Virši

Uida

Virši

Tev jāklusē, ja tev ko prasa, Palma, — māte viņai sacīja. — Ja tev ko jautā, tu nedrīksti neko atbildēt, neko, vai tu dzirdi? Itin neko. Melot nevajag, bet patiesību teikt arī nevajag. Lai ko tev saka, lai ko dara, — nerunā neviena vārda. Vai saproti, mīlulīt?

—             Skaidrs, ka saprotu, — Palma atbildēja.

Viņa bija desmitgadīga meitene, gara un spēcīga savam vecumam, vijīga, ņipra un lokana kā bambusa niedre viņu

vecajā dārzā. Viņas gaišie mati silti vizēja kā Veronezes[1] gleznoto eņģeļu cirtas; sejas krāsa atgādināja Lombardijas Alpu sniegu, kad to sārto lecošā saule; tumšās, lielās acis bezbailīgi lūkojās zem taisnajām uzacīm.

Viņa īsi atbildēja savai jaunajai mātei:

—     Saprotu.

Viņas māte Silvija Dolabella bažīgi noraudzījās meitenē. Tik nedrošai laivai uzticēt tādu dārgu kravu!

—     Tava tēva dzīvība ir tavās rokās, — viņa nočukstēja.

Palma pamāja. Viņas acīs pavīdēja nepacietība, it kā viņa

gribētu teikt: «Kāpēc viens un tas pats jāsaka divreiz?» Viņa bija skopa vārdos.

—     Neesi tik skarba, dārgumiņ, — čukstēja Silvija Dolabella. — Tu esi vēl tik maza. Man sirds lūst, ka jāuzveļ tev tik smaga nasta.

Palma atbīdīja matus no pieres.

—     Es esmu maza, bet stipra, — viņa atbildēja. — Nešaubies par mani, māt! Viņš nekad nešaubījās.

Viņa domāja par tēvu.

—     Es nešaubos, mīlulīt, — māte sacīja, — bet tu esi kā tie mazie bronzas eņģelīši — cieta un salta. Tu paliec salta, kad es tevi spiežu pie sirds; tu nemaz neesi tāda kā citi bērni. Pret tēvu gan tu izturies citādi — viņu tu mīli vairāk par visu, Palma.

Nabaga sieviete ieraudājās.

Meitene pietvīka. Viņa nedomāja noliegt šo vārdu patiesību.

—     Tas ir kas cits, — viņa pēc brītiņa teica. — Bet es mīlu arī tevi, māt. Tikai tu gribi, lai tev to vienmēr atkārto, bet man nepatīk par to runāt! Tas nav izsakāms vārdos, tas ir dziļi, dziļi pašā sirdī.

—     Tu esi savāds bērns, man grūti tevi saprast. — Māte nopūtās. — Tu esi saklausījusies visādus baigus nostāstus un dzir

dējusi tādas dīvainas sarunas, kādas tavā vecumā nemaz nevajadzētu dzirdēt. Labāk būtu draiskojusies kā citi bērni un lēkājusi kā jēriņi.

—     Kurus pēc tam pakar uz naglām, lai viņi noasiņo, — Palma atteica.

Viņa bija redzējusi jērus tā karājamies dzimtās pilsētas veco ielu drūmajās pavārtēs; žēlā blēšana griezās viņai ausīs naktī, un pat sapņos viņu vajāja asins smaka, tāpēc viņa vienmēr atteicās ēst lieldienu jēru vai vasarsvētku kazlēnui'Māte par to tikai labsirdīgi pasmējās, bet tēvs sacīja savā patīkamajā, nopietnajā balsī:

—    Tu rīkojies pareizi, mazā.

Tā tas bija tanīs senajās, laimīgajās dienās Gallaratā, kuras ne vien Palmai, bet arī viņas mātei nu šķita sen aiz kalniem, — dienās pirms Lelio Dolabellas aresta, kad viņi visi bija mituši vecā trīspadsmitajā gadsimtā celtā namā tai vietā, ko kādreiz sauca par Lieldienu laukumu. Dolabella bija vēl gluži jauns; viņš bija agri apprecējies ar skaistu, bet diezgan aprobežotu meiteni. Pēc profesijas viņš bija advokāts, bet viņa sirdi un prātu galvenokārt nodarbināja domas, kā novērst nabaga ļaužu cieša¬nas un sagādāt tiem labāku nākotni. Gallaratā viņu ļoti mīlēja; viņa slaido stāvu, glīto seju, skanīgo dzidro balsi labi pazina visā Lombardijas provincē. Kādā nebaltā dienā varas iestāžu uzmanību piesaistīja viņa uzstāšanās sapulcēs. Tas notika to¬laik, kad Itālijas premjerministrs Frančesko Krispi sāka rupjā, izķēmotā veidā atdarināt Sullu  ar viņa proskripcijām ; visur stājās spēkā kara laika likumi, cietumi bija pilni ar jauniešiem, kuru vienīgais noziegums bija tas, ka viņi atteicās no karaklausības un ilgojās pēc brīvības. Dolabellu apcietināja kopā ar dau^7iem citiem, izvirzot parasto apvainojumu — kūdīšanu uz šķiru '^celšanos pret valsts varu. Tāpēc arī viņa sieva sacīja meitenei.

—    Nesaki neko, ne patiesību, ne melus.

«Lai mani sagriež gabalos, bet es neteikšu ne vārda,» meiene domās atkārtoja zvērestu, ko sen pirms viņas Itālijā bija levuši daudzi drosminieki.

Dolabellas ģimene bija jutusies laimīga vecajā namā, kurš iu likās izpostīts kā vētras saārdīta putnu ligzda. Protams, nāte ar meitu joprojām mita šai pajumtē — ierastajā, krēslainajā, mīļajā namā ar zelta spīduļiem uz karnīzēm, nišās redzanām pusdzisušām freskām uz sienām, dziļā arkā novietotām, ar apaļu naglu galvām rotātām lielām durvīm, akmenī cirstām ritņu kāpnēm, mājīgo zaļo dārzu, kurā viesa valgmi sakuplojušie lauru koki un kuru ietvēra augsta mūra siena ar šaujamlūkām.

Taču tā, kas bija šī nama stūrakmens un saules gaisma, tā sargs un saimnieks, šeit vairs nebija un nekad nebūs. Viņa soļi yairs neskanēs uz klusās ielas vecā bruģa, viņa smaids neapsta"os krēslainās, velvētās kāpnes. Nekad vairs Palma nesēdēs uz palodzes, lūkodamās caur loga režģiem, vai mājās nenāk tēvs. Pat ja viņš izbēgtu no cietuma, ja paliktu dzīvs, viņš nekad neatgriezīsies uz šejieni. Palma to zināja, un šī apziņa meitenei viņas gados bija pārāk sāpīga. Viņa taču bija tikai bērns un jau dabūusi iepazīties ar Dantes apdzejotajām «vislielākajām sāpēm».

—    Tēvs nav neko ļaunu darījis, — viņa sacīja savam krusttēv^, tēva draugam.

—   Viņš darīja labu cilvēkiem, — vecais garibaldietis1 ar rūg-

tumu atbildēja. — Neviens dzīvnieks nav tik nepateicīgs tam, kas par viņu gādā, tik zemisks nodevībā, tik ātri spējīgs aizmirst labdarību kā cilvēks.

—            Es zinu, — Palma atteica, un viņai šķita, ka viņa būtu nodzīvojusi jau simtiem gadu un būtu tikpat veca kā Sanpjetro baznīciņa tepat līdzās, par kuru stāstīja, ka tā uzcelta jau pirms Kristus dzimšanas.

Viņa bija sēdējusi kopā ar tēvu dārzā zem vecajām cipresēm kādā saulainā priekšpusdienā, kad policisti bija ienākuši bez

jebkādā paskaidrojuma, saslēguši tēvam rokas dzelžos un pielikuši revolveri pie deniņiem.

—     Kādu noziegumu es esmu izdarījis? — tēvs mierīgi jautāja. Viņam atbildēja ar lamu vārdiem; divi policisti, pastūmuši meiteni pie malas, izveda tēvu pa dārza vārtiņiem uz ielas, kamēr pārējie šaudījās pa namu, kravājās pa lādēm, pa Dolabellas galda atvilktnēm un pievāca visus viņa papīrus.

—     Neuztraucies, mīlulīt, tas ir pārpratums, — tēvs bija sacījis. — Es būšu pēc stundas atpakaļ.

Dārza vārtiņi aizvērās, un meitene palika viena, kamēr bruņotie vīri lauza vaļā atslēgas, tukšoja atvilktnes, sēja vēstules un dokumentus saiņos un spieda uz tiem zīmogu.

