Vanags Jūlijs

Lāčausis

Jūlija Vanaga apdare.

Lāčausis

Reiz kāds virs, būdams jau pusmūža gados, apņēmis jaunu sievu. Dzīvo gadu, dzīvo otru, dzīvo mīļi un saticīgi, bet bērnu nav.

Kādā rītā jaunā sieva kopā ar kaimiņu skuķi gājusi uz Daugavu peldēties. Upmalā abas attapušās: kur ziepes? Ziepju nav! Aizmirsušas paņemt līdzi.

Skuķe nu aši tecējusi kalnā pēc ziepēm, bet jaunā sieva noģērbusies un jau grasījusies brist ūdenī, kad no meža iznācis liels lācis.

Sieva iztrūkusies un bailēs gandrīz pamirusi, bet lācis rāmi tuvojies, nākdams uz divām kājām, gluži kā cilvēks, paņēmis kailo sievieti klēpī un aiznesis uz savu alu dziļā meža biezoknī.

Tur, lāča mājoklī, jaunā sieva sadzīvojusi apaļus divpadsmit gadus. Un jau pirmajā gadā viņai no lāča piedzimis dūšīgs dēls.

Māte nosaukusi dēlu par Lāčausi, jo ausis tam bijušas kā lācim — lielas un spalvainas.

Lāčausis kopš mazām dienām bijis apbrīnojami stiprs puika: cilājis un kravājis turpat alā akmeņus, no klinšu bluķiem būvējis rotaļu pilis. Un audzis tik strauji, ka galva drīz atdūrusies alas velvē. Tad vaicājis mātei:

—

Māt, vai nebūtu labāk, ja mēs ietu laukā no alas? Re, tur pa šķirbām spoža saulīte spīd!

Māte atbildējusi:

—   Labāk jau būtu, dēls, bet kā lai tiekam laukā, ja lācis alas ieeju aizsprostojis ar lielu akmeni! Tā viņš vienmēr dara, kad iziet medībās!

—   Tā maza vaina! — Lāčausis pasmējies un ar vienu roku pavēlis akmeni sānis.

Nu izgājuši laukā.

Saulīte spīd, putneļi dzied, silts vējiņš kokiem lapas vēdina…

Visa pasaule vaļā!

Bet sagadījies tā, ka tieši tobrīd lācis atgriezies no Ozolaines, kur izkarojies ar bitēm, gribēdams tikt pie medus. Ieraudzījis novelto akmeni, lācis bargi noskaities un dusmās gāzies vainīgajam virsū, lai to saplosītu.

Taču izrādījies, ka Lāčausis ir stiprāks: kā grābis neganto zvēru aiz ķetnām, tā pārplēsis vidū pušu.

Tad abi ar māti steigušies prom no briesmu vietas un pēc

ilgas maldīšanās iznākuši no meža pie Daugavas, kur krastā vecā vīra mājas.

Tas sākumā negribējis savu sievu vairs ne pazīt, taču beidzot, kad dīvainie ienācēji izstāstījuši visu līdz galam, noticējis gan un kļuvis itin priecīgs ir par sievu, kas atradusies, ir par stipro dēlu, ko tā pārvedusi līdzi mājās.

Nepaticis vienīgi tas, ka dēlam lāča ausis, bet, kas nu kuram ir, tas ir — ko darīsi!

Tā nu Lāčausis (ļaudis pēc dzirdētā stāsta sākuši dēvēt viņu arīdzan par Lāčplēsi) jau labu laiku vaļodamies dzīvojis pie patēva. Te viendien ieskrējis pie mātes un iesaucies:

—   Ko tie vīri rijā ar tādām pātagām per?

—   Vai tad tu, dēls, nezini? Tās nav pātagas. Tie ir spriguļi.

Vīri labību kuļ.

—   Ar tādiem diedziņiem?! Pag, pag, tad jāiet man talkā!

Un Lāčausis tūdaļ aizsteidzies uz mežu, izrāvis slaidu priedi par kātu, piesējis tam ozola bluķi — un sprigulis gatavs!

Nu iegājis rijā, pastūmis vīrus pie malas un sācis kult. Viens divi — sakūlis visu klājienu pelavās.

