Gailits Augusts

Lēvijas kundzes grēksūdze

Augusts Gailits

Lēvijas kundzes grēksūdze

Romāns

1

Vētra plosījusies visu nakti un nav ari no rīta vēl rimusi. Uz mirkli it kā būtu paguris tās brāzmainais spars, it kā tā tomēr būtu beidzot izaurojusi tukšas krūtis, bet tad viņa mostas no jauna, ar dusmām, kas pārvērtušās vēl niknākā trakošanā. Un sniega blāķi tās šķiedīgajā klēpī virpuļo, krīt, ceļas un joņo pār mežiem, lau'kiem un mājokļiem.

Jāks Radamēss nācis no āra, zāģis un cirvis rokā.

Viņš, acīmredzot, steidzies uz darbu, bet vētra to kā nelūgtu viesi attriekusi atpakaļ. Tagad viņš stāv būdas vidū, nošķiests ar sniegu, pat viņa skropstās un uzacīs sniega pārslas atradušas pieturu.

„Šī vētra nopostīs daudz skaista meža — vairāku gadu cirtumu vienā naktī,“ nosaka viņš skumīgi. „Plok veseliem klājiem kā zāļu stiebri izkapts vēzienā.“

Neviens no mums neatbild. Tikko pamodušies, atrodamies vēl savu spocīgo sapņu nomāktībā. Ko gan arī lai mēs atbildētu! — Paši zinām, ka šī diena atkal mums izvērtīsies par atpūtas dienu, ar kuru nekā nezinām iesākt. Tā ir mirusi, nekustīga diena, gara un nomāktības pilna. Atrodoties mežā ar saviem zāģiem un cir- < vjiem, izliekam savu pēdējo muskuļu spēku nevis lielāku peļņu kārodami, bet, lai ķermenis būtu truls nogurumā un mūsu smadzenes dusētu šūpulī līdzīgi zīdainim, mazām rociņām pie mutes. Mēs nevaram paciest atpūtas dienas.

Ervīns Reile uzlicis galdā kafijas krūzītes. Šķiņķa gabals, sviests un maize gaida brokastniekus, bet šodien mums nav steigas. Viens vai otrs nāk no savas lāviņas, slinkiem pirkstiem paņem no galda savu daļu, bet zobi kož ēdienu bez garšas un rīklei nav prieka

kumosu rijot. Dažs atgriežas pie lāviņas, cits īgni lasa laikrakstu, kāds knibinājās gar savām darba drēbēm, vai nu jaunu pogu šujot, jeb sairušu vietu pielāpot.

Kasteorbs ar Udrasu nosēdušies pie šacha galdiņa — būtu muļķīgi izsekot viņu spēlei. Viņi bīda kauliņus tik vienmuļi un aizmāršīgi, ka viena vai otra figūra kopš vairākiem gājieniem atrodas šachā un gādās pat tā, ka divi uz galdiņa palikušie karaļi trenkā viens otru, pūloties pretiniekam pieteikt šachmatu. Nē, viņi nebūt nav tik slikti šachisti; skaidri noprotams, ka vīru domas kavējas citur — varbūt tās klaiņo pa dzimteni, varbūt skumsit par saviem nobendētiem tuviniekiem, varbūt klīst pa Sibirijas neizmērojamiem klajumiem, mūža mežiem un raktuvēm, dzenot pēdas izsūtītiem draugiem?

Tādēļ jau mums kļuvušas atpūtas dienas par šādu mocību, ka mūs vajā aizgājušās dienas, piepildot mūsu prātus um sirdis. Nereti mums krietni jāsaņemas, lai no tām atkratītos, lai pievērstu sevi citām domām. Tu uzliec savām domām it kā iemauktus un laužņus mutē un sāc tās savaldīt kā niķīgu zirgu, pievēršot tās patīkamākiem notikumiem un mierīgākiem ceļojumiem. Cik daudz reižu nav šādā veidā pārstaigātas jaunības takas, galvas pilsētas ielas, jaukās kūrvietas, cik daudz reižu tu tā neesi sēdējis savu draugu un tuvinieku saimē, mānīgi tīksminot savu sirdi un smadzenes ar patīkamo pagātni.

Zinu — arī šodien man jāmeklē savām domām jaunas ceļošanas iespējas, jo maz ticams, ka vakamakts stāstiem tagad sekotu turpinājums. Mani darba biedri ir šodien īgni un mazrunīgi un ar pūlēm viens otrs izmet pa vārdam. Ierīkojos ērtāk savā lāviņā un pievēršos domās kādai dāmai — Ene Lēvija bija kundzes vārds.

Tas bija toreiz, kad tikko bijām šķērsojuši jūras līci. Līdzi tikai sāpju pilnās sirdis. Mūs izklīdināja pa dažādām nometnēm, bet tur, kur aizsūtīja mani, mēs bijām krietni pāri trīs simtiem. Tā bija kādas skolas

vingrotava, ap kuru apvilkta spēcīga virve. Aiz virves stāvēja apbruņots kareivis, mūsu aizsardzībai un drošībai. Tas bija draudzīgs kareivis, kas tikai ar skan tienu drīkstēja mums, nelaimīgajiem, izrādīt savu sirsnīgo līdzjutību, jo sarunāties tam bija noliegts. Jeb, ja arī būtu atļauts, ne mums, ne viņam nebūtu ko teikt.

Katrs nācām no savas pasaules un vajadzētu desmitiem vai pat simtiem gadu, kamēr mūsu uztveres sāktu darboties vienā virzienā.

Virve bija atstājusi mums pāris simtu kvadrātmetru 'lielu laukumu pastaigai un svaiga gaisa iebaudīšanai. Daudz tas nebija, bet, likās, arī no tā lielākā daļa palika neizmantota, jo mūsu stāvoklī mēs nedomājām ne par pastaigu, ne par svaigo gaisu. Vēl atradāmies sāpju un baigo pārdzīvojumu varā, zaudētais mūs nospieda un smacēja, tas aizņēma visu mūsu laiku un arī mūs pašus. Bet tur gar sienmalu stāvēja pāris mazu soliņu un, ja palaimējās, tu varēji tur atrast sēdvietu un ļaut dziestošai rudens saulei dažus brīžus parotaļāties uz savas sejas.

Sēdēju tur bieži un manas acis nenogura skatoties.

Daudz no turienes neredzēju: divi sarkančemuraini pīlādži viņpus virves, aiz tiem kādas celtnes drēgnais mūris, tālumā zilganā miglā tītā Stokholma un pa labi Melara ezers. Bet ari tā bija daudz, ļoti daudz, jo tūlīt aiz virves sākās brīvā pasaule un tas taču bija kaut kas.

Arī dažs kuģis aizpeldēja tur gaj-ām, balts kuģis ar brīviem cilvēkiem, un tas mums sagādāja lielu pārdzī- (

vojumu. Staigātāji pēkšņi apstājās, bet tie, kas atradās telpu iekšienē, izskrēja ārā, piespieda krūtis pret virvi un bija pārsteigti. — Iedomājieties taču, kāds balts kuģis! No kā šāds uztraukums un pārdzīvojums, to vēl tagad nevaru izskaidrot, varbūt tādēļ, ka ceļš uz pasauli bija brīvs, bet mēs iesprostoti aiz virves.

Mūsu vidū atradās ļaudis no katra sabiedrības slāņa un katra dzimtenes apriņķa, — bija profesori, mācītāji, mūziķi, literāti, bija zemnieki, zvejnieki, matroži, strādnieki, bet savu stāvokli un arodu bijām atstā-

juši dzimtenē, šeit tagad bija vairs tikai pelēka masa, kas izglābusies no terrora un briesmām, sakausēta kādā dīvainā jēdzienā — bēgļi.

Labi, mēs paši zinām šo bēdu stāstu un svešniekam nav nozīmes to izklāstīt arī tad, ja tas būtu ar mieru mūs uzklausīt, šādi stāsti sakrājas kaudzēm svešinieka ausu bungādiņu priekšā, netiek no turienes tālāk un atbirst atpakaļ.

Biju tā nosēdējis vairākas nedēļas, vērodams tālo Stokholmu, kad manam solam pienāca kāda dāma.

Viņa bija vidējos gados, slaida un pašapzinīgu stāju. Viņa nosēdās man blakus un teica:

,,Tam visam nav nekādas nozīmes.“

„Kam nav nekādas nozīmes?“ vaicāju, nesapratis viņas teicienu.

Viņa pamāja ar roku.

„Viss tas še apkārt,“ sacīja viņa, „šī nometne, virve, šis apbruņotais kareivis. Mūsu izglābšanās, mūsu atrašanās šeit, mūsu nākotne — tas viss ir tikai sīku gadījumu, notikumu, sīkumu summējums, ko mēs uzskatām par dzīvi un drebam tās priekšā. Bet mēs nespējam ietekmēt šos faktus, kas krājas kaudzē viens pie otra, tādēļ īstā dzīve ir nevis šis notikumu summējums, bet mūsu dvēseles dzīve.“

Es neiebildu ne vārda. Uzskatīju viņu par kādas ticības sektes piederīgo un ar tiem nav nozīmes strīdīties. Bet Ene Lēvija nebija sektante. Kaut kā dēļ biju iemantojis viņas uzticību un tā sākās viņas grēksūdze. Tas turpinājās daudzas dienas, viņa atnāca, atsēdās man blakus un stāstīja par savu dzīvi.

Daudz no viņas stāstījuma esmu paspējis aizmirst, daudz intīmu atklājumu nemaz negribu sev atgādināt un arī tas, kas atmiņā saglabājies, gadu gaitā ieguvis jaunu atveidu, citu nozīmi un izteiksmi. Mūsu smadzenes ir liels meistars dzirdētā un redzētā pārveidošanā sev patīkamā veidā un savai gaumei un pārliecībai atbilstoši. Tādēļ, gulšņājot tagad lāviņā un domājot par Eni Lēviju, izvēlos no viņas dzīves tikai zināmas epizodes, jebšu mēģinādams atdarināt viņas izteiksmi un stāstījuma nemierīgi plūdumu.

