Kosovica Birgite

Nakts Jeruzalemē

Birgite Kosovica Nakts Jeruzalemē

Jeruzalemē gandrīz šķiet, it kā akmeņi būtu aizmiguši. Tie guļ gar ceļmalām zem plašajam debesīm, it kā tikai gaidīdami, kad tiks atmodināti; un tad tie spētu pastāstīt par visu, ko redzējuši un dzirdējuši virs zemes, un to balsu raibajā kori varētu ieklausīties kā trīsošos zvanos, ko viegli sajaukt ar sienāžu un cikāžu dziesmām. Tie vestu tevi tālāk pa balti putekļaino ceļu, tie sauktu no namiem un mūriem, aicinātu iekšā pa tuvākajiem vārtiem pilsētas mūrī un tālāk pa šaurajām ieliņām — un visur varētu dzirdēt to stāstus par visām dvēselēm, kuru ceļš pretim liktenim vedis še garām, un arī par citām, kuras atradušas savu likteni šeit. It kā nedz viņu ēnas nekad nebutu pazudušas no akmeņiem, nedz viņu tēli no ielām. Tik daudz stāstu akmeņi prastu pastāstīt — un tomēr zinātu tikai divus: vienu par ilgām, kas sola daudz vairāk, neka acs spēj saredzēt, — citas pasaules un citas dzīves; un otru par to, ka nekas cits nav atrodams. Tieši par to vēsta visi Jeruzalemes stāsti — un tātad arī šis, kas norisinājies reiz kādā 1925. gada naktī.

Visu šo nakti Jeruzaleme bija gulējusi miegā kā bez elpas. Tikai lāgu lāgiem bija atskanējušas suņu rejas tālumā, un zvaigznes debesīs bija grozījušās pār pilsētas jumtu, torņu, ielu un iekšpagalmu mozaīku nemanāmā steigā — it ka tur mirkšķinātos kāda akli vērojoša acs, kura nekad neatpazīst nevienu vīziju, kurā tās neizraisa izbrīnu vai šausmas, tomēr tā ar savu skatienu joprojām aptver pasauli. Mēness meta sudrabainu spīdumu pār kupolveidīgajiem jumtiem un lēzenajām terasēm, kur varēja redzēt uz auklām izžautu veļu, ziedus krūkās un vecas skārda benzinkannas. Lielais krusts virs Tā Kunga kapa baznīcas tajā vietā, kur, kā stāsta, Jēzus miris par cilvēku grēkiem, meta garu ēnu, un ne īpaši tālu no turienes Omāra mošejas kupols spīdēja kā vistīrākais zelts, no kura tas darināts. Zem kupola velves gulēja klints, kuru musulmaņi uzskata par svētu kā vietu, kurp pravietis Muhameds devies sava spārnotā aidinieka Burāka mugurā, pirms šāvies augšup caur septiņām debesīm un piedzīvojis dievišķo redzējumu. Reiz pār šo klinti bija slējušies divi judu tempļi, šeit bija staigājis un runājis Jēzus, un pie tūkstošgadīgā mūra, kas vienīgais bija palicis no tiem laikiem, ebreji joprojām nāca lūgties un vaimanāt par savu zaudēto svētumu. Un pirms tā visa — kad klints vēl gulēja kaila starp pārējiem Jūdejas kalniem — Ābrahāms bija nācis šurp ziedot savu dēlu īzaku, un vissenākajos laikos tieši šeit Kains bija nogalinājis Ābelu. Runāja, ka šis akmens visburtiskākajā nozīmē esot cilvēka naba, no tā putekļiem Tas Kungs radījis Ādamu, un sākumā, tik sensenos laikos, tieši šis akmens šķīris augšējo pasauli no apakšējās un radīšanu no haosa. Cik gan daudz reižu saule bija uzaususi un norietejusi pār to, debesis mainījušas krāsu un mākoņi klīduši tam pāri un projām — pirms šīs nakts, kad pilsētā piepeši iebrāzās nevaldāms vējš.

Vējš joņoja ap Tā Kunga kapa baznīcas krustu, kas līgojās un viegli dauzījās pret savu cokolu, tas lika izžautajai veļai plivināties un sisties pret auklām, lika palmām un cipresēm vaidēt un čabināt lapas un tad traucās lejā, ielās, kur šalkoja un sauca ap jumtu korēm un pakšiem, lika smiltīm uzmutuļot un bez vārdiem sačukstēties kaktos.

Pie kāda vientuļi apgaismota loga, pašā augšā, kur Jeruzaleme paceļas pret rietumiem un iebraucamās vietas Casa Nova fasāde sastop debesis, slēģi klabēja un sitās pret muri, it kā gribētu izrauties brīvībā, — šajā pašā mirkli tapa redzams vīrieša siluets, kas pienāca pie loga.

Vārajā gaismā, kas apstaroja viņu no istabas, varēja nojaust, ka tas ir skaists vīrietis. Viņam bija plati vaigu kauli, taisns deguns, žokļa tvirtās aprises vel pasvītroja bardas līnija gar zodu un muti, kā ari rievas, kas sāka iezīmeties ap šaurajām lupām. Viņa acu pelēkajā zilumā bija noteiktības izteiksme, it kā viņš it visur, kur vien krīt viņa skatiens, kaut ko meklētu, — taču neatlaidībā slēpās ari skumju dzirksts, un, mirkli lūkodamies pār Jeruzalemi un jumtiem, vīrietis jautāja sev, vai šis piepešais vējš varētu but dvaša no debesīm, zīme no augšas, kas viņu uzrunās šobrīd un vadīs visu dzīvi; viņš nezināja, ka šinī mirklī, kad viņš paliecās uz priekšu un aizvēra loga slēģus, viņa liktenis istabā aiz muguras jau bija ļāvies apzīmogoties. To viņš nevarēja zināt, jo šajā nakti atradās Svētajā pilsētā nevis ticības, bet gan tieši šaubu deļ — par spīti tam, ka bija baznīcas vīrs.

Viņa vārds bija Teodors, un lielāko dzīves daļu viņš bija kalpojis Dievam kā mūks. Par spīti izteiktajiem vaibstiem un tumšajai sejas krāsai viņš bija nevis dienvideiropietis, bet gan dāņu izcelsmes. Pēdējos pāris gadus pavadījis Kastelli klosterī, mazā pilsētiņa uz dienvidiem no Florences, kur tulkojis grieķu un arābu tekstus.

Viņš bija ieradies Svētajā pilsētā rīta pusē, un, kamēr vilciens no Kantaras brauca augšup pa Jūdejas kalniem un Teodors sēdēja un skatījās uz akmeņaino ainavu, reizē atklātais un noteiktais viņa skatienā bija atkāpies un devis vietu tādam pašam skaidram izbrīnam, kādu sajutuši daudzi citi, kas braukuši pa šo ceļu pirms viņa.

Šī bija praviešu zeme. Te viņi bija klejojuši un viņu skatieni meklējoši raudzījušies pār līdzenumiem un augšup uz debesim, kalnu pakājē viņi bija atpūtušies un dzirdējuši Dieva balsi; šī bija zeme, kas devusi viņiem mājvietu gan dzīvē, gan nāvē, un par Teodoru pletās debesis, uz kurām viņi bija sūtījuši savas lūgšanas un ilgas. Kopš tā laika svētceļnieki bija metuši pētošus skatienus augšā uz debesīm un lejā uz kailajiem līdzenumiem un kalniem. Taču debesu zilgmē viņi nesaredzeja nekādu atšķirību no tām debesim, zem kurām paši bija dzimuši, un neauglīgajā zemē viņi it visur sastapa nāvi — un tāpēc, ka nekas nav tik nenovēršams un krāšņs kā nāve, šis skats bija nostiprinājis daudzu svētceļnieku ticību un iedvesmojis viņus uz svinīgu dzeju un dievbijīgiem ceļojumu aprakstiem. Savukart citiem, kuru ticība meklēja to, kas paceļ cilvēku ārā no nenozīmības, Svētā zeme bija izrādījusies par blāvu viņu izteles pasaules atspulgu, un viņi bija pametuši Palestīnu ar šaubām un sāpēm sirdi.

Tāpat kā visiem iepriekšējiem, tagad šī ainava nāca pretī ari Teodoram — reizē sveša un sen pazīstama. Viņš par to bija tik daudz reižu sapņojis — un sapņos saticis debesu dēlu, kurš — gluži kā ar vienu elpas pūtienu — bija atbrīvojis Teodoru no tā, kas tur cilvēku pie zemes. Lielāko tiesu dzīves Teodors bija tiecies atbrīvoties no tā, reizē cenzdamies pilnībā atteikties no pasaules un ļaut savai dvēselei pacelties uz Dieva valstību, kurā viņam būtu sava daļa, vēl pirms šī valstība iestātos uz zemes. Pestītāja pēdās viņš bija klīdis pretim šim mērķim. Viņš bija dzīvojis askēzē un lūgšanās, katru gadu gavējis četrdesmit dienu ka Jēzus tuksnesī un visus savus lielākos un mazākos grēkus sūdzējis ik nedēļas, kad sapulcējas visi klostera brāļi. Viņš bija tiecies dzīvot saskaņā ar baušļiem, ar ordeņa likumiem, ar saviem brāļiem un ikvienu, ko sastapa savā ceļā. Tādējādi viņa dzīve daudzus gadus bija gājusi pretī pestīšanai, un tomēr viņš, kurš bija veltījis savu dzīvi tam, lai kalpotu Visuvarenajam Kungam, nebija spējis neko iesākt, kad viņa ticība nesen bija smagi pārbaudīta. Teodors bija centies pretoties, viņš nebija to vēlējies, taču nespēja novērsties, kad viņam ceļa gadījās jauna šuvēja, vārdā Matilde, — un Teodors bija viņai sekojis. Tikai tagad, sācis zaudēt pēdējas cerības atbrīvoties no tā, kas tur viņu pie zemes, viņš bija nolēmis doties savā sapņu ceļojumā uz Svēto pilsētu, un, kad kalnu grēdas beidzot atkāpas un ļāva viņa acu priekšā izplesties Jeruzalemes mūriem, viņš paliecās pret rūti ar mazu smaidiņu uz lūpām.

Aiz mūriem, šaurā, putekļainā ieliņa netālu no Jafas vārtiem, viņš atrada iebraucamo vietu Casa Nova, kur apmetās trūcīgi iekārtotā istabā ar balsinātām sienam. Viņš nolika uz gultas savu pieticīgo ceļasomu, aizgāja pie mazā loga un atvēra slēģus, lodziņš piepeši pavēra brīvu skatu uz jumtiem un aiz tiem Eļļas kalna paugurainajam nogāzēm. Pilsēta zem Teodora gulēja, iegrimusi sevī ar savām tālajām un svešajām skaņām, un visam pāri spīdēja saule, tik spēcīgi un nepielūdzami kā fanatiķa stingais skatiens. Teodors aizvēra acis un ar pirkstiem paberzēja sev pieri.

Virs gultas karājās krāsaina litogrāfija ar pilsētas attēlu, Teodors to noņēma un tās vietā uzkāra krucifiksu, ko bija sameklējis somā. Jēzus uz krusta pie balsinātās sienas. Teodors nometās ceļos pie gultas un palūkojās augšup uz krucifiksu. Šo koka gabalu viņš pazina labak nekā jebko citu. Tā bija vienīga no viņam piederošajām lietām, kas bija sekojusi viņam no klostera uz klosteri visu viņa baznīcā pavadīto dzīvi. Tas bija dāņu ozolkoks. Figūra un krusts bija monolīti, un svēto dēlu bija izkrāsojusi roka, kam piemīt detaļu izjūta. Drīz apritētu četrdesmit gadu, kopš Teodoram uzdāvināts šis krucifikss un viņš bija nolēmis nodzīvot mūžu, kalpojot Dievam; tagad viņš bija virs, kurš jau vadīja dzīves otro pusi, un taja šaubas ir dārga dāvana. Viņš nolieca galvu un salika rokas lūgšana.

Savā ziņā varētu teikt, ka Teodora ceļš uz baznīcu bija sācies jau viņa ieņemšana. Taja bija kaut kas aizliegts — varbūt nepieļaujama mīlestība, ielasmeitas arods vai vienkārši nelaime, kas atklājusies pēc vienas vienīgas laimīgas nakts. Taču jebkurā gadījumā Teodors zināja, ka viņa dzīve ir sākusies ar ko tādu, kam nav vajadzējis notikt, un kādu nakti 1871. gada beigās sieviete, kas bija viņa māte, ir pametusi savu zīdaini pie Frederiksmindes bērnu patversmes vārtiem Kopenhāgenā.

Viņam bija stāstīts, ka togad bijusi barga ziema, un bērnībā viņš neskaitāmas reizes bija iztelojies, kā sniegs klājis pilsētas jumtus un biezi sedzis ielas, kā tas apslāpējis skaņas un spīdējis, kaut ari bijusi nakts. Kādas ieliņas zilajā tumsā bija sakustējusies ēna un ieguvusi apveidus, tuvodamās un iznākdama laternas gaismas lokā pie patversmes lielajiem vārtiem. Taja naktī, kad Teodors domas pirmo reizi varēja sastapt pats sevi, viņa māte bija parādījusies kā maza, drukna sieviete, ietinusies lielā lakatā, kas aizsedza lielāko tiesu sejas. Viņa pārlaida acis ielai visā tās garumā un tad nervozi atskatijas pār plecu. Taču pasaule gulēja un bija aizvērusi acis. Tikai viegls vējiņš bezrūpīgi kā rotaļā virpināja sniegu pār ledusgludajiem bruģakmeņiem; citādi viss bija kluss un mierīgs. Mirkli sieviete stāvēja kā aizsapņojusies. Varbūt viņa šaubījās. Vai arī tikai gaidīja īsto bridi, kad būs pilnīgi droša, ka neviens viņu neredz. Tad viņa saņēma lakatu cieši ap seju, bet uz krūtīm pavilka audumu sāņus. Ar žiglu kustību zagšus izvilka kādu saini un saudzīgi nolika pie vārtiem. Notupusies sieviete noliecās pār saini un ielūkojās starp segām. Ar vienu roku tās mazliet sakārtoja. Nenovēršot skatienu no saiņa, viņa piecēlās un pakāpās soli atpakaļ. Viņas krūtis strauji cilājās, un ap seju virmoja balti elpas mākulīši. Sieviete vēlreiz atskatījās pār plecu uz ielu. Tad ātri devās projām, izskatīdamās gandrīz nožēlojami grīļīga, kamēr steidzās prom un atkal pārvērtās par enu, kas pazuda ielas mirdzošajā, zilajā tumsā. Viss bija ildzis tikai mirkli.

Nākamajā rītā patversmes priekšnieka sieva bija atradusi pie vārtiem Teodoru, ietītu dažās vilnas segās. Novārdzis un sasirdzis ar plaušukarsoni pēc daudzajām nakts saltumā pavadītajām stundām, viņš bija klusi gulējis un lūkojies uz sievieti, kad viņa, iznākusi no nama un pamanījusi Teodoru, ar mātišķu rupību pacēla viņu un ienesa iekšā. Teodoram iedeva siltu dzērienu un nolika viņu virtuvē pie plīts, kas allaž bija iekurta, un tā kļuva par viņa pastāvīgo uzturēšanās vietu patversmē pirmajā, ilgajā laikā, līdz viņš bija uzveicis savu slimību.

Tā Teodors iztēlojās tās reizes notikumus, kad viņš bija atnests uz Frederiksmindes bērnu patversmi. Pat pēc daudziem gadiem, kad, būdams liels zēns, Teodors iedomājās par šo nakti, viņš nosarka kauna un vainas izjūtas sajaukumā. Dziļi viņā bija mitusi apziņa, ka viņš ieņemts nepieļaujamā mīlestībā, ielasmeitas arodā vai noziegumā un ka nekad nav bijis nolūka laist viņu pasaulē. Viņš bija dzimis no pretrunas, no tā, kas izjauc pareizo kartību un iet pa priekšu pārpratumiem, kļūmēm, nodevībai un krāpšanai — visam tam, kas sākotnēji nav bijis iecerēts. Sieviete, kas bija Teodora māte, bija kļuvusi par pretrunas upuri vai varbūt labprātīgi atdevusies tai, — Teodors to nevarēja zināt, taču droši zināja, ka tieši tā ievedusi viņu pasaulē. Tādējādi viņš kopš zēna gadiem bija pazinis pretrunas butibu, un tā bija viņam iemācījusi, ka dzīve nes sevī daudz iespēju un ka uz katru jautājumu ir vismaz divas atbildes.

Teodoram pieaugot, šī doma pārvērtās par sajūtu, ka viņš pieder pie citas pasaules — tadas, kas nepazīst pretrunu, pasaules, kur patiesība novērš parpratumus, kļūmes, krāpšanu un nodevību, kur viss ir viens un nav neka cita, kas spētu izjaukt pareizo kārtību. Daudzus gadus viņš bija ari domājis, ka reiz pienāks diena, kad viņu uz šo pasauli aizvedīs vīrs, kuram agri vai vēlu jāierodas un jāatklāj sevi, — proti, viņa tēvs.

Visu savu bērnību Teodors bija juties pārliecināts, ka tēvs ir ārkārtīgi bagāts vīrs, kurš zina, ka viņam Frederiksbergas bērnu patversmē Kopenhāgenā ir dēls un ka šo dēlu uz turieni aizvedis nelaimīgs pārpratums. Tas bija tikai laika jautājums, iekams tēvs iejātu pa patversmes vārtiem liela sirmja mugurā, kurš dīžātos pa pagalmu, nemierīgi piecirzdams pakavus. Zirga krēpes plīvotu vējā, un tā muskuļiem liktu trīsēt tikai daļēji piejaucētās būtības spēks, un tēva plato seju ar lepnu profilu un dziļi iegrimušām acīm apņemtu kupli, balti mati, kas kristu viņam pār pleciem. Viņa skatiens būtu gandrīz mirdzošs un pilns nozīmes, un starp berniem laukumā viņš tūdaļ pamanītu savu dēlu. Viņi kopā aizjātu projām, un Teodors tiktu ievests bagātības un nozīmīguma pasaulē, uz kuru viņam ir iedzimtas tiesības. Tēvs viņam paskaidrotu, ka nav varējis ierasties agrāk neatliekamu darījumu dēļ un tāpēc, ka bijis nepieciešams visu kārtīgi sagatavot pirms Teodora ierašanās. Taču paskaidrojumi būtu lieki; Teodors to visu zināja jau iepriekš, un viņš mātu ar galvu un saprastu. Viņi abi kopā dzīvotu laimīgi, un pēc tēva nāves Teodors pārņemtu neskaitāmās muižas un apjomīgos zemes īpašumus un līdz mūža galam nestu tēva vārdu kā dižciltības zīmi. Un viņš juta, ka savā ziņā to jau nes. Tā mita viņā kā zināšanas par to, ka bērnu patversmes pasaule nav viss un ka pastāv cita dzīve, ne vien šī starp citiem zēniem, no kuriem vairāki vecākie un stiprākie nepalaida garām nevienu izdevību pabaidīt un pazemot jaunākos. No viņiem Teodors bija iemācījies kustēties telpā un šķērsot patversmes pagalmu tādā veidā, lai neviens viņu nepamanītu. Viņš bija zēns, kurš zināja, ka diskrecija ir ne vien tikums, bet lāgiem arī nepieciešamība, un viņš izvainjas no pārējo rotaļām un jautrības un labprātāk turējās nomaļus ar saviem sapņiem. Katru vakaru, kad guļamistabā tika nodzēsta gaisma un Teodors gulēja un klausījās čabošajās skaņās tumsā, viņš domāja par dienu, kad izdzirdēs, kā uz pagalma bruģa klaudz pakavi, vai jutīs, kā uz viņa pleca nogulst kāda roka. Viņš bija gatavs, viņš tikai gaidīja bridi, kad bus jāpamet viss, ko viņš pazīst, un jādodas otrā pasaulē, kas viņam pieder.

Ilgu laiku Teodors gaidīja uzticības pilnā pacietībā, kas pamazam sajaucās ar slepenām bailēm par to, vai tēvs paspēs ierasties, pirms Teodors sasniegs to vecumu, kad būs jāatstāj patversme. Viņš gaidīja tēvu katru dienu, viņš gaidīja vairākus gadus līdz kādai dienai tajā agrajā pavasarī, kad kļuva piecpadsmit gadu vecs.

Tajā diena viņš bija sēdējis garajā zālē zem liela kastaņkoka kāda pilsētas ezera krastā. Saule bija zemu, un ūdens mirdzēja un mirkšķināja viņam. Teodors virpināja lūpās salmiņu un atlaidās garajā zālē vieglā un bezrūpīga noskaņa. Sajust, kā saule silda ādu, ieelpot svaigo, vēso gaisu. Šķita, it kā viņš dzertu šo pasauli, it kā tā butu radīta priekam, un, kā daudzreiz iepriekš, viņam acu priekšā atausa aina ar tēvu, kurš sirmja mugurā iejāj pa patversmes vārtiem. Zirga krēpes plīvoja vējā kā laizošas mēles, muskuļiem lika drebēt tikai pa pusei savaldītais spēks, un tēvs ar mirdzošo skatienu meklēja pagalmā savu dēlu. Aina bija tāda pati kā allaž, un, kad Teodoram vēlāk būs jādomā par šo dienu, viņš nespēs izskaidrot, kā viss piepeši varēja būt mainījies. Taču toreiz, iztēlojoties šo ainu, šķita, ka mežonīgajam zirgam un vīrietim ar pārspīlēti dedzīgo skatienu piemīt kaut kas patētisks. Un taja pašā mirklī, kad Teodors to iztēlojās šādi, viņu pārņēma kauns. Viņš atri piecēlās zālītē sēdus. Lūkojās tālumā tik bāls, it kā būtu aizpludušas visas asinis. Neviens nezināja, kur viņš ir, neviens īpaši neraizējās par viņu, nevienam viņu nevajadzēja. Viņš savā dzīvē nebija izraudzīts nekādām liktenim, viņš nepiederēja nevienam tēvam vai mātei, nekadai zemei vai vārdam.