„Tā jau viņš visu māju sagraus!” patēvs nodomājis un pēc ilgākas apdomas sacījis:

—   Tev, dēls, mūsu mazā dzīvīte par šauru. Tev jāiet pasaulē dižāku darbu meklēt.

Lāčausis bijis ar mieru, tikai nošķendējies, ka neesot šim laba ceļaspieķa, ar ko dundurus gaiņāt.

—   Spieķi dabūsim, — patēvs sacījis. — Aizbrauksim pie kalēja, lai nokaļ.

Sacīts — darīts.

Kalējs nokaļ divi birkavi smagu dzelzs milnu un smīn: kas nu būs, vai šis maz pacilās?

Lāčausis paņem milnu, cilā, cilā un saka:

— Tāds pavieglāks tas spieķītis ir. Pametīšu gaisā, tad redzēs, vai der.

Un uzsviedis milnu tik augstu, ka ne saredzēt.

Pēc laika milna šņākdama nāk lejā, bet Lāčausis veicīgi pašauj apakšā mazo pirkstiņu — un milna saliecas kā kruķis.

—  Par vieglu, kalēj! Piemetini vēl kādu birkavu klāt!

Neko darīt, kalējs pārkal milnu no jauna.

Lāčausis met atkal milnu gaisā. Šoreiz pašauj tai apakšā vidējo pirkstu. Milna saliecas līka.

—            Vēl tāda paviegla, kalēj! Piemetini vēl birkavinu!

Neko darīt. Kalējs piemetina vēl birkavu. Lāčausis uzsviež smago milnu līdz padebešiem. Tai, zemē krītot, jau rādītāja pirkstu pašauj apakšā. Milna tikai mazliet ielīkst, taču tūdaļ atliecas taisna.

—             Paldies. Nu būs spieķītis labs diezgan, — Lāčausis pateicās un aizgāja pasaulē.

Iet, iet, nonāk elles meldera maltuvē un sader par puisi. Strādā, maļ, rībina elles dzirnas, ka pelni vien put.

Viss bijis labi, bet vienudien elles melderis Lāčausi nez par ko ļoti aizkaitinājis. Lāčausis dusmās pagrābis dzirnakmeni un metis melderim, taču netrāpījis. Dzirnakmens izgrāvis mūra sienā lielu caurumu.

Melderis notrūcies un lūkojis ar Lāčausi salabt.

Salabuši.

\

Lai nu šis vairs dzirnavās nestrādājot, bet lai pārvedot no meža malku.

Labi. Lāčausis iejūdz zirgu un brauc uz mežu malkā. Te nu jāpiebilst, ka tai mežā mituši velni, kuriem elles melderis malis miroņkaulu miltus.

Melderis slepus padevis velniem ziņu, lai sagaidot Lāčausi, kā nākas. Tiklīdz Lāčausis mežā — divi velni klāt un ķeras pie ausīm. Lāčausis satvēris abus pie matiem un belzis pieri pret pieri, kamēr šie sākuši lūgties, lai laižot vaļā. Došot labu samaksu.

—   Ja divi pūri zelta būs, tad —jā!

—   Būs, būs, — velni nosolījušies, un viens tūdaļ skrējis pēc zelta, bet otru Lāčausis paturējis ķīlā.

Necik ilgi — velns ar zeltu klāt.

Nu Lāčausis palaidis arī otru velnu vaļā, iekrāvis vezumā asi malkas, uzmetis virsū divi pūri zelta un sāks braukt, bet zirgs ne no vietas: nespēj tik smagu vezumu pavilkt.

Eh! Lāčausis noskaities, uzmetis vezumā arī zirgu un jūdzies pats ilksīs.

Kā ķēries, tā ragavas no spējā rāviena salūzušas.

Lāčausis tad tvēris cirvi, uzcirtis jaunas, daudz lielākas ragavas un pārvilcis vezumu mājās.

Melderis, to redzēdams, vēl vairāk izbijies, bet Lāčausis rājies:

—    Kas tie tev par zirgiem, kas par ragavām! Kaķi, ne zirgi, ķidas, ne ragavas! Negribu vairāk pie tevis kalpot!

Melderis priecīgs, ka tiek no nelaimes vaļā, izmaksājis algu, lai iet.

Lāčausis uzmetis plecā zelta maisu un devies tālāk pasaulē, savu spieķīti viegli vēzēdams.