Bet tēvs neatgriezās — ne pēc stundas, ne dienas, ne pēc nedēļas, ne mēneša. Viņu bija aizveduši uz citu pilsētu citā provincē, lai nodotu kara tiesai. Viņam bija aizliegts sarakstīties ar tuviniekiem, un tie dzirdēja par viņu tikai baumas vai kādreiz dabūja zināt šo to no draugiem vai liberālās preses. Mātei pašai bija mazliet naudas, no tās viņas pārtika, jo Dolabellas īpašumu bija paņēmusi valsts; viņām piederēja tikai vecais, pelēkais nams. Māte pārdeva skaisto pērļu kaklarotu, senlaicīgos sudraba traukus un citas vērtslietas, lai samaksātu aizstāvim. Taču tādiem ieslodzītajiem kā Dolabella likums neatļāva ņemt aizstāvi, vienīgi tiesa varēja izraudzīties šim nolūkam kādu militāru personu.

Ne Palma, ne māte neko daudz nesaprata no visa notikušā; Silvija ar Palmu bija kā stirna ar mazuli, kuriem bezspēcīgi jānoskatās, ka medību suņi aiztriec briedi, viņu vienīgo aizstāvi, drošai nāvei pretī; pamestie nabadziņi sasprindzina redzi un dzirdi, viņi žēli vaimanā, bet neviens nenāk viņus pasargāt un pažēlot.

Tiesa, kaimiņi un draugi pilnīgi nepameta viņas nelaimē, taču baidījās atklāti izrādīt līdzjūtību, lai paši neiekļūtu nepatikšanās. Tolaik, mirstošā deviņpadsmitā gadsimta deviņdesmit ceturtajā gadā, visā valsti valdīja terors. Ikviens Gallaratā zināja, ka Lelio Dolabella ir tikpat nevainīgs un bez viltus kā balodis, taču viņu apvainoja valsts nodevībā, apzīmogoja par sazvērnieku, musinātāju, kūdītāju uz šķiru naidu, graujošu mācību sludinātāju. Tāpēc kaimiņi neiedrīkstējās atklāti izrādīt līdzjūtību Dolabellas tuviniekiem, lai nemodinātu pret sevi policijas aizdomas un izvairītos no kratīšanām un aresta. Slikta valdība ir kā jauns vīruss cilvēku asinīs: tas saindē mugurkaula smadzenes un liek pašam vīrišķīgākajam cilvēkam sajust bailes. Ja cilvēks nevar sēdēt sabiedrībā pie galda, nebūdams drošs, ka blakus nesēž spiegs, ja nevar spert ne soli, lai aiz muguras nebūtu dzirdama piešu un zobenu šķinda, ja nevar uz ielas brīvi pārspriest avīžu ziņas, nebaidoties, ka viņu kāds grābs aiz pleca ciet, tad cilvēks zaudē drosmi, viņš pārstāj būt viņš pats; viņš var kļūt bailīgs, arī nebūdams gļēvulis.

Kad māte, Palmai dzirdot, izteicās, ka tāds posts un bēdas nebūtu viņus piemeklējuši, ja Dolabella būtu vairāk domājis par savu labklājību un nodarbojies ar savām lietām, lai valsts pati tiek galā ar saviem trūkumiem un cilvēki paši — ar savām raizēm, tad Palmas liesmojošais skatiens šķitās ieurbjamies viņas sirdī; šis skatiens sauca bez vārdiem: «Tu esi viņa sieva, es esmu viņa meita, mēs esam viņējās; vai mēs vismaz nevaram pacensties kļūt viņa cienīgas?»

Nabaga Silvija nopūtās un neteica vairs neko. Viņa nedrīkstēja vairs runāt, taču netika vaļā no domām par to, vai vīrs kādam izdarījis labu ar savu daiļrunību un cilvēkmīlestību. Vai arī citi jauni vīrieši, kurus viņš ietekmējis, nav izsūtīti trimdā vai nokļuvuši cietumā? Vai arī citas sievietes nav palikušas vientuļas tāpat kā viņa? Un ko viņš panācis? Vai viņa piekritēji nav izklīduši kā aitas, kuras bēg, lai netiktu nokautas? Ko viņš spējis pārgrozīt? Vai izpostītie pavardi, sašķeltās ģimenes, salauztās sirdis ir viņam kāds ieguvums? Silvija ļoti mīlēja vīru,

taču klusībā izsacīja viņam rūgtus pārmetumus par viņu laimīgās kopdzīves sagraušanu.

Silvija bija jauna, diezgan nevarīga, viņai piemita tīri sievišķīga tieksme uz nevainīgām izpriecām, un nu vīrs bija atrauts no viņas, māja izpostīta, nauda atsavināta, pati bez vainas atstumta no veciem paziņām, iebiedēta, terorizēta, nožēlojama. Tāpēc nav brīnums, ka viņa izsacīja vēlēšanos, kaut viņas dzīve būtu bijusi saistīta ar tādu vīru, kas vairās gan no politikas, gan sabiedrības, jo paša krekls taču katram tuvāks. Bet, kad viņa bija tā izrunājusies, tad nobijās no meitenes sejas izteiksmes. Nekad viņa nebija redzējusi bērna acīs tik bargu nosodījumu.

Mazā Gallaratas pilsētiņa daudz zaudējusi no tā jaukuma, kas tai piemita Viskonti un Karačoli[4] laikos, un modernisma lāsts gulies uz to smagāk nekā Fridriha Barbarosas  dzelzs cimdā tērptā dūre. Tomēr ari tagad tanī var atrast senlaicīgus stūrīšus un namus ar cildenu arhitektūru kā Dolabellas namam. Bet ap pilsētu joprojām plešas neskarts, tuksnesīgs, neaptverami plašs, kūdrains līdzenums, kas apaudzis ar viršiem, kurus vietējā dialektā sauc — el brug. No tā cēlies arī nosaukums — Brugjēra, kā dēvē šo nepārskatāmo klaju. Kaut arī pār pilsētu gulst smirdīgu izgarojumu un fabriku kvēpu dūmaka, kaut pa kolonnu ietverto plašo Broleto laukumu šaudās klaigājoši sīktirgotāji un trokšņaini izsūtāmie, Brugjērā jūt tikai muskata un timiāna smaržu , dzird tikai bišu dūkoņu un to spārnu sanoņu.

Pirms tēva apcietināšanas Palmas vienmēr laimīgās dzīves laimīgākās stundas tika pavadītas Brugjērā, it īpaši tanī daļā, kas atrodas starp septiņiem ciematiem un saucas par Malpensu vai Gradanasku  un atrodas vistuvāk visiem Gallaratas vārtiem. Tēvs devās uz Brugjēru lasīt savu skolotāju grāmatas vai uzmest pieturas punktus runām, ar kurām iedvesmoja pilsētas strādniekus — audējus, vērpējus, stikla pūtējus, pogu lējējus, vara kalējus. Viņš tos dziļi ietekmēja jau tāpēc vien, ka arī pats bija dzimis Gallaratā un runāja ar viņiem tai dīvainajā un skanīgajā dialektā, kuru nesaprot neviens ārpus tā novada robežām, kurš kādreiz sastādījis plašo Castrum Seprium .

Dolabella bija izsmalcināts, kulturāls un augsti izglītots cilvēks, bet viņam patika vietējā valoda ar tās pilnskanīgajiem patskaņiem, uzsvērtajiem līdzskaņiem un gleznaino tēlainību kā ikvienam, kas dzimis un audzis Gallaratā. Viņam piedēvēja par

lielāko noziegumu to, ka viņš publiski runāja šai valodā un pieprasīja, lai to pasniedz skolās. Tāpēc viņu dievināja klausītāji un saprata pat neizglītotie zemnieki, kuri tirgus dienās saplūda pilsētā ar savu jēlzīdu, sienu un vīnogām un kuri nesaprata neviena vārda ne itāliešu, ne pat milāniešu valodā.

—    Šai valodā runāja Lombardijas Maratonā, Leņjano[9], — Dolabella atbildēja saviem apvainotājiem. — «Cildena valoda, dziesmā kā teikts.»

Šo atbildi kara tribunāls uzskatīja par revolucionāra bezkaunību, un tā viņam dārgi maksāja.

Lai gan Palma prata lasīt un rakstīt itāliski, tomēr runāja vienīgi šejieniešu valodā, tāpēc arī viršus, kuru bālganos zvārgulīšus un medaino smaržu viņa tik ļoti mīlēja, viņa sauca tāpat kā šejienieši — el brug. Viņa pastāvīgi nēsāja pie krūtīm vai jostas piespraustu viršu zariņu; pilsētas mūros virši atsauca atmiņā plašo ziedu jūru, svaigo, spēcīgo smaržu, vālodzes un cīruļus, kuri viršos taisīja ligzdas, zaķīti, kas grauza viršu stublājus, dzidri zilās debesis, kuru dzīlē laidelējās vanagi un lijas.

Māte nekad negāja uz Brugjēru; viņa piederēja pie tām sievietēm, kurām viss ārpus pilsētas liekas mežonīgs un tuksnesīgs. Viņa neļāva arī Palmai doties vienai uz turieni.

