzi. Kriksis stāstīs tev, mēs arī dzirdēsim. Un tas būs patīkami. Es ļoti mīlu noslēpumus … Pasteidzies!»

«Steigšos,» Kūkums nopūšas, «tikai saki — kur?»

Vecais krauklis savicina spārnus.

«Lūk, tur jau Kriksis skrien!» tas ziņo. «Skaties, pa taciņu gar lielo akmeni.»

Nu Kūkums steidzas pie drauga.

«Vai tu, mani meklēdams, neesi piekusis? Nāc piesēstil Tad varēsim papļāpāties … Ja kāds noslēpums, tad putnus raidīsim projām.»

Kriksis apsēžas, pārlaiž skatu apkārt un priecīgi iesmejas:

♦Man nav nekā slēpjama. Var klausīties visi, jo visiem der zināt, ka Vāvulis un Ošķere vairs šajā mežā nedzīvo.»

Kūkumam no ķepām izkrīt pēršanai sagatavotais bērza zars.

«Ko-o tu runā? Tas nevar būt! Kas gan spēj vilku un lapsu padzīt no meža? Tu stāsti, ko pats nezini!»

«Es zinu! Pats redzēju, pats piepalīdzēju …» Kriksis sīki izstāsta Vāvuļa un Ošķeres sagūstīšanu. «Šorīt saimnieks abus ieslodzīja kastē un aizveda uz Zooloģisko dārzu,» viņš beigās piezīmē.

* Zo-o-lo-o-gi-o … Tas ir ļoti saprotams un vēl grūtāk izrunājams vārds,» putni čivina cits caur citu.

Kūkums pieliecas Kriksim pie pašas auss un klusi prasa:

«Kur tas ooz … atrodas? Ja tepat tuvumā, tad Vāvulis drīz vien būs atpakaļ. Mums drošības dēļ vajadzētu izklīst.»

«Bailīgais zaķi!» Kriksis uzsit Kūkumam uz pleca. «Zooloģiskais dārzs ir ļoti tālu. Tas nozīmē — Rīgā. Dārzam augsta sēta, neviens nevar tikt ārā. Tā man sacīja pats saimnieks.»

«Ak pamat.ja sēta! Tad mēs esam drošībā!» Kūkums aiz prieka met kūleņus un smejas, ka viss mežs skan:

«Nu būs labi, nu būs jauki… jauki-i-i!»

Vāvere uzsēžas kuplas egles zarā un brīdina Kūkumu:

«Palēnām, draudziņ! Kūleņot tu vari, cik vien tīk, bet nesmejas pārāk stipri, pārplīsīs arī apakšējā lūpa …»

Kūkumam grūti sevi savaldīt.

«Kā lai nesmejos,» viņš lēkā, «ja smiekli paši skrien. Nu tik būs dzīvošana …»

Protams, arī citi zvēri un putni priecājas par jauno ziņu. Vienīgi vecā pūce domīgi mirkšķina acis un beidzot piebilst:

«Māci vien, Kūkum, saviem bērniem labu vingrošanu. Nevar zināt, vai uz mūsu meža stūri neatnāk citi vilki un citas lapsas. Esmu dzirdējusi, ka lapsai un vilkam esot daudz radu.»

«Kriksis nelaidīs!» Kūkums pašķielē uz drauga pusi.

Kriksis domīgi skatās meža biezoknī.

«Darīšu, ko varēšu,» viņš piebilst, «bet liec gan dēliem drusku pavingroties. To es labprāt noskatīšos!»

SĶIRSANAS

«Mežā vairs nav Vāvuļa!»

«Mežā vairs nav Ošķeres!» skan balsis kokos, krūmos, kalnos, lejās.

Droši jūtas putni. Vēl drošāk — zvēri.

Bet Kūkumam neiziet no prāta vecās pūces brīdinājums par citiem vilkiem un lapsām.

«Tas var būt, tas var notikt,» viņš arvien sev atgādina un rūpīgi māca bērniem vingrošanu, skriešanu, slēpšanos. Un, kad zaķēni kļuvuši veikli un mierīgi, Kūkums sasauc draugus un paziņas, lai tie noskatās zaķēnu sasniegumos.

Ierodas zaķi, vāveres, eži. Atnāk arī stirna ar savu ģimeni. Protams, putni sapulcējas visi, kas vien dzīvo tuvākā apkārtnē.

Ciemiņi nosēža? apkārt Kūkuma pagalmam. Uz gludas noras zaķēni kūleņo, lec, skrien un ar jaunām zaķu rotaļām uzjautrina skatītājus.

Viesi sajūsmināti, tikai pats Kūkums rusku bēdīgs, jo zaķu svētks nav ieradies draugs Kriksis.

Kūkums vēlreiz pasauc žagatu pie sevis.

«Klausies — vai tu tiešām Kriksi nekur nevarēji atrast?Vai visas malu malas aplidoji?» viņš pratina žagatu.

«Es meklēju, kamēr man apnika. Neviens par Kriksi nekā nezināja. Vienīgi runcis Lūris varbūt varētu k pateikt. Bet tu jau pats zini. Lūris ir vecs un saīdzis kaķis. Ar to es vispār negribu ielaisties.»

«Jā, jā,» Kūkums piebalso, «Lūris nav nekāds zelta gabals. Tev vajadzēja Kriksi saukt.»

«Es, mīlīt, to darīju. Vēl tagad rīkle no lielas klaigāšanas pilnīgi izkaltusi — čau-u, čau. Iztiksim bez Krikša.»