Iet dienu, iet otru, trešajā satiek liela auguma vīru. Tas sien virvi ap kalna viduci, lai ierautu kalnu ielejā.

—   Labdien, ciemabrāl! Ko to kalnu rausti?

—   Ā! Tas jau mans amats. Esmu Kalnurāvējs.

—   Tā, tā. Tad neesi vis nekāds nieka vīrelis. Nāc man līdzi! Iesim pasaulē dižāku darbu meklēt!

Kalnurāvējs ir ar mieru. Un nu iet tālāk abi spriezdami un tērzēdami.

Iet, iet, nonāk pie jūras. Soļo pa liedagu. Līdzens ceļš! Un drīz satiek varena auguma zvejnieku. Tas sēž augstu kāpā un makšķerē jūras dzelmē. Makšķeres kāts — slaika mastu priede, makšķeres aukla — kuģa tauva, galā — divžuburu enkurs, ēsmai

uzmaukts vērsis. Kā met, tā uzsit šļakatas līdz mākoņiem.

—  Labdien, ciemabrāl! — Lāčausis sveicina. —

— Ko tu ar to baļķi te ērmojies?

—    Ā! Es zvejoju! Tas jau mans amats: esmu Lielzivju Zvejnieks.

—   Blēņas! Kas tas par amatu? Tādas zivis, kas tavu kumosu kamptu, mūsu jūrā nav redzētas! Labāk nāc mums līdzi, iesim pasaulē dižāku darbu meklēt!

Lielzivju Zvejnieks pakasa pakausi, padomā — un liek makšķeri pār plecu: ies līdzi.

Nu iet visi trīs stiprinieki tērzēdami un pārspriezdami, kur pasaulē būtu darāms kāds dižāks darbs.

Iet, iet, nonāk pie versti platas upes, kur ūdens vietā sārtas asinis plūst. Par laimi — upei pāri ved tilts. Pāriet pār tiltu, ierauga lielu pili ar vareniem vārtiem. Atvēruši vārtus, droši iet iekšā. Tavu brīnumu: visas istabas tukšas! Iet uz kūti raudzīt,

vai tur nav kada dzīvība. Ja, ir gan: steliņģos daudzi simti tuklu vēršu!

—   Nav ko gaidīt, — Lāčausis saka. — Man vēders jau sen rūc.

Un liek Zvejniekam nokaut kādus trīs vēršus un uzvārīt pusdienai zupu. Šie abi ar Kalnurāvēju iešot atpūsties, jo esot nostaigājuši lielāku ceļa gabalu.

Necik ilgi nav jāgaida, kad Zvejniekam jau katls vārās.

Tikko pusdiena gatava, no tumša kakta izlien krunkaina vecene un prasa, lai dodot ēst. Zvejniekam žēlīga sirds, dod arī. Bet izrādās, ka vecene ir elles ragana: viens divi — izstrebj katlu tukšu, aprij visu gaļu un — prom!

Lāčausis un Kalnurāvējs nosnaudušies iznāk un vaicā, vai pusdiena gatava. Bijusi gan gatava, Zvejnieks atbild, bet ragana apēdusi.

Nu virēja vietā stājas Kalnurāvējs, bet Lāčausis ar Zvejnieku iet dārzā un noliekas ēnā zem ābeles.

Kalnurāvējs nodīrā trīs vēršus, liek gaļu katlā — un pusdiena drīz gatava. Taču tūdaļ ari ragana ir klāt un prasa, lai dodot ēst.

Kalnurāvējs, būdams stiprs vīrs, neļaujas iebiedēties un pasūta raganu pie visiem velniem.

Vai tad šai ar vienu katlu vēl nepietiekot?

—     Nepietiek vis! — ragana atcērt un klūp šim skaustā. Kalnurāvējs gan turas pretim, tomēr ragana nogāž milzi zemē, atņem katlu un vienā mirklī izrij tukšu. Tad pagaist kā nebijusi.

Pēc brīža Lāčausis nāk no dārza un vaicā, vai pusdiena gatava.

Bijusi gan gatava, bet ragana apēdusi.

Nu Lāčausis noskaišas un sūta abus nejēgas dārzā gulēt: pats nokaušot trīs vēršus un vārīšot pusdienu.