—     Bez tēva tu apmaldīsies šais baismīgajos, tukšajos klajumos, — viņa stingri noteica.

—    Es tur atrastu ceļu pat tumšākajā naktī, — Palma atbildēja.

—     Kas tev to parādīs?

—     Kas to parāda cirslīšiem un kurmjiem?

Meitene alka pēc Brugjēras. Viņa bija tā pieradusi pie turienes vientulības un plašuma, pie dīvainajām, saldajām smaržām; tēvs viņai tur šķita šo neskarto zemju valdnieks. Māte veda meiteni ik rītu un vakaru aizlūgt par cietumnieku mazajā Sanpjetro baznīciņā, bet meitene domāja, ka daudz sirsnīgāk un ar lielākām cerībām viņa varētu aizlūgt par tēvu viršu klajumā. Patlaban virši bija pilnos ziedos, sīkie zvārgulīši — medus pilni.

Reiz Palma lūdza veco krusttēvu ņemt viņu līdzi uz Gradanasku, taču viņš atteica:

—    Māte to neļauj, dārgā. Nevajag viņu lieki sāpināt.

Tā nu meitene bija ieslēgta pilsētā. Cita aiz citas ritēja garas, tukšas, skumjas dienas. No tēva nebija nekādu ziņu, policija ielauzās mājās, kad vien vēlējās, aizturēja pastā pienākušās vēstules, rakņājās pa atvilktnēm un lādēm.

—     Un tad vēl brīnās, ka miermīlīgi cilvēki kļūst par dedzīgiem valsts varas noliedzējiem, — čukstēja vecais garibaldietis. — Vai gan tāpēc mēs cīnījāmies ar milāniešiem Cinque Giornate[10] un garibaldi svinīgi apsveica mūs, savu jaunkareivju piekto pulku, no balkona Via Arnella?

Bērns zināja no galvas to laiku vēsturi; Palmas vectēvs un abi viņa dēli bija krituši sešdesmit sestajā[11], un neviens nezināja, kur atrodas viņu kaps.

Meitenes lielās, skumjās acis ar tādu naidu un nicinājumu vēroja žandarmus, kuri ieradās kārtējo reizi uz kratīšanām, ka tie, lāstus izgrūzdami, tikko valdīja rokas.

—    Tādi nolādēti kucēni būtu tik pakarami, — brigadieris noteica. Pagaidām viņiem nebija atļauts nogalināt bērnus, bet brigadierim šķita — ja iznīcina odžu midzeņus, kāpēc gan nevarētu darīt to pašu ar sociālistu un karaļa pretinieku atvasēm? Valsts intereses stādāmas pirmajā vietā.

Kādu dienu māte ar meitu izlasīja avīzē, ka Dolabella izbēdzis no Milānas cietuma, kurā mēnešiem ilgi bija veltīgi gaidījis uz tiesu, jo viņu bija tikai vadājuši uz nopratināšanu un atkal atpakaļ. Palmai šķita, ka pats priecas vēsts pasludinātājs eņģelis ir atnesis šo ziņu, ierazdamies šai namā debess staru mirdzā, kā to mēdza attēlot senās gleznās.

Viņa nerunāja ne vārda, bet viņas seja bija tā pārvērtusies, ka žandarmi, kuri bija pastiprinājuši nama uzraudzību, sacīja cits citam:

—    Tas zvērēns zina, kur Dolabella slēpjas.

Taču to nezināja ne Palma, ne viņas māte; vienīgi nakts vidū viņas guļamistabā iedrošinājās pačukstēt viena otrai:

—    Viņš atsūtīs mums kādu ziņu, varbūt pat ieradīsies; ja viņš ir dzīvs, tad darīs visu, kas viņa spēkos, lai mūs apmeklētu.

Bet Palma sprieda:

—    Ja viņš patiešām izbēdzis, tad nāks uz Brugjēru.

Tiklab viņa, kā tēvs labi zināja, cik droša paslēptuve ir

viršv>s. Un vai tad viņi nebija atraduši smilšainajā zemē un šūnakmens slāņos senas apakšzemes ejas, sagrautu cietokšņu pagrabus, izmirušu tautu mītnes, zvēru midzeņus? Šai milzīgajā, nepārredzamajā līdzenumā katrs, kas noslēpies viršos, varēja jau iztālēm saredzēt ienaidnieku tuvojamies. O jā! Ja tēvs ir dzīvs, ja viņš patiešām ir uz brīvām kājām, tad noteikti nāks uz iemīļoto Brugjēru.

Palma zināja vietu, ko abi ar tēvu bija atklājuši: kādas sensenim sabrukušas pils pagrabu vai apakšzemes cietumu, ko nosedza kupli sacerojuši virši, ložņu vīrceles un zeltenes. Viņi bija to mazliet iztīrījuši, novietojuši tur velēnu solus un pavadījuši vasaras vidū tur daudz tveices stundu, jo saule veltīgi pūlējās iespiesties dzestrajā, zaļajā pakrēslī. Tur tēvs ieradīsies, ja patiešām ir izbēdzis. Meitenei neienāca prātā, ka tēvs nevar

atnākt tādu tālu gabalu, ceļā nesadurdamies ar ķērājiem. Viņa bija paradusi domāt, ka tēvs spēj darīt brīnumus.

Pārliecība, ka tēvs slēpjas Brugjērā, kļuva tik stipra, ka meitene rautin rāvās uz turieni kā viršos notverts putniņš, kuru ieslodzījuši Gallaratas krātiņā. Kad māte kadu nakti satraukta, laimīga un trīcoša pamodināja viņu un pateica, ka tēvs patie* šām ir Brugjērā un, ja vien varēs, pārģērbies atnāks uz šejieni, lai atvadītos, pirms dodas pāri Alpiem, Palma nebrīnījās: viņ# bija zinājusi, ka tā notiks.

— Palma, bērniņ, paklausies, — māte čukstēja aizelsu, sies, — te bija Idaličo, viņš pateica, ka tēvs īr Brugjērā.

Meitenes seja atplauka prieka, tacu viņa nebija pārsteigta: viņa jau bija paredzējusi, ka tēvs agri vai vēlu ieradīsies.

Idaličo bija zemnieks un nomāja fermu, kas piederēja Dola> bellam Kardenā — vienā no septiņiem ciematiem, kuri ielenca

virsēju. Viņš bija vienkāršs vecs vīrs, labsirdīgs un ļoti pieķēries Dolabellam, lai gan vienmēr daudzināja, ka saimnieka daiļrunība novedīšot to cietumā.

—     Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tēvs ierodas šeit, bērniņ māte turpināja. — Vai saproti? Žandarmi nepārtraukti uzrauga mūsu namu. Viņu noķers kā putnu cilpā. Ak, mans mīļais!

Silvija nolaida rokas uz galda, piekļāva tām pieri un sāka nevaldāmi raudāt.

Palmas seja satumsa. Nē, tēvs nedrīkst nākt uz mājām! Tās nav vairs viņa mājas. Tas ir drūms nams — kā cietums, kur policisti nāk un iet pēc patikas un no kurienes sen padzīts prieks.

—     Kādam vajag tēvu brīdināt, — meitene teica. — Vai Idaličo to darīs?

—     Nē, — Silvija atbildēja raudu apslēptā balsī. — Tas vecais gļēvulis sacīja, ka atnesis šo ziņu tikai tēva un mūsu dēļ, bet viņš tā pārbijies par to, ko izdarījis, ka viņam nav pat dūšas atgriezties savās mājās. Viņš aizgāja pie sava brāļa

zvejnieka, kurš dzīvo pie Olmo upes. Idaličo jau tā gandrīz galu dabūjis aiz bailēm, kad tavs tēvs krēslā ieradies pie viņa.

—     Ko tēvs teicis?

—     Tikai to: «Pasaki manai sievai un meitai, ka es te slēpjos; rītnakt es katrā ziņā ieradīšos no viņām atvadīties, pirms dodos pāri Alpiem.»

—     Pāri Alpiem?

—     Jā, bērniņ, tā ir vienīgā iespēja izglābties. Ja viņš paliks šeit, agri vai vēlu viņu notvers un iemetīs cietumā.

—     Saprotu, — meitene noteica. Viņas seja sadrūma aiz pāragro ciešanu sloga.

Dārzā ritēja lietus lāses no lapām, istabā skaļi tikšķēja sienas pulkstenis, šķita — visas skaņas, kuras mīt vecos namos, ienāk naKts klusumā kā dzīvas būtnes. Palma apsēdās gultā; meitenes platās acis bija sāpju pilnas.

Ļauj man iet, — viņa beidzot izteica.

Tev — uz Brugjēru?

Nabaga māte atkal raustīdamās raudāja un izmisumā pieauca dievmāti — jaunajai sievietei ciešanu nasta bija par magu.