Viņš palūkojās apkart krastā. It kā pasaule varētu viņu izglābt. Taču ta bija atkāpusies. Krasas meldros un zālē bija izbalējušas, ezera spogulis bija kā plūstošs skatiens, un saule debesīs stāvēja kā balti kvēloša lode.

"Pirmo reizi es redzu pasauli, kāda tā ir," Teodors nodomāja.

Viņš pamirkšķināja tukšas acis. Viņš nesaprata, kā gan tas var būt viss. Tomēr zināja, ka nekā cita nav, un šajā mirkli šķita, it kā laiks paplašinātos, lai aptvertu visu laiku, un viņa vientulība iestieptos mūžībā.

Pēc divām dienām Teodors devās pie Frederiksmindes bērnu patversmes priekšnieka un paziņoja, ka esot nodomājis pieteikties par kandidātu franciskaņu brāļu ordeni. Priekšnieks, pavecs un ļoti dievbijīgs vīrs, kurš piekopa savu ticību kā laicīgais franciskānis Trešajā ordenī, kļuva lepns un priecīgs un noturēja nākamajam Dieva vīram garu, gan pamacošu, gan pacilajošu runu. Pa to laiku priekšnieka sieva, kura nejauši bija dzirdējusi Teodora pirmos vārdus, stāvēja nomaļāk telpā un berzēja plaukstas, vērodama Teodoru spožām, lepnām acīm. Pēc tam priekšnieks aizgāja pie lielas rakstāmpults dzīvojamā istabā un no vienas atvilktnes izņēma ozolkoka krucifiksu, kuru svinīgi pasniedza nopietnajam jaunajam vīrietim, kura seja neatklāja ne prieku, ne citas jūtas. Krucifikss tika ietīts baltā drānā un bija viena no nedaudzajām lietām, ko Teodors nesa līdzi, kad pirms mēneša beigām pameta Dāniju, kur muku brālība vairs nepastāvēja kopš reformācijas laikiem.

Kad viņš dažas dienas vēlāk pēcpusdienā iegāja pa mazā franciskāņu klostera vārtiem kādā ciematā uz dienvidiem no Romas, kur jau tika gaidīts, viņš joprojām bija tikai zēns ar apaļiem vaigiem un atklātu seju. Nopietnība bija iegūlusi viņa acu tumšumā un bija tikai nedaudz nojaušama, kad viņš pacēla skatienu un paraudzījās uz habitā tērpto brāli, kurš nāca pretī pār pagalmu. Mukām bija rāms, smaidošs skatiens, un viņš uzlika rokas Teodoram uz pleciem, ielūkodamies viņam sejā un sveikdams viņu klosteri. Bija palikušas tikai dažas dienas līdz brīdim, kad Teodoru uzņems šeit par novici; no tā mirkļa viņam jāveltī sava dzīve kalpošanai Dievam — un vēl bija japaiet daudziem gadiem, iekams viņš sastaps sievieti, kura pakļaus viņa ticību izšķirošajam pārbadījumam.

Tādā veidā tas, kam sākotnēji nevajadzēja notikt, beidzās ar to, ka jaunais Teodors atdeva savu dzīvi baznīcai. Sakumā viņu neilgu laiku bija kremtusi slepena skepse un nemiers, bet vēlāk viņš bija sācis just lielu atvieglojumu. Klosteri viņš bija iemācījies, kā nosaukt vārdā to, ko visu laiku bija zinājis, nespējot to sev izskaidrot; proti, ka ar šo pasauli un dzīvi nepietiek, jo viss iegūst jēgu no kā cita. Taču tagad viņš atklāja, ka laiks, kas viņam japavada šajā pasaulē, ir panesams, jo vairs nenozīme visu. Eksistence vairs nebija ierobežota ar to, ko cilvēks spēj saskatīt; vienmēr bus kāds Dievs — kāda acs, kas redz visu, kāda auss, kas dzird visu, un kāda sirds, kas zina un saprot visu. Un vienmēr būs kāda cita pasaule — Dieva valstība, un kada cita dzīve — mūžīgā, kas būs atalgojums par labajiem darbiem šajā — pirmaja dzīvē. Baznīca \

Teodoram solīja, ka viņam būs daļa pie tā visa, un nepilnus trīs gadus vēlāk viņu iesvētīja par diakonu krāšņā ceremonijā pilsētas baznīcā, tur piedalījās arī bīskaps un ordeņa priekšniecība.

Gulēdams altāra priekšā, piespiedis krūtis un zodu grīdas aukstajiem akmeņiem, Teodors aizvēra acis, kamēr sapulcējusies draudze lūdza par viņu un dziedaja litāniju pār viņu. Pēc tam kad viņš bija iesvētīts un, ceļos nometies, bija saņēmis svētā vakarēdiena šķīvi ar maizi un biķeri ar vīnu un ūdeni, pie viņa pienāca bīskaps. Teodora skaustam pārskrēja trīsas, viņš piecēlās un pagriezās pret bīskapu. Viņam nekad vairs nevajadzēs just vainu, jo viņam bija piedots, un viņam nevajadzēs pazīt pamestību, jo viņam bija Dievs. Vienmēr būs kas cits, un Teodors meklēja tam apstiprinājumu pienākušā vīra sejā, kas bija apaļa un gluda. Acis, zaļas un mazliet izvelbtas, sastapa viņu tala un svinīgā mierā. Pāris sekunžu abi mija skatienus, kas lika Teodoram just, ka tagad viņi ir brāļi, — tad abi novērsa acis, kad bīskaps paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņu. Un, saņemdams miera skūpstu, Teodors nebūtu ticējis — vai arī butu izmisis, ja viņam pastāstītu, ka pienāks diena, kad viņš sev jautās, vai izvēlējies pareizo ceļu.

"Miers ar tevi," bīskaps sacīja.

"Un ar tavu garu!" Teodors atbildēja.

Tomēr šaubas bija viņu piemeklējušas jau ilgi pirms tam, kad jaunā šuvēja, vārdā Matilde, bija aizvedusi viņu līdzi savā ceļā. Lai gan Teodors visus šos gadus ordenī bija vēlējies patieso un labo, viņš par spīti tam, ka dzīvoja paklausībā, šķīstībā un pazemībā un ticēja Tēvam, Viņa dēlam Jēzum un Svētajam Garam, beigu beigās nekad nebija pilnībā atdevies kristietībai.

Klusajos brīžos, palicis vienatnē ar sevi un lūgšanām, Teodors bija spiests būt godīgs pret sevi, un tad viņš apzinajās, ka netic stāstam par augšāmcelšanos. Tas bija noslēpums, ko viņš nesa dziļi sirdī, un tas darīja viņam sāpes un uz ilgu laiku iedzina dziļā izmisumā, jo viņš zināja, ka līdz ar to apšauba ne tikai kristietības pamatotību, bet arī Dieva eksistenci. Viņš bija to noliedzis un nožēlojis, un neskaitāmas reizes lūgšanā meties ceļos pie ozolkoka krucifiksa sava cellē un lūdzies, lai taptu atbrīvots no šīm šaubām. Taču tas neko nebija mainījis: viņš nespēja domāt neko citu kā vien to, ka Jēzus miesas pēc apglabašanas nolaupītas, ka sievietēm rādījušās halucinācijas, kad viņas domājušas, ka sastapušas eņģeli, kurš viņām stāstījis, ka Jēzus ir augšāmcēlies, un ka mācekļi radījuši diženu, taču melīgu mītu par četrdesmit dienām, ko pavadījuši kopā ar Pestītāju pēc viņa nāves. Tas viss bija fantastiski, tomēr ticami. Turpretim stāsts par augšāmcelšanos — tāpat kā sapnis par tēvu, kurš nebija ieradies, — palika tikai ideja — pretencioza, grandioza un skaista cerība, tomēr reizē arī krāpšana.

Sažņaugtām rokam Teodors bija lūkojies augšup uz dāņu ozolkoku ar Pestītāju, ko bija izkrāsojusi roka, kam piemīt detaļu izjūta, un jautājis, vai nekad nespēs īsti ticēt; vai vienmēr būs atstāts šīs pasaules varā, aizraidīts pie šīs dzīves, no kuras prom šķietami neved neviens ceļš.

Teodors bija spējis pieņemt augšamcelšanos, augstākais, kā metaforu — un pat tādā veidā viņam bija grūti pārliecināt sevi par tās patiesumu, jo viņš neticēja, ka cilvēks spēj mainīt savu dabu — ko viņa nožēlas pilnā sirds gadu gaita bija neskaitāmas reizes apstiprinājusi.

Viņš bija vēlējies, kaut nebūtu tik viens savā nedrošībā, un kopīgo lūgšanu laikā slepeniem skatieniem vēroja savus brāļus. Taču viņu sejās nesaskatīja neko no sevis, neredzēja viņos nekādu šaubu, un tad viņš sapņoja tikai par to, lai taptu iztukšots un varētu izvairīties no lemšanas par to, kas ir pareizi un kas nepareizi. Viņš gribēja pilnībā atdot savu gribu Tā Kunga rokās, atteikties no spriešanas spējas un pakļauties Radītājam bez noteikumiem vai iebildumiem. Taču tikai tad, kad sastapa Matildi, viņš vairs nebija drošs par to, kas ir pareizi un kas nepareizi, — un bija nolēmis doties savā sapņu ceļojumā uz Jeruzalemi.

Pirmo reizi Teodors ieraudzīja Matildi kaut kad rudens sākumā Kastelli klosterī uz dienvidiem no Florences. Bija agrs rīts, un smidzināja sīks lietus, kas lika zemei smaržot un gaisam spīdēt. Teodors bija ceļā pāri pagalmam uz kapelu, kad pamanīja viņu. Viņa bija meklējusi patvērumu no lietus, stāvēja lielajos vārtos pie ceļa un skatījās augšup debesīs, kas pamazām noskaidrojās. Pret pauguraino ainavu ar zeltainajām krāsām un balto gaisu skaidri iezīmējās viņas siluets ar gariem, viļņainiem matiem, kas pakausī bija sasieti ar lenti, mazliet stūrainiem pleciem, tievu vidukli un kupliem svārkiem, kas sniedzās līdz puslieliem. īsu brīdi viņa stāvēja un lūkojās debesīs, savilkdama lakatu pār matiem un ap kaklu. Tad spēra soli ap stūri — un vārti palika tukši, gaiši un atvērti.

Kopš tās reizes Teodors bieži bija atcerējies šo agro rītu. Viņš bija sev jautājis, vai mirklī, kad viņš tur stāvēja pagalma vidu un skatījās tukšajos vārtos, viņa skatiena bija izbrīns — vai ari bailes, ko viņā bija pamodinājusi nenoteiktu ilgu sajuta. Un vai tiešām šajā skatienā nebija nojaušams viss viņa turpmakais liktenis.

Šie jautajumi saka apciemot viņu pusgadu vēlāk, kad viņš otro reizi ieraudzīja Matildi Florencē. Tas bija marta sākumā, vienā no dienam, kad ielās pūta dzestrs vējš, bet saule bija sasildījusi klajos laukumus. Vienā no tirgus laukumiem, kur bija veikaliņu ka biezs un pircēji spraucās cits citam garām, Teodors pamanīja Matildi pulī. Viņa stāvēja un pētoši aplūkoja kasti, pilnu ar āboliem. Viņa izmeta kādu piezīmi vecajai sievai veikaliņā, Teodors nedzirdēja, ko viņa teica, taču redzēja, kā saule liek viņas matiem atspīdēt sarkanīgās nokrāsās un zīmē mazu ēnu virs viena plakstiņa. Visas kustības, izstieptā roka, kad viņa pasniedza vecajai sievai pāris monētu, gūžas, kad viņa noliecās un paņēma pāris ābolu, un plauksta, kas turēja grozu mazliet slīpā leņķī, — tas viss bija gluži neatkarīgs no Teodora skatiena un mita pilnīgi savā pasaulē. Kad meitene izslējās un gāja tālāk starp bodītēm, ļaudama, lai viņu aprij pūlis, Teodors nespēja darīt neko citu kā vien doties pa to pašu ceļu pāri laukumam un tālāk pa ielām.

Protams, viņš jau šajās minūtēs bija sapratis, ka tam nevajadzētu notikt. Taču tā bija nejaušība, pavisam neticama nejaušība, ka viņu ceļi tagad atkal krustojas un īsu brīdi veda pa vienu un to pašu taku cauri pilsētai.

Domās Teodors vēlāk bija centies neatgriezties pie tā, kas bija sācies šajā pēcpusdienā. Viņš to nebija gribējis, līdz šim viņam bija licies pilnīgi neiedomājami, ka varētu notikt kaut kas tāds. Tomēr viņš bija sekojis meitenei un nebija pat īpaši paturējis acīs viņu un viņas linu krāsas svārkus, kas pie katra soļa sagūla jaunās ielocēs viņai ap lieliem. Taču, kad viņai, iegriežoties kādos vārtos, no groza izkrita ābols, Teodors bija aši noliecies, lai to paceltu. Matilde pagriezās, kad Teodors pasniedza viņai ābolu,

un, kad vina izņēma to Teodoram no rokas, abi

' f t '

pārmija skatienu, kas piepildīja Teodoru ar saldu un bīstamu mulsumu.

Tā Teodors bija sastapis Matildi, un jau šajā pirmaja īstajā sastapšanās reizē viņš bija to sajutis. Tas bija noticis brīdī, kad viņa pateicās un abi sāka runāties — Teodors vairs neatcerējās, par ko, bet viņš bija Matildi sasmīdinājis, un, kad debesis piepeši bija aptumšojis mākonis un sācis gāzt lietus, viņi abi ieskrēja pa vārtiem un metās pāri pagalmam uz veco, pamesto stalli, kur viņa dzīvoja. Teodors ļoti labi atcerējās tās dienas gaismu, kā tā bija mainījusies dažās minūtēs, kamēr viņi sarunājās uz ielas. Pavisam nemanāmi pilsētai bija pārslīdējusi liela, pelēcīga tumsa, un gaisma bija pakāpusies augšā aiz tās, — un tomēr šķita, ka viss zem debesīm spīd, visi jumti un namu muri, spožie, slapjie bruģakmeņi un lielais koks pagalma vidū. Viņš atcerējas arī Matildes matus, kas plandīja no vienas puses uz otru, un kleitu, kas sakļāvās ap meitenes augumu viņa acu priekšā, kamēr abi skrēja caur lietus šaltīm.

Tikusi iekšā pa durvīm, Matilde bija nolikusi slapjo lakatu, paņēmusi dvieli un nosusinājusi matus, — kad viņa noliecās un atmeta matus uz priekšu, skatienam atklājās viņas skausts, un Teodors novērsās. Spartiski iekārtotajā istaba stāvēja garš koka galds, uz kura gulēja kaudzīte drēbju, tās bija izgrieztas uz kreiso pusi, un tajās bija sadurtas adatas. Blakus uz sava galdiņa stāvēja šujmašīna ar lielu pedāli apakšā, un uz viena no diviem soliem abās pusēs galdam gulēja vīriešu bikšu pāris, kuru Matilde novāca ar žiglu kustību, atvainodamas par nekārtību. Lielo drēbju kaudzi no galda viņa ielika gultā otrā istabas galā un no skapja kaktā izņēma maizi, desu, ūdeni un vīnu.

Ēzdami viņi pastāstīja viens otram par sevi. Matilde bija precējusies ar vīru, vārdā Luidži.

Viņš esot maiznieks, — viņa piebilda, ka šobrīd gan viņš nestrādājot, bet uzturoties mazā pilsētiņā netālu no Florences, no kurienes celusies viņa dzimta. Tur viņš kopā ar brāli ceļot māju, kura abi dzīvošot ar savām ģimenēm. Viņa pati esot šuvēja — Matilde pamāja ar galvu uz šujmašīnas pusi, un, kad pasniedzās pēc ūdens pudeles uz galda un ielēja ūdeni glazēs, viņas delmi un plaukstas Teodoram šķita žilbinoši kailas. Viņš domāja par vīrieti, kurš darbojas ar āmuru kādā majā mazā pilsētiņā kaut kur laukos. Aizņemts ar citām domam un tomēr pazīdams šo ainu ar viņas delmiem un plaukstām. Ta piederēja viņam, viņš pazina to jau tikpat labi kā pats sevi. Bet vai viņš pazina ari šo slēpto nojausmu, ko Teodors šobrīd sastapa Matildes acīs? Tajās bija ķircinoša spele, kas lika viņam novērsties. Vai viņa visus sastapa ar šādu skatienu, vai arī tas bija veltīts tikai Teodoram? Un, ja tikai viņam, vai tadā gadījumā šajā skatienā bija izsmiekls, nicinājums pret viņa ticību, pret visu, ko viņš pārstāv?

Viņš atļāvās tieši skatīties uz Matildi tikai tad, kad viņa lāgiem paraudzījās laukā pa logu, kamēr abi runājās, meklēdama kādu vārdu vai mirkli iegrimusi savas domās. Tad viņas acīs pavīdēja kaut kas nopietns, rāmas bēdas, it kā būtu ieraudzījusi nelaimi, it kā viņa pazītu tādas dzīves puses, kas Teodoram apslēptas. Un, vēlāk tajā pēcpusdienā atstajis Matildi, viņš nespēja aizmirst šo skatienu, nedz ari sajūtu, ka ir tuvs kadai būtnei, kas aplipina viņu ar ipašu līksmu prieku, lai gan stāsta viņam arī par skumjam un zaudējumu.

Tajā pašā vakarā, kapelā noskaitījis stundu lūgšanas un apgūlies gultā savā cellē, Teodors nespēja aizmigt. Viss ap viņu bija kluss. Domās viņš arvien atgriezās pie Matildes sejas, pie šī nopietnā, smaidošā skatiena. Viņš gribēja aizmigt, viņš negribēja par to domāt, taču juta nemieru, un, grozoties gulta, viņam šķita, it kā zem viņa piepeši izstieptos Matilde, uz spilvena izklīdušiem matiem un kailām krūtīm.

Teodors piecēlās sēdus. Celle viņu ieskāva ar savam balsinātajām sienām. Mirkli viņš sēdēja un vērās pustumsā. Viņš domāja par Dievu, par to, ka vīrietim jāseko ceļam, kuru viņš sev nospraudis, un par maiznieku, kurš būvē māju mazā pilsētiņā ārpus Florences.

Teodors iededza sveci un piegāja pie nelielā loga, kas vērās uz klostera augļudārzu. Naksnīgi tumšajā rūti viņš sastapa savu spoguļattēlu. Viņš nebija radis pie šādām domām — just tādu vainu. Viņš nepavisam nepazina šo meiteni. Bija saticis viņu divas reizes un runājis ar viņu vienu reizi. Viņš neko nesaprata. Un vēl nevarēja zināt, ka tas, kas tur cilvēku pie zemes un no kā viņš tik daudzus gadus ir centies atbrīvoties, tagad uzgulst viņa pleciem.

Nebija domāts, ka Teodoram vēlreiz jāsastop Matilde. Viņš nebija gribējis viņu vairs redzēt un bija apsolījis sev un Dievam, kurš redz visu, dzird visu, zina un saprot visu, ka šī bijusi pirmā un pēdējā reize, kad viņš runājis ar Matildi. Tā viņš bija domājis, sajuzdams apņēmību un arī ar mazu, slepenu izmisumu, lai gan Matildi nepavisam nepazina.

Bet par spīti saviem solījumiem viņš domāja par Matildi katru dienu, un vakaros, noliekdams savu galvu starp brāļiem un salikdams rokas lūgšanā, viņš aizvēra acis un domāja par viņu. Viņš, protams, jau agrāk bija saskatījis skaistumu sievietes sejā un domājis ari par to, kā gan būtu vienmēr negulēt savā gultā vienam. Taču nekad agrāk nebija to iztēlojies ar tādu — kaisli. Prātā bija iešāvusies doma — vai tad būtu jāatstāj viss, pēc kā viņš visu mūžu tiecies, vai viss tagad beigtos, — un tad viņš jutās, it kā būtu jāmirst. Taču, atvēris acis un atjedzies mazajā kapelā kopā ar brāļiem, viņš zināja, ka ir uz pareizā ceļa.

Tāpēc Teodors izlikās, it kā nekas nebūtu noticis. Viņš darīja savu darbu — tulkoja grieķu un arābu tekstus, viņš skaitīja noteiktās lūgšanas un vēl citas, un iknedēļas sapulcē viņš sūdzēja visus citus grēkus, atskaitot vislielāko. Tomēr viņš jutās kā izstumtais — viņu vajāja sapņi un ilgas, un kauns. Un, kad viņš beidzot nolēma apciemot Matildi vēl vienu reizi, tas notika tāpēc, lai izbeigtu visu un pierādītu sev un Dievam, ka nekas no tā visa viņam neko nenozīmē.

Kad Matilde atvēra durvis un pakāpās soli atpakaļ, lai ielaistu viņu iekšā, Teodors nožēloja, ka atnācis. Viņš steidzās ieiet istabā, lai neviens viņu neieraudzītu, un taustījās ap durvju rokturi, aizvērdams tas aiz sevis. Viņš ātri paskatījās Matildei pār plecu, bet šķita, ka viņi ir vieni. Mirkli Teodors stāvēja un vēroja viņu. Viņš būtu varējis viņu noskūpstīt, taču pacēla roku pār viņas seju un svētīja viņu ar vārdiem "miers ar tevi". Viņas skatienā bija šī rāmā nopietnība, tomēr arī kas cits, ko viņš neuzdrošinājās tulkot, un šis skatiens gremdējās viņa skatienā — tajā vīdēja domu un jūtu, visas viņas agrākās pieredzes daudznozīmīgās pēdas, taču arī ilgas pec tā, kas nāks, un viņam šķita, ka visa viņas dzīve tagad koncentrējas šajā vienā skatiena. Šķita, it ka nebūtu neka, ko teikt; tas likās pareizi, kad viņš pieskārās Matildes vaigam un viņa parāva augšup savu plecu un piespieda viņa plaukstu pie vaiga. Viņš noglāstīja viņu zem zoda un pie blūzes kakla izgriezuma, kur bija dzimumzimīte. Viņš pieskārās tai ar pirksta galu, iekams ļāva plaukstai ieslīdēt zem blūzes malas un sajuta delnā mīksto krūti ar cieto galiņu, pārpilns neciešamu ilgu — tomēr arī cerēdams uz ko citu. Šī cerība pazuda, tā viņam zuda, kad viņš noskūpstīja Matildi, un uz kādu brīdi, kas viņam šķita ilgs, atstāja viņu pavisam.