Labi. Šie aiziet bubinādami, sak, redzēs, redzēs, ko tas lielībnieks izdarīs, jo nav jau nekāda nieka ragana, ar tādu nevar vis pa niekam izjokoties.

Lāčausis nodīrā vēršus un vāra svilpodams. Pēc neilga laika no tumšākā kakta izlien krunkains vecis ar garum garu bārdu, nosēžas uz kapājamā kluča un glūn uz katlu.

Taču Lāčausim jau padoms galvā. Viņš pavirzās vecim aiz muguras un izliekas skaldām malku, bet patiesībā ieķīlē klucī veča bārdas līkumu un neliekas ne zinis.

Kad pusdiena gatava, no tumšā kakta, kur gadījusies, kur ne, izlien arī ragana un prasa, lai dodot viņai un viņas vecajam uzkodā tos vārītos vēršus.

— Kas par vēršiem! — Lāčausis uzkliedz un iekrauj raganai ar milnu pa kūkumu. Gatavs!

Ragana no tāda belziena pagaisusi kā miglā.

To redzēdams, manījies prom arī vecis; aizgājis klupdams krizdams ar visu bluķi bārdā.

Bet Lāčausis uzsaucis:

—   Klau, puiši, nāciet nu pusdienā!

Un tā visi trīs paēduši un nolikušies diendusā.

Vakarā Lāčausis teicis:

—    Vai zināt, draugi? Man netīk bez darba slaistīties: iešu šonakt paraudzīties, kas notiek uz asins upes tilta. Var gadīties, ka iznāk karošana ar Trejgalvi. Viņš tur ap pusnakti jādelējot. Tāpēc pieliešu te trīs traukus ar ūdeni, lai jūs, mājās palikdami, redzētu, kā man tur klājas. Palieciet nomodā un uzmaniet šonakt pirmo trauku: ja ūdens tajā allaž ir dzidrs, tad man klājas labi; ja metas iesarkans, tad man iet tā puslīdz labi, bet — ja ūdens kļūst sarkans kā nokaitēta dzelzs, tad man klājas pavisam nelāgi.

Tādēļ es jūs vēlreiz brīdinu: palieciet nomodā un sargiet manu likteni. Tiklīdz man klāsies ļauni, steidzieties palīgā.

Labi, to viņi darīšot.

Un Lāčausis aizgāja uz asins upes tiltu. Stāv, skatās, viss klusu. Ko citu darīs — noliek savu dzelzs milnu blakus un gaida. Ap pusnakti dzird: jāj kāds pa tiltu, ka dimd vien. Lāčausis skatās: Trejgalvis sudraba zirgā! Jāj labiem ļaudīm dzīvīti postīt.

Lāčausis satver milnu un stājas pretī. Trejgalvis uzsauc:

—   Nost no ceļa!

Lāčausis atbild:

—   Neparko! Nāc cīkstēties vai jāj ellē atpakaļ!

—   Nu, ja tāds stiprinieks esi, tad rādi, cik tālu vari vilni pa upi aizpūst!

—             Pūtīšu gan, tikai vispirms rādi savu spēku tu pats, ja tev tik ļoti sagribējies pūst.

Trejgalvis tad arī pūta no visām trejām rīklēm un aizpūta vilni divi verstis tālu.

Nu bija reize Lāčausim. Viņš ievilka elpu krūtīs tik sparīgi, ka nolīgojās mežs krastā, tad pūta — un aizpūta vilni divarpus verstis tālu.

Trejgalvis satrūkās, sapīka bargi, saslēja zirgu pakaļkājās un gāzās Lāčausim virsū. Lāčausis atvēzēja savu milnu un vienā cirtienā noskaldīja briesmonim visas trejas galvas. Rumpis nogāzās uz tilta, aizvēlās pār malu un nogrima dzelmē.

Lāčausis kāpa sudraba zirgā un lepni jāja atpakaļ uz pili. Iegājis iekšā, priecīgs tencināja biedrus, ka labi darījuši, palikdami nomodā.

Nākamajā vakarā Lāčausis atkal nobrīdināja biedrus, lai paliek nomodā un cieši uzmana otro ūdens trauku. Tad devās uz tiltu.