—      Klusu, māt, uz ielas var kāds sadzirdēt, — meitene brīdināja. — Es iešu. Es pazīstu Gradanasku tikpat labi kā tu savu solu baznīcā. Tēvs ir paslēpies vecajā pils pagrabā — to tu vari man ticēt.

Beidzot viņai izdevās izspiest no mātes izmisuma pilnu piekrišanu, bet Silvija Dolabella nodomāja, ka viņas bērns ir salts un dīvains, tāpēc sacīja:

—     Tu esi kā bronzas statuete, tu ievaino man sirdi.

Visu nakti neaizmiga ne bērns, ne māte; viņas baidījās, ka k'vs var ierasties jau šonakt, ka tūliņ atskanēs klaudziens pie loga aizvirtņiem vai soļi uz ietves, taču viņas dzirdēja tikai to.

kā plūst ūdens pa noteku cauruli dārzā, ka čirkst sienāži artišokos, kā pulksteņi sit stundas pilsētas torņos.

Palmas acis bija vaļā, miegs viņai nenāca; viņa nepacietīgi meta skatienus uz mātes sasarkušajiem plakstiem. Meitene bija ļoti bāla, bet seja pauda apņēmību.

Pulksten četros viņa jau posās uz iešanu. Viņa uzvilka krokotus pašausta linu auduma brunčus; lai izskatītos pēc zemnieku meitenes, vajadzēja vēl aizsiet spilgti puķotu priekšautu un ievīstīt galvu lielā dzeltenā lakatā, tad viņa iekāpa koka tupelēs un paņēma līdzi blašķi ar vīnu un klaipiņu maizes. Diezgan nepacietīgi izrāvusies no mātes apskāvieniem, juzdama, ka vaigi mitri no mātes asarām, viņa izgāja pa dārza vārtiņiem bruģētajā šķērsieliņā.

Palma jutās tik laimīga kā no sprosta izlaists balodis, tik drosmīga kā tās trīs dūjas, kuras bija nolaidušās un apmetušās uz Itālijas kara ratiem Leņjano asinspirts laikā, iedvesdamas ar saviem baltajiem spārniem bailes pašam Barbarosam. Viņa devās meklēt tēvu, un viņa devās skatīt viršus ziedu krāšņumā.

Bija mijkrēslis pirms rīta ausmas.

Ne šķērsielā, ne uz laukuma neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. Neviens meiteni neaizturēja, neviens neiztaujāja, kad viņa izgāja no pilsētas pa tuvākajiem vārtiem un steidzās pa labi pazīstamo ceļu uz Gradanasku. Šad tad viņa satika zemniekus stumjam ratiņus vai braucam vēršu vilktā orē, kas piekrauti ar augļiem, sienu, piena kannām vai viršu slotām. Neviens viņu neievēroja — mazu meiteni lielā dzeltenā lakatā, kas apsedza galvu un plecus. Kad viņa sasniedza klajo līdzenumu, uzausa rīts. Saule apspīdēja Lombardijas Alpu kori, kad meitene ieraudzīja pirmo viršu ceru. Viņa nokrita ceļos, pārmeta krustu un noskaitīja tēvreizi. Tad viņa noskūpstīja mīļotos viršus, kurus tik ilgi nebija redzējusi.

Drīz vien, ciktāl skatiens sniedzās, ap viņu bija tikai virši — rožaini, zaļi, balti un purpursarkani gaismas un ēnu mijā;

plašs līdzenums ka jūra un tikpat mainīgas krāsās; pašā apvārsnī to ierobežoja zemo Apenīnu sniegotās grēdas. Vēsmā atplūda spēcīga, salda smarža; klusumu pildīja pazīstamā neskaitāmo bišu sanoņa; augstu virs galvas peldēja lieli balti mākoņi; melns, nekustīgs vanags, plati izpletis spārnus, šķita kā grieztin iegriezies debesu zilgmē.

Meitenes sirds drebēja aizrautībā; asaras, ko nespēja izraisīt mātes ciešanas, nu plūda pār vaigiem dziļā aizgrābtībā. Viņa bija iebridusi līdz viducim viršu ķeburainajos ceros un atkal un atkal skūpstīja tos. Tad viņa pievilka sev grožus, kā vietējie iedzīvotāji mēdza teikt, un sāka raudzīties pēc taciņas uz vecās pils pagrabu. Viņa sojoja piesardzīgi, slapstīdamās starp biezi saaugušajiem ceriem kā zaķis, irbe, paipala, sesks, lēlis, vakarlēpis un citas tramdītās un vajātās būtnes.

Nekur neredzēja cilvēku; vēl nebija pienācis laiks griezt viršus un vest uz pilsētu vai sākt medības; viņa varēja sastapt tikai kādu veci un večiņu sēņojot. Cik vien tālu skatiens sniedzās, visur bija vieni vienīgi virši — bezgalīgs viršu klajums agrīnās vasaras saules staros. Viņa nekad iepriekš nebija šeit ieradusies viena, bet allaž tēva pavadībā, un viņam Brugjēra bija pazīstama kopš mazatnes. Šoreiz Palmai vajadzēja paļauties tikai uz atmiņu, taču virsājs bija viscaur tik līdzens un bez jebkādām pēdām kā Āfrikas tuksnesis. Meitene tikai tagad aptvēra, kādu grūtu uzdevumu apņēmusies pildīt. Viņa nekad nebija papūlējusies iegaumēt, vai vecās pils pagrabs atrodas uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem vai rietumiem no pilsētas. Viņa bija tikai sekojusi tēvam, ne par ko neraizēdamās. Tad viņa pamanīja tālumā vecu, pelēku, apaļu torni un atcerējās tēva vārdus, ka tur kādreiz turēti baloži, bet tagad taisot ligzdas plēsīgi putni. Viņa atcerējās arī, ka tornis palika pa kreisi, kad viņi gāja uz veco pagrabu, turklāt ļoti tālu no tā un izskatījās pilnīgi melns starp viršu sārtajām un mēļajām joslām. Tāpēc viņa nogriezās pa labi — baložu būdai pretējā virzienā.

Meitene uzveica mazdūšību un sāka lauzties cauri viršu biezoknim, kurš negribīgi deva viņai ceļu. Viņu pārņēma nojauta par to, cik bezgala grūti būs īstenot iecerēto.

Bijis jel viņai suns līdzi! Bet viņu spaniels, četrus gadus vecāks par Palmu, bija nomiris drīz vien pēc tēva aresta. Ja suns būtu bijis te — vecais, gudrais, labais Morino —, tas būtu labāk par Palmu atcerējies ceļu. Bezgalīgais plašums, klusums, krāsu košums, neierobežotais ziedošais līdzenums, kas pletās uz visām pusēm, meiteni biedēja un mulsināja.

Pagrabs bija pa labi no baložu torņa un gandrīz taisnā līnijā no tā, bet ļoti tālu, — tas bija viss, ko viņa zināja un pēc kā varēja vadīties.

Palma soļoja aizvien uz priekšu, kamēr kājas sāka sāpēt un soļi tapa nedroši. Daudzās vietās viršu krūmāji bija augsti un grūti pašķirami, viņa bija saskrāpējusi rokas, lauzdama ceļu. Saule, pacēlusies augstāk, karsēja cauri lakatam un kuplajām cirtām; Palmai sāka sāpēt galva. Sēžot mājās baltajā gultiņā, viņai bija licies, ka uzmeklēt tēvu Brugjērā ir tīrais nieks, bet cik grūti tas bija īstenībā! Taču to viņa vēl neaptvēra, ka jau pilnīgi apmaldījusies virsājā. Viņa apsēdās, lai mazliet atvilktu elpu, nolauza gabaliņu maizes un apēda. Vīnam viņa nepieskārās, tas bija domāts tēvam. Tepat tuvumā bija strautiņš, gandrīz pavisam izžuvis, bet dzidrs. Viņa iesmēla ūdeni saujās un padzērās. Viršu ziedos visapkārt dūca bites. Tā bija patīkama, nomierinoša, uzmundrinoša skaņa un izkliedēja meitenes bailes. Apkārtnes pilnīgajā klusumā bija dzirdama vienīgi šī sanoņa. Debesis un līdzenums likās bezgalīgi. Pilsētas torņi un jumtu kores bija sen nogrimuši aiz apvāršņa, tikai ziemeļos joprojām balti vizēja Alpu sniegotā svītra.

Palma atcerējās notikumu, par ko bija stāstījusi māte, lai mazinātu meitenes ilgas pēc virsāja, — patiesu un traģisku notikumu par sešgadīgu zēnu, kurš apmaldījies Gradanaskā un pēc triju dienu veltīgas meklēšanas atrasts miris. Kā pēdas rādīja, viņš bija grozījies ap vienu un to pašu vietu kā ēzelis, griezdams dzirnu ratu, kamēr beidzot pakritis bez spēka un nomiris.