Pēc tam viņš gulēja viņai blakus gultā un skatījās pa atvērto logu. Ārā, pagalmā, koka lapotne stāvēja savā tikko plaukušajā krāšņumā un kaut kur vīteroja kāds putns, tā ka treļļi atbalsojās starp namu mūriem. Teodors skatījās un klausījās it kā no lielas, lielas tālienes.

Viņš pagriezās un ieskatījās Matildes možajā, ziņkārīgajā sejā. Ap viņas lūpām vīdēja mazs smaids, kas pildīja Teodoru ar maigumu un lepnumu.

"Iedomājies, ja nu man nekad nebūtu tevi jāatstāj," viņš teica un tajā pašā mirkli zināja, ka aiziešana no baznīcas butu nāve. Viņš jautāja sev, vai pēc šīs nāves vispār varētu būt kāda dzīve.

Matilde pasmaidīja, atkal tajā īpatnajā veidā, kas bija aplipinājis Teodoru ar prieku. Viņā uzvilnīja melanholija un citas, ne tikai cienījamas jutas. Tās saplūda kopā un pārvērtās nepieciešamība rast pieeju Matildes būtībai, visu mūžu sekot viņai ikvienos priekos un bēdās, un, kad viņa reiz kļutu veca un būtu spiesta atskatīties uz savu dzīvi, viņš būtu tas, kurš pavadījis viņu cauri visam un pret kuru viņa beigu beigās pavērstu savu seju. Tad viņi vairs nekad nevarētu šķirties, jo laiks būtu pagājis, dzīve iztecētu un vairs nebūtu grozāma. No tā briža vienmēr būtu tā, ka Teodors ir bijis viņas dzīves vīrietis un viņa — Teodora dzīves sieviete. Ka viņi uz visiem laikiem noteikuši viens otra likteni. Taču, vēl neizprātojis šo domu līdz galam, Teodors iztēlojās vīrieti, kurš cēla Matildei māju mazā pilsētiņā ārpus Florences.

Lai ko šis vīrs justu, ja zinātu, ka šinī mirklī viņa gultā guļ svešinieks, — Teodors viņu saprata. Tik daudzus gadus viņš pats bija gājis pa ceļu, par kuru bija domājis, ka tas vedīs viņu visu dzīvi, un viņš aizgriezās no sievietes gultā un skatījās ārā pa logu uz koku un augšā debesis.

Sākotnēji nebija iecerēts, ka viņam vajadzētu gulēt šajā gultā, kur viņu apciemotu šādas domas. Nebija ari domāts, ka viņš būs vīrietis, kas varētu vēlēties sagatavot citam nelaimi, un ka pats beigās iegāzīsies atpakaļ pretrunā. Teodors bija virs, kas pildījis visus baznīcas pienākumus un uzticējies gaidāmajai pestīšanai. Ja jau šis ceļš izrādītos nepareizs, vai tad arī otrs ceļš nevarētu izrādīties aplams? Aizturēdams elpu, Teodors izbrauca ar roku caur matiem, paberzēja uzacis un acis. Tā bija ļauna doma, jo solīja tikai to, ka visi ceļi, iespējams, ir nepareizi un ka viņš nekad, nekad vairs nespēs nekam ticēt. Tik vientuļš un pamests kā šinī brīdī viņš vēl nekad nebija juties. Pat ne toreiz, kad bija sabrucis sapnis par tēvu un viņš bija spēji pietrūcies sēdus garajā zālē ezera krastā. Tagad viss piepeši šķita tik aplam. Viss jau bija zaudēts. Ap viņu nebija gaisa, un viņam butu vajadzējis piecelties, butu vajadzējis pazust no šīs vietas, taču viņš pagriezās pret Matildi un noraudzījās uz viņas galvu ar viļņainajiem matiem, kas klājās pār viņa roku un plecu. Beigu beigās — vai tad viņš zināja par šo sievieti ko citu kā vien to, ka viņa ir jauna šuvēja, vārdā Matilde, kura labprāt dala savu gultu ar vīrieti, kurš ziedojis savu dzīvi baznīcai? Divas neuzticīgas dvēseles. Viņa ar savu silto miesu piespiedās Teodoram pavisam klāt, pavērsa seju augšup un noskūpstīja viņu. Viņš aizvēra acis un pieņēma viņas lupas. Viņam butu vajadzējis novērsties, neatskatoties piecelties un pamest šo vietu, lai nekad vairs neatgrieztos. Viņš domaja, ka joprojām var to paspēt. Taču, kad Matilde noliecās pār viņu un skūpstīja viņu aizvien uzstājīgāk, viņš spēja tikai padoties viņas gribai. Un tieši šajā brīdī viņš bija sapratis, ka vairs nevar noliegt savas šaubas un ka viņam tomēr jādodas savā sapņu ceļojuma uz Jeruzalemi.

Tā Teodors bija atradis savu ceļu uz baznīcu, lai vēlāk būtu spiests sev jautāt, vai vajadzētu atļauties krist atpakaļ pretruna. Un tagad, noskaitījis savu lūgšanu, viņš atvēra acis un skatījās uz balsināto sienu sev priekša. Virs viņa karājās krusts ar Pestītāju, kurš lūkojās uz debesīm, mūžam nenovērsdams skatienu.

Jeruzaleme. Vārds ar skanīgu skaistumu — kā līgavai, kas gatava saņemt savu līgavaini. Teodors ar skatienu kāri meklēja ielās, un no to burzmas viņam nāca pretim un pagāja garam beduīni, kuru sejas bija iezīmētas ar dzijām rievām. Tur bija aizplīvurotas sievietes, kuru drānas plandījās ap viņu augumu un noglāstīja Teodoram roku, kad sievietes ļaužu pūlī aizspraucās viņam garām. Tur bija Jahves, Allāha un Dieva svēto vīru pulks, tur bija ubagi un sirdzēji, miruši suņi, kas gulēja un puva saulē, un bērni, kas smējās un rotaļājās. Skanēja neskaitāmi tirgotāju saucieni, kas aicinaja ļaudis ienākt viņu veikaliņu dziļumos, no kurienes cēlās smaržu daudzveidība — augļi, garšvielas, āda un naftalīna bumbiņas. Un mūru akmeņos, un ielu putekļos, ikkatrā sejā un slēptajās kustībās pūlī — katrā detaļā Teodors ar skatienu, kas bija gatavs uz visu, meklēja zīmi no Dieva, atbildi uz visām savām lūgšanām.

Visapkārt bija mājas, kas spiedās cita pie citas. Daudzviet otrie stāvi stiepās pāri ielām, veidojot vārtus un tuneļus. Viss, kas negulēja drupās, bija atjaunots un pārbūvēts — un tomēr pagātnes tukšums joprojām iezīmējās aizmūrēto durvju vietās. Logu caurumi bija tumši un tukši, šķita, ka tie blenž Teodoram nopakaļ kā aklas acis, un viņš steidzās garām un tālāk pa šaurajām ieliņām.

Uz Via Dolorosa, pa kuru, kā stāsta, Jēzus nesis krustu uz Golgātu, Teodors atrada nišu ar divām slēgtām metāla durvīm, kas apzīmēja vietu, kur Pestītājs esot saticis savu māti. Teodors apstājas un skatījās uz abām durvīm, kamēr garām aizskrēja klaigājošu bērnu bariņš.

Vinu saucieni un smiekli noklusa tālumā. Di-

/

vainā noskaņā Teodors ļava plaukstām slīdēt pār vēso metālu, viss bija ciets, tik īsts. Taču viņš meklēja pavisam ko citu un atvilka plaukstas nost. Un, dodamies tālāk pa ielu, viņš pie sevis viegli pasmaidīja rūgtā ironijā, ko tūdaļ nožēloja. Tomēr šie putekļi, šie akmeņi, cilvēku sejas un slēptās kustības pulī — nekas no tā viņu neuzrunāja.

Teodors nebija paspējis apskatīt Tā Kunga kapa baznīcu, kad debesis virs māju jumtiem sāka parādīties zvaigznes. Tumsā tās nemirkšķinādamas izcēlās ar īpašu skaidrību, un veikali ap viņu bija slēgti, slēģi aizvērti logiem priekšā, ielas un ieliņas tukšas. Viņa soļu skaņa atbalsojās starp mājām un piepildīja telpu visapkārt. Viņš gāja pa tukšajām ielām un šķērsoja tirgus laukumus, kas tagad gulēja klusi, viņš sekoja kāpņu pakāpieniem un gāja cauri aptumšotiem tuneļiem, no kurienes šad un tad bija dzirdama klusa rosīšanās vai piepešs troksnis, kad kaķis apgāza atkritumu maisu. Teodors nodrebinājās savā apmetni. Pamazām bija kļuvis vēss, un viņš vēlējās, kaut tuvuma būtu kāds, kas varētu viņam pastāstīt, kādā virzienā meklēt Casa Nova. Viņš palūkojās apkart un nolēma iet cauri tunelim, kurš atgādināja kādu, kam viņš gājis cauri brīdi pēc tam, kad rīta pusē bija pametis viesnīcu. Un šeit, ēnainās pasāžas galā, viņš pamanīja veco sievu, kuru vēlāk atcerēsies tik daudz reižu mūžā.

Viņa sēdēja tumsā gluži nekustīga un izskatījās pēc ubadzes. Bija savilkusi lakatu cieši ap galvu, tā ka Teodors sākumā nevarēja saskatīt viņas seju, taču, kad viņš apstājās un arābiski vaicāja ceļu, viņa paskatījās uz Teodoru, un šai skatienā pavīdēja tāda kā atpazīšana^ it kā viņa jau ilgi būtu šeit sēdējusi, tikai gaidīdama viņu.

Vecā uzstāja, ka pavadīs Teodoru atpakaļ uz Casa Nova, lai gan sākumā viņš atteicās un sacīja, ka nevajagot pūlēties. Taču viņa piecēlās un ar diskrētu kustību nopurināja putekļus no drānām, pēc tam paskatījās uz Teodoru ar apņēmīgas labvēlības izteiksmi, kas lika viņam saprast, ka te nekas nav apspriežams. Taču drīz izrādījās, ka sieva tikpat labi būtu varējusi ceļu izskaidrot, jo, tikko viņa bija izvedusi Teodoru pa dažām ielām, tumsā viņiem pretim naca Cnsn Nova parādes durvju nakts lāktura gaisma.

Vecā pavadīja Teodoru līdz pat mazajam laukumiņam pie durvīm, un mirkli abi stāvēja viens otram pretim. Viņas sejā, kas bija smalku krunciņu izvagota, jautās kaut kas reizē pieticīgs un tiešs. Krunciņas savilkās slāņos ap acīm un pār vaigiem, kad viņa pasmaidīja un pāris reižu pamāja ar galvu viltīgā un daudznozīmīgā manierē, ko viņš īsti nesaprata. Bet nakts bija vēsa, un viņš nespēja atvadīties no vecās sievas un iet iekšā, ja viņa palika ārā, — un, kad viņš lūdza večiņu nākt līdzi iekšā un pārnakšņot viesnīcā, viņa pieņēma Teodora piedāvājumu ar īpašu, pazemīgu pašsaprotamību, atkal pamāja ar galvu un pasmaidīja šajā ērmoti daudznozīmīgajā veidā.

Samaksājis par viņas naktsmājām, Teodors pavadīja veco sievu augšā uz viņas istabu. Kamēr viņš iededza eļļas lampu uz galda un pār sienām izpletās vāra, plandoša gaismiņa, sieva piegāja pie loga un atvēra slēģus. Mirkli viņa stāvēja un skatījās uz dusošo pilsētu. Tad pagriezās pret Teodoru un ar roku pamāja uz istabas vienīgo krēslu, kura lūdza viņu apsēsties. Pati viņa apsēdās uz grīdas ar muguru pret sienu, jo šādi, pēc pašas teiktā, esot sēdējusi uz ielas tik daudzus gadus un vairs nevarot nosēdēt īstā krēslā pat ne stundu.

"Es esmu nabadzīga, veca sieva," viņa sacīja. "Radus un draugus esmu zaudējusi pirms daudziem gadiem, un tiem, kas vēl spēj mani atcerēties, esmu mirusi. Taču tu šonakt izrādīji man lielu laipnību, un par atlīdzību es tev pastāstīšu kādu stāstu, kas, ierakstīts acu kaktiņā, naktu par labu tam, kurš skatās, un aizvestu šaubu mākto līdz pārliecībai."

Un, to teikdama, viņa raudzījas uz Teodoru ar gaužām īpašu skatienu, it kā zinātu visu, kas noticis, un zinātu to, kas vēl gaidāms.

Un tā iesākās viņas stāsts:

"Tas notika tolaik, kad ārpus Jeruzalemes mūriem nebija gandrīz nekā cita kā vien smiltis, akmeņi un kailas klintis. Katru vakaru, kad rietošā saule iekrāsoja Moābas kalnus pār Nāves jūru gaišsārtus, pilsētas sargi aizvēra vārtus, lai pasargātos no mežonīgajiem beduīniem, kas šajā diennakts stundā kā tumsas īstie valdnieki nomainīja Allāhu, žēlsirdīgo un neizdibināmo.

Šeit, ārpus mūriem, bija tikai nedaudz atsevišķu ēku, un uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem, aiz augstienes, kur kāds anglis ir atzīmējis Jēzus kapavietu, atradās grezna osmaņu rezidence. Māja bija būvēta no tāda paša medus krāsas kaļķakmens, no kāda veidota svētā klints un viss pārējais šajos apvidos, un dienas laikā tiešām šķita, it ka akmeņi gribētu apžilbināt to, kurš turp paraugās, — tomēr tas nebija ne svētuma, ne burvestības, bet gan spilgtās gaismas dēļ, kura allaž starojusi no debesīm pār šo zemi.

Laika, kad norisinājās mans stāsts, osmaņi vēl valdīja par Jeruzalemi, un villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem dzīvoja pašā, kuru Konstantinopoles sultāns bija iecēlis par Palestīnas provinces pārvaldnieku. Maja sastāvēja no četriem spārniem, kas saslēdzās ap iekšpagalmu. Tā viducī atradās strūklaka, kurā čaloja ūdens, — jo osmaņi, kurus godkāre aizvedusi uz tālām tuksneša zemēm, uzskata tekoša ūdens skaņu par spirdzinājumu, — un ap strūklaku ciedra un apelsīnkoka ēnā krūkās un dobēs auga puķes un lekni, zaļi augi.

No šī pagalma trīs vienādās durvis veda uz trim istabam ar augstiem griestiem, un tajas katru vasaru dzīvoja pašā trīs sievas. Ziema viņas pārcēlās uz augšstāvu, kur atradās trīs atbilstošas istabas, ko savienoja arkāde ar trim lielām ailam uz pagalmu. Visi harēma ārējie logi bija veidoti no krāsaina stikla ar ziedu un arabesku rakstiem, kas neļāva nevienam skatīties ne iekšā, ne ārā. Un, tāpat kā logi noslēdzās pret ārpasauli, arī sievas nebija spērušas ārā kāju kopš tās dienas, kad pirmo reizi šeit ienākušas. Dienas gaišajās stundās platās parādes durvis sargāja mundierots šveicars, kurš atvēra un aizvēra durvis pilsētas un tuksneša vīriem, kas naca runāt ar pašā. Šveicars bija pusmūža vīrs ar beduīnu asinīm dzīslās, un viņa sejā varēja redzēt, ka viņš cēlies no dzimtas, kuras vaibstus tīrus noslīpējis tuksneša smilšainais vējš. Taču viņš vairs nepiederēja atklatajam laukam. Atskaitot pašā, viņš bija vienīgais, kam bija lielo durvju atslēga, un, kad pienāca vakars un dienas pēdējais viesis bija atstājis villu, viņš sameklēja atslēgu sev uz krūtīm, kur nēsāja to iekārtu ķēdē, un ļāva tai pagriezties slēdzenē, kas katru vakaru sita vienu un to pašu takti. Viņš ari sūtīja kučieri uz tirgus laukumiem, ja kādai no trim sievietēm pagalmā bija nepieciešams kaut kas no pilsētas. Sieviešu pasaule sniedzās tikai līdz villas ārējiem mūriem, bet no arkādes pie ziemas istabam viņas varēja nolūkoties pār zemās piebūves jumtu dārza pretējā pusē un tālāk uz akmeņaino pauguru un ceļu, kas veda lejā uz Svēto pilsētu. No turienes, no pasaules aiz pakalna, viņas visas trīs bija ieradušās. Tur viņas bija cēlušās, tomēr bijušas spiestas likt sev saprast, ka ārpasaule viņām vairs neeksistē un ka nav nekā cita kā vien dzīve, ko viņas dzīvo aiz villas biezajiem mūriem.

Dārzā trīs sievas cita citas sabiedrībā pavadīja daudzas stundas. Viņas sēdēja un izšuva, klusi runājās un smējās, kamēr ūdens kluso burbuļošanu šad un tad pārskanēja zvirbuļu čivināšana, tie lidoja šurpu turpu pār mūriem, — un ikviens, šādās dienās ielūkojies iekšpagalmā, būtu pārliecināts par to, ka mājas saimnieks ir labs un taisnīgs virs, kurš pieprot mākslu iepriecināt visas savas sievas un ir radījis sev paradīzi zemes virsū.

Taču šis ir stāsts par pretrunu, par to, kas ļauj aizliegtajam pastāvēt blakus atļautajam un kas visam, ko acs redz, pieskaita klāt ari nepaveikto un neiespējamo, ko pasaule nepazīst. Šajā vietā nekad nebija valdījis pilnīgs miers, un labāk nebija kļuvis kopš dienas, kad pašā bija atgriezies no Konstantinopoles ar ceturto sievu.

Viņš bija projām vairakus mēnešus, un tās trīs bija daudzas reizes jautājušas cita citai un minējušas, diezin ko gan šī diena ārpasaulē viņam piedāvā. Kādā siltā pavasara vakarā, kad viņas sēdēja iekšpagalmā un šuva vai izklaidējās ar spēlēm, viņas pamanīja, ka abas mājas kalpones piepeši aizskrien pa gaiteņiem, viņas redzēja, ar kādu steigu tās sakārto paklājus, sapurina spilvenus uz dīvāniem un izslauka putekļus no kaktiem ārā pagalmā, — un tad viņas saprata, ka laiks ir pienācis un pašā ir atgriezies. Lai kas viņām bija rokās, sievietes meta to pie malas un steidzās uz savām istabām, kur iesvaidīja matus ar rožu eļļu un uzvilka piedienīgas, tumšas dželabas virs vasarīgajiem tērpiem, lai beidzot uzskrietu augša arkade un noraudzītos, kā pašā atgriežas mājās.

Bet, lai kādu viņas bija iztēlojušās pašā ceļojumu, viņu cerības tika pieviltas, kad sievas ieraudzīja viņu jājam pār akmeņaino pakalnu ar miesassargu un kalpotāju svītu, kas pavadīja viņu visos ceļojumos. Jo viņiem sekoja vairāk nekā divdesmit apkrautu kamieļu un divi zirgi ar slēgtām nestuvēm — un tad viņas saprata, ka pašā uz viņu māju ir atvedis vēl vienu līgavu. Viņas savās dželabās stāvēja zem arkādes velvju griestiem kā tumšas ēnas un mirkšķināja acis pret kvēlošo, sarkandzelteno sauli, kas spīdēja zemu aiz atbraucēju mugurām. Viņas zināja, ka būs spiestas iet cauri visām grūtībām, ko jau iepriekš bija pārdzīvojušās, kad pamazām bija savestas dzīvot kopā. Tikai lēnām viņas bija panākušas kādu saprašanos un joprojām izturējās piesardzīgi cita pret citu, jo visu laiku baidījās, ka precīzi noteiktā kārtība viņu starpā sabruks, ja viena no viņām dāvās pašā dēlu, ko viņš tik dedzīgi vēlējās. Tomēr neviena nebija ņēmusi vērā iespēju, ka viņš varētu apprecēties vēlreiz un atvest uz savu namu vēl vienu sievu. Un zem arkādes velvju jumta valdīja klusums, kamēr karavāna tuvojās: te viņa nāca, sieviete, kura dzemdēs dēlu, kas darīs pašā godu, mantos viņa bagātības un nesīs viņa vārdu un asinis tālāk nākamajās paaudzēs.

Varbūt tu drīz jautāsi, kā gan šis stāsts, ierakstīts acu kaktiņā, varētu nest labumu tam, kurš skatās, un vest šaubu mākto pie parliecības. Bet esi pacietīgs un noklausies manu stāstu līdz galam. Ceturtā sieva dažkārt stāvēja pie sava loga villas austrumu spārnā un skatījās uz tam trim iekšpagalma. Tumšajā istabā aiz plāni austajiem muslīna aizkariem viņa bija tikai ēna, tomēr tās trīs zināja, ka viņa tur stāv. Viņām nebija nepieciešams ceturto sievu redzēt vai dzirdēt, lai sajustu viņu; nebūs pārspīlēti teikt, ka viņas bija pārlieku jūtīgas pret ceturtās klātbūtni. Taču, būdamas paklausīgas, izlikās neko nemanām. Viņas turpināja savas nodarbes, pat smējās. Jo, lai gan agrāk sievas bija vērpušas intrigas cita pret citu strīdā, kur pašā bija gan līdzeklis, gan mērķis, viņas turējās kopā šajā laikā, kad tik bieži no istabas sajuta sev pievērsto jaunās meitenes skatienu; jā, pat ja viņa bija novērsusies, viņas juta, ka šis skatiens ir piekalts viņām.