Ap pusnakti atkal pakavi rīb, kāds auļo. Lāčausis skatās: Sešgalvis zelta zirgā! Lāčausis paceļ milnu un stājas pretī. Sešgalvis bļauj:

—   Nost no ceļa!

—   Neparko! Nāc cīkstēties vai jāj ellē atpakaļ!

—    Nu, ja tu esi tāds stiprinieks, tad pūt vilni pa upi, lai redzu, cik tālu vari aizpūst!

—  Pūtīšu gan, tikai vispirms rādi savu spēku tu pats, ja tev tik ļoti sagribējies pūst!

Un Sešgalvis pūta no visām sešām vēju rīklēm un aizpūta vilni trīs verstis tālu.

Nu ievilka elpu Lāčausis, ievilka ar tādu spēku, ka mežs nolīgojās abējos krastos. Un aizpūta vilni pusversti tālāk.

Sešgalvis satrūkās, baigi sadusmojās, saslēja zirgu pakaļkājās un gāzās Lāčausim virsū, gandrīz vai pasita pie zemes. Lāčausis tomēr pagrūda sānis ērzeļa purnu, atvēzēja savu vareno milnu un ar pāris cirtieniem noskaldīja briesmonim visas sešas galvas. Milzīgais rumpis dārdēdams nogāzās uz tilta, pārvēlās pār malu un nogrima dzelmē.

Nu Lāčausis sēdās zelta zirgā un lepni jāja uz pili. Iegājis iekšā, pateicās biedriem, ka labi darījuši, nomodā palikdami, viņa likteni sargādami.

Trešajā vakarā Lāčausis it īpaši piekodināja, lai abi biedri paliekot nomodā un cieši uzmanot trešo ūdens trauku. Tie, protams, nosolījās tā darīt. Un Lāčausis mierīgu sirdi aizgāja uz tiltu un sāka gaidīt.

Ap pusnakti dzird: kāds jāj tik smagiem auļiem, ka vai tiltu

iegāzīs upē. Lāčausis skatās: jāj neredzēts briesmonis dimanta zirgā! Piejāj tuvāk. Zirgs laistās kā saule, bet seglos sēž pūķis ar divpadsmit galvām.

„Vai traks!” Lāčausis nodomā. „Te būs diži darbi!” Un stājas ar milnu pretī.

Divpadsmitgalvis uzsauc:

—   Nost no ceļa, diegazeķe!

Bet Lāčausis atcērt:

—    Pats esi pakulu vīkšķis! Ja tev bail ar mani cīkstēties, jāj ellē atpakaļ!

—    Nu, nu! Ja esi tāds stiprinieks, tad pūt vilni pa upi, lai redzu, cik tālu vari aizpūst!

—               Pūtīšu gan savā reizē, bet vispirms rādi savu spēku pats, ja tev tik ļoti sagribējies pūst!

—   Nu, tad skaties arī!

Un Divpadsmitgalvis pūš no visām divpadsmit rīklēm un aizpūš vilni piecas verstis tālu.

Tad pūta Lāčausis.

Un aizpūta vilni tikai četras ar pusi verstis. Divpadsmitgalvis ņirdzīgi ierēcās, saslēja zirgu pakaļkājās un gāzās Lāčausim virsū. Sākās briesmīgs cīniņš. Tilts drebēja un trīcēja, kaujas dārdoņa atbalsojās silā.

Kad Lāčausis jau bija noskaldījis briesmonim vienpadsmit galvas, juta, ka nejaudā vairs. Gribēdams atvilkt elpu, sacīja:

—   Atpūtīsimies!

Bet Divpadsmitgalvis negrib ne dzirdēt: — Kausimies līdz galam! Lai tad ir beigas vai nu vienam, vai otram!

—              Kā tad bez atelpas? Pat lietus un vējš brīžam stājas, vien tu negribi ne mirkli rimt!

Nu, labi, ja jau lietus un vējš tā darot, tad arī viņš uz īsu brīdi pierimšot, — pūķis piekrita.

Abi elsdami pūtās.

Lāčausis pa to laiku norāva kreisās kājas apavu un svieda uz pili, lai uzmodinātu miegamices, ja tie aizsnaudušies. Apavs nokrita uz pils jumta, bet šie ne dzird, ne redz: aizmiguši, palaidni tādi!