Taču Palmai deva drosmi dedzīgā pieķeršanās tēvam, un viņa sev sacīja: «Tēvam nav neviena, kas viņu varētu glābt, vienīgi viņa mazā meitene.» Viņa nometa lakatu no galvas, jo saule cēlās aizvien augstāk, un pārlāida vērīgu skatienu pār bezgalīgo ziedošo virsāju, kura košās krāsas apvārsnī, saplūstot kopā, pārvērtās maigā sudrabainā un mēļā vizmā.

Zaķēns izspruka no viršiem teju pat viņai pie kājām, zilgmē uzšāvās piekūns, kaut kur dziedāja purva zīlīte; tās balss skanēja gluži tuvu, bet pašu putniņu neredzēja. Palma juta uzmācamies elsas, acis aizmigloja asaras. Kur ir tēvs? Varbūt tepat pagraba velvē zem viņas kājām? Aiz purpursarkano ziedu vāla? Kaut kur tālu vai pavisam tuvu? Kur slēpjas cietokšņa drupas? Vai to nepateiks kurmis, kuram pieejamas visas apakšzemes ejas? Vai varbūt vanags, kurš lido tik augstu un kuram viss jāzina?

Viņa pamanīja iemigušu pījci, kura pēc savas dzimtas parašas bija piekļāvusies pie viršu stublāja, tikpat palsa kā viņa pati. Palma pastiepa roku, lai neglāstītu putnu.

—     Kurp man jāiet, mīļā pūce? Tev tas jāzina, tu taču redzi ce|u ari tumsā!

Taču pūce, pikta un satraukta, ka pamodināta gaišā dienas laikā, tikai miegaini aiztuntuļoja tālāk, lai turpinātu snaudu zem cita viršu cera. Te nebija neviena, kas varētu norādīt meitenei ceļu uz to vietu, kuru viņa meklēja. Baložu tornis bija sen nozudis līdzenuma austrumos; Palma gāja tālāk uz labu laimi, vienā laidā klupdama pār viršu resnajām, ķeburainajām saknēm; reiz viņa uzdūrās odzei, tikpat rūsganai kā saknes; odze iešņācās, bet neko nedarīja. Meitenes sirdī modās bailes, ka tā viņa var iet stundām, dienām un nedēļām un ne par soli netikt tuvāk mērķim.

Bet, ja viņa neatradīs tēvu, viņš var šo pašu nakti aiziet uz Gallaratu un krist policijas rokās.

Auksti baiļu sviedri izspiedās uz maigās, siltās pieres; meitene sakoda zobus, aizturēdama kliedzienu. Lai cik maza būdama, viņa tomēr saprata, ka zaudēt savaldīšanos ir tas pats, kas zaudēt prātu. Pēc saules viņa sprieda, ka ir jau pēcpusdiena. Tātad viņa jau stundām ilgi klīst pa Brugjēru, bet nabaga māte mājās raud, murmina lūgsnas un skaita minūtes.

«Es neesmu bijusi mīļa pret viņu! Es neesmu bijusi mīļa pret viņu! Esmu domājusi tikai par tēvu,» Palma ar nožēlu atzinās sev. Viņa atcerējās savu gultiņu, veco palmu galvgalī, mūra sienu ietverto zaļo dārzu, pelēko runci, kopējās vakariņas, lielās, kuplās rozes senlaicīgajā zilajā Savonas vāzē — visus ierastos priekšmetus, kurus varbūt vairs neredzēs.

«Kaut tikai es varētu atrast tēvu,» viņa domāja. Viņa būtu ar mieru mirt, ja vien varētu atrast tēvu.

Doma, ka tēvs nakti var ierasties mājās, ja netiks brīdināts, iegriezās sirdi kā ass nazis vaļējā brūcē. Kāda muļķe viņa bijusi, cerēdama uziet ceļu Gradanaskā! Bet kurš cits būtu gājis viņas vietā? Protams, Idaličo būtu varējis to izdarīt, bet šis pat-

cnilis un gļēvulis bija devies uz Olmo, pamezdams savu saimnieku briesmās.

Laikam bija jau trīs pēc pusdienas. Palma nevarēja to skaidri noteikt, bet tā viņai šķita; tātad jau desmit stundas, kopš viņa ir projām no mājas. Vientulības un bezspēka apziņa uzgulās viņai kā svina roka, spiezdama pie zemes. Meitene bija galīgi nokausēta; viņa noslīga viršos kā klibs jēriņš un iemiga, pārāk nomocījusies, lai izjustu bailes vai bažas. Viņa gulēja cietā, netraucētā miegā siltajās smiltīs; savijušies viršu zari sargāja viņu no saules. Viņa bija nometusi smagās koka tupeles, novilkusi vilnas jaciņu; pašausto audekla brunču gaišais plankums spilgti izcēlās ziedošo viršu mestajā ēnā. To pamanīja acīgais žandarms, kurš jāšus lauzās ar pūlēm cauri viršu biežņai. Viņi trijatā bija sūtīti no Kašināles kazarmām meklēt Izbēgušo Dolabellu.

Viņš piejāja pie guļošā bērna, kurš bija iespiedis vaigu smiltīs un izstiepis kājiņas saulē. Pamanījis vīna pudeli, žandarms nosprieda, ka meitene sūtīta aiznest bēglim pārtiku un

kādas ziņas. Viņš nokāpa no zirga un nostājās meitenei blakus: būdams no Gallaratas, viņš pazina bēgļa meitu. Viņš noliecās un satvēra meiteni aiz pleca.

—    Celies augšā, skuķēn!

Rupji pamodināta no veselīgā, atspirdzinošā, cietā miega, Palma pirmajā mirklī nemaz neaptvēra, kur atrodas un kas ar viņu runā. Saule žilbināja acis, bišu sanoņa skanēja ausīs. Žandarms uzrāva viņu kājās.

—    Tu esi tā noziedznieka meita, — viņš teica, sapurinādams meiteni. — Tu gāji pie viņa.

Nu Palma saprata visu. Bet reizē ar apziņas atgriešanos viņa atcerējās arī, ka jāklusē.

—     Runā! — žandarms pikti uzsauca un uzsita ar dūri pa zobena rokturi. Meitene neteica ne vārda.

Žandarms pielika rokas pie mutes un paūjināja biedrus, kuri bija gabaliņu tālāk; zirgu galvas un viņu mundieri spilgti atšķīrās no viršiem. Viņi steidzās šurp, cik nu ātri varēja, jo zirgiem kājas pinās viršu ceros.

—    Re, tā ir Dolabellas meita, — žandarms teica biedriem. — Skaidrs, ka viņa zina, kur tēvs slēpjas, tikai tas mazais mēmiķis negrib neko teikt.

Viņš atkal sapurināja meiteni.

—     Kur ir tavs tēvs, mazulīt? — iejautājās kāds no pienācējiem. — Pasaki to, un mēs ļausim tev iet. Mēs taču zinām, ka viņš ir Brugjērā. Kāda nozīme tev tiepties?

Meitene pat nelika manīt, ka dzirdējusi; viņa šķita kā akmens vai koka tēls.

—     Kad gāzīšu tev pa galvu, tad tu jutīsi, odžu dzimums! — noteica pirmais; viņš pacēla pudeli, paostīja, iedzēra pamatīgu malku un pasniedza atlikumu biedriem.

Zirgi mīņājās, sprausloja un raustījās no mušu kodieniem; saule nežēlīgi svilināja; žandarmi, vairākas stundas nojādelējušies pa Brugjēru, bija sliktā omā, un viņiem nemaz negribējās

šķiest laiku, lai piespiestu runāt mazo dumpinieci, kura bija mēma kā akmenī cirsts tēls.

—    Nekas, mēs tevi aizvedīsim uz turieni, kur tev iemācīs runāt, — pirmais žandarms noteica, izvilka no bikšu kabatas resnu auklu un piesēja meitenes labo roku pie seglu kāpšļa.

Lādzīgākais žandarms mēģināja meiteni aizstāvēt — viņam pašam bija bērni.

—    Ja tu tā vilksi meltenf pa viršiem, viņa dabūs galu, — viņš iebilda, — viņa taču vēl pavisam mazs bērns.

—    Pietiekami liels, lai prastu runāt, — pirmais atsaucās, izgrūzdams lāstu.

Palma klusēja.

—    Paklau, meitiņ, — otrais uzrunāja Palmu, — parādi mums, kur atrodas tavs tēvs, un es tevi uzcelšu seglos un aizvedīšu uz pilsētu. Neviens tev pāri nedarīs. Tu jauki izvizināsies un, saulei rietot, būsi jau mājās.

Viņa būtu varējusi sacīt, ka nezina, kur tēvs atrodas, bet žandarmi nebūtu viņai ticējuši, tāpēc prātīgāk un vienkāršāk bija neteikt ne vārda. Tā bija vienīgā skaidrā doma bērna samulsušajās un baiļu pārņemtajās smadzenēs: viņa nedrīkst sacīt ne vārda. Lai ko viņa teiktu, viss nāks tēvam par ļaunu.