Nekad viņas nebija lūkojušās cita uz citu tā kā tagad. Viņas ieraudzīja sejās sākušos vītumu, mazās krunciņas ap acīm un rūgtas rievas ap muti, taču šoreiz pavisam bez prieka, drīzāk ar bailēm, jo cita citā redzēja pašas sevi. Viņas mulsa no sajūtas, ka šis acis aiz aizkariem viņas vēro — par spīti tam, ka meitene istabā pati bija tik bikla, ka nodūra skatienu ik reizi, kad tapa uzlūkota, un nosarka, ja kads viņu tieši uzrunāja, — lai gan diezin vai viņa vairs bija nevainīga jaunava.

Viņas vārds bija Mihrima, un, kā tu drīz dzirdēsi, pirms viņas ieņemšanas bija sajaukušās divas atšķirīgas ilgas. Tas joprojām bija lasāmas viņas sejā, apmetušās tur kā kaut kas tāls un sapņains skatiena, tāpat viņa varēja šķist pavisam pazudusi no šīs vietas pat tad, kad ar viņu runāja.

Pašā, kurš ilgi bija meklējis sava nākamā dēla māti starp valsts dižciltīgākajām meitām, bija saņēmis viņu dāvanā Topkapi pilī Konstantinopolē. Viņa bija princese, meita valsts varenākajam vīram un vienai no viņa ikbalām — favorītēm harēma sieviešu vidū. Davanas pasniegšana bija notikusi tajās dienās, kad sultāns pēdējoreiz bija sasaucis visus savus varenākos vīrus uz sapulci par valsts stāvokli. Viņš un pašā, būdami pazīstami kopš bērna kajas, pēc tam bija kopā sēdējuši un pīpējuši, kamēr ēnas izstiepās garas un abi pārvērtās par siluetiem pret sarkstošajām debesim aiz augstajiem logiem. Un šajā vakarā pašā bija atklajis sultanam savas visintīmākās raizes par dēlu, ko neviena no sievām nebija spējusi viņam dāvāt. Pašā balss bija klusinātā un tumša, viņš nebija satraukts; viņš bija vīrs, kurš kontrolē visu Palestinas provinci un valda ari pār savam jūtam. Allāhs, žēlsirdīgais un neizdibināmais, bija apbalvojis viņu ar mīļam un saprotošām sievām. Bet, nonākot līdz jautājumam par dēlu, viņas vai nu klusēja un novērsās, vai arī mēģināja aizbildināties; un, lai gan auglības trukums bija kauns, kas nekad nepiemeklē vīrieti, pašā juta, ka viņam vienam jānes viņu nelaimju nasta. Viņš pavēcināja roku — stiprs, bet ievainots savā bezspēcība. Sultāns viņu nopietni vēroja pār savu ūdenspīpi, piepildīdams krūtis ar dūmiem, un no pagalma aiz logiem bija dzirdama bezdelīgu svinīgā dziesma.

Agri nākamajā priekšpusdienā galvenais vezīrs bija atnācis uz pašā istabām, lai paziņotu, ka sultāns ļaus princesei Mihrimai preceties ar pašā, un trīs nedēļas vēlāk viņiem svinēja kāzas. Visā Konstantinopolē nami bija noklāti puķu vītnēm, un ļaudis līksmoja ielās. Vakaros mūzikas un smieklu skaņa uzkāpa pār pilsētas jumtiem un pils ārējie mūri un pagalmi bija lāpu izgaismoti. Aiz lielajiem logiem ka no sārtiem plīvoja eļļas lampu gaisma, un Selamlikenas zālē akrobāti un cirka mākslinieki radīja retas mākslas sultānam, pašā un visiem viņu vīriem, kamēr harēmā varēja redzet, kā sievas un konkubines dejo un dzied cita ar citu un savām verdzenēm. Taču istabā ar augstajiem griestiem, kurp bija devušies līgava un līgavainis, bija kluss.

Aiz loga, kas siltajā naktī stāvēja atvērts, atskanēja pāva jaunavīgie kliedzieni. Gultā sēdēja Mihrima karmīnsarkanā kleitā ar zelta izšuvumiem un nevēlējās pacelt acis. Viņa bija sešpadsmit gadu veca un pēdējos pāris gadus katru vakaru, pirms iemiga, bija sutijusi domas nākotnē uz to nakti, kad viņai pirmo reizi būs jāguļ blakus vīrietim. Taču tagad, kad laiks bija pienācis, viņa sēdēja stalta, stīva un nesatricināmā. Pašā tupēja ceļos viņas priekšā un lūkojās augšup uz viņu, taču Mihrima turpināja raudzīties viņam garām un vairīties no viņa skatiena. Viņas māte vienmēr bija stāstījusi, ka līgavai jābūt biklai un ka tas ir ārkārtīgi svarīgi; un Mihrima turpināja skatīties lejup, kamēr pašā tagad pacēla plīvuru no viņas sejas.

Šis dienas rīta puse viņš bija ieraudzījis Mihrimu pirmo reizi. Lielā ceremonijā harēmā, kur bija sapulcējušās visas sievietes, viņš bija pacēlis līgavas plīvuru. Tikmēr Mihrima bija raudzījušies uz viņu. Viņas kailā seja bija atklāta un ziņkārīgā, un pašā sastapa viņu ar tikpat pētošu, tomēr ari godkārīgu skatienu. Kad Mihrima redzēja, ka pašā priecājas, viņu ieraugot, apmulsums lika viņai iekost lūpā, kamēr viņas skatiens pievērsās griestiem un aizbēga. Šī bija pirmā reize, kad viņa bija ļāvusi, lai viņas seju uzlūko vīrietis, — ja atskaita einuhus, kurus taču nevarēja uzskatīt par īstiem vīriešiem, — un ap sevi zālē viņa sastapa pārējo sieviešu aizplīvurotās sejas reizē lepnām un kauna pilnām acīm. Tomēr, lai gan tas bija brīdis, ko viņa tik ilgu laiku gaidījusi, viņa bija jutusies savadi skumji pat tad, kad pašā sen bija aizgājis un līksmība ap viņu turpinājās.

Vēlāk vakarā pēc laulību ceremonijas Selamlikenā, kur visi bija sapulcējušies, jaunlaulātie caur pili tika pavadīti uz istabām, kur viņiem jādzīvo, līdz svinības bus beigušās un pašā vedīs Mihrimu sev līdzi uz Jeruzalemi. Samta durvis bija aizvērušās, un balsis, mūzika un smiekli gaiteni noklusuši. Mihrima bija dzirdējusi, kā paša pie sevis noskaita dažas lūgšanas, un kautrīgi novērsusies, kad viņš pa grīdu atrapoja, lai godbijīgi noskupstitu viņai kājas — jo tieši tā tradīcija lika uzvesties vīrietim pirmajā naktī ar vienu no Topkapi pils meitām. Tagad viņš tupēja uz ceļiem Mihrimas priekšā un pacēla plīvuru no viņas sejas jau otro reizi šajā dienā, un svelošs sārtums saskrēja viņai vaigos, kamēr viņa cieši saknieba lupas. Viegls smaids parslideja pašā lūpām. Tas palika mutes kaktiņos, kamēr viņš nolasīja Mihrimai īsu dzejoli. Taču viņa jutās tā, it kā būtu zaudējusi dzirdi, un, kad pašā ļāva rokām ieslīdēt zem karmīnsarkanās kleitas ar zelta izšuvumiem, viņa neuzdrošinājās pretoties, bet atslīga gultā, aizklajusi seju ar rokam.

Mihrima bija uzaugusi Topkapi pils harēmā, kur sievietes staigāja tērpušās zīdā, un greznojās ar dārgakmeņiem, kur zālēs bija augsti logi, kam rūtis no dargakmeņos ierāmētā persiešu stikla, un baseinos varēja redzēt laiski peldam lielas zelta zivis. Viņa bija dzimusi dzīvei skaistumā, un viņai nevajadzēja ilgoties pēc citas dzīves nekā tā, ko viņa pazina. Taču šis ir stāsts par pretrunu, un ar to ir kā ar patiesību; tā ietver jebkuru pretstatu, neļauj nošķirt sevi ne no kā, un ne metru biezi muri, ne bagātība, tik liela, ka tikai nedaudzi no sultāna pavalstniekiem spēj to iztēloties, nejaudā turēt to atstatu. Ari šeit, Topkapi pili, pastāvēja pretruna, un tā pieļāva, ka visdižciltīgākā meita var raudzīties apkārt savā pārspīlētajā greznumā, kam vajadzētu but laimes ligzdiņai, un tomēr ilgoties projām.

Tieši tāpēc bija iespejams, ka Mihrima pieaugot visu laiku bija gaidījusi bridi, kad apprecēsies, jo tad viņu izvestu no pils un viņa redzētu lielo pasauli. Tur, ārā, viņa redzētu apvārsni visā tā garumā un debesis visā to plašumā, un, lai gan nekad nebija izgājusi ārpus harēma mūriem, viņa jau gandrīz zināja, kā tas būs, jo māte daudzreiz bija viņai to stāstījusi, un par to mate zinaja visu, jo bija cēlusies no Kaukāza — zemes, kas atrodas kaut kur tālumā, kur aust saule.

Māti sauca par Gilbeijazu, un viņa bija cēlusies no nabadzīgu zemnieku dzimtas Kaukāza kalnos. Vienīgais, ko viņa bija paņēmusi līdzi no savas dzīves pie šiem zemniekiem, bija viņas īstais vārds — Kutulaja, kā arī plata, masīva misiņa rokassprādze ar kniedēm. Tā bija piederējusi viņas mātei, kura nopirkusi to no klejojoša osmaņa, kas tirgojies ar rotaslietām un adam. Viņš stāstījis, ka tā esot sena rotaslieta un viņš to dabūjis no kāda bagāta kunga sievas uz ziemeļiem no Melnās jūras, sieviete atsūtījusi to viņam ar savu kalponi. Tā esot īsta berberu rokassprādze, skaista un labi piemērota aizsardzībai. Meitene stāstījusi, ka viņas kundze izmantojusi to kam briesmīgam. Viņš nezinaja, kam, jo vairāk viņa nevēlējusies teikt, bet kundze atdevusi viņam to bez maksas cerībā, ka viņš aizvedis to sev līdzi un tādējādi viņa to nekad vairs neredzēs.

"Viņa laikam būs atklājusi," tirgotājs sacīja, "kāda ir bagātības, un, starp citu, gandrīz visu lēmumu cena: proti, cilvēks riskē, ka tie būs jāaizstāv ar spēku."

Stāsts nebija nobiedējis Kutulajas māti. Viņas dzimta pazina trūkumu un tā radīto ciešanu nastu, un viņi vienmēr bija pazinuši labu ieroci, to ieraugot. Tomēr Kutulajas māte pati bija to izmantojusi tikai vienu reizi — agrā jaunībā aizstāvēdamas pret zagli, kurš kādu nakti ielauzies ģimenes mājā. Ar šo rokassprādzi un saviem mežonīgajiem izbaiļu kliedzieniem viņai bija izdevies zagli aizdzīt, vēl pirms majā kads paguva pamosties, — un tā viņa bija ieguvusi slavu ka sieviete, kuru neviens vīrs neuzdrošinās apzagt vai pamodināt naktī. Šis stāsts Kutulajai bija stāstīts daudz reižu, un viņa pati to vēl vairāk reižu bija vēstījusi tālāk Mihrimai.

Bērnībā Kutulaja bieži bija lūkojusies tālu pari zemei uz Melnās jūras pusi, no kurienes viņu bija sasnieguši stāsti par visbrīnumainākajiem likteņiem. Viņa bija zinājusi, ka ir iespējams dzīvot citādi, ne tikai tā, kā māk šajos kalnos, un kopš visagrakās bērnības viņai bija skaidrs, ka reiz viņa dosies pasaulē. Piecpadsmit gadu vecuma Kutulaja bija atvadījusies no savas ģimenes, un, kad viņa jau bija nogājusi gabaliņu pa ceļu, māte bija atskrējusi viņai pakaļ un apturējusi viņu. Viņa bija sakļāvusi meitas plaukstas ap berberu rokassprādzi un tad sutijusi viņu ceļā ar vēlējumu, lai viņa nebaidās to izmantot un nekad neaizmirst savu māti. Pēc tam Kutulaja bija aizklīdusi līdz Melnas jūras krastam, kur kāpusi uz kāda kuģa cerībā sasniegt labāku dzīvi.

Kad kuģis daudzas dienas vēlāk piestāja Konstantinopolē, Kutulaja tūdaļ sameklēja vergu tirgu un piedāvāja sevi pārdošanā. Sievietes no Kaukaza, Čečenijas un Gruzijas šeit bija viegli pārdot, jo tika uzskatīts, ka viņas cēlušās no teiksmainajām amazonēm, un tas kopā ar Kutulajas skaistumu un lielajām, gandrīz melnajām acīm bija gādājis par to, ka viņa tirgu izraisīja ievērību. Jau tajā pašā pēcpusdienā pils melnais galvenais einuhs bija atnācis paskatīties uz viņu. Viņš bija pārbaudījis Kutulaju, meklēdams visus iespējamos trūkumus, un, neatradis nekādas vainas, aizvedis viņu sev līdzi, ārā no pasaules un iekša Topkapi pilī līdz Svētlaimes vārtiem, aiz kuriem bija paslēpies valsts varenākais harēms. Kad viņi iegāja vārtu velvē, Kutulaja ātri atskatījās pār plecu uz lielo iekšpagalmu ar ciedriem — it kā neapzināti nojaustu, ka nekad vairs neatgriezīsies, un nākamajā mirklī viņa bija iegājusi aiz mūriem.

Šeit iekšā atradās labirintam līdzīga pasaule ar tukšām galerijam, atklātiem laukumiem, kur dūdoja baloži, un klusiem, ēnainiem pagalmiem, kur mežonīgi kuploja koki un augi, ielaizdami tur dienasgaismu tikai smalkos staros. Bija dienas vidus, saule pašā zenītā. No terases bija redzama bieza, balta dūmaka par Marmora jūras ūdeņiem, un tveicīgajā karstumā visi uzturējās iekštelpās. Viņi izgāja caur krustejām, kur skraidīja un spēlējās paris bērnu, un pagāja garām vientuļam, atvērtam logam, aiz kura bija redzama sieviete dziļā miegā — tik nekustīga uz divana, ka šajā zibsnī vērotājs varēja ielūkoties mūžīgajā dusā. Kādā iekšpagalmā ar lielu baseinu un garām, slaikām cipresēm, kas meta pār flīžu grīdu zaļi melnas ēnas, uz lieliem, krāsainiem spilveniem izlaidušās gulēja trīs sievietes. Viņas pa kārtai smēķēja udenspīpi un klusināti sarunājās, bet, kad viņām tuvojās melnais galvenais einuhs un Kutulaja, sievietes apklusa un novērsās, un bija dzirdama tikai drānu čaukstoņa pie katra soļa, kad tie abi gāja garam. Pagalma galā einuhs lūdza Kutulaju bridi uzgaidīt, pēc tam pazuda aiz platām tumša koka divviru durvīm. Tris sievietes tagad atkal sāka čukstēties, un Kutulaja lūkojās augšup gar mūri. Viņas skatiens stāstīja par ziņkāri, tomēr arī par neskarto nākotni, ko var redzēt tikai jaunā sejā.

Pēc brīža einuhs atkal parādījās durvīs un deva Kutulajai zīmi sekot viņam pustumsā. Te bija saožama spēcīga vīraka smarža, un dzirdēja čukstus, kam sekoja klusi, klukstoši smiekliņi. Viņi šķērsoja mazu priekštelpu un tad iegāja lielā istabā, kur, izlaidusies uz dīvāna, gulēja krietni aptaukojusies sieviete. Tajā pašā mirklī blakus viņas ausij izslējās jauns vīrietis. Neuzmetot atnācējiem ne skatienu, viņš atstāja istabu klusi kā kaķis, un tie abi palika vieni ar sievieti, kura pacēla acis un sastapa Kutulajas skatienu.

Tā bija sultānā valide, sultāna māte un valsts ietekmīgākā sieviete. Viņai bija jānovērtē visas jaunatnācējas, pirms tās varēja tikt uzņemtas sultāna harēmā. Seja bija plata un gaļīga, un acis mazas un tumšas. Karstumā zīds lipa viņai pie miesas, un viņa smagi elpoja. Jūras mitrums un vīraks no smaržkociņiem smagi vēdīja nekustīgajā gaisā, un Kutulaja norīstījās un jutās mazliet apdullusi. Lielā būtne lēni sakustējās, gaļīgajā sejā jautās viegla piepūle, kad viņa pasniedzās pēc vēdekļa uz maza galdiņa sev blakus. Vēdinādamās viņa pajautāja šo to par Kutulajas pagātni un pēc tam lika viņai parādīt zobus un noģērbties kailai. Kutulaja to izdarīja, neteikdama ne vārda, kamēr einuhs paņēma katru drēbes gabalu un uzlika to sev par roku. Pēc tam Kutulajai lika pagriezties, einuhs satvēra viņas rokas un turēja tās zem sultāna mātes skatiena, pievērsdams viņas uzmanību plaukstu tīrībai un skaistumam un izceldams citas jaunpienācējas labās īpašības. Beidzot sultāna māte uzlika savu mazo, tuklo plaukstu Kutulajai uz vienas krūts, un tad lielā sieviete uzmeta viņai skatienu, kas lika Kutulajai justies neomulīgi. Visi klusēja.

Ta bija risinājušies notikumi līdz dienai, kad sultānā valide bija atzinusi Kutulaju par labu esam un viņa bija uz mužu atteikusies no pasaules. Viņai bija nācies atteikties no sava vecā vārda un tā vietā saukties par Gilbeijazu — Rožbaltīti, šo vārdu sultāna māte bija izvēlējusies, lai atgādinātu viņai par godbijību, kas bija likusi viņai nobālēt, kad viņa pirmo reizi nostājās valsts varenākās sievietes priekšā. Turklāt viņa atteicās no savas kristīgās ticības un pieņēma islāmu, pēc tam tika apmācīta musulmaņu kultūrā un pils etiķetē.

Viņas skaistuma dēļ sultāns drīz bija viņu ievērojis un neilgi pēc viņas ierašanās Topkapi pilī paaugstinājis viņu par ikbalu. Tad viņa dabūja pati savu mitekli un personīgās verdzenes, iemācījās runāt dzeju, dejot un spēlēt uz pašas izvēlēta instrumenta, kā ari pārvaldīt mīlas mākslu. Sultāns, apciemodams Gilbeijazu vairākas reizes nedēļā, dāvāja viņai dārgas drānas, dziedātajputniņus būros un dažādu krāsu dārgakmeņus. Daudzus no tiem viņa lika iestrādāt rotās, kuras nēsāja ar lepnumu un citam par skaudību, bet atlikumu paslēpa mazā velūra maisiņā zem savas gultas. Sultāna sejā viņa redzēja ilgas, ko viegli sajaukt ar maigumu, un, kad viņš uzlika viņai savu roku, viņa domāja, ka sultāns pieskaras viņas dvēselei, un pilnībā padevās viņa gribai.

Gilbeijaza nedomāja, ka jebkad atkal sajutīs ilgas, jo tagad, kad sultāns bija apveltījis viņu ar savu labvēlību, viņa pārliecinājās, ka ne jau pašas, bet Allāha griba aizvedusi viņu pāri Melnajai jūrai un ka viņa ir izredzēta diženai dzīvei. Viņa bija ne tikai bagātāka, nekā jebkad būtu varējusi iztēloties, ka cilvēks var būt; kā viena no sultāna favorītēm viņa juta arī to, ka ir apdāvināta ar lielāko mīlestību pasaulē. Un lāgiem, sēdēdama uz kādas no terasēm un lūkodamās pāri Marmora jūrai, viņa sūtīja domas uz kalniem tālu austrumos, kur viņas ģimene droši vien nopriecājās, saņemot vēstuli, ko viņa bija parūpējusies nosūtīt, darīdama zināmu, ka viņu meita dzīvo sultāna pilī.

Gilbeijazai vēl nebija apritējis septiņpadsmit, kad viņa dzemdēja Mihrimu. Melnais galvenais einuhs izziņoja jaunumu harēmā, un nākamajā diennakti lielgabali uz pils mūriem izšāva trīs reizes pirms katra aicinājuma uz lūgšanu. Selamlikenā sultāns noturēja audienci un pieņēma tautas apsveikumus, un harēmā Gilbeijaza un pārējās ietekmīgās sievietes saņēma dārgas dāvanas. Septiņas dienas un naktis visa Konstantinopole līksmoja, bet aiz sava loga ikbalu pagalmā Gilbeijaza gulēja gultā un raudāja. Viņa bija vēlējusies dēlu, jo tas sultanam būtu devis lielāku prieku.

Pēc tam viņa katru vakaru pacietīgi gaidīja sultānu. Viņa izrotāja savas istabas un ieterpās skaistākajās drānās — taču katru nakti viena pati iemiga uz sava dīvāna, kamēr eļļas lampiņas istabā lēnām izdzisa. Viņa aizbildināja sultāna prombūtni ar valsts valdnieka pienākumiem, taču sirds dziļumos zināja, ka nav sapratusi tās ilgas, kuras reiz redzējusi sultāna sejā, un ka Allāhs, žēlsirdīgais un neizdibināmais, ir nolēmis, ka viņa nekad nedzemdēs dēlu.

Mihrimai pieaugot, izrādījās, ka viņa ir mantojusi savas mātes kaukāzisko skaistumu: viņas vaigukauli bija augsti un izcilni, mati gludi un melni, un acis lielas un tik tumšas, ka tajās gandrīz varēja spoguļoties. Un tomēr viņa nebija tik pilnīga savā skaistuma ka māte, jo bērnībā bija nokritusi pa kāpnēm un sasitusi degunu, notikums bija piešķīris viņas sejai diezgan raupju profilu.