Nezinu, kādā pasaules kaktā tagad liktenis viņu aiztriecis. Bija dzirdams, ka izceļojusi uz Argentīnu, bet kādas citas baumas zināja stāstīt par Brazīliju. Bet viņas dzīves vietai nav nozīmes, ja atceramies viņas pašas vārdus nometnes laikos:

„Tam visam nav nekādas nozīmes.“

Man ir prieks izcelt viņas simpātisko stāvu redzes degpunktā un ļaut viņas dzīvei plūst cauri manām smadzenēm.

1

Akmeņi un akmeņi, starp tiem daži paegļu krūmi, daži nīkulīgi bērzi ar kailām galotnēm; gar upīti

alkšņi, kārkli un ievas noliekušās uz ūdens pusi, bet tam visam pāri sāļā jūras elpa. Virs galvas neizmērojamie debess klajumi, brīžiem svelmaini karsti, brīžiem vētrā un liesmo jumā, gan pārpilnībā izgāžot lietu, pat krusu, bet pa lielākai daļai atrodoties brīnumaini baltu, miegainu mākoņu žilbīgajā zilgmē. Tad jutos lepna un izcila: kā Radītājs tur augstumos ganīja savus mākoņus, tā es šeit lejā savu lielo aitu baru. Tapat kā viņš varēja iedegties dusmās un ugunīgām pātagām sadzīt kaudzēm melnus mākoņus, tā brīžiem uzliesmoja arī mans niknums un rīkste švīkstēja pāri nevainīgajiem lopiņiem. Biju maiga un biju nežēlīga, varēju trallināt līdzīgi putnam un šņākt līdzīgi čūskai; biju daļiņa no labā un daļiņa no ļaunā, kā visi citi un viss cits 'šai neizprotamajā pasaulē.

Tās nebija manas aitas un arī es nepiederēju nevienam — vismaz ne paliekami. Aitas nepiederēja arī manam saimniekam Kristapam. Viņam piederēja vienīgi (šīs jūrmalas ganības. Agrā pavasarī, kad sniegs tikko nokusis un saule izlauzusi spraugas ziemas debesīs, apkārtējie zemnieki un zvejnieki atveda savus lopiņus uz vasaru šais ganībās, lai tikai vēlā rudenī tos atkal vestu atpakaļ. Tad saimniekam Kristapam bija liela rēķināšana ar saimniekiem un turklāt daudz runāja par sliktiem laikiem, trūcīgo ražu un gluži, gluži tukšo jūru, par slimībām, kas piemeklējušas ģimenes un citām nelaimēm, kas sagādājušas izdevumus. Visu tagad atklāti un pamatīgi klāja galdā, bet tas viņiem nenāca no sirds;—drīzāk tas bija tāds paradums, jo, ja cilvēks iet pie sava naudas maka un nesūrojas par savu

postu uti nelaimi, tad viņu uzsata par lepnu lielībnieku un tas it kā nemaz nebūtu vīrs ar pilnu prātu. Arī man kā līdzdalībniecei vajadzēja atrasties tur klāt un visā noklausīties, kaut arī sarunas bija vienpusīgas, jo Kristapam nebija nekas daudz sakāms. Viņš tikai brīžiem iebilda: jā, jā, protams, tā tas ir! Tad viņš ievāca naudu un izdeva kvīti, kaut ari uz baltās papīra lapiņas nebija nekā cita, kā tikai Kristapa Vema vārds. Rēķinos viņš cienīja stingru kārtību un goda prātu.

Manam saimniekam Kristapam piederēja mazas dzirnavas un, kaut uz to durvīm bija piestiprināts lepns uzraksts : Kristapa Verna rūpnīca, tās nebija nekāda naudas bedre. Bet šad tad priecīgi plūda pa dambi lejup ūdeņi, skanēja vienmuļa rūkoņa un milti bira maisos tiklab pašu vajadzībai, kā arī pārdošanai trūcīgajiem. Un kad no krāsns izvilka silto maizi, daļa krita arī manā ganu somā. Aitu baru nedrīkstēju atstāt savvaļā, tādēļ nevarēju iet ēdienu reizēs uz mājām, bet ganu somu pakāra pie kārts mazliet tālāk no dzirnavām, kur varēju saņemt savu uzturu. Protams, bija arī tādas dienas, kad saimniece Kate nesāka sevi mocīt un Kristapam bija jānoņemas ar dzirnavniekiem. Tad soma pie kārts bija tukša. Tās bija bezmaizes dienas, bet tās neizraisīja asaras manās acis. Ohoi! iesaucos priecīgi, šodien dzīvosim no vējiem un saules un viss pārējais ir niecīgs! Iespējams, ka tieši tajās dienās mana balss skanēja sevišķi pārgalvīgi, tā kā arī Kate mājās varēja dzirdēt manu lielo prieku un tīksmi un pie sevis nopūsties: nē, šo draņķi nekas nesalauzīs! Itin nekas. Biju pilna kūsājošas dzīvības, kas plūstin plūda pāri.

Viņi bija bezbērnu pāris, šie mani saimnieki, vīrs Kristaps un viņa sieva Kate. Divi pelēcīgi cilvēkbērni, sīkie dzīves algādži, bez lepnāk izslietām galvām. Līdzīgi divām skudrām, tie vilka kukaini uz pūžņa pusi, svīda, piekusa, bet mērķi nesasniedza. Brīžiem Kristapa acis mazliet noskaidrojās, tajās iemirdzējās it kā maiguma dzirkstelīte; tad viņš sacīja: nu, audžu meit! Arī to viņš uzdrošinājās tikai tad; kad Kates nebija tuvumā, jo viņa necieta nekādus maigumus, tāpat kā viņa, varbūt, necieta arī pašu dzīvi. Maz viņa pacēla acis, jebšu, ja to darīja, tad viņas skatiens bija kodīgs un tev radās sajūta, ka nupat tevi aprīs gabaliņu pa gabaliņam. Viņa ir slima, šī tava vecene, mēdza dažkārt Kristapam teikt dzirnavnieki. Nekad viņa nav sūdzējusies par kādām sāpēm, atbildēja Kristaps smaidīdams, kaut gan viņa izteiksme ļāva nojaust, ka viņš nesa savu veceni cauri dzīvei kā smagu negaisa mākoni uz pleciem un sirdī. Un nekurnēja.

Kādā dienā no tālienes nākdams šeit bija iemaldījies mans tēvs. Vai viņš meklēja darbu, bija atbraucis līdzi kādam dzirnavniekam, vai kādā citādā ceļā, bet šeit viņš bija nokļuvis un tad Kristaps bija tam vaicājis: „Vīrs, vai tu nevari ieteikt man kādu gani?“ „Man pašam tādas veselas divas,“ bija tēvs atbildējis. „Atved tad to jaunāko, par Eni nosaukto,“ bija sacījis Kristaps. Salīguma apstiprinājumam viņi bija iedzēruši šņabi, katrs vienu glāzīti. „Vairāk tu nebiji vērts,“ sacīja mans tēvs. Viņš bija smagi vīlies, ka es nebiju vairāk vērts, jo viņš bija īgns un viņa skatiens skumji klīda apkārt, neatrasdams vietu kur pieķerties. „Varbūt tu neprasīji?“ es iedrošinājos izteikt savas šaubas. „Prasīju, bet Kristaps aizkorķēja pudeli un sacīja: gan jau uz priekšdienām redzēsim. Vispār bija garas runas, jo Kristaps sāka stāstīt par lieliem izdevumiem, kādus gane viņam sagādās. Uzturs, apģērbs un jaunas kurpes. Arvien atkal to pašu: daudz uztura, apģērbs, ziemā skola uz viņa rēķina un izturīgas kurpes, šīs pēdējās, kurpes, man sevišķi iespiedās ausīs un es vaicāju, kādēļ viņš man tās atkārtoti pasvītro. Bet tādēļ, atbildēja Kristaps, ka augošam bērnam labi jāpaēd un jāvaikā kurpes, jo bada un pastalu smaka pielīp cilvēkam uz mūžu, vienalga cik bagāts vai slavens viņš dzīvē arī kļūtu. Esmu daudz dzīvē cietis un pacietu arī šo prātojumu.“

Un tā kādā agrā pavasara dienā sākām soļot uz jauno māju pusi. Stipri lija, bija auksts, vējains un mūsu ausis sāpēja no nemitīgiem jū^as auriem. Tēvs norausa ar delnu ūdeni no savas sejas un es darīju tāpat. Viņš trīcēja no aukstuma un bija saliecies uz priekšu, es centos soļot viņa pēdās, mazs skuķēna izsmiekls.

„Tu jau pati nezini ceļu!“ sacīja tēvs un nemaz negaidīja atbildi, jo tas bija vairāk domāts kā pārmetums, lūk, cik daudz raižu un pūļu tāds muļķīgs bērns var sagādāt tēvam.

Viņš nebija slikts, šis par tēvu nosauktais vīrs. Bija ilgi kuģojis pa jūrām, redzējis zemes un cilvēkus, labas un priecīgas dienas, bet tad viņš bija apprecējies un dzīve sāka velties pret vējiem. Laidusi pasaulē divas dūšīgas meitenes, māte bija uzkāpusi uz kuģa ar kādu svešas zemes matrozi un viņu vairs negaidīja atpakaļ. „Viņu asinis nesaderējās,“ sacīja kaimiņi; „no svešuma to atveda un tur arī viņa aizgāja.“ šajos vārdos mēs ar māsu neatradām ne mazākās līdzjūtības sievietei, kuj-as asinis še neiederējās, drīzāk pasvītrojumu, ka tā jau arī bija labāk tiklab mums, kā arī tēvam. „Ko vēji atnes, to tie arī aiznes,“ sacīja ļaudis un vairāk tiem negribējās runāt.