Kūkums purina galvu:

«Nevar iztikt… Es šodien gribēju lūgt Kriksi, lai tas nāk uz mežu pie nr* as. Tagad Kriksim ganos vairs nav jāiet, iai dzīvo te. Tad neviens vilks nedrīkstēs rādīties. Vai nav tā, draugi putni?»

«Ir, ir, ir!» skan balsis visapkārt.

Paiet zaķu vingrošanas svētki, pienāk vakars. Kriksis nerādās. Vairākas dienas viņš nekur nav sastopams.

Kad uzkrīt pirmais sniegs, Kūkums priecīgi cilpo pa mežu un arvien pamet acis uz Strautnieku pusi.

«Nu Kriksis būs klāt! Pirmajā sniegā paskraidīties …»

Sagadīšanās dēļ tā arī notiek. Pēc bro- kasta laika Kriksis ierodas mežā.

«Au-au-vau!» viņš priecājas. «Cik te nu izskatās jocīgi. Ne pazīt tekas, ne atrast alas. Au, Kūkum!»

«Kriksi, labdien! Kur tu tik ilgi biji pazudis?»

«Es dažas dienas gaidīju mežsargu. Nu atnācu pie tevis, lai atva …»

«Jauki,» Kūkums pārtrauc, «es tevi jau sen gaidu. Un nevien es, bet mēs visi. Mēs gribam lūgt, lai tu drošības dēļ nāktu dzīvot pie mums mežā. Tev te neklāsies slikti, par tevi rūpēsies putni un zvēri. Vari man ticēt, jo mēs nevienu nemānām. Mežā tas nav parasts.»

«Es ticu, bet…» Kriksis nemierīgi mīņājas, «nevaru solīties.»

«Tev šeit nepatīk? Skaties, cik jauki apsnigušas eglītes. Un, kad tām skrien cauri, sniegs birst un aizklāj visas pēdas. Nāc, pamēģināsim! Tev taču ganos vairs nav jāiet!»

Kriksis skatās draugam acīs un mazliet bēdīgi saka:

«Jā, ganīšana pabeigta, bet man radusies cita nodarbošanās. Saimniece izstāstījusi mežsargam, ka es esot labs vilku un lapsu mednieks. Tāpēc nu man šī ziema būs jāpavada mežsarga mājā. Tur tuvumā esot ļoti daudz lapsu.»

Kūkumam aiz bēdām garās ausis nokarājas uz leju.

«Man ļoti žēl, ka tev no mums jāšķiras. Bet grozīt laiku nekā nevar?»

«Nevar. Bez tam — mežsarga māja man patīk. Tur būs arī otrs suns. Viņš esot liels gudrinieks, labs skrējējs.

Kūkums bēdīgi sniedz draugam ķepu.

«Tik tu mani neaizmirsti!» viņš piekodina. «Un, ja te atkulsies vilki un lapsas, es sūtīšu ziņu.»

«Nebaidies! Ja tev vajag palīga, atsūti ziņnesi pie manis. Draugus es nekad neaizmirstu. Es taču esmu suns!» Kriksis pamāj Kūkumam un aizskrien pa taciņu uz māju.

«Kaut nu pavasaris pienāktu labi drīz …» Kūkums nopūšas. Pēc šīs nopūtas sniegā nobirst divas asaras — lielas, lielas zaķa asaras.

SATURS

Buģa vietnieks……………………………………. 3

Kriksis turpina iepazīšanos…………………… 7

Jaunais mājas sargs………………………….. 13

Apsveicēji…………………………………………. 18

Kriksis kavē sev laiku…………………………. 25

Runcis uz jumta………………………………… 30

Pirmā ganu diena………………………………. 37

Krikša brīvās dienas…………………………… 43

Uguntiņas mežmalā……………………………. 46

Kriksis medībās………………………………… 54

Kriksim patīk mežs…………………………….. 57

Kriksis un vāvulis……………………………… 65

Lielais vanags…………………………………… 75

Slimnīcā pie caurās egles……………………. 85

Okšķeres viltība………………………………… 89

Okšķere kaitina Kriksi………………………… 93

Lamatas…………………………………………… 98

Kriksis meklē lapsu………………………….. 104

Arī Vāvulis meklē lapsu…………………….. 109

Krikša laime……………………………………. 115

Nepacietīgais Vāvulis………………………… 120

Satikšanās klētiņā……………………………. 124

Atkal uztraukums…………………………….. 127

Šķiršanās……………………………………….. 135

Labdien! J. Osmaņa pēcvārds . . . 140

Content

Širmanis Jānis Kriksis

BUĢA VIETNIEKS

KRIKSIS TURPINA IEPAZISANOS

JAUNAIS MĀJAS SARGS

APSVEICEJI

KRIKSIS KAVĒ SEV LAIKU

RUNCIS UZ JUMTA

PIRMĀ GANU DIENA

KRIKŠA BRĪVAS DIENAS

UGUNTIŅAS MEŽMALA

KRIKSIS MEDĪBAS

LAPSA RUNA AR VILKU

KRIKSIM PATĪK MEžS

KRIKSIS UN VĀVULIS

LIELAIS VANAGS

SLIMNĪCA

SLIMNĪCĀ PIE CAURAS EGLES

OSĶERES VILTĪBA

OSĶERE KAITINA KRIKSI

LAMATAS

KRIKSIS MEKLE LAPSU

ARI VĀVULIS MEKLE LAPSU

KRIKŠA LAIME

NEPACIETĪGAIS VĀVULIS

SATIKSANAS KLĒTIŅA

ATKAL UZTRAUKUMS

SĶIRSANAS