Dažas no pārējām harēma sievietēm, kadu dienu pamanījušas meitenes sejā šo kļūdu, klusi smējās savā starpā, aizsegušas muti ar plaukstas virspusi. Taču Mihrimas māte sacīja, lai viņa nebēdājot. Viņa stāstīja, ka meitene, kas esot pilnīga savā skaistumā, gan dabūjot visas dāvanas, ko varētu vēlēties, un pret viņu izturoties ar tādu pašu neaizskaramu cieņu, it kā viņa būtu cilvēciska hūrija — radīta no safrāna, muskusa, dzintara un kampara, bez vainām vai kļūdām miesā un dvēselē, un dievišķajai gaismai starojot no sejas, — taču tās esot divdomīgas dāvanas. Jo vēlēšanās tiekot izpildītas un gods izradīts tādā pašā veidā, kā bagātais zemnieks atbrīvo savu zirgu no darba laukā, dod tam sienu un laipni to uzrunā, lai tas butu atpūties, skaists un rāms, kad zemniekam būs jādodas uz pilsētu tā mugurā. Turpretim sievieti, kura iezīmēta ar daļu no raupjuma, kas parasti tiek piedēvēts vienīgi vīriešiem, nevarot pavedināt tiktāl, lai viņa aizmirstu pati savu būtni. Šādai sievietei, teica Gilbeijaza, neko nevarot atņemt, viņa vienmēr būšot brīva un nekad neilgošoties pēc tā, kā viņai nav vai ko viņa nevar dabūt — arī pēc skaistuma.

Tā viņa stāstīja par daudzām lietām, un vēlāk, stāstīdama meitai par zemi ar lielajiem kalniem tālu austrumos, par skatu uz apvārsni visā tā plašumā un debesim visā to dziļuma, viņa parasti beidza ar vārdiem: "Caur Svētlaimes vārtiem sieviete iziet tikai reizi mūžā."

Pēc balss toņa Mihrima saprata, ka šie vārdi ir mātes pašas paļāvības ķīla, — taču tad viņa bija ne vairs bērns, bet jaunlaulāta līgava, kuru vedīs projām. Un, kad viņa ar savām kalponēm kravāja lielās, smagās lādēs apjomīgo pūru — dārgas rotas, austrumu paklājus un cēlkoka mēbeles —, mātes vardi bija viņas dārgākā manta.

Aizbraukšanas dienā Mihrima stavēja savā istabā un ietērpās feradžā — četrstūrainā tunikā ar platām piedurknēm, kas gluži kā apmetnis sniedzās nedaudz pāri viduklim, — un platos svārkos. Pār plaukstām un delmiem viņa uzvilka garus, baltus cimdus līdz elkoņiem un paslēpa seju aiz plīvura, kam vajadzēja nokarāties viņai par seju un pleciem, bet tad bērnu balsis aiz loga lika viņai mitēties, pieiet pie loga un paskatīties dārzā.

Tāpat kā viņi, arī Mihrima reiz bija rotaļājusies šajās galerijās, ejās un mazajās ieliņās. Šajā pils galā viņa zināja visus rakstus uz sienu podiņiem un ikvienu krāsainā stikla gabaliņu logos, viņa bija redzējusi, kā dārzu koki katru gadu rieš jaunus pumpurus, un pazina katru vaļīgo flīzi uz terases. Šī vieta piederēja viņai, arī šī istaba, kura viņa tagad pagriezās un paskatījās apkārt. Viņa iegravēja atmiņā balsinātās sienas, nišas ar mazajiem plauktiņiem un greznotos logu rāmjus, dīvānu ar tumši sarkanajiem spilveniem, vēso ēnu un tulpes uz palodzes. Viss bija tā, kā allaž bijis šajā istabā. Bet viņa vairs nebija daļa no tās būtnes. Tā bija viņu atgrūdusi un ierāvusies sevī, it kā Mihrima būtu to jau atstājusi, un viņu pārņēma grūtsirdība. Tajā mirklī viņa pamanīja, ka māte stāv durvīs un vēro viņu.

Gilbeijaza tagad bija veca sieviete. Sirmu matu svītra stiepās no pieres un pazuda zem safrāndzeltena šifona lakata.

"Es gandrīz kaut ko aizmirsu," viņa sacīja un piegāja pie Mihrimas.

Ar vienu roku pasniedza viņai misiņa rokassprādzi ar kniedēm no Kaukāza kalniem. Tā gulēja plaukstā smaga un vēsa un mirdzēja rietošajā saulē, kas apspīdēja visu istabu.

"Tā gan nav no cēla metala," Mihrimas mate sacīja, nepaceldama skatienu. "Tomēr ta ir laba rota. Esmu pārliecināta, ka tā tev piestāvēs, un atceries — kaut gan es ceru, ka tev to nekad nevajadzēs izmantot, — kādu dienu tā var tev palīdzēt."

Abas pārmija skatienus. Tajā pašā mirklī kads einuhs sauca Mihrimu uz gaidošo pajugu, un, ilgu bridi skāvusi mātes trauslo ķermeni, Mihrima paslēpa seju aiz plīvura un atstāja istabu. Tā bija pēdējā reize, kad viņas redzēja viena otru, un, kad pajūgs veda Mihrimu pa pils šaurajām ieliņām ar nelīdzeno bruģi un izveda ārā pa Svētlaimes vārtiem, viņa ar vienu pirkstu noglāstīja smago metālu ap savu delmu un raudzījās tālumā. Pamezdama aiz pils mūriem pasauli, kas vienmēr bija piederējusi viņai, Mihrima bija bedu un drūmu sajūtu pārpilna, jo sapņi vienmēr pārstāj būt sapņi tam, kas tajos ieiet un redz tos kā īstenību.

Ostā Mihrimu uzveda uz kāda kuģa, kur viņu ieslēdza kajītē zem klāja. Pa vienu no mazajiem lodziņiem viņa pirmo reizi ieraudzīja Topkapi pili no ārpuses, tās mūri pacēlās pār Konstantinopoles jumtiem — viss pamazām attālinājās, lai beidzot pazustu pavisam, un daudz dienu jūra bija viss, ko sastapa Mihrimas skatiens, kad viņa palūkojās āra. Bija jāpaiet ilgam laikam, iekams aiz mazajiem lodziņiem atkal parādījās zeme un ceļojums pār jūru bija sasniedzis mērķi — taču nebija jāpaiet daudzām dienām, iekams pašā paradīja viņai savu būtību.

Tāpat kā katru iepriekšējo pēcpusdienu pašā bija atnācis pie Mihrimas, viņš sēdēja, pētīja jūras kartes un mērīja attālumus, kamēr Mihrima lāgiem masēja viņam plecus vai spēlēja mazu ģitāru. Aiz mazajiem lodziņiem ūdens spīguļoja zemajā saulē, un viņa domāja par to, ka mājās, pili, droši vien ir maltītes laiks, ka aiz virtuves logiem skan balsis, kamēr pār jumtiem un pagalmos izplātās brīnišķīgas smaržas. Aiz loga ikbalu pagalmā viņas māte droši vien mostas no mazās diendusas, kurā dodas katru pēcpusdienu, driz viņa celsies un apliks lakatu ap pleciem. Varbūt viņa palūkosies apkārt istabā, varbūt šī telpa un visa pils ap viņu šķitīs tukša, jo Mihrima to atstājusi, — un pašā pacēla acis no savām kartēm. Kad viņš sastapa Mihrimas skatienu, viņa seja it kā satumsa. It ka viņš spētu redzēt, ka viņas domas ir tālu projām un ka viņa ir tikai viduvēji apmierināta ar to, ka izprecināta Palestinas provinces pašā.

"Neskaties uz mani tā," viņš īsi teica.

Mihrima nodūra acis un atvainojās, lai gan nesaprata piepešo skarbo toni. Taču pašā piecēlās un pasauca viņu pie sevis galdam otrā pusē, un, kad Mihrima nostājās viņa priekšā, pašā iecirta viņai pļauku. Pēc tam lika viņai iet gulēt, kamēr Mihrima pūlējās apspiest asaras. Viņa lēnām ielīda gultā, un, kad pašā uzgūlās viņai un iespiedās viņā, Mihrima aizturēja elpu, it ka nekad vairs negribētu laist to āra.

Pēc šī notikuma Mihrima bija piesardzīga visā, ko darīja, kad pašā uzturējās viņas tuvumā. Izvairījās no viņa skatiena un uzņēma viņa pieskārienus nepakustēdamās, klusēja un pieklājīgi atbildēja uz viņa smaidu. Taču dažas dienas vēlāk, kad kuģa pavārs bija atnesis pašā bļodiņu zupas uz viņas kajīti, notika nelaime. Mihrima nesa bļodiņu viņam pie galda, viņa skatījās nevis uz pašā, bet uz bļodiņu, uz zupas spīdīgo virsmu; viņa nepavisam nemanīja, ka lakats noslīd viņai no pleca, tas apvijās ap vienu kaju un pavilka to tā, ka zupa sašūpojās, bļodiņa aizlidoja un nākamajā mirklī viss nolija pār pašā krūtīm. Taustīdamās kā akla, Mihrima pulējās noslaucīt viņu ar salveti, un bija mirklis, kad pašā sēdēja klusēdams un skatījās uz viņu, nepakustinādams ne vaibstu. Bet tad Mihrimas nesakarīgā atvainošanās un varbūt arī sejas izteiksme piepeši lika viņam izplūst skaļos smieklos. Tie atbalsojās istabā, un Mihrima nezināja, ko iesākt, viņa to nepavisam nesaprata, kamēr pašā smiekli nāca viņai pretī no visām pusēm kā skaļa, tumša skaņa, kas lika sajust bailes un kaunu. Viņa piecēlās un vēlējās tikai to, lai grīda viņu aprij, kamēr skaņa lēnām noklusa. Pašā skatījās uz viņu, purināja galvu un smaidīja. Viņš atkal iesmējās tīrus, jautrus smieklus un pēc tam pārģērbdamies joprojām varēja iesmieties, paskatoties uz Mihrimu. Tad viņa bija apsēdusies uz gultas un atbildēja uz šiem smiekliem ar tādu ka smaidu, izklaidīgi knibinādama rotu sev ap kaklu.

Mazliet vēlāk, kad lejā bija nonesta vēl viena bļodiņa ar zupu, pašā lika Mihrimai atnest to vēlreiz, un, nākdama pie viņa ar to rokās, Mihrima lūkojās lejup uz mirdzošo virsmu, kas nedrīkstēja salūzt pie bļodiņas malas, viņa juta savas pēdas pret grīdu un zīdu pie ādas. Nebija nekā, pret ko paklupt, un zupa palika savā bļodiņā, līdz stāvēja uz galda, nolikta viņam priekšā.

Taču, kad viņš vēlāk vakarā bija aizgājis un Mihrima viena sēdēja savā gultā un skatijas pār jūru, kur mēness sidrabainā gaisma dejoja ikkatrā sīkākajā vilnīti, viņa domāja, ka smiekli savā ziņā ir ļaunāki par to, ja pašā būtu viņai iesitis. Viņš taču bija neaprēķināms. Sapņu un cerību pamesta, Mihrima, neko neredzēdama, raudzijas arā pa mazo lodziņu un drīz sāka raudāt, iedomājusies par māti un Topkapi pili kaut kur tālu aiz apvāršņa.

Pec daudzu dienu brauciena aiz viņas kajītes mazajiem lodziņiem parādījās Palestinas krasti, un, kamēr viļņi izsalkuši laizīja kuģa vēderu, tika nosprausts kurss uz Jafas pilsētu. Tiklīdz enkurs bija izmests, no sauszemes šurp metās laiviņu karapulks, un īsā laika sprīdī tās bija ielenkušas kuģi. Vīrieši, kam platās, sarkanās jostās bija iestiprināti dunči, meta virves un ķēdes pār treliņiem un sāka rāpties uz klāja. Mihrima, kas bija sekojusi visam, raudzīdamās pa saviem logiem, ar drebošu sirdi sameklēja kādā lādē Kaukāza kalnu misiņa rokassprādzi un uzmauca to delmā.

Pēc brīža, dzirdēdama atslēgu pagriežamies kajītes slēdzenē, viņa sēdēja pie viena no mazajiem lodziņiem un skatījās ārā, mierīga un cieši ietinusies savā feradžā, aizsegusi seju ar plīvuru. Ienāca pašā. Izskatījās, ka viņš neraizējas par daudzajiem vīriem, kas uzbrūk kuģim, un Mihrima paturēja misiņa sprādzi uz rokas, kamēr pašā uzveda viņu uz klāja, kur daudzie viri kapteiņa vadībā jau cēla mazajās laiviņās kuģa kravu un pirmās no Mihrimas neskaitāmajām lādēm. Pašā lika, lai viņu kopā ar Mihrimu ieceļ vienā no laivām, un cita pēc citas tās pa bangojošo ūdeni traucās uz sauszemes pusi.

No Jafas Mihrimu tālāk veda slēgtās nestuvēs starp diviem zirgiem. Pašā, pavadoņu ielenkts, jāja priekšgalā uz dābolaina zirga, bet Mihrimas mantas nesa divdesmit septiņi smagi apkrauti kamieļi. Kad viņi bija tikuši garām augļu dārziem aiz Jafas, viņu priekšā pavērās akmeņainais Šāronas līdzenums, un tālumā kā zils loks zem debesīm gulēja Jūdejas kalni. Vīri klusēja, un aiz nestuvju priekškara Mihrima dzirdēja tikai dzīvnieku nagus pret akmeņaino zemi un vēja piesardzīgos čukstus nestuvju aizkaros.

Vakarā, kad sāka satumst, karavāna apstājās kādā ciemā kalnu pakājē. Un, lai gan Mihrima baidījās no kurdu laupītajiem un mežonīgajiem beduīniem, jo bija dzirdējusi virus runājam, ka to šajos apvidos esot daudz, tomēr viņu šajā nakti nomoda galvenokārt turēja izsalkušie odi un neskaitāmās smilšu mušas.

Nākamajā rītā ceļš veda augšup kalnos, un Mihrima lāgiem pavilka aizkaru sāņus un paskatījās ārā. Balti dzeltenie kalni pacēlās un nolaidās kā milzīgi viļņi bangojošā jūrā, kas reiz laiku rītausmā pārakmeņojusies no lāsta. Saule sitas pret katru klinti un akmeni ar tādu asumu, kas šķita gandrīz apžilbinošs, un iededza hipnotisku mirdzumu plānajos vijolīšu un magoņu ziedos, kas pavasarī vietumis pletās pār nogāzēm, tomēr nenosegdami neauglīgo zemi. Kalnu koru augstumā Mihrimas priekšā plaši pavērās ainava, un, paliecoties uz priekšu un paraugoties ārā, viņa varēja redzēt apvārsni gandrīz visā tā garuma un debesis to augstajā diženumā. Reiz viņas māte bija priecājusies par līdzīgu skatu, taču Mihrimai plašumu bezgalība šaja vietā pavērās nežēlīgā tukšumā, un viņa jutās kā smilšu graudiņš, kurš virpuļo pasaules malā.

Tikai vēlāk tajā pašā diena, pavilkuši aizkaru sāņus, turēdama plīvuru priekšā sejai un samiegusi acis baltajā gaismā, viņa kaut kur tālumā kalna mugura saskatīja Jeruzalemes mūrus. Tie stāvēja mēmi un nekustīgi pret vēju appūstajiem tuksneša plašumiem — uzcelti un pastāvoši, pateicoties spītībai, kas šķita reizē nepieciešama un bezjedziga tādā apvidū ka šis. Šeit tikai ar grūtībām no zemes varēja izcīnīt dzīvību, un tas šķita kā brīnums, ja kur redzēja vientuļu olīvkoku cieši turamies klinšu ieslēgtajā zemē. Mihrima pamirkšķināja acis. Viņai bija stāstīts, ka pasaulē atrodami šādi apvidi. Bet to, ka tieši šādā vietā viņai vajadzēs dzīvot un nomirt, viņa nekad nebija iztēlojusies, un viņa ļāva aizkaram noslīgt un aizvēra acis.

Kad karavāna nonāca līdz Jeruzalemei, saule rietēja. Tas bija īsais diennakts brīdis, kad ēnas ta izstiepjas, ka paceļas no zemes, mājām, mūriem un cilvēku stāviem un iesniedzas nakts lielajā telpā. Villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem visas trīs sievas stāvēja un gaidīja pagalmā. Viņas stāvēja, salikušas rokas, un viegls vējiņš plivināja viņu tumšās dželabas. Kad viņu priekšā nostājās mājas jaunā, ceturtā sieva, viena vēroja viņu ar visžēlīgu laipnību un otra ar augstprātīgu rezignāciju, turpretim trešā turpināja lūkoties sāņus.

Vecākā no sievām bija apmēram piecdesmit gadus veca. Viņas vārds bija Bazila, un kā mājas pirmā sieva viņa pirmā sveicināja Mihrimu. Viņa bija īsta havra — viena no tādām sievietēm, kuru tumšās acis spēcīgi kontrastē ar ādas baltumu. No lakata ap viņas galvu neizspraucās neviena vienīga matu cirta, taču mati noteikti bija kupli, jo uzacis viņai bija saaugušas kopa un virs augšlupas ēnojās tumšas pūkas. Mute bija plata, ar plānām lupām, un no deguna gar mutes kaktiņiem sāka iezimeties rievas. Lai gan mugura viņai bija mazliet lika, galvu viņa turēja augsti izslietu. Tikai lielās, melnas acis atmaskoja viņu ar reizē dusmīgu un bēdīgu izteiksmi, un tās aizvērās, kad viņa sveicināja nama jauno, ceturto sievu ar skupstu uz abiem vaigiem.

Otrā sieva Zubida izskatījās pāri par trīsdesmit gadu veca. Viņa bija gara un kārna, sejas vaibsti bija smalki un lepni, ada gaišas šokolādes krāsā. Augstie plaksti un uzacis piešķīra viņai majestātisku izteiksmi, un zaļās acis vēroja jauno ceturto sievu, gluži kā karalienei novērtējot savu jauno kalponi. Viņas lūpu kaktiņi mazliet pacēlās, un Mihrima atbildēja uz viņas smaidu, kad abas paliecās uz priekšu un sasveicinājās ar skūpstu.

Pēdējā no trim bija melna sieviete. Viņa bija Zubidas vecuma un pat nesastapa Mihrimas skatienu, kad Bazila nosauca viņas vārdu, bet visu laiku skatījās uz mūriem vai lejup uz akmens flīzēm. Viņu sauca par Zeinabu, un, atskaitot viņas niecīgo garumu, viss cits bija liels: acis, deguns un lūpas, un ari augums zem dželabas viņai bija apaļš un tukls. Viņai bija īsas skropstas, kas izliecās smalka jumtiņā, un laiku pa laikam viena acs atveras un pavērsās pret debesīm, tas piešķīra viņai nesatricināmas atsvešinātības izteiksmi. Viņa pasniedza vaigu skūpstam, taču pati neskāra jauno sievu ar lūpām.

Nākamajā dienā Bazila, Zubida un Zeinaba izrādīja Mihrimai mājas hammāmu — pirti, kas atradās pagraba zem austrumu spārna, kur parasti dzīvoja viesi, bet kas pagaidām uzņēma Mihrimu un viņas pūru. Pērn pašā bija licis uzcelt hammāmu, un sievas slavēja viņu par dāsnumu un skaidroja, kāda darga dāvana tā esot šajos apvidos, kur trūkst ūdens. Sirds dziļumos visas trīs tomēr saprata, ka tas ir piesardzības solis, par kuru jāpateicas pašā dedzīgajām īpašnieka tieksmēm, jo viņš nevēlējās, lai viņa sievas butu redzamas sabiedriskās vietās, un tāpēc arī neļāva viņām izmantot lielo hammamu pilsētā, kas ik dienu bija atvērts parmaiņus sievietēm un vīriešiem un kur tika saklausīti un nodoti tālāk dažādi jaunumi un tenkas.

Kad Mihrima bija nomazgājusies, sievas uzņēma viņu harēmā, apģērbdamas un uzposdamas Mihrimu šai pirmajai dienai namā, un viņa necik daudz nerunaja, tikai cēlās un sēdās, kā nu bija nepieciešams sieviešu darbam. Pa to laiku tās trīs stāstīja par savu dzīvi, un melnā Zeinaba pati pirmā pastāstīja, ka viņa esot cēlusies no Timbuktu. Kādu dienu, kad viņa, būdama jauna meitene, viena pati aizgājusi pec ūdens uz aku ārpus pilsētas, viņu nolaupījis beduīnu pulciņš. Viņi aizveduši Zeinabu sev līdzi caur Sahāru uz Marrākešu, kur zeme un mājas ir sarkanas, un tur viņa pārdota kādam arābu tirgotājam no Jeruzalemes. Tirgotāja vienīgā sieva neilgi pirms tam nomirusi, atstājot viņu un dēlus, bet, tā kā viņš pret sievu lolojis tādas jūtas, ka nespējis iedomāties vēlreiz apprecēties, viņš nopircis Zeinabu, lai būtu kāda sieviete, kas pieskatītu viņa dēlus un parūpētos par viņu audzināšanu. Viņa stāstīja, ka tirgotājs bijis labs un taisnīgs vīrs, nekad viņai nepieskāries, bet vienmēr izturējies pret viņu ar cieņu, un tāpat arī viņa dēli. Tomēr vēlāk izrādījies, ka tirgošanās prasmē dēli nepavisam nav tik apdāvināti kā tēvs, un pēdējos gados, ko Zeinaba pavadījusi tirgotāja namā, viņi izputinājuši tēva mantu. Tādā veidā viņi noteikuši Zeinabas likteni, jo, kad tēvs nomiris, nams bijis tik nabadzīgs, ka viņai nācies ubagot dienišķo maizi uz ielas kopā ar spitālīgajiem, kropļiem un vientuļiem vecīšiem.

Taču, lai gan ubagošana visā savā ilgumā Zeinabai šķitusi visapkaunojošāka no visa, ko dzīve būtu varējusi piedāvāt, tieši tā sagatavojusi viņu augstākajai no visām dzīvēm, uz ko viņa būtu varējusi cerēt toreiz, kad aizvesta no Timbuktu. Jo noticis tā, ka vienā no neskaitamajām ciienām, kad viņa sēdējusi ar izstieptu roku un lūgusi žēlastības dāvanas, garam gājis pašā. Ne Bazila, ne Zubida, ne pati Zeinaba nevarēja pateikt, kas viņam iešāvies prātā — jo viņš aizvedis Zeinabu, nožēlojamo ubadzi, uz savu māju un padarījis par savu sievu. Vai tas bijis plašās sirds deļ vai aiz vēlēšanās, kaut Allāhs, visu redzošais un žēlsirdīgais, atalgotu viņu par labo darbu — pastarā diena vai dzīves laikā ar dēlu —, to viņas nezinaja. Taču Zeinabas dzīvi vienmēr bija noteikuši citi, viņu alkatība, nelaime vai žēlastība; pasaules iegribas bija vedušas Zeinabu sev līdzi, un no viņas skatiena varēja saprast, ka viņa ir iemācījusies padoties to spēkam. Viņai runājot, skatiens aizvien novērsās, slīdēja lejup gar sienām un pa malām starp grīdu un griestiem, līdz lāgiem apstājās kaktos vai tālēs aiz loga.