Man laikam vajadzēja būt gluži mazai, kad tas viss bija noticis, jo man nav saglabājusies ne mazākā atmiņa par savu māti. Kaut kas it kā ņirbētu miglā, kāds slaids augums, kādas liesmainas acis, kāda neizsakāma dvaša un kaut kas cits, kam nav vārdu, veida, izteiksmes, kas palicis dvēselē kā maiguma un siltuma dzirkstele, varbūt pat ne reāla, bet iedomāta. Jo no mātes mūsu būdā nepalika neviena priekšmeta, nevienu svārku, ne lakata, ne mežģīņu stūrīša, kas būtu saglabājis mums vismaz viņas smaržu, mīlestību, mātes esamību, un, ko turot rokā mums varētu rasties kādā iztēle par māti.

Tomēr, kāds mazs priekšmets bija — pīpīte ar dzirtara kātu un zelta riņķīti. Tā atradās ziemišķa ādas maisiņā un bija noslēpta skapja augšējā plauktā. Mums bija noliegts to aizskart, bet tēvam promesot, pukstošu sirdi noņēmām to no plaukta, novietojām uzmanīgi uz galda un mūsu acis pienaglojās tai kā kādai burvju pīpei, kas varēja dot pavēles gariem un varbūt pat pašam velnam. Jo kādēļ gan citādi tēvs to uzskatīja par tik dārgu un noliedza tai pieskarties? Varbūt, ka tā nemaz nepiederēja mātei, bet tam svešas zemes matrozim? Drebuļi pārskrēja mūsu mugurām un mēs nolikām to atpakaļ skapī. Ar ko gan citu svešais matrozis varēja tā savaldzināt mūsu māti, ka tā atstāja mūs, nevarīgās, likteņa ziņā un aizgāja uz neatgriešanos? Pat vēstulīti viņa neatsūtīja, pat ne sveicienus ar citiem jūrniekiem — tā prātojām ar māsu un ar šausmām raudzījāmiem uz skapja pusi, kur slēpās mūsu nelaimes cēlonis.

Bet ko es zināju par savu bērnību, vai kādas atmiņas varēju no turienes ņemt līdzi. Tas mazumiņš, ko zināju un kas man pa retam iešāvās prātā, pamazām it kā apmiglojās un lēnām izgaisa nebūtībā, līdzīgi sapnim, kas no rīta pamostoties, šķiet kā dziļš pārdzīvojums, bet, nostādīts pretī dzīves īstenībai, zaudē savu spēku un pēc brīža no tā vairs neatceries nekā. Pārnākot pie Kristapa Vema, man pazuda saites ar bērnības mājām. Neradās pat ilgas pēc tām, un man ienāca prātā sievu vārdi — ko vēji atnesuši, to tie arī aiznes un vai arī es nebiju vējainās piekrastes bērns.

Aizmirsās pat tēvs; arī viņš arvien vairāk atkāpās miglā, no kurienes tikai pa retam man acu priekšā iznira izstīdzējis stāvs, skumjas acis un tas, kā mēs divatā soļodami uz jauno māju pusi, ar delnu norausām ūdeni no sejas, dubļiem šļakstot zem kājām. Un tas, kā viņš otrā rītā nekā nevarēja uzsākt atceļu — ilgi un mēmi stāvēja uz dzirnavu dambja, pagriezis muguru pret mani un maniem jaunajiem saimniekiem. Ko viņš prātoja vai gaidīja, mums palika neizprotams. To viņš paņēma sev līdzi, kad viņš beidzot tomēr lēniem, gariem soļiem sāka kustēties uz māju pusi, agrā pavasara pirmie saules stariem uz pleciem. Viņam nebija man nekā ko teikt, ne tēvišķas pamācības, ne pamudinājumu, un es neatceros, ka viņš būtu pat atvadām sniedzis roku. Varbūt ka māte, aiziedama ar svešu vīrieti uz kuģa, bija aiznesusi līdzi arī viņa pēdējo maigumu un līdz jutību, padarījusi viņa muti mēmu un acis aklas. Un arī man neradās pret aizgājēju vīru nekāds siltums, palika prātā tikai kāds salīcis stāvs, kas ilgi, ilgi stāvēja nekustīgs uz dzirnavu dambja un tad beidzot sāka kustēties. Un 'šie lēnie soļi aiznesa viņu reizē arī arvien tālāk un tālāk no manis, izraujot pamazām no manām smadzenēm pat atmiņas par viru, kam vajadzēja būt dziļi nelaimīgam un vientuļam.

Bet par manām mājām bija tagad kļuvušas šīs plašās ganības jūrmalā, un tveicīgajās vasaras naktīs, kad aitas snauda, elsodamas un īdēdamas, es gulēju tām blakus, acis pievērusi debesīm. Valdīja skanīgs klusums un zvaigžņu dzirkstīgais mirgojums, tikai kāda apšu lapiņa bezvēja klusumā sāka piepeši drebēt, it kā meitene čukstētu savai biedrenei kaut ko noslēpumainu un savukārt ļoti aizrautīgu. Dzirdēju savas sirds mierīgus, regulārus pukstus un man nebija toreiz ne lielu sapņu, ne ilgu. Biju vēl šķembiņa no pašas dabas, kā vientuļš koks klaja lauka vidū pirms ziedēšanas, pirms augļu nešanas, vēl ar nepārvaramu tieksmi augt, stiepties. Apbrīnoju savu muskuļu sīkstumu, sava ķermeņa vijīgumu, savu kāju ugunīgo sparu. Man bija maz miega, tā it kā nemaz nebūtu, un es varēju stundām ilgi lēkāt pāri akmeņiem un celmiem tikai prieka dzīta, kas manī kūsāja. Vai arī uzrāpos uz liela akmens un teicu aitu baram sprediķi. Tad mana mute bija elles, sēra un mūžīgās uguns pilna un visam dzīvajam un elpojošam vajadzēja nenovēršami iet pretī iznīcībai, arī nevainīgos jērus ieskaitot. Bet, kad debesis noskaidrojās un vēji norima, mana dvēsele no jauna uzziedēja un es dejoju aitu bara vidū un ļāvu dziesmai priecīgu vaļu. Vasaras vidū karstajās dienās biju tikpat kā ķaila, saulē iedegusi gandrīz melna, mati nekārtīgi pāri pleciem un mani baltie acu āboli mirdzēja kā ledus šķembas saulē.

No rīta, kad aitu bars sāka mosties, es iesaucos ahoi! un joņoju uz upīti. Viss šis lielais nagaino pulks man pakaļ, mēs iespiedām mutes burbuļojošā ūdenī un dzesējām savas slāpes.

Katrai jaunai dienai bija savdabīga seja. Dažkārt uznāca negaiss, kad jūra nikni slējās stāvus un debesis pārvērtās dusmās melnas. Baigas kaukšanas, šalkoņas un dārdu bija pilna pasaule un zibens ugunīgās svītras triecās viena otrai pakaļ. Aitas saskrēja barā, tās cieši piekļāvās viena otrai un bailīga drebēšana viļņoja pāri to mugurām. Ari es palīdu zem aitādas kažoka un viss, kas no manis bija atlicis, bija kaila drebēšana un izmisums. Izčukstēju savas dedzīgās lūgsnas tieši zemes garozā, tik cieši zemei piespiesta bija mana mute un acis, jutos tad tik nevarīga un sapratu, ka dzīvība, kas man uzticēta, ir tikai lielās mīlestības labvēlība, kas katru brīdi var izbeigties, tāpat kā tārpu nomin zem papēža jeb kā norauj nodzeltējušu lapu no koka. Un es lūdzu šīs mīlestības turpināšanos ar tādu bērnišķīgu siltumu, ka acis pieplūda asarām.

Bet vētrai pārstājot aizmirsās arī bailes, nāve uz brīdi bija pavēdinājusi spārnus virs manas galvas un aizgājusi, valdzinošā, rotaļīgā dzīve smaidīja man pretī un es dzirdēju kā putni sāka no jauna svilpt, trallināt, čivināt it kā nekas nebūtu noticis, itin nekas. Aitas sāka žigli plūkt zāli, pat jūra saplaka, atstājot krastmalā tikai iesārtas, baltas putas, it kā par zīmi, ka tā tomēr bijusi ļoti saniknota.

Dzīve turpinājās — mana rīkste no jauna švīkstēja gaisā, auni ar bliukšķi sasita ragus, jēriņi pielipa tesmeņiem. Man bija barā savi lutekļi un nīstamie, kaut nevarēju to ne ar ko izskaidrot. Nezinu, kādēļ viena aita bija labāka par otru, bija taču tās visas gluži līdzīgas. Acīm redzot tas tā bija nolemts, jo jau piedzimstot tām, tāpat kā cilvēkiem, dod līdzi savu likteni un tev pašam gluži maz kas sakāms vai vadāms.

Bara karalis bija mans mīlulis auns Pedro. šo dīvaino vārdu viņam, laikam, bija piešķīris kāds iereibis dzirnavnieks. Pedro bija spēcīgs un apmācīts dzīvnieks, kura priekšā atkāpās nevien visi auni manā aitu barā, bet arī cilvēkiem bija ļoti žiglas kājas, kad tas parādījās pie apvāršņa. Viņš saturēja vienkopus manu aitu baru un ar to kopīgi skrējām arī pie kārts pēc savas ganu somas, jo no tās viņš arvienu saņēma savu daļu. Tajos retajos gadījumos, kad soma bija tukša un man nebija tam ko iedot, viņš bridi blenza manī bolīgām acīm, atkāpās dažus soļus un tad es apmetu kūleni no viņa belziena. Arī cilvēks taču uzņem nepārtrauktu labdarību kā pienākumu un tās izpalikšana var viņu ļoti saniknot. Es nedusmojos, jo pati biju savam mīlulim iemācījusi badīties un tas droši vien iedomājās, ka viņa belzieni sagādā cilvēkiem prieku un jokus. Kad Pedro ieraudzīja kādu nākam, ugunīgā ātnimā metās izrādīt savu veiklību. Iespējams, ka viņa vainas dēļ dažkārt ganu soma palika tukša, jo Katei nebija prāts uz jokiem un viņa atkārtoti prasīja auna nokaušanu. Kristaps apsolījās, bet tomēr ļāva tam dzīvot. Varbūt izjuta savā sirdī pat prieku, kā ikkatrs precēts vīrs, ka tomēr ir kāda vara, kas pārspēj viņa veceni un liek tai brēkdamai cilpot uz māju pusi. Jo, ja Kristaps pats kādreiz atnāca ganāmpulku apraudzīt, viņš arvien bija aunam paņēmis līdzi kādu cukura graudiņu vai maizēm gabaliņu.