Tad Lāčausis norāva labās kājas apavu un svieda arī to.

Nekā!

Tad dusmās meta savu smago milnu.

Milna iedragāja pils jumtu un nokrita gulētājiem pie kājām. Nu tie uztrūkās no miega. Skatās trešajā traukā: vai akls!

Ūdens tik sarkans kā nokaitēta dzelzs!

Nu viens paliek pie trauka likteni vērot, otrs ķeras pie smagās milnas un vilkšus velk, cik ātri varēdams, uz tiltu, kur Lāčausis gaida.

Līdz aizvilka, tūdaļ arī karotājiem atelpa bija galā, un cīniņš atsākās no jauna. Taču šoreiz Lāčausim paveicās labs cirtiens: kā zvēla, tā briesmoņa beidzamā galva aizripoja elles ratā, bet milzīgais rumpis izgāzās no segliem, aizvēlās pār tilta malu un nogrima dzelmē.

Lāčausis gavilēdams kāpa dimanta zirgā un lepni jāja uz pili.

Abi miegamices trīcēja bailēs, sak, vai tikai Lāčausis šos nepēršot par to, ka gandrīz nogulējuši viņa likteni, bet Lāčausis tikai pavīpsnāja un teica:

—      Pelnījuši jau nu esat, ka jūs krietni samizoju, tomēr šoreiz piedošu, jo gals labs — viss labs! Gādājiet labāk vakariņas, karodams esmu aplam izsalcis!

Priecīgu roku ridātas, vakariņas žigli vien bija galdā. Brangi

paēdis, Lāčausis likās gulēt un pēc tik smaga darba sagulēja trīs dienas un trīs naktis.

Labi izgulējies, izstaipīja kaulus, ieturēja brokastis un sacīja Zvejniekam:

—   Novel to akmeni no alas cauruma! Tur viņdien raganas vecis iespruka ar visu kapājamo kluci bārdā.

Zvejnieks vēla, vēla — nevarēja novelt.

Tad mēģināja Kalnurāvējs: vēla, vēla — nevarēja novelt.

Ķērās klāt abi divi: vēla, vēla — nevarēja novelt.

Lāčausis cēlās no brokastgalda, saspļāva saujās un vienā grūdienā pats novēla akmeni no alas cauruma.

Tad sacīja: —Atnesiet no ratnīcas labi garu virvi. Laidīšos tam vecim pakaļ. Bet pielūkojiet: tiklīdz es lejā virvi trīsreiz paraustīšu, tūlīt velciet mani augšā!

Runāts — darīts.

Lāčausis nolaižas alas dibenā, redz: vecis sēž sakumpis, ar klucī ieķīlēto bārdu.

Ko nu darīs?

Laidīs nabaga veci vaļā!

Bet, tiklīclz palaiž, tā vecis šim krūtīs, tin bārdu ap kaklu un žņaugs nost!

Ja tā, tad Lāčausim žēluma vietā sanāk dusmas: kā zveļ ar milnu, tā raganas vecis izčākst pelnos.

Ko nu? Darbs padarīts, var paraustīt virvi, lai velk augšā.

Lāčausis brīdi pārdomā, tad nolemj: sak, lai nu virve karājas vien, paiešu tālāk, palūkošu, kas vēl tai alā slēpjas.

Pagāja labu gabalu — ierauga sudraba pili. Ieiet iekšā, atrod daiļu meitu šujam sudraba tērpu. Arī pašai viss apģērbs tīrā sudrabā.

Meita, svešinieku ieraudzījusi, satrūkstas:

—   Ai, ciemapuisi, kāpēc esi te nācis! Velns tevi nogalinās!

—    Ai, ciemaineita, nebaidies velti! Velnu jau notriecu, nāku tevi glābt!

To dzirdot, ineita kļuva drošāka, gāja Lāčausim līdzi un parādīja vēl otru pili.

Tā bija zelta.

Iegāja tajā. Tur atrada otru meitu— zelta apģērbu šujam. Arī tā sabijās, Lāčausi ieraugot:

—   Kur tu esi ienācis! Velns tevi nogalinās!

Bet Lāčausis atbildēja: — Ai, ciemameita, nebaidies velti: velim notriecu, nāku tevi glābt!