Zubida savā zemajā, mazliet nazālajā balsi pastāstīja, ka viņas vecāki, beduīni tuksnesi uz austrumiem no Jeruzalemes, uzdāvinājuši viņu pašā, kad viņa bijusi desmit gadu veca, kā pateicību par zemajām nodevām, kas togad prasītas no viņu kazām. Vecāku sejas esot iegleznotas viņai atmiņā ar tādu pašu vieglumu kā vēja iezīmētās kontūras kalnu sānos. Kopš tās dienas, kad atvesta uz šejieni, Zubida neesot vecākus redzējusi, bet neesot ari ilgojusies pēc viņiem. "Jo pašā," viņa sacīja, nenovērsdama skatienu no Mihrimas, "parāda, cik tuvu Allāham, varenajam un žēlsirdīgajam, var nonākt vīrietis ar savu labo sirdi un diženumu. Pašā namā man nekad nekā nav trūcis." Un viņas zaļo acu smaidā bija kaut kas pavēlošs, kas vēstīja, ka viņa arī nav nodomājusi neko tādu pieļaut.

Bazila ka pēdējā pastāstīja, ka dzimusi mazā pilsētiņā Marokas kalnos. Divpadsmit gadu vecumā viņa apprecināta ar sava tēva brālēnu no Fēsas pilsētas, viņš izrādījies nežēlīgs vīrs. Sitis viņu par mazāko nodarījumu un izsmējis citu sievu klātbūtnē. Beidzot viņa vairs nespējusi to izturēt, viņai izdevies aizbēgt un tikt prom no pilsētas. Viņa daudzas dienas klejojusi pa valsti, pārtikusi no saknēm, ogām un pienā, ko naktīs zagusi no beduīnu kamieļiem, kamēr beduīni gulējuši. Tādā veidā viņai izdevies nokļūt Kasablankā, kur viņa satikusi vīrieti, kurš pircis un pārdevis sievietes. Viņš bijis tālu izslavēts par savām skaistajām precēm, un vīrieši no visiem Austrumiem devušies turp, lai nopirktu pie viņa sievu. Viss noticis viņa lielajā mājā pilsētas centrā, un, tur ieiedama, Bazila nejutusi baiļu, jo bijusi jauna, drosmīga un zinājusi, ka neviens slikts vīrietis viņu nenoturēs. Šajā mājā viņu nopircis pašā, kurš ieinteresējies par viņu jau no pirmā acu uzmetiena, samaksājis prasīto cenu, pat nepaskatīdamies uz viņas zobiem, un aizvedis viņu sev līdzi uz Jeruzalemi.

Bazila bija pavēstījusi savu stāstu tā, it kā runātu par lielu triumfu, un tagad apklustot viņas skatiens smagi gūlās uz nama jauno, ceturto sievu — tikai acu tumšumā varēja nojaust kādu drūmu domu. Mihrima ielūkojās sejā viņai un tad Zubidai. Abās viņa redzēja savaldības un rūgtas labvēlības sajaukumu, kas cēlās no tā, ka viņas bija pakļautas diviem pretējiem spēkiem, no kuriem viens lika viņām mīlēt pašā un otrs paredzēja, ka viņas būs spiestas dalīt pašā cita ar citu. Lai gan šiem spēkiem bija kopīgs izejas punkts, starp tiem nebija iespējams nekāds izlīgums, un Mihrima saprata, ka ir nonākusi pretrunu namā, kur viss sastopas un šķiras.

Turpretim izskatījās, ka Zeinaba kā pēdējā sieva ne pret vienu un ne pret ko neizjūt nedz nepatiku, nedz pieķeršanos. Ar vienaldzīgu sejas izteiksmi viņa pasniedza Mihrimai spoguli, lai viņa varētu sekot līdzi, kamēr Zubida ķemmē un kārto viņai matus. Tie bija tik gari, ka nesapīti sniedzās Mihrimai līdz viduklim. Gludi un smagi tie notvēra gaismu zilā niansē, kā melns ūdens tie lija caur Zubidas garajiem pirkstiem. Mazajā spogulītī savā roka Mihrima redzēja viņas seju ar stāvu rievu starp uzacīm un skarbu vaibstu ap lūpām. Viņas acīs bija lasāma vēlēšanās satvert bārdas nazi — asu, spožu metāla gabalu — un likt šai ceturtajai sievai šķirties no saviem matiem. Vai tad Zubida gandrīz nevarēja iztēloties to, kā cirtas ir spiestas nokrist uz grīdas un tur sagulties — tik klusi kā miruši dzīvnieciņi pie viņas kājām? Un vai istabu jau gandrīz nepiepildīja griezīgā kliedzienu un raudu skaņa, kad Mihrima aptvēra, kas noticis?

Taču hammāmā neatskanēja ne kliedzieni, ne raudas, un villā uz ziemeļiem no Jeruzalemes mūriem dzīve vēl kadu laiku ritēja pacietībā.

No arkādes pār pagalmu Mihrima lūkojās uz akmeņaino ainavu un ceļu, kas veda augšā, apkārt pakalnam, un lejā uz Damaskas vārtiem. Ļaudis nāca, ļaudis gāja, saule nekustīgi stāvēja debesīs. Mihrima ievilka elpu. Viņa skatījās uz pakalnu un ceļu.

Kas gan licis cilvēkiem apmesties šajā pasaules malā? Persieši, romieši, bizantieši, arābu musulmaņi, kristiešu krustneši, mameluki, mongoļi un visbeidzot osmaņi bija cīnījušies, lai iekarotu šo pilsētu, neskaitāmas bija ciešanas, ko laika gaita maksājusi tās iegūšana. Taču neviena no šīm cīņām vairs neko nenozīmēja. Sen bija pagājis laiks, kad iekarotāji apstājušies pakalna uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem, lai baudītu skatu uz Svēto pilsētu pēdēja mirklī, iekams uzbruka tās mūriem. Pēc tam kad tika atklāta Amerika un jūras ceļš uz Indiju, Jeruzaleme bija kļuvusi par aizmirstu priekšposteni milzīgajā osmaņu karaļvalstī. Šī pilsēta, šī vieta vairs nepiedereja pasaulei, it kā Allāhs, žēlsirdīgais un neizdibināmais, būtu aizmirsis to savā pasaules radīšana.

Mihrima nokāpa uz savu istabu austrumu spārnā un aizvēra aiz sevis durvis. Viņa apgulās uz dīvāna un skatījās augšup pār sienu gludi pulētajiem akmeņiem un rupji tēsto durvju aplodu. Pa atvērto logu viņa dzirdēja amatniekus strādājām augšā uz jumta, kur viņi lika akmeņus tam, kam vajadzēja noslēgties un kļūt šeit par viņas mājām.

Ar vienu pirkstu viņa noglāstīja rokassprādzi ap savu delmu. Katru dienu, kopš atstājusi Topkapi pili, viņa bija valkājusi to uz rokas; tikai vakaros viņa to nomauca un uzlika uz maza plauktiņa virs spilvena gultā. Domās viņa sekoja tās ceļam atpakaļ uz Kaukāza kalniem, pie mātes, kurai jaunībā tā bija iespiesta rokā; pie vecāsmātes, kura, likdama lietā ar kniedem apdarināto rotu, bija padzinuši zagli; un pie kalpones, kura bija atnesusi to savas kundzes uzdevuma, šī kundze laikam bija izmantojusi sprādzi kam briesmīgam. Mihrima iekoda lūpā. Viņa nodomāja, ka šeit rokassprādze ir tikai skumja piemiņa, taču, tā domadama, ari apsolīja sev nekad neielikt to lādē un neaizmirst.

Un saule nemānāmi vilka savu loku pār debesīm, līdz piepeši steidzīgi nogrima pret kalnu korēm rietumos, un pārakmeņojušās juras zemē iestājās vakars. Tumsa izauga starp klintīm un kalniem, it kā izlīzdama no kādas paslēptuves zem zemes. Ēnas nogūla pie Damaskas vārtiem, kas aizvērās ar dobju skaņu, un nakts izpletās aiz akmeņainās augstienes līdz paša mājai.

Iekšpagalmā visas trīs durvis bija aizvērtas. Puķudobes gulēja zilganā tumsā, un no strūklakas bija dzirdama tikai klusa burbuļošana. Kāda ķirzaka aiztecēja pa mājas mūri garām logam, aiz kura kvēloja vāra, sārta gaismiņa. Viss bija akls un kluss — līdz piepeši no pašā nama spārna bija dzirdama kāda skaņa. Atvērās durvis, un uz viņa istabas kāpnēm atskanēja soļi. Pagalmā šķita, ka tumsa iegūst acis un ausis, un tās viņu

tS

redzēja, un tās viņu dzirdēja, kad viņš iznāca mēness gaisma kā zils siluets. Viss tagad elpoja, flīzes uzņēma viņa soļus, un sienas juta viņa ēnu. Viņš gāja caur pagalmu, apkārt strūklakai un tālāk uz viesu spārnu, un, kad viņš atvēra durvis, pār akmens grīdu steidzīgi pārslīdēja zeltaina gaisma, iekams durvis ar klusu čīkstoņu atkal aizvērās.

Bazila aiz sava aizkara novērsās. Vina škēr-

/ r

soja istabu un ļāva vienam pirkstam pārslīdēt pār plakstiņu. Mute sakniebās. Viņa apsēdās uz gultas. Mirkli izklaidīgi raudzījās apkārt istabā, bet tad atslīga atpakaļ un skatījās augšup griestu balsinātajās velvēs.

Reiz viņa bija bijusi laimīga. Toreiz viņa bija tikko apprecējusies ar pašā un abi bija dzīvojuši pie viņa ģimenes kādā mājā iekšpus Jeruzalemes mūriem. Katru reizi, kad pašā bija nācis pie viņas, Bazila bija jutusi sirdi straujak sitamies krūtīs, viņa bija sajutusi nemieru un slābumu ceļos, it kā viņu kads būtu nobiedējis. Tas bija licis viņai nodurt acis vai nervozi iespurgties, līdz pašā pienāca viņai pavisam klāt un viņa varēja paslēpt seju pie viņa pleca. Tas bija bijis reizē nogurdinošs un fantastisks laiks. Taču ildzis tikai mazliet vairāk nekā trīs gadus. Tad pašā bija apprecējies velreiz un atvedis līdzi uz mājam pie Bazilas otru sievu, jaunu meiteni, vārda Fatima. Viņas ierašanās dienā Bazila bija ieslēgusies savā istabā. Pašā bija šķitis patiesi apmierināts ar viņu. Kāpēc viņam vajadzīga vēl viena sieva savā namā? Viņa to nesaprata un bija atteikusies sasveicināties ar šo Fatimu, kura turklāt šķita tik nicināmi bikla. Visu dienu Bazila bija sēdējusi klusa un nekustīga, kamēr citi bija klauvējuši pie viņas durvīm un klieguši — vispirms lūgumus un vēlāk lāstus. Vakarā, atgriezies mājās, pašā bija atslēdzis Bazilas istabas durvis, lai tikai ar skatienu vien piespiestu viņu iziet un sasveicināties ar nama jauno — otro sievu.

Tomēr, lai gan mīlestība vairs nebija brīva, Bazila nebija aizmirsusi savu uzticību pašā. Toreiz viņa vel bija tik skaista kā pilnmēness, un ne pašā, ne mazā Fatima nebija spējuši pretoties viņas varai. Tā viņai bija izdevies gandrīz visus mājas darbus nodot jaunajai sievai, turpretim viņa pati stundām ilgi ķemmēja matus, ieziedās ar rožu eļļu un gulēja diendusu vai arī viņai varēja ienākt prātā aizsūtīt mājas kučieri, kuram tāpat nebija pārāk daudz ko darīt, uz tirgiem iepirkt Damaskas un Alepo zīdu. Viņa bija prasmīga pie stellēm un pati darināja sev daudzus tērpus. Tomēr, lai gan līdz ar otrās sievas iejaukšanos Bazila bija tikusi vaļā no mājas darbiem, viņa uzskatīja sevi par laimīgu, kad mazliet vairāk nekā pēc gada šī Fatima nomira no ieilgušas vēdera infekcijas.

Taču tā bija īsa atelpa, jo drīz pec tam pašā villa uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem bija gatava, un, pirmo reizi iegājusi iekšpagalma un ieraudzījusi trīs vienādās durvis, Bazila zināja, ka tas ir tikai laika jautājums, pirms te būs liela saime. Nebija jau arī pagājis vairāk par pāris nedēļām kopš brīža, kad daži beduīni bija pašā uzdāvinājuši desmitgadīgo Zubidu, kad viņš bija licis saprast, ka paturēs meiteni savā majā par verdzeni, līdz viņai apritēs četrpadsmit gadu, un ir nodomājis pēc tam ar viņu apprecēties.

Tikmēr Bazila bija centusies izturēties pret meiteni ka pret pašas meitu. Viņa bija rotaļājusies ar viņu dārzā un iemācījusi viņai izšūt un aust. Turklāt bija rūpejusies par to, lai bērns tiek pareizi ēdināts, un pati šuvusi viņai drēbes. Tie visi bija grūti, taču nepieciešami uzdevumi, jo Bazila zināja — tas ir tikai laika jautājums, pirms meitene pārņems viņas lomu kā pašā pirmā mīļākā un kļūs par mājas īsto valdnieci.

Notika tā, kā viņa bija paredzejusi, tikai drīzāk, nekā bija gaidījusi. Tik tikko Zubidai bija apritējuši pilni četrpadsmit, kad pašā bija gandrīz aizmirsis Bazilu un apprecējies ar meiteni, lai pēc tam pavadītu pie viņas visas naktis, atskaitot piektdienu, jo ta ir svēta un tad vīram ir japagodina sava pirmā sieva. Bazila centās joprojām izturēties pret Zubidu kā pret meitu, bet tas bija grūti, jo Zubida pieauga un kļuva par ļoti skaistu meiteni, turpretim Bazila savā spogulī redzēja, kā ēnas savācas krunciņās ap acīm un lūpām. Un drīz Zubida vairs negribēja paciest, ka tiek norāta un pamācīta kā bērns.

Kādu rītu, drīz pēc kāzām, kad abas sedeja un kopā dzēra kafiju iekšpagalmā, Bazila bija vēlējusies izlabot manieri, kadā Zubida sēdēja pie galda. Bazila teica, ka viņa tagad esot precēta sieviete. Viņa vairs nevarot uzvesties kā bērns un ļaut lakatam noslīgt pa pusei uz pleciem, tā ka nāk redzami mati, par tādām lietām sievietes pastarā dienā tikšot sodītas. Bazila pasniedzās pēc viņas lakata, lai to sakārtotu, bet meitene izvairījās no viņas pieskārienā, un izvērsās lielāks strīds, kura laikā starp pagalma mūriem tika mētāts ne mazums zemisku piezīmju. Strīds nebeidzās, iekams Bazila nebija izteikusi piezimi par meitenes jaunību un laikam arī viņas vēl tikai plaukstošo briedumu. Tad no asarām spožās, zaļās bērna acis uzmeta viņai skatienu, tik pilnu spīta un dusmu. Pārsteigta par to, ka sarunā iestājies tik krass pavērsiens, Bazila gribēja kaut ko sacīt. Viņa atvēra muti, nezinādama, kādi vardi tagad būtu īstie. Bet, pirms viņa paguva tos atrast, meitene piecēlās no galda — gazelei līdzīga, gandrīz kā pieaugusi. Apvainota un neteikdama ne vārda, viņa devās uz savas istabas durvīm, un kaftāna zeltā izšūtā mala pie katra soļa pavilkās mazliet augšup viņai ap potītēm un atklāja kājas. Pēdas bija basas. Viņa lika baltas pēdas un spītīgus papēžus pret akmens grīdu un aizcirta savas istabas durvīs ar tādu blīkšķi, kas atbalsojās pagalmā.

Viss lēnām noklusa. Durvis bija aizvērtas un mūri klusi. Stūrī pie galda sēdēja Bazila. Pūta tikai viegls vējiņš, kas lika ciedra galotnei mazliet šūpoties. Pagāja kāds bridis. It kā viss laiks aiztecētu tam līdzi, un par viņas seju pārslīdēja nemanāma kustība. Viņa paskatījās augšup gar mājas mūri un vēl augstāk. Bija rīts, debesis par pagalmu bija neprātīgi maigas savā ziluma, un, kopš Bazila bija aizbēgusi no tēva brālēna Fēsā, šī bija pirmā reize, kad viņai atkal ienāca prātā doma par bēgšanu. Viņa satvēra kafijkannu un ielēja sev kafiju, un, noraudzīdamās, kā tasīte piepildās, viņa zināja, ka viņas drosme nav neko vērta, ka viņa nevar tikt projām, jo mīl pašā.

Kopš tās reizes Bazila bija iemācījusies izturēties pret Zubidu laipni, jo harēmā katrai sievietei jāzina sava vieta un arvien jābūt laipnai pret citām sievām — it īpaši tām, kuras nama kungam labpatīk apciemot visbiežāk. Gaisotni nebija uzlabojis tas, ka pašā pa to laiku bija pārradies mājās ar noplukušo Zeinabu, ērmotu būtni, ar kuru nevarēja ne sarunāties, ne klusēt. Dzīve šaja majā katru dienu prasīja pacietību un labi attīstītu taktu, un Bazila, gulēdama gultā un lūkodamās uz balsinātajiem griestiem, vēlējās tikai to, kaut viņai nekad vairs nevajadzētu audzēt sevī šos tikumus vai dzīvot no to rūgtās ražas.

Viņa iekoda lūpā. Viss bijis vieglāk, ja viņa spētu pārstāt mīlēt pašā. Par to viņa bieži bija domājusi. Un pat nezināja, kāpēc viņu mīl. Viņa aizklāja muti ar roku. Uz spilvena sev pie sejas pamanīja dūnu un noņēma to. Viņa nekad nebija samierinājusies ar Zubidas un Zeinabas klātbūtni šajā mājā, viņa bija izvairījusies no abām un čukstējusi lāstus viņām aiz muguras, un pilnmēness naktī stāvējusi pie savas istabas loga un redzējusi balto lodi spidam caur krāsaino stiklu, kamēr skaitīja vārdus, kam vajadzēja nest pārējām nelaimi un varbūt pat nāvi. Tas bija vājprātīgi, viņa to zināja, it īpaši tādai ticīgai sievietei kā viņa, kam vajadzētu apliecināt ticību tikai tādā veidā, kas kalpo Allāham, žēlsirdīgajam un maigajam. Bet ari tas nelīdzēja. Nenotika nekādas nelaimes, un aiz villas biezajiem mūriem dzīve ritēja kā agrāk. Beigu beigās Bazila nezināja, ko īsti veļas. Pat piektdienās, kad pašā nāca godāt savu pirmo sievu, viņa nebija apmierināta. Tad viņa sajuta tikai aizvainojumu ikkatrā no pašā kustībām — gan piespiesti laipnajās, gan mazāk laipnajās. Iedomājoties, ka citas to zina un tas raisa ironisku smīnu viņu lūpu kaktiņos, Bazila juta, ka augstprātīgais cienīgums, ar kādu viņa vienmēr sastapa pārējās, kad viņas kopā ēda vai arī viņa pagāja tām garām arkade vai sēdēja kopā ar tām iekšpagalmā, nokrīt ka plīvurs un ka viņa stāv visu priekšā kaila un pazemota. Un šajā vakarā, iztēlodamās, kā pašā guļ citas sievietes gultā, ietinies viņas matos, ar viņas smaržu degunā un garšu mutē, tik bezrūpīgi nodevies laimei, kam pārējās var but tikai liecinieces, Bazila raudādama ierakās ar seju spilvenā, lai viņu blakus istabā neizdzirdētu Zubida. Taču viņu iztraucēja šķinda, un viņa pārbijusies pacēla galvu, kad Zubida otrpus sienai apgāza uz grīdas kruku.

Zubida visus šos gadus, ko pavadījusi villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem, bija jutusies pārliecināta, ka pašā mīlestība uz viņu ir mūžīga. Viņš bija dāvinājis viņai dārgas dāvanas, un naktīs, kad pašā gulēja viņai blakus aizvērtām acīm, Zubida bija slepus lūkojusies uz viņu. Viņa bija velējusies pieskarties šai sejai vai noskūpstīt to, un, lai gan nekad nebija to izdarījusi aiz iemesliem, ko pati sev neprata paskaidrot, viņa bija jutusies kā paša īpaši izredzētā, viņa mājas karaliene.

Protams, šis stāvoklis lāgiem tika pārtraukts. Katru piektdienas nakti, ko pašā pavadīja pie Bazilas, Zubida bija gulējusi savā gultā un ieklausījusies ikvienā skaņā aiz sienas. Viņa nespēja iztēloties, ka pašā var gulēt ar kādu citu sievieti tāpat ka ar viņu, lai gan zināja, ka viņš to dara, un viņa pārmaiņus sasprindzināja dzirdi, lai uztvertu katru skaņu aiz sienas, un aizspieda sev ausis, lai izvairītos no šim skaņām.

Taču sešas no nedeļas dienam pasaule iekšpus villas mūriem piederēja Zubidai, un Bazila neuzdrīkstējās neko citu ka vien sekot viņas vēlmēm. Un pat toreiz, kad pašā bija atgriezies no pilsētas ar Zeinabu, Zubida bija lūkojusies uz noplukušo ubadzi un domājusi, ka pašā laikam piemīt stiprāka ticība, nekā viņa zinājusi, ja jau viņš iztēlojas, ka šī ir sieviete, kura dāvās viņam tik ilgi gaidīto dēlu. Bet, ta kā Zubidai piemita ironija, viņa tajā pašā mirkli nevilšus pieķēra sevi dīvaini pasmaidām par šo domu.