Kad sākās aitu cirpšanas laiks, manu mīluli iesprostoja, jo viņam atrodoties uz brīvām kājām neviens neiedrošinājās ganībās rādīties. Tad še saplūda liels sievu bars, kas sāka aitu pulkā meklēt savus lopiņus. Bet arī ausīs iegrieztie robi, lentītes ap kaklu, īpašas pazīšanas zīmes ap kājām varēja tomēr nejauši sajaukt ar kaimiņienes liktajām zīmēm un tad bija liela izskaidrošanās un pukošanās, smiekli un asaras. Beidzot tomēr ar manu palīdzību lopiņus sadabūja un tad sākās blējēju, izbiedētu, spārdīgu lopu vilkšana pa vienam uz upes pusi. Nekas neaizrauj sievas un neizšķiež visus viņu spēkus tā kā veļas mazgāšana un aitu cirpšana. Viss viņu maigums un mīļums tad ir piepeši izzudis, viņu vaigi kaist, tās ir nevērīgas un nabaga lopiņu žēlīgā blēšana neaizsniedz viņu ausis. Lopiņus satver aiz kājām, galvām un astēm, nomet uz muguras, sāniem, uz vēdera, grūž ūdenī, velk atkal ārā un berž, un berž, pūšot un tusnījot. Un kad saule viņu roku darbu mazliet pažāvējusi, sākās cirpšana.

Saule bija sen aiz apvāršņa, kad darbu nobeidza. Vilnu sabāza maisos, pārsvieda tos pāri plecam un zvārojošiem soļiem sāka kustēties uz māju pusi. Pirms tam, protams, šeit atstāja vēl savu neapmierinātību, ka šī gada vilnas guvums bijis ārkārtīgi niecīgs, ka ganības vājas un lopiņiem nav nekā ko ēst, ka gane nevīžīga un tura aitas pa alksnāju vien, ka pārāk daudz lieto rīksti, uz lopiņu ādas atrasts pārāk daudz rētu un švīku, un par visu to nekavējoties jāstāsta vīriem, lai

tie nokārto lietas ar Kristapu, kad pienāks norēķinu laiks.

Tas bija viens un tas pats stāsts gadu no gada, to nepateica ar niknumu un arī mani šie vārdi neaizvainoja. Pateicība un laipna atvadīšanās viņām nebija pa prātam un uzslava pēc viņu domām slikti oda. Bet taču daža laba aizejot atstāja man kādu gardumu, kādu katūna lakatiņu, zīda lentīti matiem, kādu ievalkātu kamzoli vai kautko citu. To, protams, man tieši nepasniedza, bet aizmirsa mazās alas priekšā, ko biju gatavojusi no akmeņiem un sūnām un kur meklēju patvērumu, kad pienāca naktis aukstas kā ledus. Man bija vienaldzīgas šīs mīlestības dāvanas, drīzāk tad varēju liet asaras paraugoties uz savu ganāmpulku. Apcirptās aitas izskatījās tik nožēlojamas, kaulainas un,droši vien, arī viņas pašas kautrējās savas nelaimes, jo tagad tās prata tikai žēlīgi blēt un viņu balsīs atskanēja it kā nemierināmas skumjas un izmisums. Viņu galvas bija it kā diegā pakārtas un ēstgriba uz vairākām dienām atņemta. Pat mans auns, spēcīgais un verenais ganāmpulka karalis, vairs neiederējās man par draugu. To viņš nojauda arī pats, jo tagad, skrienot pēc ganu somas, viņš gan steidzās pēc veca paraduma man līdzi, bet pusceļā apstājās, it kā būtu apķēries, ka tas, kas bijis vakar, vairs neiederas šodien.

Dienas ātri tuvojās rudenim, debesis bija kā iesprāgušas, bez pārtraukuma pilinot aukstu lietu, saule ceļoja arvien zemākā lokā un tās retie stari bija vēsi. Koki sāka birdināt lapas, vēji bija ierāvuši plaušās kaucošas skaņas un naksnīgās debesis uzziedēja zvaigžņu bagātībā. Arvien biežāk varēja vērot zvaigznes krītam un kaut tas bija acij tik patīkami, tomēr to redzot manī viesās nemiers, nospiestība vai pat šausmas. „Tās grēcinieku dvēseles, kas degdamas joņo uz savas elles pusi,“ stāstīja Kate. Bet Kristaps tam nepievienojās. Kad bijām divatā, viņš man sacīja: „Netici tādas blēņas! Eņģeļi taču neļaus grēciniekiem gānīties pa savām skaistajām debesīm!“

Tad man atņēma manu brīvību, un dziesmas manā mutē apklusa. Rīkste bija jāmet krūmos, jo tagad pati pārvērtos par ganāmo un vadāmo. Sākās skolas gaitas. Pirmajā gadā nebija viegli, jo biju sveša un aitu smakas piesātināta. Neviens negribēja sēsties man blakus, jo biju mežonīga un nesavaldāma, un nosēdēt diendienā nekustīgi solā bija nāvīgi grūti. Bet drīz arī es iemācījos mākslu izlikties, tēlot un manas acis varēja pārvērsties tik bērnišķīgi nevainīgas, ka dvēselītei aiz tām vajadzēja būt nesamaitātai un tīrai no grēkiem un palaidnībām. Un tā kā arī uzdevumi man nesagādāja nekādas grūtības, biju drīz pirmā skolā. Skola bija vienam cietums, otram skatuve, atkarīgi no pasa gribas un dotībām. Es gribēju un spēju izlikties un tēlot kaut zēnu dēļ vien, kuru skatieni arvien biežāk man sekoja. Sāku nest grāmatas no bibliotēkas uz mājām, caurām naktīm sēdēju tās lasīdama, un kad pienāca mana kārta atbildēt skolotājam, varēju stāstīt par visu daudz plašāk nekā bija rakstīts skolas grāmatās. „Labi, ļoti labi,“ teica skolotājs, ,,atsēsties.“ Tam sekoja izklepošanā®, balsenei piešķīra svētsvinīgu noskaņu un tad nāca uzruna, kurā mani stādīja par spožu priekšzīmi visai klasei, protams, nodēvējot mani par nabaga bārenīti, jo tā tas skanēja skaistāk un vairāk aizkustināja. Stāstīja par manu bēdīgo dzīvi un sūro darbu, atgādināja aukstos pavasara vējus un rudens lietu, kas bija tik nežēlīgi pret nabaga bārenīti. Es sēdēju klusi kā pelīte, nokārtiem plakstiem, varbūt pūlēdamās pat kaunīgi nosarkt, kaut gan sirdī smējos par muļķiem, kas nesaprata, ka visa mana centība bija tikai izlikšanās un godkāre. Starpbrīdī es varēju ar nevainīgu seju kādam skrejošam zēnam aizlikt kāju priekšā, paslēpjoties aiz stūra ar sniega piku padarīt zilu aci ienīstai meitenei vai arī uz tās burtnīcas apgāzt tintes pudelīti — cietušajam nebija nozīmes iet sūdzēties pie skolotāja, jo Ene taču bija arvien kārtīga un nevainīga!

Nostāsti par manām sekmēm aizsniedza arī Kristapa ausis, bet uzslava uz viņu neatstāja nekādu ietekmi. Likās dabīgi, ka viss, kam sakars ar viņa dzirnavām vai-viņu pašu, ir labs un teicams un to nevajadzēja īpaši pasvītrot. Lai tie būtu milti, kas nāca no viņa dzirnavām, treknās aitas, kas ganījās viņa ganībās vai paši cilvēki savā godīgumā un centībā, aiz visa tā taču stāvēja viņš, Kristaps Verns, patīkams un taisnīgs vīrs, ko vajadzēja apbrīnot tam Kungam kā arī pārējiem cilvēkiem. Un kādēļ slavināt bāreni! Vai ļaudis nezina, ka Kristaps to pacēla no dubļiem un pieņēma to taisnīga vīra pajumtē?

Gluži citādi rīkojās Kate. „Iztapīgās ļaužu mēles melš muļķības, vairāk nekā!“ teica viņa īgni. „Un vai tagad kāda īsta skola vai skolotāji? Kad es gāju skolā, žagari karājās pa ķērienam pie tāfeles, zirņus nobēra uz grīdas un bērniem bija vaidot jātup uz tiem veselām stundām, asiņainiem kā tikko nokautiem cāļiem. Viena vienīga kaukšana nekad neizbeidzās. Un kad ziema tā bija pavadīta skolas solā, puse no taviem matiem palika skolotāja nagos un tavi ausu gali pūžņoja līdz nākamajam rudenim! Bet mājās saņemsi savu žagaru daļu vēl piedevām. Tad bija a un b iekalts galvā un daži pantiņi pēc tā Kunga prāta turklāt. Tā manā laikā audzināja kārtīgus cilvēkus. Uz visu mūžu no tavas ādas izpēra katru nešķīstumu un lusti. Bet kad pienāca vēl pārbaužu laiks un klasē iesoļoja prāvests vai, pasargi Dievs, pats krievu inspektors, tad strūkliņa vienā rāvienā iznira pie kājām nevien mums, bērniem, bet bieži vien ari pašam skolotājam!“

Kate, protams, pārspīlēja, tā drīzāk bija viņas pašas personīgā iztēle, lai tieši tā skolā rīkotos ar mani, jo vienīgi tā no manis varēja iznākt ja ne gluži cilvēks, tad vismaz kaut kas tam līdzīgs. Viņa bij tais pašos naivos uzskatos kā visi zinātnieki un gudrie, ka cilvēks ļaujas audzināšanai un viņu var vadīt uz ļauno vai labo, un šī ticība ir pastāvējusi un pastāvēs gadu tūkstošus.