Tūdaļ arī šī meita kļuva drošāka un gāja Lāč1 ausim līdzi. Ceļā parādīja vēl vienu pili. Tā bija dimanta.

Iegāja iekšā. Tur atrada trešo meitu — dimanta apģērbu šujam. Arī tā sabijās:

—   Kur esi ienācis! Velns tevi nogalinās!

Bet Lāčausis atbildēja:

— Ai, ciemameita, nebaidies velti: velnu notriecu, nāku tevi glābt!

Un nu visi četri paņēma līdzi gan sudraba, gan zelta, gan dimanta pili un devās atpakaļ pie virves, lai velk augšā.

Kalnurāvējs ar Zvejnieku tūdaļ uzvilka visus četrus augšā. Bet, līdzko bija uzvilkti, Lāčausis pēkšņi iesaucās:

—   Laidiet mani lejā! Es tur ko piemirsu!

Labi, nolaiž šo lejā.

Un kas šim tur aizmirsies? Divpadsmitgalvja lielā cepure! Lāčausis uzliek to galvā un parausta virvi, lai velk viņu augšā.

Kalnurāvējs ar Zvejnieku atkal velk atspērušies un gandrīz jau uzvelk Lāčausi augšā, bet piepeši ierauga velna cepuri un tik briesmīgi izbīstas, ka virve abiem pasprūk no rokām, un Lāčausis ar visu Divpadsmitgalvja cepuri, ar visu smago milnu nogāžas dziļumā.

Kritiens bija briesmīgs: Lāčausis izkrita cauri trejām pasaulēm un tur paģība.

Gulēja ilgi, ilgi. Beidzot pamodās. Pieceļas, skatās: priekšā milzīgs klajums, tālumā liels koks. Vairāk nekā.

Ko nu darīt? Aiziet pie koka. Apskatās: galotnē — pērklis, pērklī kaili putnēni, augumā lieli.

Nav vēl Lāčausis apskatījies, nāk negaiss ar zibeņiem un pērkona dārdiem. Putnēni, no negaisa izbijušies, sāk žēli čiepstēt,

Lāčausim laba sirds: viņš uzkāpj kokā, apsedz pērkli ar savu apmetni un paglābj putnēnus no negaisa.

Tiklīdz negaiss garām, atlaižas putnēnu māte, liela ērgle. Tā saka Lāčausim:

—    Tu paglābi manus bērnus. Kā lai tev atmaksāju?

—                                                                                Ko nu par maksu, kaut tikai es varētu laimīgi tikt atpakaļ virszemē.

—   Virszemē? Es tevi varētu aiznest, bet nelaime tāda, ka cauri trejām pasaulēm ļoti tāls ceļš; tevi nesot, man būs bieži jāstiprinās, jāēd daudz gaļas. Kur to ņemt?

—  Vai te nav kas medījams?

—  Ir gan. Lūk, tajā gravā guļ purva rāpulis. Tas bieži aprij manus bērnus. Ja tu varētu to nomedīt, gaļas būtu diezgan.

—  Jāmēģina!

Lāčausis aiziet līdz gravai, milna rokā pa metienam. Jā, pakrastes ēnā guļ purva rāpulis treju vēršu lielumā.

Uz muguras nezvēram pelēks putnelis lēkā, visādus knišļus un kodējus knābā tam no zvīņām, lai rāpulim mierīgāks miegs.

Mednieks pielavās, atvēzē rungu — bliezīs.

Pelēkais putnelis pamana, sāk skaļi čivināt, modina nezvēru, saukdams, ka tam draudot briesmas.

Nezvērs augšā, atņirdz zobus, ierūcas tā, ka šņāciens norauj Lāčausim cepuri no galvas.

Kamēr Lāčausis ķer cepuri, rāpulis nozūd melnajā purva akacī. Dūņas vien uzvirmo.

Putnelis brēkdams aizlaižas pāri purvam.

Lāčausis atgriežas pie koka, stāsta ērglei par neveiksmi.

Ērgle pamāca:

—   Tu nogaidi, kad uzlēks mēness. Tad rāpulis līdīs no akača laukā, lai dotos medībās, bet pelēkā putneļa nebūs, tas pa nakti guļ sava ligzdā.

Labi.