Trīs apbruņoti vīri un trīs nemierīgi zirgi slējās pār meitenes galvu, tie izskatījās milzīgi žilbinošajā saules spožumā; rožainais un sarkanais viršu paklājs šķita kā liesmaina jūra. Kur bija šobrīd tēvs? Kuru katru mirkli viņu varēja pamanīt un saķert. Domas par tēvam draudošajām briesmām nomāca meitenes bailes par sevi.

—     Ņem viņu uz saviem segliem, ja tev nepatīk, ka viņa skrien, piesieta pie manējiem, — pirmais žandarms sacīja tam, kurš bija uzskatījis, ka būtu nežēlīgi piesiet meiteni pie kāpšļa. Uzrunātais paņēma meiteni aiz labās rokas un brunču jostas un uzcēla seglos sev priekšā.

—    Turies zirgam pie krēpēm, ja negribi novelties zemē, — viņš sacīja meitenei, un visi trīs jātnieki lēnā riksī jāja pa virsāju uz to pusi, kur kādreiz pagājušā gadsimtā bija atradusies liela lopkopības ferma, un, kaut gan tagad pārvērsta par kājnieku bataljona kazarmām, tā joprojām saucās Kašināle[12]. Tas bija vienīgais ēku puduris, kas pārtrauca Gradanaskas vienmuļību.

Ir grūti jāt pa viršiem, kuri vietumis sniedzas zirgiem līdz seglu siksnai un padara ātru kustēšanos neiespējamu; ja viņi būtu jājuši ātri, Palma būtu novēlusies no segliem, jo aiz bailēm, izsalkuma, bēdām un kratīšanās seglos viņai reiba galva.

Jokodamies un zobodamies par biedru, kurš apgrūtināts ar tādu nastu, žandarmi lauzās cauri ceru mudžeklim, bet meitenes vedējs turēja viņu ar labo roku aiz brunčiem, lai viņa nenokrīt zemē un neaizbēg. Mīkstās zemes klusinātā pakavu klaboņa, zaru lūšana un brikšķēšana, no viršiem izbiedēto putnu spārnu plīkšķoņa, ķēdīšu, laužņu un zobenu šķindoņa — viss saplūda vienā skaņu jūklī.

Saule dedzināja Palmai pakausi, nāvīgās bailes, svelošais karstums, neciešamās slāpes mocīja meiteni, un viņa beidzot zaudēja samaņu.

Zirgi soļoja aizvien uz priekšu, uzsākdami riksi, kur tas bija iespējams, šķirdami ar krūtīm un sāniem viršus. Tikai pēc divām stundām viņi sasniedza bijušo fermu un iejāja tās pagalmā. Jātnieki bija sakarsuši, noguruši, izsalkuši un sapīkuši. Tas, kurš veda Palmu, rupji nogrūda viņu zemē, un trieciens pret pagalma bruģi lika meitenei atjēgties. Otrs iešāva viņai sejā šalti ūdens no mucas, kura bija novietota pagalmā. Žandarms, kas bija meiteni atradis, sasēja viņai rokas uz muguras un iespēra ar kāju.

—    Celies augšā, dumpinieku sēkla! — viņš uzbrēca.

Pagalmā bija daudz zaldātu, taču visi nolūkojās vienaldzīgi šai skatā. Žandarms pameta meiteni guļam uz akmeņiem un iegāja ziņot priekšniecībai par šās dienas panākumiem.

Meitene joprojām bija pa pusei bez samaņas, visi locekļi sūrstēja un sāpēja no ilgās kratīšanās zirgā; viņa gulēja uz sāniem, rokas viņai bija sasietas uz muguras; zaldāti, garām ejot, pablenza uz viņu, izteikdami rupjus jokus. Viņa bija nolieta slapja, odi lipa ap seju, audekla brunči smagi no pielipušajām smiltīm un notriepti ar plankumiem dažādās krāsās.

Palma bija nomesta uz pagalma bruģa kā siena klēpis vai žagaru nasta; neviens nebaidījās, ka viņa varētu aizbēgt.

Pēc laiciņa atgriezās meitenes sagūstītājs, uzrāva viņu kājās un, stumdams sev pa priekšu, ieveda ēkā un tālāk mazā, tukšā istabiņā, kur sēdēja komandants. Palma grīļojās un streipuļoja, ar pūlēm turēdamās kājās. Ikviens loceklis šķita salauzts, ikviens nervs šķita asiņojam.

—     Tas taču pavisam mazs bērns! — komandants pārsteigts noteica. Viņš laipni uzrunāja Palmu: — Vai tu esi Lelio Dolabellas meita?

Palma klusēja.

—     Kāpēc tu neatbildi?

Viņa stāvēja kā mēma.

—     Ko tu darīji Brugjērā?

Atbildes nebija.

—     Vai tu zini, kur slēpjas tavs tēvs?

Viņa neteica ne vārda.

—     Mēs tevi piespiedīsim runāt! — virsnieks sacīja, zaudējis pacietību, kaut arī joprojām viņam bija meitenes žēl. Viņa bija tik maza, tik nomocīta un salauzta, tik nevarīga kā nule piedzimis zaķēns. Viņš redzēja, ka meitene tikko turas kājās, un lika viņai apsēsties. Palma atslīga uz akmens sola blakus. Tā vien šķita, ka uz sola nomesta slapja, ar smiltīm sajaukta lapu kaudzīte.

—         Ja tu tā ilgi tiepsies, man vajadzēs tevi sodīt, — virsnieks teica. Viņš bija izmēģinājis visu — jautājumus, draudus,, pierunāšanu, solījumus, bet bez panākumiem.

«Viņa mirs vai zaudēs prātu, bet runāt nerunās,» viņš nodomāja.

Palmas sagūstītājs, stāvēdams izslējies viņai līdzās, uzvaroši smaidīja. Viņš jau bija sacījis komandantam, ka tas mazais velnēns nav piedabūjams pie runāšanas.

—          Ved viņu ārā, — komandants, zaudējis pacietību, pavēlēja. — Ieslēdz kamerā, un lai kāda sieviete viņu pārmeklē: viņai var būt līdzi kāda zīmīte vai sazvērestības plāns. Tad atsieniet viņai rokas un atstājiet vienu pašu. Izsalkums un tumsa atraisīs viņai mēli.

Pavēle tika burtiski izpildīta. Kāda sieviete izģērba meiteni, bet drēbēs neko neatrada; apģērbu šā tā uzvilka meitenei

mugurā, atraisīja rokas un atstāja vienu uz mitrā ķieģeļu klona, lai viņa guļ vai sēž — pēc patikas. Durvis aizcirta un aizslēdza. Kamerā valdīja akla tumsa. Tā meiteni nebiedēja. Viņa bija paradusi gulēt tumsā. Taču tumsa šai baigajā akmens akā nebija tik maiga un mīlīga kā viņas mazajā guļamistabā, kur gultas luvumā bija trauciņš ar svētīto ūdeni un blakus istabā gulēja vecāki.

Kliedziens pēc kliedziena gribēja tikt pār lūpām, bet Palma apvaldīja tos, iebāzdama pirkstus mutē un piespiezdama mēli klusēt. Tiesa, no viņas kliedzieniem neviens neko nedabūtu zināt, bet Palma juta, ka ar tiem viņa apkaunotu savu tēvu un sagādātu prieku viņa ienaidniekiem.

Stundas ritēja cita aiz citas; kamerā neiespiedās ne skaņas, jo tā atradās attālā ēkas stūrī, blakus zirgu staļļiem. Neviens meiteni neatcerējās. Savu cietumsargu acīs viņa bija nenozīmīgāka par ķirzaku vai siseni. Kam kāda bēda, ja šāda dumpinieka, šāda valsts noziedznieka bērns zaudē prātu aiz bailēm un nomirst šinī pazemē? Labāk taču, ja tāda ļauna sēkla tiek laikus iznīdēta, samīdīta, izskausta. Komandants, kuram uz mirkli bija kļuvis meitenes žēl, bija aizrāvies ar kāršu spēli un piemirsis viņu. Revolucionāra bērns — vai liela nelaime, ja tāds nomirst aiz bailēm, ja to sadzeļ skorpioni vai sagrauž žurkas? Ar savu bezkaunīgo stūrgalvību tas atliku likām pelnījis savu likteni.

Palma gulēja uz akmens klona, noguldījusi galvu uz izstieptajām rokām. Viņa pūlējās nedomāt par visām tām briesmīgajām, nezināmajām būtnēm, kuras varbūt ložņā ap viņu vai mudž tepat tuvumā. Tēvs būtu sacījis, ka tās ir tādi paši dabas bērni kā viņa. Taču arī pieaugušam cilvēkam ir grūti cīnīties pret baismām, ko rada tumsa un ieslodzīšana svešā vietā. Bērnam to izturēt nav iespējams. Palma juta, ka smadzenes neklausa, ka viņa juks prātā vai tūliņ pat mirs.