Gan mana kāre mācīties nebija nekas cits kā godkāre, dižošanās citu priekšā, tieksme būt pārākai par citiem un to nerrošana, no kā mans raksturs nekļuva cēlāks vai manas asinis apvaldītākas. Gluži pretēji — skola man iemācīja izliekties, melot un savus biedrus nonicināt, un pat skolotāji zaudēja manās acīs savu personīgo cilvēka seju, noleijerējot gadu no gada vienu un to pašu, notrulinoties, nosirmojot un līdzīgi mušām, kas pieķērušās pie lipekļa, palikdami pie savas pamatskolas ierobežotā a un b.

Drīz vien ievēroju kā zēni sāka mani zagšus aplūkot, kā sārtums iesitās viņu vaigos, kad kaut ko tiem vaicāju vai centos uzsākt sarunu. Viņu starpā izraisījās sacensība un katrs centās būt pirmais, ja ne mācībās, tad sniega kaujā, akmens sviešanā, cīkstoties vai kādās citās palaidnībās, jo kopš pasaules radīšanas tas tā bijis, ka sieviete vērtē vīrietī nevis viņa gara lielumu, bet fizisko spēku un drosmi. Jāatzīstas, ka ari manas draiskulīgās acis labprātāk kavējās pie tādiem, kamēr klusie, kas ar sīkstu centību kala grāmatu gudrību, izraisīja manī, ja ne tieši nicināšanu, tad mēmu līdzjutību un nožēlu.

Sekmes pie zēniem pārvērta meitenes manās ienaidniecēs. Viena nicīgi saknieba lūpas, cita ignorēja manu klātieni, dažas iecirtīgi mēģināja mani pārspēt ar savu pievilcību gan matus sprogojot un izdaiļojot tos zīda lentītēm, gan apmētājot zēnus draiskiem smaidiem kā ar puķēm. Man vajadzēja stipri savaldīties, lai atturētu savus desmit nagus no ieciršanās viņu vaigos. Bet viens mans kautrīgs skatiens joprojām panāca vairāk nekā manu sāncenšu izlēcieni, tādēļ tām drīz apnika un viņas nostājās pret mani kā mūris, kas izdveš aukstu, lāsainu drēgnumu.

Jo tuvāk pavasarim, jo biežāk manas domas un ilgas pievērsās manām ganībām, manām īstajām mājām, kur bija tik skaisti mākoņi, tik smaržīga zāle, tik varena jūra. Loma, ko tēloju skolā, man vairs nesagādāja paliekamu prieku, viss šeit atkārtojās un kļuva garlaicīgs. Biju kā aktrise, kas savu lomu spoži nospēlējusi, tagad gribēja atpūsties, būt brīva, lai jaunā sezonā atkal ar jaunu spēku mestos rampas gaismā. Nu drīz būs atpakaļ strazdi, cīruļi, lakstīgalas, sāks ziedēt pļavas un čīgāt sienāži — tas viss taču man bija jāredz un jādzird, bija jābūt tur klāt kā dzīves sīkdaļai, kas tur mostas un daļiņai no dabas varenajiem sirds pukstiem. Katra diena tuvāk pavasarim izraisīja manr arvien lielāku nemieru un kūsājošas ilgas pēc kaut kā tāda, kas arī pašai palika neizprotams, bet pēc kā ilgojos visu savu dzīvi, tuvāk netikdama. Varbūt tie ir lielie plašumi, varbūt tumšie mežu biezokņi, bet varbūt dvēsele kādreiz bijusi zvaigzne, kas joņoja no apvāršņa uz apvārsni, sadalot ar savu uguns svītru debesis divi daļās?

2

Biju piecpadsmit gadus veca un tā bija mana pēdējā vasara pie Kristapa.

Turot tos gadus tagad it kā uz delnas, tie šķiet kā viena vienīga diena, pilna saules un siltuma, un tie iespiedušies dvēselē kā vienīgais prieks, ko dzīve spējusi sniegt. Viss turpmākais ir tikai ikdiena, nevajadzīga piedeva. Biju izstiepusies gara un sāku mazliet rūpēties arī par savu ārieni. Nebija vairs agrākā bara karaļa Pedro; viņš bija dabūjis galu. Viņu aizstāja tagad grāmatas un vēl kaut kas, nē — galvenokārt tieši šis kaut kas.

Viņpus upes, tur, kur tā meta strauju līkumu, atradās Jormu mājas. Saimnieks bija sen aizgājis Dieva mierā un viss darbs un rūpes uzgūlušās uz atraitnes saimnieces un viņas vecmeitās palikušās māsas pleciem. Viņas bija strādīgas un gādīgas, kaut arī mājas nebija diezcik lielas, bet tur bij dažas govis un zirgs, un cūkas, un aitas. Karstākā darba laikā pieņēma arī kādu algādzi, un tā viņas vilka savu dzīvīti uz priekšu.

Reiz atnāca uz dzirnavām Jormu saimniece Līze, palika ziņkārīgi manī lūkojoties un viņas skatiens nebija ļauns.

„Ak tad tu esi tā Ene,“ sacīja viņa. Tā nebija tieši manis uzrunāšana, jo ļaudis dažkārt mēdz skaļi domāt un sarunāties ar sevi. „Skolā, kā runā, tu esot bijusi pirmā un arī ganes gaitās neesmu par tevi nekā slikta dzirdējusi. Tu esi par manu dēlu Jirgenu pāris gadus jaunāka, labi būtu, ja viņš uz priekšdienām pārvestu man mājās šādu vedeklu. Pati palieku arvien vārgāka un spēki sāk sarukt — cik ilgi tā vairs spēšu paveikt visu darāmo?“

Vēl viņa vērtēdama mani aplūkoja un viņas interese šķita zudusi.

„Jā, protams,“ viņa vēl piebilda ar nopūtu, „tas viss, protams, ir Dieva un Jirgena ziņā. Tas apmeklē skolu pilsētā un ej tu zini, kāda staigule iemetīs āķi viņa sirdī. Tādas tur jauc kaut ar kāju!“

Mani viņas vārdi neaizsniedza, pa ausu galam dzirdēju vienīgi jaunekļa Jirgena vārdu, kas apmeklē skolu pilsētā un atrodas staiguļu briesmās. Kādu interesi gan tas varēja izraisīt manī, vēl jo vairāk tādēļ, ka līdzīga valoda ir visām mātēm — tūlīt pēc meitas vai dēla piedzimšanas sāk meklēt znotus un vedeklas, pa lielākai daļai gan it kā pa jokam, bet, droši vien, tā bija dzīvības turpināšanās stingrās likumības diktēta rīcība.

Atrodoties ar aitu baru upītes tuvumā, kādā dienā ieraudzīju zēnu guļot zālītē un lasot grāmatu. Varbūt tas pats ir Jormu māju Jirgens, es nodomāju. Vairāk nekā: varbūt tas pats ir Jormu māju Jirgens. Mani viņš neinteresēja, tikai daždien skatiens aizslīdēja uz upītes pusi un tur bija zēns, kāda būte, kas gulēja zālītē, lasīja, pastaigājās un kādreiz sēdēja arī makšķeres kāta galā un ķēra raudiņas. Sīkumaina cilvēkbūtne, es nodomāju; šeit vīri ar tīkliem, murdiem un dziļumāķiem brauc uz lielo jūru un pārnes lielas zivis, bet tev, nabadziņam, sagādā prieku arī raudas mazuļi. Nevarēju saprast, kādēļ zeņķim ļāva dīkā nosist laiku, kaut katrās mājās bija tagad tik daudz darba, ka pat simts rokas visu nepaveiktu.

Izlutinās par slaistu, nodomāju. Divas pavecas sieviņas tikušas pie zēna, un tagad visa viņu mīlestība un maigums gluži vai sacenšas šī viena vienīgā dēļ. Ir jau labi, man gar to nav nekādas daļas. Sadevu aitām rīksti un aiztriecu savu ganāmpulku tālāk no upītes. Maniem skatieniem vairs nebija tur ko kavēties un es varēj u atrast sev simts aizrautīgas darīšanas un nodarbes.

Jā, bet tomēr — vai tas nebija dīvaini, ka par Jirgenu nosauktajam zēnam nebija par mani ne mazākās intereses? Es taču dziedāju, svaidījos akmeņiem, es pratu ar rīksti tik veikli švīkstināt gaisu it kā zibens šaudītu savas bultas. Un nekā. Mana svilpošana bija tā izkopta, ka pat putni palika klausoties. Un kas gan prata labāk atdarināt pūces saucienus ? Un atkal nekā. Vai tas vispār tur bija zēns? Biju taču skolā pieradusi, ka mani aplūkoja, manā priekšā sarka un nu šeit pēkšņi viens tāds. Varbūt kādas staigules mestais āķis jau iesēdies viņa sirdī un tad tāds muļķa zēns, tieši tā, muļķa zēns, ir akls un nedzirdīgs pret visu pasauli.

Lai jupis viņu rauj! es iesaucos rīksti švīkstinādama. Tādu Jirgenu pilns pagasts un diezgan tādu arī aiz pagasta robežām. Bet, protams — visur un katrā laikā! Makšķerē vien savas raudiņas tāpat kā pats esi uzķēries āķī tur pilsētā. Un es vis nebūšu tavas mātes vedekla, lai meklē citur dumjākas. Viņas dēlam nav ne acu, ne sirds un arī prāts tam mazliet par īsu.

Veselu nedēļu nerādījos upītes tuvumā. Bija svelmainas dienas un es ganīju savas aitas, cik nu tur vispār bija ko ganīt. Pa lielākai daļai tās slēpās alkšņu un akmeņu ēnā, elsojošās mutes pilnas svelmes. Un ja arī aitu bars aizgāja līdz upītei, es līdzi negāju. Lai plunčājas pašas, lai samīda ūdeni dubļainu un aizbaida pat tās nedaudzās raudiņas un grunduļus, uz ko tik kārs bija kāds zēns.