Lāčausis vakarā noguļas gravas malā un gaida, kad uzlēks mēness. Gaida, gaida, sāk žāvāties un iesnaužas.

Par laimi, to pamana zaļais sienāzis, sāk čirkstināt:

„Mosties, celies, nelaime nāk!”

Lāčausis nedzird. Iegrimis dziļā miegā. Sapnī staigā pa tēva sētu, uzmin dadzim, jūt dzelksni dzeļamies pēdā.

Tas nav vis dzelksnis, tas ir ezis, dur ar savām adatām Lāčausim pēdā un sauc:

„Mosties, celies, nelaime nāk!”

Lāčausis trūkstas no miega un mēnesnīcā ierauga, ka nezvērs jau rāpjas pār gravas kanti, ugunīgās acis draudīgi zibinādams.

Lāčausis gāž ar rungu — blaukt!

Nezvērs nikni ierūcas un grābj ar zobiem medniekam stilbā. Mednieks sper ar kāju, sit ar rungu vēlreiz, nezvērs apveļas beigts.

Iznāca trīs kubuli gaļas.

Nu abi ieturēja krietnu maltīti, iemeta pērklī putnēniem viņu tiesu, paņēma līdzi mazāko kubulu un devās ceļā.

Trīs dienas un trīs naktis ērgle ar Lāčausi plecos laidās uz augšu, pa brīžam ieknābdama no kubula. Tomēr gaļas pietrūka. Pietrūka gaļas, pietrūka ērglei spēka, bija jālaižas atpakaļ.

Atpūtusies ērgle pabaroja bērnus, tad atkal posās ceļā. Nu, kāpdams nesējai plecos, Lāčausis uzcēla līdzi otru gaļas kubulu, kas bija krietni lielāks, un lūdzās:

—             Lido ātrāk, māmulīt, citādi atkal netiksim galā!

Un ērgle lidoja, cik jaudas.

Pēc trejām dienām un trejām naktīm rītausmā jau virszemes mala bija saredzama, taču ērglei atkal pietrūka barības.

Pietrūka barības, pietrūka spēka, gribot negribot bija jālaižas atpakaļ. Neko darīt.

Treši lāgi laižoties, ņēma līdzi vislielāko kubulu, tad gan pietika.

Ērgle uznesa Lāčausi virszemē, atvadījās un aizlidoja atpakaļ pie bērniem.

Lāčausis soļoja mājās, kur visi viņu gaidīja.

Drīz tur svinēja trejpāru kāzas: Lāčausim līgava dimanta tērpā, kalnā — dimanta pils. Kalnurāvējam līgava zelta tērpā, pakalnā — zelta pils. Zvejniekam līgava sudraba tērpā, upmalā — sudraba pils.

Ūdens upē pēc briesmīgo pūķu sakāves kļuvis dzidrin dzidrs, jo nav vairs pasaulē ne Trejgalvja, ne Sešgalvja, ne Divpadsmitgalvja, kas izlietu cilvēku asinis.

Visnotaļ abos krastos dzīvo laimīgi un tikuši ļaudis, Lāčausi un viņa biedrus slavēdami un viņu dižos darbus teikdami.

Arī es tur biju, šo pasaku pierakstīju.

Серия «Клубок сказок»

МЕДВЕЖЬЕ УХО Латышская народная сказка в обработке Юлия Ванага Рига «Лнесма» 1981 На латышском языке Художник Г. Кроллис

ИБ № 2733 Pirmsskolas vecuma bērniem LACAUSIS

Latviešu tautas pasaka J.ūlija Vanaga apdarē Redaktors I. Liniņš. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore I. Klotina. Korektors E. Sudmalis.

Nodota salikšanai 10.12.80. Parakstīta iespiešanai 22.06.81. Formāts 60 X 90/8. Ofseta papīrs 120 g. Parastā jaunā garnitūra. Ofsetspiedums. 4 uzsk. iespiedi.; 3,03 izdevn. 1. Metiens 100 000 eks. Pasūt. Jfc 80. Cena 25 kap. (99 000 eks.). 26,75 uzsk. kr. nov. 7. tipa iesējumā 65 kap. (1000 eks.). 26 uzsk. kr. nov. Izdevniecība «Liesma*, 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 130/30902/B-582. Salikta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Vanags Jūlijs Lāčausis