Sarūsējušā slēdzenē nogranda atslēga, spožas gaismas

strēle apžilbināfa meiteni. Ienāca tā pati sieviete, lai pamēģinātu Palmu pierunāt.

—     Pasaki tikai to, ko tu zini, — viņa atkal atkārtoja, — un kā tad tu varēsi mieloties — tu dabūsi ūdeni un vīnu, cik vien gribēsi, un no rīta tiksi atpaka] pie mātes. Nevajag būt tādai muļķei un tiepties. Priekšniecībai ir jāklausa. Mēs visi tā darām.

Sievietei bija uzdots salauzt meitenes stūrgalvību vai nu ar pierunāšanu, vai draudiem, bet viņai nekādi neveicās. Bērns bija un palika kurls un mēms. Palmai sāpēja viss ķermenis, tas sūrstēja, stinga un sala; prāts bija kā miglā, rīkle izkaltusi, bet viņa ne uz mirkli neaizmirsa, ka viņas galvenais pienākums ir klusēt.

—    Tik maza un tāda stūrgalve! — sieviete sirdījās. — Tev vajadzēja sadot kārtīgas sukas!

Palma lāgā nedzirdēja viņas vārdus. Ausīs nepārtraukti dūca, it kā šeit būtu tūkstoškārt vairāk bišu nekā virsājā.

Sieviete pārskaitusies paķēra lampu un izgāja, atkal noslēgdama durvis. Kameru no jauna pildīja akla tumsa.

Meiteni mocīja izsalkums un slāpes; nekad agrāk savā mūžā viņai nebija gribējies tā ēst un dzert; tagad viņa jutās slima aiz kāres pēc maizes, viņu kratīja drudzis aiz alkām pēc ūdens, sāpes plosīja katru muskuļu šķiedriņu.

Sieviete atkal ienāca, nesdama maizi, viru, augļus un karafi ar ūdeni. To visu viņa nolika Palmai priekšā, bet tā, lai meitene nevarētu neko aizsniegt.

—    To visu tu dabūsi, ja runāsi.

Palma aizvēra acis, lai neko neredzētu, un noraidoši papurināja galvu.

Sieviete pameta viņu uz stundu vienu, tad atkal ienāca ar paplāti rokā.

—     Kas ir, vai runāsi?

Palma papurināja galvu.

Izsalkums plosīja viņas iekšas kā vilks, slāpes cirtās viņā kā haizivs zobi, bet meitene nepadevās.

—     Tas ir liels grēks — neklausīt priekšniecībai, — sacīja sieviete, kura bija žandarma sieva. — Tavs tēvs ir slikts cilvēks, viņš kūda ļaudis pret valsts varu un pārkāpj likumus.

Palmas acis iekvēlojās naidā, kad viņa pacēla skatienu pret runātāju, tomēr teikt meitene neteica ne vārda.

—     Ņem, — sacīja kārdinātāja, — tu taču gribi dzert. — Un viņa ielēja no karafes glāzē dzidru, vēsu ūdeni.

Viss meitenes augumiņš raustījās un locījās aiz mokošām alkām pēc ūdens, bet viņa aizsedza acis ar rokām, lai neko neredzētu.

—             Ak, tu mazais velnēn! — sieviete dusmās iesaucās.

—    Tevi vajadzētu iemest akā, tad tu atdzertos uz visiem laikiem! Es iešu un pateikšu to komandantam. Mums te pagalmā ir tāda aka bez dibena. Stāsta, ka tā sniedzoties līdz zemes vidum.

Palma nodrebēja no galvas līdz kājām, taču neizdvesa ne skaņas.

—     No tevis taču prasa tik maz, — žandarma sieva atsāka glaimīgā balsī. — Pasaki tikai, kur ir tavs tēvs, un tu dabūsi ēst, ko vien gribēsi, tu izgulēsies manas meitas gultiņā, un no rīta tevi aizvedīs pie mātes. Viņa teiks, ka tu esi pareizi darījusi. Nabadzīte, vīru viņa jau zaudējusi, vai tad arī bērnu vajadzēs zaudēt?

Sis aizrādījums viņai pašai likās ļoti pārliecinošs, taču Palma aptvēra tā viltību. Viņa neatbildēja, tikai nodomāja: «Nabaga, nabaga māte!» — bet lūpas nepavēra.

Sieviete izmēģināja visu, ko vien varēja izdomāt, jo viņai bija solīta atlīdzība, un tad, pārskaitusies par neveiksmi, svieda Palmai ar karafi un |aunā priekā noskatījās, kā tā sašķīda un kā atspirdzinošais avota ūdens sīkās lāsītēs nolija pār meitenes drēbēm un akmens klonu.

Palma klusēja.

—     Nu tad guli vien te, tu mēmais krupi! — žandarma sieva nešpetnās dusmās iebrēcās. — Pagaidi, no rīta skorpioni izlīdīs no savām alām, tad tu dabūsi, ko esi pelnījusi!

Viņa izgāja, skaļi aizcirzdama durvis, un atslēga atkal nogranda sarūsējušajā slēdzenē. Pārbiedētais bērns pagriezās uz sāniem un uzlaizīja uz klona izlieto ūdeni, taču ūdens bija tik maz, ka slāpes kļuva vēl skaudrākas, turklāt stikla drumslas sagraizīja viņai lūpas. Viņa ar mokām uzslējās sēdus un pēc tam stāvus. Kaut kur pavīdēja ilgotā gaismas strēlīte: tas bija caur šauro lodziņu iespiedies mēness stars. No āra ieplūda saldā, spēcīgā ziedošo viršu smarža. Laipnā gaisma un mīļotais aromāts uzmundrināja meiteni, noskaidroja apmiglotās smadzenes. Prātā pazibēja doma: «Un ja nu caur šo spraugu var izspraukties?»

Tā bija tikai sprauga, ļoti šaura un vismaz divi metri virs meitenes galvas.

Palma zināja, ka no saviem cietumsargiem žēlastību nesagaidīs; vienalga, sirmgalvis vai bērns — tādus ieslodzītos kā viņa likums neaizstāvēja.

Viss, ko policija dara, ir labi darīts, un, ja kāds ieslodzītais cietumā nomirst, neviens nepainteresēsies, kāpēc tas tā noticis, — pakalpīgs ārsts vienmēr izrakstīs apliecību, ka nāves cēlonis ir slimība vai likteņa trieciens.

Jaunie vīrieši, kuri mēdza apmeklēt tēvu, zināja daudz tādu nostāstu. Kaut arī viņa bija vēl tik maza, Palma saprata, ka šeit neviens par viņu neiežēlosies, lai cik nelikumīga būtu viņas iemešana cietumā. Logs gan izskatījās ārkārtīgi šaurs, bet Palma bija tieviņa, un slapjās drēbes piekļāvušās pie miesas.

Kamerā nebija nekā, ko varētu piestumt pie sienas, lai pakāptos, taču siena bija nelīdzena, akmeņi krauti cits uz cita gan šā, gan tā, un vienā vietā rēgojās pat dzelzs stieņa gals. Tēvs bija iemācījis Palmai veikli kāpelēt, bet šobrīd viņa jutās gluži

vārga aiz piepūles, noguruma un izsalkuma, drudžaini satraukta aiz bailēm un nodarītajām pārestībām, tāpēc šaubījās, vai pietiks spēka uzrāpties līdz logam. Viņa arī nezināja, kas atrodas aiz loga; pēc viršu smaržas spriežot, tur vajadzēja būt virsājam, bet skaidri pateikt to nevarēja.

Vienu gan viņa apzinājās skaidri, ka drīzāk var gaidīt žēlastību no skorpioniem nekā no saviem cietumsargiem, un šī apziņa piešķīra viņai pārcilvēcisku spēku. Viņa uzlika kāju uz pirmā akmens izciļņa un ieķērās otrajā, augstakajā, pēc tam viņa tika pie stieņa gala un, iekārusies tanī, vilkās aizvien augstāk kā dzenis kokā.

Viršu aromāts kutināja nāsis, mēness stars krita uz sejas un uzmundrināja viņu. Trausdamās augšup, slīdēdama atpakaļ, viņa nobrāza rokas un kājas, taču piekļuva pie lodziņa un

palūkojās ārā, kur mēnesnīcā mierīgi snauda plašā Brugjēra. Tomēr sprauga bija tik šaura, ka meitene baidījās, vai izdosies izspraukties. Un ja nu viņa nokrīt uz galvas lejā? Nē, tas tomēr labāk nekā palikt te, nomirt aiz bada un slāpēm vai nobeigties no sitieniem. Vismaz nāve būs ātra, un viņas tēva vajātāji kodīs pirkstos aiz dusmām.