Ritēja dienas un mana sirds bija kā nekustīgs ūdens. Ne mazākā virmojuma zēna labā. Es pat nešvīkstināju rīksti, nesvilpoju putniem par prieku un ja es dziedāju — tas bija man pašai. Jā, bet tomēr — kāds izskatījās šis Jirgens Jorma, viņa acis, deguns, mati? Es nebiju viņu tuvumā redzējusi, bet ja redzētu izsauktu manī, varbūt, tikai riebumu un tad pēkšņi izbeigtos pat pēdējā interese par viņu. Pat vārds aizmirstos un, ja kāds kādreiz runātu par kādu zēnu vārdā Jirgenu, tad būtu ilgi jādomā, iekām atbildētu: nē, patiesi, neesmu dzirdējusi. Ja varētu tagad viņu aplūkot aci pret aci un viņš nepatiktu — protams nepatiktu! — tad domas, kas tomēr pret pašas gribu pa retam aizslīd uz to pusi, pēkšņi novērstos citos ceļos un atstātu zēnu, kur tas bijis — nebūtībā.

Biju pienākusi upītes tuvumā. Protams, viņš bija tur.

„Vilks, vilks aitās!“ saucu.

Tas tiešām tā nebija domāts; tas man izšāvās no mutes tieši tai mirklī, kad ieraudzīju zēnu gar pļavas malu tuvojamies. Pati brīnījos par savas balss šausmīgo skaņu, kas izlikās tik griezīga, pānisku baiļu pilna.

„Vilks, vilks aitās!“ iesaucos arī otrreiz, tagad jau apzināti un varbūt tādēļ tas skanēja gluži nevarīgi. Bet tādēļ jo vairāk manas acis pauda lūgšanos, kad tās bija pievērstas zēnam. Gaidīju: tagad viņš skries pāri upītei, saķers manu roku, un tad mēs sāksim skriet uz jūras pusi, bez atpakaļ skatīšanās, kamēr elpa aizraujas. Jeb pakampsim akmeņus un mietus un sāksim ganāmpulkā meklēt vilku. Mana sirds mežonīgi dauzījās, jo nu noteikti vajadzēja notikt kaut kam satriecošam.

Jirgens apstājās, pievērsa man nicīgu skatienu un sacīja mierīgi:

„Nekliedz, skuķēn — šeit nav nekādu vilku!“

Paliku mulsumā stāvot — ak tā, es esmu skuķēns un šeit nav nekādu vilku ? Bet upīte taču nav plata, ar vienu lēcienu tu varētu būt pie manis un vismaz painteresēties par pašu saucēju. Ja nav vilks, varbūt ir suns, spalvains, nikns suns, zobi atņirgti kā rijīga elle. Varbūt šis suns ir pat traks un tas var sakost nevien aitas, bet arī pašu meiteni? Un arī tavas mātes aitas atrodas ganāmpulkā. Ja ne par mani, tad vismaz par aitām tev vajadzētu interesēties.

Biju apkaunota, manas rokas savilkās dūrēs un es saucu viņam sejā pāri upītei:

„Tevi pašu jau noturēju par vilku! Tieši tevi, kas še ložņā diendienā apkārt un noskatās kādu aitu, ko nocelt no mana ganāmpulka. Pazīstam tādus izsalkušus pilsētas klaidoņus — kā tu acis mazliet novērs, tā atkal viena no treknākām aitām pagalam.“

Rīksti nikni vicinādama aizskrēju projām.

Tāds nekaunīgs rezgalis, sieviešu izlutināts piena un medus ģīmis! Asins dzīslas tukšas un ap kauliem tikai receklis! piesargies, ja tu kādreiz savā bezgalīgajā slinkumā iesnaudīsies tur zem paegļu krūma, piesiešu tevi ar auklu pie krūma un tad, kad tu plosīsies un asās adatas durstīs tavu miesu, es gribu redzēt kāda jocīga sula tev plūst dzīslās asiņu vietā. Varbūt nav pat sulas, ir tāpat vien itin nekas?

Es izgudroju briesmīgus atmaksas veidus un tie mani apskurbināja. Domās biju viņu vairākkārt saplosījusi gabalos un tad gabalus atkal salikusi kopā, lai viņu jo vairāk mocītu un izsmietu. Visus ļaunos lamu vārdus sakāru viņam kaklā un to vajadzēja būt simts piecdesmit, ne mazāk. Pie katra jaunatrasta vārda pieliku akmenīti virknē. Jā, sacīju priecīgi, nu jau trīs pāri simtam!

Bet es sajutu, ka sāpes, kādas novēlēju viņam, sāka pamazām mocīt mani pašu. Un tā mani lāsti kļuva arvien mīkstāki, mani velni pieņēma eņģeļu izskatu un manā sirdī sāka strāvot kaut kāds maigums, kaut kādas neizskaidrojamas ilgas pēc nekaunīgā zēna, kas bija iedrošinājies mani nosaukt par skuķēnu un manus vārdus uzskatīt par meliem. Biju nokļuvusi tagad it kā strupceļā, neatradu izejas. Bija neiespējami tā dzīvot: caurām dienām tikai šis zeņķis galvā, šis nelietīgais, slinkais, izlutinātais Jirgens Jorma! Lai lasa savas grāmatas, lai pastaigājas debesīm pievērstām acīm, lai makšķerē raudu un asaru mazuļus un paēd no šiem niekiem, bet lai nenerro meiteni, lai nāk un paskatās, kad tā ir nobijusies no vilka! Protams, vilka nebija, nebija arī suņa, ne spalvaina, ne traka, bet bija meitene — un vai tur kas nepareizs? Tik daudz prāta tomēr tādam Jirgenam vajadzēja būt, ka meitene taču ir svarīgāka nekā vilks vai suns.

Un es ar kāju izjaucu savirknētos akmentiņus un nokaunējos par visiem šiem nešķīstiem lamu vārdiem, kas bija riņķojuši manā galvā un sagādājuši man prieku. Skumji raudzījos debesīs: cik balti un tīri tur bija mākoņi; kādēļ cilvēkbērnam arvien jāsarauš savā dvēselē rupjība, Jaunums un netīrumi. Man bija krietni jāvaldās, lai nesāktu raudāt.

Vai Jirgens nevarētu apvaicāties mātei, kas ir tā skaistā meitene tur Kristapa Vema ganībās? Un tad tik viņš dzirdētu: ar vislabākām sekmēm nobeidza skolu, ar uzslavas rakstu un laimes vēlējumiem, ir Kristapa audžu meita, strādīga, gādīga un rūpējas arī par ganāmpulku. Lai taču mēģina reiz sacensties katķisma zināšanās, bībeles stāstos, ģeogrāfijā. Lai apvaicājas, piemēram, kaut ko par Lembitu, Kaupo, Kalevipoegu, vai arī, kādēļ krievi sauc Pēteri par Lielo un arī Katrīni ne par mazāku. Lai paklausās un tad spriež — vai maz ir skuķēns!

Tad notika tā, ka kādā dienā, kad Jirgens bija tuvumā, iespiedu zobus savā kājas stilbā. Nežēlīgi un ar dusmām, lai rēta būtu pietiekami dziļa un plūstu asinis. Un tad es aizkliboju līdz upītei, pārbridu tai pāri un nostājos Jirgena priekšā pazemīga, nolaistiem plakstiem.

„čūska iekoda,“ sacīju nevarīgi un tik bēdīgi, ka viņam nebija ne mazākā pamata mani nolamāt par skuķi, jeb apšaubīt čūskas esamību. Piekrastē mājoja indīgās odzes, to zināja katrs bērns. Pat mātes arvien baiļojās, kad to lutekļi skraidīja apkārt pa ganībām vai krūmājiem. Un rēta bija stilbā un asinis tecēja — lai apskatās!

Šoreiz viņš tiešām apskatījās. Paņēma manu kāju un noteica: atsēsties!

Nosēdos viņa priekšā un man nebija gar savu kāju vairs nekādas daļas. Ja man būtu kaut desmit acis, tās visas vērotu tikai Jirgenu, šo nekaunīgo zēnu. Viņam bija skaista mute, tik izteiksmīgas acis, tik augsta piere, viss viņā modināja manī apbrīnu. Un zem ādas viņam ritēja tomēr asinis, protams, to es nevarēju tieši redzēt, to vajadzēja sajust ar sirdi un gribas spēku.

„Tas nav čūskas kodiens,“ sacīja tad Jirgens.

„Bet kas tad?“ es iesaucos izbailēs.

„Varbūt pati esi iekodusi,“ noteica viņš. „Jeb varbūt kāda aita iecirtuši zobus. Bet rēta tomēr jāpārsien, vienalga, kā tā radusies.“

Saplēsa savu kabatas lakatiņu strēmelēs, izslaucīja asinis no rētas un pārsēja. Mana kāja atradās viņa klēpī un es sajutu, kā mani pēkšņi pārņēma drebuļi, izplūstot viļņveidīgi pa visu ķermeni un radot dīvainu nespēku. Sirds palika it kā klausoties, pat sīkākā domu šķemba izzuda no galvas, kā silta viļņa nesta aizpeldēja arvien tālāk no īstenības. Kaut ko tik pacilājošu neesmu vairs pārdzīvojusi savā turpmākā dzīvē. Viņa rokas bija tik mīkstas, viņa pirkstu galu pieskāriens tik nereāli pievilcīgs.

Bet tad mana rēta bija pārsieta un manu kāju nevērīgi nosvieda no klēpja.

„Tā vairs nedari,“ sacīja Jirgens un sāka iet uz māju pusi.

Paliku sēdot, asaras ritēja pār maniem vaigiem, biju svētlaimes pārņemta.

„Nedarīšu, nekad vairs nedarīšu!“ atkārtoju bez mitas, kaut gan Jirgens bija sen projām un man nebija nozīmes savu solījumu izteikt skaļi. Tas bija pirmais maigums, kādu pieredzēju, jo ne māte, tēvs, ne arī kāds cits mani nekad nebija apmīļojis vai no sava sirds siltuma nobirdinājis main kādu drupatiņu. Lutināšana bija man nepazīstama un mīļš skatiens vai vārds nebija mani aizsniedzis. Biju skarbumā augusi un domāju, ka arī pati būšu skarba, nevērīga pret citu cilvēku mīlestības atbirumiem, bet, lūk, nevarēju. Jau šī drusciņa maiguma, šī kripatiņa uzmanības, koJirgens man bija veltījis, draudēja pēkšņi izaugt liela manā dvēselē, radīt liesmu no dzirkstelītes.