Šīs bailes tomēr drīz vien izrādījās veltīgas, jo pašā nepavadīja daudz nakšu pie savas jaunās, trešās sievas, un Zubida bez grūtībām atkal iejutās pašā izredzētās sievas lomā. Taču tagad, kad villā bija ieradusies jaunā meitene, pašā vairākas nedējas nebija pavadījis pie Zubidas nevienu vienīgu nakti, un šovakar, izdzirdējusi atveramies durvis uz Mihrimas istabu, Zubida ne bez nožēlas bija triekusi pret grīdu vienu no lielajām fajansa vāzēm, ko pašā bija viņai dāvinājis.

Turpretim Zeinaba trešajā istabā jau gulēja. Viņa droši ieslīga miegā šajā laikā, kad visi zināja, kur pašā pavadīs savas naktis, jo viņai nekad nebija patikusi viņa smagā elpa vai viņa auguma svars, kas uzgūla virsu.

Kad pašā ienaca austrumu spārnā, Mihrima sēdēja uz gultas. Viņa pavērsās pret pašā, nesastapdama viņa skatienu. Mihrima zināja, ka tagad vajadzētu piecelties un iet viņam preti, vajadzētu glāstīt viņu un čukstēt ausī muļķīgus vārdiņus, tomēr palika sēžam un pat nepaskatījas uz pašā, kad viņš pa istabu nāca uz viņas pusi. Mihrima slēpa savu nepatiku pret viņu kā dārgu rotu, baidīdamās izraisīt viņa dusmas — un vēl ļaunāk: baidīdamās, ka šīs dusmas laupīs viņai drosmi panest šo nepatiku un izlikties, it kā viņa klātbūtne Mihrimu iepriecinātu, un ka šādā veidā viņa tiks iekārdināta izpatikt pašā un ar divkosību mazināt sasprindzinājumu savā dzīvē. Bet viņa nevēlējās tā dzīvot; un viņa neuzdrīkstējās pakustēties, kad pašā stāvēja pie gultas un skatījās uz viņu, uzlikdams plaukstu uz viņas kakla.

Mihrima bija domājusi, ka pazīst viņu un ka nekad nejutis pret viņu neko citu kā vien riebumu un nepatiku. Taču šis ir stāsts par pretrunu, un, ierakstīts acu kaktiņa, tas nāktu par labu tam, kurš skatās, un pārliecinātu to, kurš šaubās. Ir jāmainās tam, kam cilvēks sākumā notic, un tā notika arī šajā naktī, kad Mihrima juta, ka pašā vēlas tikai viņu, neko citu, it kā tikai viņa spētu remdēt visas viņa ilgas. Ikkatrā no viņa pieskārieniem un kustībām bija alkas pēc viņas, alkas iegūt viņu, un viņa nevarēja neko citu kā vien padoties pašā gribai. Un, kad Mihrima nākamajā ritā pamodās un pastiepa roku pār saburzīto palagu tukšajā vietā sev blakus, viņa jutās laimigi skumja par to, ka ir viena.

Tā nu villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem dienas aizritēja laiskumā un naktis nāca ar prieka un rūgtu sāpju sajaukumu. Gandrīz katru nakti pašā ieradās pie Mihrimas un palaikam pie Zubidas — atskaitot piektdienas, kad pagodināja Bazilu. Pagaidām pretruna tikai vāri iezīmējās tad, kad visas četras sēdēja ap brokastgaldu un ēda. Zubida klusēja un neatbildēja, Mihrimas uzrunātā, viņa nepasniedza pār galdu ne olas, ne kafiju, ne jebko citu, un, ieraudzījusi Mihrimu nakam par pagalmu, viņa parasti aizgriezās un nospļāvās, ja pašā nebija tuvumā.

Turpretim Bazila vienmēr smaidīja. Taču rūgtums turējās viņas lūpu un acu kaktiņos. Būdama ticīga sieviete, viņa tomēr nevēlējās būt par cēloni strīdiem un spēlēja savu labās un mīļās sievas lomu pēc visiem likumiem. Viņa vārīja pārējām kafiju, cepa kūkas un vienmēr bija gatava sniegt palīdzīgu roku ēdiena gatavošanā vai veļas mazgāšanā.

Toties Zeinaba kā pēdējā nedarīja neko. Viņa dzēra savu tēju klusēdama, piecēlās un atstāja labāko vietu pārējām — vasarā ēnā un ziemā saulē, un paveica savus mājsaimniecības pienākumus tādā apjomā, cik bija nepieciešams, tāpat kā atturējās sūdzēties, ja pārējās bija paviršas savējos.

Villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem dzīve ilgi noritēja šādi, jo, lai gan šis ir stāsts par pretrunu, nebija domāts, ka pašā jebkad vajadzētu atklāt to savā mājā. Taču tas notika kadu dienu, kad Mihrima bija atnesusi pilnu klēpi tikko mazgātas veļas un viens palags viņai bija nokritis uz grīdas. Zubida, klusītēm dungodama, gaja garam un uzkāpa uz tā. Tajā pašā vakarā

Mihrima bija ieberusi Zubidas edienā papildporciju čili, un pie vakariņu galda, ap kuru visas četras bija sapulcējušās, izcēlās kņada, kad Zubida atklāja, kas noticis. Pa harēma ēdamistabas atvērto logu atskanēja vairāki griezīgi kliedzieni, apgāztu krēslu rīboņa un nožēlojamas vaimanas, kad Zubida beigās pacēla roku pret Mihrimu, kura gulēja uz gridas flīzēm zem viņas un centās aizsegt seju ar plaukstām. īsu mirkli abas ielūkojās viena otrai acīs, un Zubidas skatiena dziļi aiz dusmām bija redzams apskaidrošanās un prombūtnes sajaukums, it kā viņas domas patiesībā būtu kaut kur tālu projām, kur rodams visu strīdu risinājums. Klusa un savaldīga viņa pieceļas virs Mihrimas. Mierīgiem soļiem šķērsoja pagalmu un pa kāpnēm uzkāpa pašā apdzīvotajās istabās. Mihrima izklaidīgi sakārtoja apģērbu, stāvēdama un lūkodamās uz atvērtajiem logiem augšā, no kurienes vakara puskrēslā plūda gaisma un ka neskaidrs čuksts skanēja Zubidas balss. Bazila uzmeta Mihrimai apsūdzošu skatienu, kad abas ar Zeinabu pagāja Mihrimai garām un devās uz savām istabam. Mihrima stāvēja tukšajā pagalmā, žņaudzīdama rokās savu lakatu.

Taču tajā vakarā viņa netika pasaukta pie pašā. Vēlāk tajā nakti no Zubidas istabas atskanēja plīkšķoša skaņa, plaukstai atsitoties pret seju — un par atbildi tikai varas vaimanas. Austrumu spārnā Mihrima sēdēja pie saviem atvērtajiem logiem un klausījās. Viņa jutās sāpīgi klātesoša, pārāk dzīva. Viņa virpināja matu cirtu ap pirkstu. Un pie katras sitiena skaņas sarāvās un aizturēja elpu, tik piesarkusi, it kā sistu viņai, un tik nokaunējusies, it kā sitēja būtu viņa pati.

Bija jāpaiet daudzām dienām, iekams pazuda zīmes no Zubidas sejas. Pa to laiku ikviena cita būtu staigājusi ar plīvuru un slēpusi kaunu par to, ka izraisījusi sava kunga dusmas, bet viņa to nedarīja. Viņa ļāva savu seju brīvai apskatei, un katru reizi, kad viņa šķērsoja pagalmu, kad apsēdās pie galda blakus citām un izšuva uz spilvendrānas ziedu un putnu motīvus, viņas tikai slepšus uzdrošinājās palūkoties uz šo seju ar asinīm pieplūdušo aci zem pāršķeltās uzacs un virslupu, kas bija briesmīgi uztūkuši un paspēja nomainit krāsu — no sarkanas līdz violetai, zilai, zaļai un dzeltenai, — pirms zīmes pazuda pavisam. Šķita, ka Zubida nemana viņu mulsumu. Viņa pati sastapa pārējās lielā mierā; viņas skatiens raudzījās hipnotiski, gandrīz kā putnam — it kā Zubida vairs nebūtu viņu vidū, bet vērotu viņas no pašiem, pašiem sirds dziļumiem.

Pārējās nesaprata, ka tulkot šo seju, viņas saprata tikai to, ka šķelšanos starp savām sievām paša pacieš tikpat maz, cik maz Dievs atzītu nesaskaņas starp saviem dievlūdzējiem. Ka viņš grib, lai sievas neņem vērā savas atšķirības, ka viņas nedrīkst vērst skatienu cita pret citu, bet gan tikai pret viņu kā kopīgo mērķi. Pēc šī notikuma nebija iedomājams, ka kāda uzdrīkstētos apstrīdēt Mihrimai piederošo pirmās mīļākās rangu villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem, — šis statuss nozīmēja, ka viņa saņēma dāvanu gandrīz katru reizi, kad pašā bija bijis pilsētā, tas ļāva viņai teikt pēdējo vārdu, kad viņa ar Bazilu vai Zubidu nevarēja par kaut ko vienoties, un tas lika pārējām izpildīt viņas vēlmes, ja viņa lūdza izdarīt kādu pakalpojumu. Taču, tiklīdz no viņas novērsās, abas pārējās lūdzās, lai Mihrimai notiek kas ļauns.

Kādu dienu nākamajā vasarā Mihrimas piebūve augšā virs viesu spārna bija gatava, un viņas daudzās lādes, kas visas būtībā bija stāvējušas sakrautas viņas istabā, tika uznestas jaunajā mājoklī.

Tāpat kā pārējām trim sievām bija divas istabas, arī šī jaunā piebūve ietvēra vienu istabu vasarai ar mazu terasi uz viesu sparna jumta, bet virs tās — vēl vienu istabu lietošanai ziema. Pārējo triju istabās bija balsinātas sienas un tikai viens rotājums griestu vidū, turpretī šeit sienas bija klatas ar fajansa flīzēm, apgleznotām ar ziedu vītnēm, kuras lielos lokos vijās cita pār citu, durvis un logus ietvēra apmales ar arabeskām, un griestu velvēs gleznotie vīnogulāji ar vīnogām un robotām lapām stiepās augšup pret zeltītu sauli viducī. Mēbeles nāca no pils Konstantinopolē, tur bija dīvāni, apvilkti ar žirafes ādu, zīda spilveni, mazi galdiņi, klāti ar bruņurupuča bruņām, un spoži spīdošs misiņa patvāris. Bazila, Zubida un Zeinaba staigāja pa istabām un apbrīnoja rotājumus un majestātisko pūru. Zubida un Zeinaba izteica pieklājīgas, taču vienaldzīgas piezīmes, turpretim Bazila kā pēdējā klusēja, jo redzēja, ka pašā ir noziedzies pret dievišķo likumu, kurš vēsta, ka neviens vīrs nedrīkst izredzēt kādu no savām sievām. Un vēlāk tajā vakarā, kad visas bija aizgajušas atpakaļ uz savām istabām, viņa stāvēja kā ēna aiz plānā aizkara pie sava loga uz pagalmu. Ar domīgu skatienu viņa lūkojās augšā uz jauno piebūvi, aiz kuras logiem jautās viegla, sarkstoša gaisma.

Lai gan pasaule vienmēr ir nesusi sevi pretrunu, tā nekad nav to vēlējusies. Laiki ir bezgalīgs stāsts par pasaules tiekšanos būt apkopotam veselumam un tās centieniem izdzīt no sevis kādu noteiktu daļu un izraidīt to uz neiespējamā, nepiepildīto iespēju un aizliegta pasauli. Tādējādi villā uz ziemeļiem no Damaskas vārtiem kādā agrā rītā, drīz pēc tam, kad bija pabeigta Mihrimas piebūve, norisinājās sensenas tradīcijas turpinājums.

Par villas mūriem, kas iekrāsojās zilgani, debesis austrumos bija sākušas sārtoties, un gaiss strāvoja vēss un svaigs. Bija pagājušas vairākas stundas, kopš pašā atstāja Mihrimas istabu; pagalmā ilgi valdīja klusums, bet tad atskanēja kluss troksnītis un atvēras Bazilas istabas durvis. Piesardzīgi un nepaceļot skatienu, viņa bez skaņas izlavijās caur pagalmu un uzzagās augšā pa kāpnēm austrumu spārnā, no kura katru ritu nokāpa Mihrima. Pie iepriekšpēdējā no septiņpadsmit pakāpieniem Bazila apstājās un noliecās. Ar pāris ātrām kustībām viņa novilka pār pakāpienu tievu un elastīgu diegu, ko pati bija savērpusi. Viņa nostiepa diegu, parāva to ar nagu, un vibrējošais diegs nodziedāja jautru toni. Tad Bazila savilka lakatu un caur iekšpagalmu aizlavījās atpakaļ uz savu istabu. Tagad atlika tikai gaidīt.

Kad Mihrima vēlāk tajā rītā pamodās savā gultā, gaisma plūda iekšā caur loga krāsaino stiklu un nolaizīja viņai seju. Viņa nožāvājās un izstaipījās, nolika pēdas uz vēsās akmens grīdas. Stūri pie galda viņa noliecās pār ūdens bļodu un uzšļāca ūdeni sejai. Viņa izģērbās un nomazgājās, kamēr saule zīmēja zeltainus lāsumus uz viņas ādas, tad apģērbās. Pakasīja kaklu un mirkli stāvēja, vērodama sevi spogulī virs ūdens bļodas. Viņa pazina šo seju. Viņa domāja par to, kā toreiz, izvesta caur Svētlaimes vārtiem, bija vēlejusies tikai nomirt. Viņa jautāja sev, vai ir vērta tik daudz nepatikas, cik Bazila un Zubida viņai veltī. Vai arī kaut stērbelīti no tās mīlestības, ko pašā atkal izradījis šajā nakti. Viņa noglāstīja savu vēderu. Padomāja par bērnu, kuram jāpiedzimst ar viņas un pašā sejām savējā, un, iedama cauri istabai un garām gultai, kā parasti, no mazā plauktiņa virs gultas paķēra rokassprādzi un uzmauca to delmā. Tad viņa izgāja ārā.

Pēc brīža viņa sēdēs pagalmā un edīs brokastis. Apsēdīsies pie strūklakas un ļaus plaukstai slīdēt caur vēso ūdeni. Mihrima piegāja pie kāpnēm un lika kāju uz augstākā pakāpiena. Diegs apvijās ap viņas izstiepto potīti, tas satvēra viņu aiz lielā pirksta un iedziedājās, nostiepdamies un partrukdams, lai izmestu viņu tukšajā telpā. Zem viņas pavērās septiņpadsmit pakāpieni. Sandale atrāvās no kājas un, griezdamās ap sevi aizvien lielākos lokos, lidoja projām. Rokas tukši grābstījās gaisā, un dželaba nopllvoja ap Mihrimu kā vientuļš spārns.

Viņa nespēja izšķirt, ceļas vai krīt. Bet tad iztēlojās, kā gulēs lejā pie kāpnēm. Pavisam mierīgi un vaļā acīm, kamēr zvirbuļu čivināšana noklusīs pār jumtiem un asinis plūdis viņai no deguna un ausim, lai izplestos kā melni sarkans ezers uz meduskrāsas grīdas. Viss lēnām izgaisis. Taja pašā mirkli viņas pēda nokrita tieši uz pakāpiena vidus četrus pakāpienus zemāk. Potītē atskanēja krakšķis, kad viņa juta, ka auksta flīze cieši satver papēdi un pirkstus, un viņa atkal atrada stabilu vietu telpā. Mirkli Mihrima stāvēja un tvēra pēc elpas, sajuta sirdi, kas sitās pavisam drudžaini. Viņa raudzījās lejup uz savu vēderu. Kādu dienu tas izaugs zem viņas krūtīm, viņa gribēja redzēt, kā tas aug, atkal un atkal, — viņa gribēja ap sevi veselu pulciņu bērnu, tie liktu iekšpagalmā atbalsoties raudām un smiekliem. Tad viņa atglauda no pieres matu cirtu un trīcēdama nokāpa pa pedējiem pakāpieniem, nelaizdama vaļā margas.

Pagalmā pārējās trīs jau sēdēja ap brokastgaldu un ēda. Kad viņa gāja tām pretī, Bazila palūkojās augšup un sastapa viņas skatienu gluži kā ar apžilbinātām acīm. Bet tas nebija ne svētuma, ne burvestības, ne asās gaismas dēļ, kas vienmēr starojusi no debesīm pār šo zemi.

Lai gan Mihrima baudīja pašā labvēlību un nevienas citas sievas griba nevarēja viņai kaitēt, viņai tomēr nācās uzzināt, ka pašā izredzētās lomai ir divkārša nozīme. Tas atgadījās agrā rītā, kad pašā bija pavadījis nakti pie viņas. Kad viņš piecēlās no gultas, Mihrima domāja, ka viņš tūdaļ dosies projām, un cēlās, lai pavadītu viņu līdz durvīm. Taču, kad viņa pieslējās gultā sēdus, paša pagriezās pret Mihrimu un vēroja viņu ar skatienu, kas lika viņai steigšus novērsties.

"Kāpēc tu man nedzemdē delu?" viņš mierīgi jautāja.

Mihrima aizturēja elpu. Šo jautajumu viņa bija sākusi uzdot arī pati sev — ar laiku diezgan bieži. Tik daudz mēnešu, gandrīz vesels gads — un joprojām nekas nenotika. Viņa nezinaja, ko atbildēt, un pētoši lūkojās uz klēpī saliktajām rokām.

"Kāpēc neviena no jums nedzemdē dēlu šim namam?" skanēja pašā balss pār viņu.

Mihrima lūkojās lejup un projām — tālu projām, meklējot, ko viņam atbildēt, kad tajā pašā mirkli sajuta svelošas sāpes uz vaiga. Viņa gribēja pielikt roku pie sejas, bet pašā jau sita atkal, šoreiz tik stipri, ka viņa nokrita uz grīdas, un šķita, it ka visa telpa zvanītu. Caur acu kaktiņiem viņa manīja pašā kā enu. Redzēja viņa kājas un to, ka viņš noliecās par viņu uz grīdas. Viņš sita atkal — atkal un atkal. Viņa rokas ka sāpes krita viscaur pār viņas galvu un seju, deniņiem un lūpām. Dzelzs garša izpletās viņai mutē, kad pašā beidzot viņu atstāja. Viņa viena pati palika sēžam uz kāda no saviem persiešu paklajiem, tvēra pie lūpām un izmisuma un mulsuma sajaukuma skatījās uz saviem asiņainajiem pirkstiem.

Kad Mihrima vēlāk tajā rītā izlavījās ārā, atklataja arkādē, lēca saule un debesis kvēloja par zemi, kas joprojām gulēja zilganā tumsā. Viņa raudzījās pār akmeņaino pakalnu uz Jeruzalemi un kalniem tālu austrumos.

Viņa domāja par šo dēlu, bērnu, kam vajadzēja uzaugt un kļūt par tādu viru kā tēvs, un nest viņa bagātību, viņa vārdu un asinis nākamam paaudzēm. Un piepeši Mihrima juta, ka saprot pašā; ka ar šo dzīvi nepietiek, jo tai ir beigas, — un ka jābūt kaut kam vairāk par šo vienu.

Katru reizi, kad viņa bija sajutusi pašā, katru kustību un trīsošo saspringumu viņa augumā, visu to, ko viņa bija pieņēmusi, — nekas no tā nebija attiecies uz Mihrimu, tikai uz dēlu, kam bija jāieved viņš mūžiba. Mihrima piesardzīgi pataustīja lūpas. Tās bija uztūkušas un dedzinoši karstas, taču vienatnē ar tukšo plašumu un akmeņiem ārā viņai nebija ne domu, ne jūtu.

Vēlāk tajā dienā, kad Mihrima nokapa iekšpagalmā, lai paņemtu kaut ko dzeramu, pārējas nemanīja zīmes viņas sejā, jo bija aizņemtas ar Zubidas meklēšanu. Zubida nebija ieradusies uz brokastīm, un, kad viņa nebija parādījusies arī pusdienlaikā, Bazila un Zeinaba bija pieklauvējušas pie viņas durvīm. Bet, tā kā viņa nedz atvēra, nedz lūdza, lai viņu liek miera, sievas bija pasaukušas pašā. Viņš bija atslēdzis Zubidas istabu, un durvis uz pagalmu aiz viņa palika atvērtas, tur pie sliekšņa gaidīja Bazila, Zeinaba un Mihrima un ziņkārīgi ielūkojās viņam nopakaļ. Mirkli pašā stāvēja Zubidas gultas kājgalī un skatījās uz gludo palagu un spilvendrānu, un, kad viņš stūrī atvēra skapja durvis, visi redzēja, ka Zubidas garderobe karājas neskarta. Te varēja nojaust bēgšanu vai varbūt nelaimi, un drīz kalpotāji maja bija aizņemti ar Zubidas meklešanu. Visur skanēja soļi un balsis, taču neviens nezināja, kas noticis, līdz Bazila, Zeinaba un Mihrima pēc brīža ieraudzīja, ka pašā steidzas leja pa kāpnēm no sava spārna otrā stāva un izskrien pa platajām parādes durvīm. Viņas steidzās augšā pa kāpnēm un pa atvērtajām durvīm iekša lielajā zālē, kur pašā mēdza uzņemt dižciltīgākos no saviem viesiem. Viens no logiem uz ceļu, kas ved uz Nablusu, bija atvērts, un Bazila nokļuva pie tā pirmā. Skats zem loga lika viņai izgrūst klusu kliedzienu, un drebošā balsī viņa čukstēja lūgšanu Allāham, visuvarenajam un žēlsirdīgajam. Zeinaba viņai blakus atkāpās no loga un uzlika mierinošu plaukstu viņai uz pleca. Mihrima pagrūda abas sāņus un, ar vienu roku aizvilkdama sejai priekšā lakatu, paskatījās pa logu. Ārā, aiz zemās akmens sētas ceļa pusē un aiz lielas vilkābeles, gulēja Zubida.