Palma izbāza galvu caur lodziņu, savilka plecus kopā un saplaka, cik vien varēja; tad viņa spraucās cauri spraugai, noberzdama ādu rokām un kājām. Nebija ko domāt, ka varētu pagriezties, lai kājas tiek ārā pirmās, vajadzēja mesties lejup uz galvas, lai notiek kas notikdams. Tā viņa arī izdarīja. Kad kājas bija pievilktas pie lodziņa malas, ķermeņa svars novilka meiteni lejup, un viņa krita kā cilvēks, kurš mācās lidot. Par laimi, apakšā bija sakrauta kaudze sakaltušu viršu, un tie mazināja triecienu. Uz mirkli Palma apdulla, bet sasitusies nebija, tikai rokas un kājas asiņoja. Atžilbusi viņa palūkojās visapkārt un redzēja, ka nekas viņu nešķir no Brugjēras.

Aiz muguras slējās kazarmu augstie mūri, bet priekšā pletās viršu klajums. Otrpus kazarmām ķilkstēja suņi; nomocītā un pa pusei apdullusī meitene saņēmās un sāka vilkties uz priekšu pa kūdras joslu, kas šķīra viņu no Brugjēras. Apziņa, ka nu viņa ir brīvībā, un mīļoto viršu smarža spēcināja viņu, un viņa sāka skriet kā nabaga nodzīts ponijs, krizdama klupdama, atkal celdamās kājās. Virši skrāpēja rokas un kājas, kad viņa drāzās tiem cauri, bet viņa domāja tikai par vienu — ka ir atkal brīvībā.

Zvaigznes kļuva lielākas, mēness cēlās augstāk; varbūt bija pagājušas jau vairākas stundas, bet to Palma nezināja. Beidzot viņas ceļgali sagņūza un viņa pakrita pilnīgi bez spēka, gluži kā putns, kuru ķēris akmens. Taču viņa pakrita viršos, tie saslēdzās pār viņu un noslēpa meiteni skatienam, tā ka bruņotie vīri, kuri jādelēja pa virsāju, meklējot pazudušo laupījumu, pajāja garām dažu metru atstatumā un neredzēja neko citu — vienīgi ziedošo viršu klajumu mēnesnīcas staros.

Virši noslēpa Palmu, it kā gribēdami atmaksāt par viņas pieķērību, biklā nakts radība, kas rosījās ap viņu, nedarīja meitenei pāri. Krupis veldzēja slāpes nakts rasā, brūnganā pūcīte dzinās paka) tauriņam, tumsā dūca ūdensvabole. Meitene gulēja nekustēdamās, nemaņā — varēja domāt, ka viņa mirusi.

Kad pirmās blāvās gaismas švīkas parādījās klajuma austrumu pusē, vecs vīrs nāca caur viršiem pa šauru taku, kuru tikai viņš zināja, un veda ar lieliem groziem apkrautu mūli. Tas bija vecais Kardano fermeris Idaličo. Sakaunējies par savu mazdušību un gļēvumu, viņš bija pusceļā griezies atpakaļ no Olmo, izvedis mūli no staļļa un jājis uz Brugjēru. Nakts tumsā viņš bija uzmeklējis vietu, kur Dolabella slēpās (tas nebija vecais pagrabs, kā Palma domāja), brīdinājis viņu, lai neiet uz Gallaratu, bet dodas, cik ātri vien iespējams, caur Lombardijas

līdzenumu pāri Splīgenai uz Sveici. Pavadījis saimnieku uz ziemeļiem, Idaličo nāca mājup uz Kardenu, piebēris grozus ar balto smilti, ja gadījumā viņam jautātu, ko viņš meklējis Brugjērā.

Viņš neko nezināja par Palmas gaitām Brugjērā, bet, ejot garām vietai, kur meitene gulēja, mūlis nolieca galvu lejup un iezviedzās: viņš labi pazina meiteni, kura mieloja viņu ar maizi un burkāniem, kad apmeklēja vecā zemnieka mītni virsāja malā vai kad Idaličo atjāja ar mūli uz Gallaratu. Tā kā Idaličo zināja, ka viņa mūlis daudzos gadījumos gudrāks par savu saimnieku, tad noliecās paskatīties, kas slēpjas viršos, un ieraudzīja Palmu.

Viņš tūliņ saprata, kāpēc meitene nākusi uz Brugjēru. Šķita, ka viņa mirusi, bet, pielicis raupjo roku pie Palmas lūpām, Idaličo juta siltu dvašu; meitenes sirds puksti bija tik vāji, ka tos nevarēja sadzirdēt.

Viņš pastāvēja mirkli kā neziņā, tad izbēra smiltis no groziem, nocirta vairākus viršu cerus ar cirvīti, ko allaž nēsāja aiz jostas, saklāja tos uz mūļa muguras starp groziem, pacēla meiteni un saudzīgi noguldīja uz tiem. Izņēmis no groza virvi, viņš piesēja meiteni pie mūļa.

«Viņai vienmēr patika virši,» Idaličo nodomāja. «Nabadzīte! Viņa nākusi meklēt tēvu un nomaldījusies, kā gan citādi. Un tas tikai manas vainas dēļ, jo es teicu, ka iešu uz Olmo.»

Tad viņš nogriezās no ceļa uz Kardenu un lēni soļoja blakus mūlim uz Gallaratu, nemaz nezinādams, ka žandarmi jāšus meklē virsājā Palmu. Ejot soļos un uzmanot, lai meitene nenoslīdētu no mūļa muguras, viņš tikai ap pusdienas laiku sasniedza Gallaratas vārtus.

—     Tā ir mana mazmeita, es vedu viņu uz slimnīcu. Viņa nelaimīgi krita Gradanaskā un satrieca galvu, tāpēc vēl tagad ir nemaņā, — viņš sacīja vārtu sargam, pašķīra viršu zarus,

ar kuriem bija apsedzis Palmu, lai viņu netraucētu saule un mušas, un parādīja savu dzīvo kravu.

Sargi paskatījās, ielūkojās grozos, pārliecinājās, ka tajos nekā nav, un ielaida veco zemnieku pilsētā.

Tā Idaličo laimīgi atveda meiteni uz pelēko, mīļo namu Lieldienu laukumā.

Kad Palma atguva samaņu — un tas notika pēc ilgāka laika —, viņa atradās savā gultiņā zem apkaltušās palmas.

—    Es neteicu ne vārda! — viņa skaļi iesaucās. — Saki viņam, ka es neteicu ne vārda!

Silvija Dolabella noskūpstīja viņas noberztās kājiņas.

Уйда

СТЕПЬ

Издательство «Лиесма» Рига 1973 На латышском языке Серия «Моя первая книжка» Перевод с английского А. Бауги Иллюстрации В. Гранта

Uida

VIRšI

Redaktore Т. Pētersone. Māksi, redaktors Н. Purviņš. Teliņ, redaktore В. Dimanta.

Korektore Л. Pavlovska.

Nodota salikšanai 1973. g. 31. maijā. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 25. septembrī. Ilustrāciju papīrs 100 g. formāts 70 X90/16. 2,5 fiz. iespiedi.; 2,93 uzsk. iespiedi.; 2,15 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 17 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25936/B-235. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt.

Nr. 1604.

1 Garibaldieši — brīvprātīgie, kas cīnījās par Italijas nacionalo atbrīvošanu un apvienošanu Džuzepes Garibaldi (1807—1882) vadībā.

[1] p. veroneze — slavens itāliešu gleznotājs XVI gadsimta.

[2] sulla (138.—78. g. pirms mūsu ēras) — senās Romas karavadonis un valsts darbinieks; vēlāk — pirmais vēsturē zināmais diktators, neierobežots noteicējs pār valsti.

[3] proskripcijas — to personu saraksti, kuras izsludinātas ārpus likuma; šim personām atņēma jebkuras tiesības un viņu īpašumu piesavinājās valsts.

[4] lombardiešu dižciltīg« dzimtas, kuras xvi gs. daudz darīja pilsētu izdaiļošanai.

[5] fridrihs i barbarosa — vācijas ķeizars, xii gs. iekaroja itāliju un pilsētas, kuras viņam nepadevās, piemēram, Milānu, izpostīja (1162).

[6] aromātiski augi, kurus lieto gan kā garšvielas, gan parfimērijā.

[7] malpensa (it.) — nolādēta vieta, gradanaska — vieta, kur dabū materiālu sakņu grozu pīšanai.

[8] seprija (romiešu karavadoņa) nometne jeb nocietinājumi.

[9] kad lombardija lauza uzticību Barbarosam, tas iebruka ar savu karaspēku pārmācīt lombardiešus, bet pie Leņjano pilsētas cieta sakāvi (1176).

[10] cinque Giornate (it.) — piecdienu kauja.

[11] 1866. gadā garibaldi ar savu brīvprātīgo korpusu uzvaroši cīnījās pret vāciešiem Dienvidtirolē.

[12] cascinale (it.) — siernīca, pienotava.

Content

Virši