Ieskaidroju sev, ka visā šajā rētas pārsiešanā un manas kājas paturēšanā klēpī, nemaz nebija maiguma, gluži pretēji: zēns vairākkārt aizvainoja un izsmēja mani un apgājās kā ar nevarīgu bērnu. Vai viņš neteica, ka tas nav čūskas kodiens, bet gan manu zobu pēdas! Vai viņš nenosvieda nevērīgi kāju no klēpja un negāja projām tai vietā, lai to vēl mazliet paturētu, varbūt pat apbrīnotu un it kā nejauši ar savu delnu paglaudītu muskuļus! Kaut vai reizi, divas! Vai tas viņam prasītu ļoti lielu piepūli? Un kādu laipnu vārdu turklāt, kaut vai sarunas turpināšanai, ka rēta turpmāk vēl dažas reizes jāpārsien, un ka viņam krājumā pietiekami skaistu kabatdrānu, ko plēst strēmelēs; un vai es biju ļoti izbijusies, kad sajutu odzes dzēlienu; un vai viņš nedrīkstētu tikmēr paganīt aitas, kamēr es atžirgstu un pamazām varēšu balstīties uz slimās kājas; un vēl citādas runas būtu iederējušās. Vai tas viņam bija grūti? Jā, bija, jo viņš aizgāja projām.

Nevērīgs, nežēlīgs un neaudzināts rezgalis! Uzlēcu kājās un devos pie sava ganāmpulka. Kodu savu maizi un ēdu zivi, pati sapīkusi un īgna. Noraudzījos uz akmentiņiem, ko biju ar kāju izspārdījusi. Man bija žēl, ka tie vairs neatradās vienā virknē un nestiepās kārklu rīkstes garumā. Jo tagad atkal ienīdu Jirgenu, ienīdu arī sevi, ka biju iekodusi kājā viņa dēļ, tāda dēļ!

Mans prāts meklēja un arī atrada dusmām svarīgus iemeslus, bet mana sirds negāja līdzi. Tā it kā zagšus aizlavījās tālāk, sāka taustīties pati pa savu ceļu, sākumā vēl kautrīgi, bet tad jau droši un pašapzinīgi. Tā kustas negaisa mākonis tieši pret vēju un to nespēj apstādināt neviena vara.

Manas acis vairs nenovērsās no Jormu mājām. Tās bija tur pienaglotas un vissīkākā kustība tur lika man nodrebēt. Ak Dievs, es sacīju sev, zēns nedrīkst turēt savā klēpī meitenes kāju, noteikti nedrīkst! Vienalga, vai to sakodusi čūska, jeb viņa pati sevi savainojusi. Bet, ja viņš tomēr ir tik cietsirdīgs un nekaunīgs, tad lai kājai piedevām ņem arī sirdi, muti, acis, lai ņem visu, lai ņem tā, ka meitenei izsīktu visa pretestības griba, bet katra izdarība un atbildība piederētu zēnam. Arī vējš sagrābj vilni un nes to savā klēpī uz krastmalu, un — kāda gan teikšana vilnim? Tas dzied līdzi, uz krastmalas akmeņiem un smiltīm tas pārvēršas baltos ziedos. Kādēļ Jirgens nelika man balti uzziedēt un nenesa klēpī kā vējš nes vilni.

Pagāja dienas, es neredzēju Jirgenu. Stundas šķita kā garas miglainas dienas un dienas kā mūžība. Tad uz ganībām atnāca Kristaps.

„Nācu aplūkot, kas ar tevi noticis,“ sacīja viņš. „Ganu soma jau otru dienu nav aizskarta, domāju, ka sāpes nospiedušas tevi pie zemes, jeb pats ragainais tevi nocēlis.“

Raudzījos Kristapā un nezināju ko atbildēt. Ko lai stāsta tādam vecam vīram, kura asinis sen jau sarecējušas un sirds apsūnojusi. Būtu vismaz Kate — taču kā sieviete! — Kristu viņai klēpī un izraudātu sirdi vieglāku, sacītu, ka esmu slima, ļoti slima! Kāda zēna dēļ, kāda cietsirdīga, nožēlojama zēna dēļ, kas pārsēja čūskas kodumu un iecēla kāju klēpī, bet tagad negrib to vairs atkārtot. Un ja Kate prasītu, kā šo briesmīgo zēnu sauc, vajadzētu atbildēt, ka Jānis, Jāks vai Miķelis, kaut kur no tālienes, no trešā vai ceturtā pagasta .Jo Jirgena vārds ir svēts un to nedrīkst velti valkāt un izmētāt kā pameslus sivēniem.

„Ēdienu biju pavisam aizmirsusi,“ sacīju ar tēlotu prieku.

„Ak tad nemaz neesi slima?“ brīnījās Kristaps.

„Laiks ir tik vējains. Iedzeru malku ūdens no upītes un ēdiens nenāk prātā,“ es smējos.

Rijīgi un ar labu apetītu notiesāju Kristapa atnesto ēdienu, lai vīrs būtu pārliecināts par manu veselību un, lai neizplatītu tenkas, ka es būtu slima vai sejā pelēka, tenkas, kas tik žigli iešaujas pa katru māju vārtiem tā, protams, nokļūstot arī Jirgena un tā mātes ausis. Kad Kristaps apmierināts devās projām, noraudzījos tam ar nožēlu pakaļ: ko gan viens vīrietis varēja^ saprast— pēc auduma vienkāršu kā rupju maisa drēbi to Dievs radījis — ko var saprast viens vīrietis no sieviešu sāpēm un mokām, kad dvēsele pēkšņi ieplaisājusi un arī tu pati neproti izskaidrot kas un kādēļ. Iespējams, ka tieši tādēļ tas Kungs sievietēm devis asaras, lai izraudātos un necenstos izskaidrot neizskaidrojamo.

Un tad piepeši tur stāvēja Jirgens. Nemaz neievēroju viņa nākšanu, tur viņš bija un vaicāja:

„Vai tava brūce sadzijusi? Parādi man.“

Nevarēju viņam nekā parādīt, jo pārsējums bija pazudis, asinis sarecējušas un brūces vieta neglīti zila. Mana kāja pie tam bija tagad dubļaina, jo no rīta lija un kādēļ man to mazgāt, jo tā kā tā to nevajadzēja celt Jirgenam klēpī. Aitu un jēru dēļ man nevajadzēja uzņemties šādas pūles. Tādēļ centos savu kāju noslēpt un svārku asti noraut tik zemu, cik vien iespējams. Pasniedzu viņam savu roku:

„Aplūko to,“ sacīju, „varbūt arī šeit kāda brūce — čūskas dzelta vai pašas kosta.“

Viņš paņēma manu roku, apskatīja un atstūma atpakaļ.

„šeit nav nekādas brūces,“ sacīja viņš nosarkdams.

„Bet varbūt šinī ir,“ izsaucos, priecīgi pasniegdama otru roku.

„Neblēņojies!“ sacīja viņš pēkšņi un neņēma manu roku pretī.

Šoreiz viņš tomēr negāja projām, viņš palika manā priekšā sēdot un viņa skatiens bija ziņkārīgs un pētīgs. Es bažījos, ka viņš tomēr varētu ātri aiziet un nepratu tik pēkšņi atraisīt sarunu, ar ko viņu saistīt. Tādēļ izteicu to muļķīgāko, kas man iešāvās prātā:

„Lūk, tās tur ir tavas mātes aitas, Jormu māju aitas, tās tūlīt pa labi no lielā auna. Piecas skaistas aitas un tie baltie, baltie jēriņi. Balti tādēļ, ka man patīk tos šad tad pamazgāt.“

Bet Jirgens nemaz nepaskatījās uz to pusi, sacīja, ka viņu neinteresējot mātes aitas, ne lauku mājas. Viņš apmeklējot skolu pilsētā un gribot kļūt kaut kas cits, nevis zemnieks un zvejnieks. Bet daudz vēl esot jāmācās, vairāki gadi. Diezin vai maz spēšot reiz skolu nobeigt. Ja nē, jā, tad varbūt atgriezīšoties šeit.

Siena stiebrs atradās viņam zobos un viņš laiku pa laikam to kožļāja, mani vērodams.

Tagad arī man vajadzēja parādīt, ka esmu kaut ko mācījusies un, ka esmu šeit par gani tikai no savas brīvās gribas, jo tas sagādā man prieku un kādēļ lai to sev liegtu.

„Protams,“ es sacīju, „tu droši vien mācies pilsētā augstā skolā daudz cēlu gudrību, bet arī es esmu šo to mācījusies un skolas zinības papildinājusi ar grāmatām no bibliotēkas. Mums bija krietni un stingri skolotāji.“

Un kā drudzi es noskaitīju viņam par Pālas kauju un par Mētraines ietekām, par Riodežaneiro un Kreucvaldu, Amerikas atklājēju un Lutera ticības apliecību, suņu trakuma sērgu un daļskaitļu dalīšanu — visu juku jukām. Protams, tas bija ļoti muļķīgi un to nevajadzēja darīt, jo viņš droši vien zināja par manu skolas beigšanu un mana gudrības nobēršana varēja radīt pretīgumu.

Bet tad ievēroju, ka viņš manī nemaz neklausījās. Viņa skatiens kļuva tik dīvaini miglains. Viņš nosarka un izteica ar lielu sasprindzinājumu:

„Tev ir dīvainas acis, Ene!“

Pēkšņi apstulbu — ko Jirgens teica? Viņš mani sauca par Eni, nevis par skuķi, nevis par meli? Viņš sacīja: tev ir dīvainas acis, Ene! Un dīvainas taču nozīmē skaistas, daiļas, savdabīgas, tādas, kas iespiedušās Jirgena dvēselē.

Un es, gan par skuķi, gan par Eni nosaukta, biju zibenīgā ātrumā kājās un noskūpstīju zēnu, tieši noskūpstīju zēnu, ak Kungs un Dievs. Protams, ne uz lūpām. Jā, bet tas tomēr bija skūpsts un tik liels grēks, ka vajadzēja kaunēties. Un es arī kaunējos — kā stirna aizskrēju projām no Jirgena un noslēpos aiz ganāmpulka.