Kaut kad naktī viņa bija sakārtojusi savu istabu. Skapī sameklējusi visskaistāko feradžu no bieza zida, izšūtu lieliem, sarkaniem ziediem. Mirkli viņa bija sastapusi savu skatienu spogulī. Vecā pārliecībā, ka pašā nemainīgā labvēlība pieder viņai, bija viņu atstājusi. Viņas acīs vairs nebija paļāvības, ar kādu viņa agrāk bija varējusi stāvēt un vērot sevi šā spoguļa priekšā. Šajā sejā bija redzamas citas, līdz šim nepazītas zināšanas, kad viņa apsedza seju ar baltu muslina lakatu un aizgriezās.

Zubida bija mīlējusi pašā, ka ticīgais mīl Allahu, gudro un žēlsirdīgo. Šīs mīlestības dēļ viņa bija samierinājusies ar Bazilas laipni nicīgajām piezīmēm, labvēlīgo uzbāzību un slikti slēpto nepatiku. Taču, kad izrādījās, ka jaunā piebūve, paredzēta nama ceturtajai sievai, pārspēj trīs pārējo mitekļus skaistumā un bagātībā, viņa nebija spējusi pateikt ne vārda, tik pārsteigta jutās. Tajā naktī, stāstīdama pašā, kā Mihrima sabojājusi viņas ēdienu, viņa bija bezcerīgi mēģinājusi atgūt kaut ko no zaudētā. Kad pašā sodīja viņu, Zubida bija sapratusi, ka viss ir zaudēts. Toreiz viņa nebija vēlējusies to zināt, viņa bija centusies izlikties vienaldzīga, taču nevarēja kļūdīties, viņa bija pazudinata uz mūžu, un ši atziņa katru dienu bija sekojusi viņai kā ļauni džini, un naktīs tie bija sēdējuši uz viņas tik tukšās gultas, sačukstējušies un smejušies par viņu. Tagad tie piepeši bija pazuduši, viņa nezināja, kur tie palikuši, bet nakts bija pavisam klusa, kad viņa atstāja savu istabu un uzrāpās uz jumta.

Debesis savā zilumā bija plašas un dziļas pār viņu. Ar acīm Zubida sekoja apvārsnim visa tā plašumā. Viņa joprojām atcerējās zemi ielejā pie Jērikas līdzenuma, kur kalni bija zeltaini un sarkani un kur vējš, kas pluinija matus ap galvu, iezīmēja apvārsni kalnu mugurās ka smalkas līnijas slāni uz slāņa. Tā pacēlās kalni ap Jeruzalemi: majestātiskā tukšumā un ar tādu stingrību, kas ļāva cilvēkam nojaust lielo mūžību. Cik savādi, cik ļauni, ka ilgas pēc tuksneša var palikt dzīvot cilvēka tā, kā to parasti spēj tikai sapnis būt mīlētam ka vienīgajam izredzētajam.

Kritienā feradža droši vien bija izpletusies ap viņu un plīvurs pacēlies no sejas, lai uzplivotu pret debesim. īss, kluss lēciens. Tagad viņa gulēja uz sāniem, galvai atdusoties uz liela akmens, it kā viņa butu aizmigusi. Zīds ap viņu gūla mīkstās ielocēs. Viena roka nevērīgi un neērti atmesta aiz muguras. Seja bija nedaudz pavērsusies lejup, un gludie, garie mati apslēpa viņas acis. Mute bija mazliet pavērta, varēja saredzēt balto zobu maliņu, un pie deguna bija izžuvušu asinspērlīšu plankums.

Pašā bija nometies ceļos viņai blakus. īsu bridi viņš sēdēja un skatījās uz Zubidu, nepieskardamies viņai. Zubida bija ārpus viņa varas, un vairs nebija nekā, ko viņš varētu pieprasīt no viņas vai darīt viņas labā; un Mihrimai pašā šķita kā kritušais dievs, tāds pats vīrietis kā tik daudzi citi, kas nespēj valdīt savas sievas.

Mihrima aizturēja elpu un neuzdrošinājās iztēloties viņa lejup vērstas sejas izteiksmi.

Pagāja kāds bridis, kas šķita garš. Tad pašā pacēla mirušo uz rokām, un uz meduskrāsas akmens, kur bija gulējusi Zubidas galva, atklājās milzīga, sarkana zvaigzne. Grīļīgām kājām pašā devās atpakaļ gar mājas mūri, kur viņam pretī skrēja vārtu sargs.

Tika aizsūtīts pēc vecajām apraudātājām. Viņas nomazgāja mirušo un ietina viņu baltā līķautā, kas noklāja viņu līdz pat kaklam. Pašā, kurš nevēlējās lielu kņadu ap bērēm, pēc šī darba aizsūtīja viņas projām. Mirušo uzlika uz nestuvēm, ko novietoja uz gultas viņas vasaras istabā, un, iekams imāms atnāca noturēt aizlūgumu par Zubidu, māja atvadījās no viņas klusumā.

Pēc kāda laika, kad pašā bija pabijis vienatnē ar mirušo, drīkstēja ienākt pārējie. Zeinaba, ka parasti, turējās aizmugurē. Viņa apsēdās uz krēsla kādā kaktā, no kurienes vēroja mirušo ar tālas, apskaidrotas atzīšanas pilnu skatienu, turpretim abas pārējās piegāja katra savā pusē nestuvēm. Bazila stāvēja, piešķiebusi galvu, un skatījās uz mirušo ar tik maigām rūpēm, it kā Zubida beidzot būtu dabūjusi to, kas viņai bijis jādabū jau sen. Tas pildīja Mihrimu ar izkliedētām, nepatīkamām nojausmam, bet viņa nevarēja neko darīt un novērsa skatienu no mirušās.

Šokolādes krāsā ietonētā āda tagad bija ieguvusi perlamutra mirdzumu, kas darīja to gaišu un skaidru. Acu plaksti šķita it kā augstāki, nekā Zubidai dzīvai esot, tas tikai pasvītroja sejas aristokrātisko izteiksmi. Lūpas bija skarbākas nekā agrāk un jau kļuvušas zili melnas. Mihrima būtu vēlējusies viņai pieskarties. Tas ir dīvaini, kā nāve palaikam liek ļaudīm aizmirst visas dusmas. Seja sastapa viņas ar izteiksmi, kurā jaucās pilnīga apskaidrība un tāda vienaldzība, kādu mirušie izrāda pret dzīvajiem, padarot sevi neaizskaramus, un Mihrima pagriezās un aizgāja.

Tajā pašā pēcpusdienā, vēl pirms laiks un karstums bija paguvuši veikt savu darbu pie mirušās, Zubida tika aiznesta uz kapiem. Mihrima stāvēja augšā arkādē un noraudzījās, kā procesija attālinās. Viņa domāja par sevi, iztēlojās, kā reiz, būdama jauna meitene, stāvējusi un sapņojusi uz Topkapi pils terases ar skatu uz jūru. Toreiz viņa bija domājusi, ka viņai jāatstāj viss pazīstamais un jādodas citā pasaulē. Kad viņu pa Konstantinopoles ielām veda projām uz ostā gaidošo kuģi, sapņi jau bija viņu pametuši — un tomēr ārpus mūriem viņu bija sagaidījusi citāda pasaule, nekā viņa bija iedomājusies, jo Jeruzalemē viņa bija iemīlējusi pašā.

Šis dienas rītā stāvēdama šajā vietā un skatīdamās, ka lec saule, viņa bija zinājusi, ka ar šo dzīvi nepietiek, jo tai ir beigas un jābūt kaut kam citam. Bet tagad, kad Zubidu nesa projām, viņa domāja, ka nekā cita nav, un kā piepešā apskaidrībā juta, ka visu saprot.

Tīņādama ap pirkstu lakata stūri, viņa domāja, ka dzīve ir kā pretruna, tieši dzīve aptver visu, kas atšķiras, un apkopo sevī. Tā rada cilvēkos nevienprātību, bet līdz ar to ari apvieno viņus citu cita uztvērumā. Dzīve kā iespēja mīt visos dzīvos un mirušos radījumos un izpaužas tik daudzās parādībās. Tā liek cilvēkiem ilgoties tikt projām un neļauj viņiem novērst skatu no tālēm, no citas pasaules, kur viss, kā stāsta, esot vienots harmonija. Taču vienīga patiesa vienotība, ko dzīve piedāvā, ir tā, ka musu sapņi nekad nepiepildīsies, ka nekad nebūs nekā cita kā tikai šis viens: pasaule, kuru mēs pazīstam.

Pašā bija kā šīs dzīves iemiesojums, vai arī viņš bija tās radītājs, un viņas visas bija pakļautas pašā gribai. Jo viņam, kā Mihrima šorīt bija uzzinājusi, sievas bija tikai instrumenti, kam jādzemdē dēls, kurš nesīs viņa vārdu un asinis tālāk nākamām paaudzēm un ļaus viņa sejas vaibstiem atspīdēt citu vaibstos mūžīgi mūžos.

It kā nebūtu nekādu robežu, nekāda cita laika un nekādas citas pasaules, kurā viņa vairs nebūs un kura nepazīs viņa vārdu. Tās bija viņa vienīgās ilgas: viņš pats.

Mihrima atlaida lakatu un juta, kā rokas smagi noslīgst gar sāniem. Tas viss neko nenozīmēja. Jo, tāpat ka pašā nevienu mirkli neatbildēja uz viņu mīlestību, sievas droši vien nekad nespēs sagādāt viņam mantinieku. Viņām itin nekādā veidā nebija nekādas nozīmes, viņas bija kā tie akmeņi tur, ārpus mūriem, viņas neko neredzēja, nedzirdēja un nesaprata. Jo milestība var piedot visas sāpes un nedomāt par pretmīlu, un tā var tiekties pārtaisīt pasauli un izveidot to pēc savas līdzības. Taču aiz visām šīm parādībām nav vēlēšanās iziet ārpus savām robežām vai piešķirt jēgu. Mīlestībai nav mērķa, tā negrib neko, tikai pati sevi, to vienu. Jo mīlestībā nekam citam nav jēgas.

Procesija attālinajās apkārt akmeņainajam pauguram un pazuda, ceļš palika tukšs. Mihrima ar plaukstām nobrauca pār seju un dziļi ievilka elpu. Viņa paskatījās uz akmeņiem. Tie gulēja klusēdami, katrs tajā vietā, kur zeme pirms tik daudziem gadiem tos nolikusi. Akmeņiem nebija nepieciešams, lai tos redz, lai pavēsta to stāstus, tiem nebija nekādas ietekmes, tie bija pavisam bez nozīmes — un, lai kurp Mihrima skatītos pār kalnu un līdzenumu, šķita, ka ikkatra klints un akmens viņu pazīst — un izdveš klusu, nemitīgu aicinājumu, kuram Mihrima domās padevās.

Un saule nemanāmi vilka savu loku pār Jeruzalemes debesim, un iestājās vakars, un iestājas nakts.

Mihrima gulēja aizmigusi, kad viņas istabas durvis atveras, un viņa dzirdēja ienakam pašā. Viegls vējiņš lika planajiem aizkariem izplandīt no logiem uz iekšpagalmu, un mēness meta istabā sidrabainu gaismu. Mihrima pagriezās gultā, joprojām pusmiegā, bet viņš bija kā zila ēna, kas bez skaņas kustas pa telpu. Viņš lēnām noliecās pār Mihrimu, un viņa izstiepās — bet, sajutusi naža asmeni svilinām sev kaklu, viņa atvēra acis un ielūkojās sejā Bazilai.

Acis, kas savā tumšajā spogulī notvēra mēness gaismu un meta to atpakaļ, staroja fanātiskā mierā, ar kādu viņa šodien no rīta bija sastapusi arī Zubidu. Tās ieskatījās tieši Mihrimas acīs — un viņa tajās pēkšņi ieraudzīja visu. Viņa redzēja bēdas un dusmas par to, ka Bazila nav pašā vienīgā izredzētā, redzēja

Zubidas aizvainojumu par to, ka pret viņu izturas kā pret bērnu, viņa redzēja, kā visas tris stāv arkādē un apklust, ieraugot pašā, kad viņš kādu vakaru bija atbraucis pa akmeņaino pakalnu un viņam sekojuši divdesmit septiņi smagi apkrauti kamieļi un slēgtas nestuves. Viņa redzēja uz grīdas savus nogrieztos matus kā mazus, beigtus zvēriņus un pavedienu virs septiņpadsmit pakāpieniem, un viņa dzirdēja, ka tas nodzied jautru meldiņu, atlaizdams viņas kājas lielo pirkstu, — toreiz viņa bija jutusi tikai šausmas, iedomājoties sevi guļam kāpņu pakājē.

Mihrima novērsās no šīm acīm, un viņas skatiens pazuda augšup, kamēr viņa uz plauktiņa virs gultas taustījās pēc Kaukāza kalnu misiņa rokassprādzes ar kniedēm."

Šajā vietā vecā sieva savā stāstā apklusa, jo iejaucās Teodors ar apspiestām aizdomām.

"No kurienes tu zini šo stāstu?" viņš jautāja. "Kāpēc tu man to stāsti?"

Vecā sieva, kura līdz šim bija sēdējusi aizvērtām acīm, it kā sapņotu viņam sapni, tagad paskatījās uz viņu ar skatienu, kas bija tik tumšs un dziļš, it kā sastaptu viņu no pazemes valstības.

"To visu es zinu tāpēc," viņa teica, "ka esmu princese Mihrima no Konstantinopoles."

Teodors atslīga krēsla. Viņš jutās apdullis, it kā telpa būtu paplašinajusies, un viņš, kurš vienmēr bija uzskatījis, ka senie raksti sola vairāk, neka acs var saredzēt, — viņš tagad nodomāja, ka īstenība varbūt tomēr var mēroties ar visiem stāstiem. Vecā sieva turpināja:

"Tā viss man tapa skaidrs taja naktī."

Viņa pasmaidīja un pamaja ar galvu viltīgajā manierē, ko Teodors nebija pratis iztulkot, kad viņi stāvēja pie Casa Nova laternas gaismas aplī un skatījās viens uz otru.

"Un tad es tik skaidri un gaiši sapratu, ka nekad nepārstāšu mīlēt pašā un ka ta ir dzīve."

Viņa cieši raudzījās uz Teodoru, šoreiz tikai viegli smaidīdama.

"Bet es nezināju, vai man satvert veco rokassprādzi no Kaukāza kalniem, lai ar varu nodotos tai dzīvei un mīlestībai, kas negrib neko citu kā vien sevi. Vai arī labāk padoties Bazilas gribai un atteikties no pasaules.

Jo, lai ko es darītu," vecā sacīja, "es vienalga nespētu izvairīties no pretrunas, vienai no mums bija jādzīvo, otrai jāmirst."

Viņa ilgi skatījās ārā pa logu un it kā māja ar galvu naktij tur, ārā. Tajā pašā mirkli viegls vējiņš lika eļļas lampiņai uz palodzes noplīvot un nemierīgi mest ēnas uz sienām. Teodors vēroja veco sievu ar slikti slēptām izbailēm. Lai gan viņš bija baznīcas virs, kurš uzskatīja, ka neviens grēks viņam nav svešs, viņš nespēja piespiest sevi noticēt, ka šī vecā ubadze ir slepkava. Viņa raudzījās lejup uz grīdu un projām, lēnam kārtodama savu lakatu, un mirkli šķita gandrīz bikla. Teodors sacīja:

"Tad pastāsti man, vai dzīve bija tā vērta."

Aizdomas viņa balsī nebija tīšas, viņš nevēlējās veco sievu aizvainot, bet viņa to nemanīja. Viņa skatījās uz Teodoru ar izteiksmīgu skatienu, un tajā pašā bridi vējš ārpusē pārvērtās mežonīgā aukā. Sākuma tas čukstēja, bet driz gaudoja ap nama stūrakmeni un lika slēģiem klabēt un dauzīties pret mūri.

Teodors piecēlās un piegāja pie loga. Kad viņš pasniedzās pēc slēģiem, aukas mežonīgais spēks radīja viņa sajutu, ka gaidāms kaut kas liels, un viņa skatiens pārslīdēja pār jumtiem un ietiecās debesīs, kamēr viņš jautāja sev, vai gan šī būtu dvaša no augšas, debesu zīme viņam. Tad viņš aizvēra slēģus un pagriezās pret veco sievu.

Taču vieta, kur uz gridas bija sēdējusi vecā stāstniece, tagad bija tukša, un istaba ap viņu pamesta. No durvīm atskanēja vāra skaņa, it ka vējš no loga būtu tās satvēris, un Teodors izskrēja pagalmā, lai pasauktu veco atpakaļ. Bet pagalms bija tukšs.

Lejā aiz letes sēdēja aizmidzis portjē. Viņš nožāvājās un pamaja ar galvu, kad Teodors viņu pamodināja.

"Vecā sieva, ko es šovakar te nomitināju, uz kurieni viņa aizgāja?"

Viņš to gandrīz izkliedza. Portjē ieskatījās viņam sejā, joprojām svētlaimīgs no miega. Viņš pasmaidīja un noplātīja rokas, papurinādams galvu. Viņš nesaprata. Viņš nezināja, par ko Teodors runā.

Teodors izskrēja arā un sauca vecās vārdu šaurajā ieliņā, bet tā atmeta saucienu viņam atpakaļ, sajaukdama to ar vēja mežonīgajam šalkām. Nami slējās ap viņu kā tumšas ēnas, un virs Jeruzalemes jumtiem debesis bija plašas un zilas.

Agri nakamaja ritā Teodors sakravāja savu čemodānu un pameta Casa Nova. Pa pilsētas līkumotajām ieliņām viņš devās uz Tā Kunga kapa baznīcu, kur Jēzus bija miris par cilvēku grēkiem. Mazajā laukumā pie ieejas pārdeva šķēpeles, it kā cēlušās no Pestītāja krusta, un mazus audekla gabaliņus, it kā no viņa līķauta. Teodors devās garam. Viņš samaksāja osmaņu sargiem pie vārtiem un iegāja pustumsā. Gaiss te, iekšā, bija vēss, bet svaigs. Kupols pār vietu, kur Jēzus miris par cilvēku grēkiem, bija tā cietis no vēja un laikazoba, ka atļāva saulei un vējam iespiesties telpā. Teodors gaidīja, viņš klusi stāvēja un no kupola pievērsās ēnainajām sānu kapelām. Taču nesajuta neko no svētās godbijības, lai gan vienmēr bija domājis, ka tā viņu pārņems, kad viņš nonāks šajā vietā. Ap viņu mistiski vai brīnumaini nevēdīja svētums, un Jeruzaleme vairs nebija svinīga vieta, pilsēta vairs nepiederēja sapņu sfērai, ta bija īstenība.

Atstājis Tā Kunga kapa baznīcu, Teodors sameklēja Damaskas vārtus un devās ārā pa Nablusas ceļu. Ne pārāk tālu aiz pakalna, kur kads anglis esot atradis Jēzus kapu, Teodors pamanīja lielu māju, būvētu no meduskrasas akmens, viņš apstājās un nolika čemodānu uz ceļa. Aiz zemās piebūves viņš varēja saskatīt divstāvu ēku ar atklato arkādi, kur Konstantinopoles princese reiz bija stāvējusi un skatījusies tālumā.

Vai viņš bija pavadījis nakti, sapņojot par to, kas neeksistē, vai ari kopā ar dvēseli, kas augšāmcēlusies no mirušajiem, vai slepkavu, kas par spiti visam bija pieķērusies dzīvei, — to viņš nekad neuzzinās. Augšāmcelšanās vēsts bija solījusi viņam daudz vairāk, nekā acs var saredzēt. Bet slepkava bija viņam teikusi, ka dzīve nes vērtību pati sevī.

"Un uz katru jautājumu," Teodors pie sevis nodomāja, "ir vismaz divas atbildes."

Viegls smaids savilkās viņam ap lūpām. Vienalga, lai kam viņš ticētu, viņš zināja, ka darams tikai viens, jo šajā naktī pirmo reizi mūžā augšāmcelšanās bija viņam šķitusi iespejama. Taču tajā pašā mirklī, kad viņš to apjauta, tā bija ieguvusi jaunu un pārsteidzošu nozīmi, un tagad viņš zināja, ka viņam nav jābaidās ne nāves, ne mīlestības un ka viņš nekad nebūtu spējis pamest baznīcu, ja nebūtu ticējis uz augšāmcelšanos.

Viņš pagriezās un domīgi lūkojās uz ainavu. Tā sastapa viņu ar tādiem pašiem putekļiem, akmeņiem un klintīm, ar kādiem bija parādījusi sevi Konstantinopoles princesei, — un viņš juta, ka labāk nekā agrāk spēj saprast, ko viņa domājusi, stāstīdama, ka jutusies līdzīga akmeņiem — pamesta savā vaļā, bez jebkā cita, no kā gūt jēgu, tik nenozīmīga kā šie nedzīvie radījumi. Vienalga, vai nu pastāvētu kas vairāk, nekā acs spej saredzēt, vai ne, — arī Teodors jutās līdzīgs akmeņiem — tik pilnīgi atstāts sev, šai pasaulei un šai dzīvei.

Viņš samiedza acis asajā gaismā. Aizņemta pati ar sevi, akmeņainā ainava gulēja ap viņu, tik vienaldzīga pret jebkuru vērotāju un pret jebkuru dvēseli, kas pēc tās sniedzās. Teodors pacēla savu čemodānu un devās atpakaļ pa balti putekļaino ceļu — un viņam šķita, it kā akmeņi būtu redzējuši visu, dzirdējuši visu un sapratuši ikkatru viņa domu.

Birgite Kosovica

Nakts Jeruzalemē

Apgāds "ATĒNA", reģistrācijas apliecība nr. 000330181, Blaumaņa 16/18-2a, Rīga, LV-1011, e-pasts: atena@atena.lv www.atena.lv Iespiests un iesiets tipogrāfijā a/s "Preses nams", poligrāfijas grupa Jāņa sēta

Content

Kosovica Birgite Nakts Jeruzalemē