Ak Dievs, ko tu, trakā, nu izdarīji? sacīju sev. Nu vairs Jirgens nebridīs pāri upītei, nu viņš sāks mani nicināt un uzskatīs par izvirtuli. Jo meitene nekad nedrīkst spert pirmo soli, lai tās dvēselē deg kaut simts liesmas. Zēna pienākums ir nolaupīt skūpstu un tad tev ar nagiem jāsaskrāpē tam asiņaini vaigi, noraidīgi, nikni jāpiesit kāja un jābūt dusmīgai, ļoti dusmīgai. Nevis tādēļ, ka šīs dusmas tev būtu pa prātam, arī ne tādēļ, ka to prasa pieklājības noteikumi, bet tādēļ, ka pretējā gadījumā tevi uzskatīs par samaitātu meiteni vai, 'kā to izteica Jormu saimniece Līze, par pilsētas staiguli.

Mana sirds nemierīgi dauzījās: kādēļ biju tik nesavaldīga! Jirgens no savas puses nedeva ne mazākā pamata. Viņš tikai izteicās par acīm, ka tās ir dīvainas. Tas nav glaims, apbrīnošana, uzslava, tā varēja būt arī nopelšana, jo arī neglītas acis var būt dīvainas.

Cik grūti tomēr meitenei rīkoties tā, lai sirdij degot seja rādītu ledainu izteiksmi. Nē, ne jau gluži ledainu, bet tādu, kas jaunekli satrauktu, radītu apjukumu, nezināšanu: vai uzdrošināties, vai nē, vai palikt, vai skriet projām, vai tur atspoguļojas meitenes īstā mīlestība, jeb tā ir parasta koķetēšana, sieviešu dzimumam raksturīga rotaļa? Izšķiries pats — tā vai citādi. Un ja jau esi jaunekli dabūjusi tik tālu, tad viņš ir pagalam un tad tu vadīsi viņa turpmāko rīcību, bet uzmanīgi, soli pa solim. Protams, ja tas ir vīrs, nevis aiz sētas stūra paslēpies zīdainis. Vai tad Jirgens ir vīrs?

Labi,sacīju sev, tās nav manas bēdas, ne mana darīšana. Es uzkāpšu ar svešas zemes matrozi uz kuģa un tik vien man būs bēdu par Jirgenu. Paņemšu līdzi viņa mieru un prieku uz visiem laikiem, kā to darīja māte ar manu tēvu. Un ja tad kāds vīrs vārdā Jirgens diendienā staigās pa krastmalu kā pelēks lietus mākonis, ļaudis man par prieku teiks: tā tas ir labāk, jo viņu asinis nesaderējās!

Nesaderējās? — Kā tādas nešķīstas domas pēkšņi varēja rasties manā galvā! Ne mūžam nekāpšu uz kuģa un neatstāšu Jirgenu. Zagšus lūkojos pāri aitu baram: Jirgens sēdēja vecā vietā. Sāku baiļoties, ka viņš piecelsies un sāks mani meklēt, — kur tad lai paslēpju savas acis! Nevis aiz kauna, nevis aiz vainas apziņas, bet aiz bailēm, ka nespēšu sevi savaldīt un pārvērtīšos par parastu izvirtuli. Man dvēsele sāka brēkt, lai viņš iet projām, lai iet tūlīt. Lai atnāk rīt, lai atnāk parīt, jo šodien esmu jau pārpilna kā trauks, kur viens vienīgs piliens var kļūt liktenīgs. Lai iet projām, jo visi mani draudi kāpt uz kuģa, līdzīgi mātei, bija tikai lielība un spītīgās sirds pēkšņs izvirdums.

Paraudzījos no jauna un tagad Jirgens patiesi piecēlās un sāka lēnām iet uz māju pusi. Varbūt viņa solis bija pārāk gauss un zvārojošs, varbūt viņam tiešām

bija grūti no šejienes šķirties, nezinu. Kaut kāds spiedīgs smagums novēlās man no sirds, biju it kā izkļuvusi no negaisa mākoņa ēnas saulītē. Mans prieks un draiskulība atgriezās, šaudījos kā vilciņš ganāmpulka vidū, pacēlu jēriņus klēpī un tos apmīļoju. Cik mīksta un jauka bija viņu zīdainā vilna, tik maigi un mīksti varēja būt tikai mātes mati, kad viņa tevi apmīļodama paņem klēpī.

Nākamā dienā Jirgens atnāca agri. Viņš izlikās lietišķs un viņa seja bija nopietna it kā būtu ietinies rudenīgā miglā. Viņam bija līdz dažas grāmatas un tās viņš pasniedza man.

„Tās tu droši vien vēl nebūsi lasījusi,“ sacīja viņš.

„Palasi, labprāt tevī klausītos.“

Bet viņš neļāva man izlasīt ne lappusi, viņš darīja to pats, jo man esot jāievēro arī ganāmpulks. Es neizsekoju nevienu viņa teikumu, dzirdēju tikai viņa mīksto, mazliet dziedošo balss skaņu, vēroju viņa lūpu kustības, apbrīnoju viņa baltās rokas. Kad viņš, pēc paša domām, bija diezgan lasījis, aizcirta grāmatu ciet un devās projām.

Pagaidi, Jirgen, sacīju sev, tu esi gan iekvēlojies, bet tu vēl neliesmo. Vajadzēs tevi vairāk pamocīt un sagādāt lielākas sāpes, lai tavas skaistās acis negremdētos grāmatā, bet vienīgi manī. Zinu gan, ka esi izvēlējies lasīšanai mīlestības romānu, iztēlodamies pats par tā galveno varoni, bet šī rotaļa ir man garlaicīga un mani neapmierina.

Pārnesu visu savu mīlestību uz Jormu aitām, baroju tās ar maizi un meklēju tām mīkstu zāli, bet, kad l atnāca Jirgens, biju vēsa un izklaidīga. Ieslīgu pēkšņi domās un nedzirdēju viņa jautājumu, manas acis bija sapņainas un mana mute noslēpumaini smaidīga. Manas domas atradās it kā kaut kur citur — varbūt pie kāda jaunekļa, kas to lai zina! Jirgens kļuva nervozs, palika drošāks un centās satvert manu roku, bet es atrāvu to atpakaļ un sacīju noraidīgā pārmetumā: bet Jirgen! Paņēmu pati viņa roku, aplūkoju un pastūmu atpakaļ.

„Vai pazīsti Andresu Selli? Tam ir rokas kā lāča ķetnas, lielas, spalvainas un spēcīgas, bet, kad viņš izbrauc jūļ*ā, tad tā sāk vārīties no viņa airu vilcieniem. Viņš laikam nemaz nevar apprecēties, jo katra meitene būtu tūlīt plakana un beigta no viņa pirmā apkampiena? Un kad viņš smejas, sāk dimdēt gaiss it kā būtu rībinātas lielas bungas. Vai nav savādi, ka ir tādi cilvēki?“

Jirgena sejai pārlaidās tumša ēna un viņš pikti noteica :

„Kādēļ stāsti man par Andresu Selli, šo zvejnieku un dzērāju?“

„Nē — tas tikai man tā nejauši ienāca prātā,“ atbildēju. „Tas bija tikai domu dzirksteles uzliesmojums smadzenēs, kas neviļus ieslīdēja mutē. Bet kādā dienā es redzēju strazdu, tas bija piepeši aizmirsis visu pasauli, izsvilpdams burvīgu dziesmu pretī saulei. Nejau es zinu, kam viņa dziesma bija domāta, varbūt baltajam mākonim debesīs, varbūt burbuļotājam strautam, jūrai, ziedos slīgstošai pļavai, varbūt savai mīļākajai, kuru aicināja un vilināja uz dzīvi. Bet piepeši klāt bija vanags un nākamā mirklī no putniņa atlikās tikai saujiņa spalvu. Tu nesmejies — arī es baidos, ka atnāks Andress Selle, kāds cits, varbūt pat tu, un arī no manis atliksies pēkšņi tikai saujiņa spalvu. Brīžiem ir tādas bailes, ka jādreb visā augumā.“

„Es neesmu vanags,“ sacīja Jirgens.

„Nē, tu neesi vanags!“ teicu vīlusies. „Tu esi bezdelīga, vālodze vai pat zvirbulis un tev pašam jābaiļojas, lai kāda vārna tev neuzbrūk. Vai tiesa, ka māte tevi baro ar medu un mātes māsas panna nespēj atdzist no nemitīgas bliņu cepšanas? Neesmu gan to dzirdējusi ļaužu valodās, bet viņi varētu tā runāt, ja tiem iepatiktos pazoboties par tev līdzīgu.“

Tā ķircināju Jirgenu, bet iestājoties naktij, kad visapkārt valdīja liels klusums, gulēju uz muguras, acis pievērstas debesīm, un vaicāju sev: meitēn, kas ar tevi noticis! No jokiem izraisījās ziņkārība, no ziņkārības dusmas un dusmās izplauka mīlestība. Kas sekos tai?

Nē, mīlestībai neseko nekas. Tā ir galīga un vērtība pati par sevi. Tā ir kā dārgakmens, kas mirdz, laistās, spīguļo — tā jau ir viņas jēga un mērķis. Visa pasaule ir mīlestības pieblīvēta, katra lapiņa, katrs zāles stiebrs tās pārpildīts. No tās nav glābiņa; mīlestība ir tavas asins un dvēseles pavēle, bez kā sirds beigtu pukstēt un saule zaudētu savu gaismu. Cilvēks pēkšņi uzzied, kā zied puķe un koks, kā zied debesis zvaigžņu bagātībā un jūra saules rietā. Tava dvēsele pilna nemiera un sāpju, bet tu pacel savas rokas pret Radītāju un uzgavilē allelujā par to, ka viņš apveltījis tevi ar šīm sāpēm un nemieru!

Un tā pienāca diena, kad es vairs neizturēju.

Cieši raudzījos Jirgenam acīs un sacīju, katru balsienu uzsvērdama:

„Jirgen, es tevi mīlu!“

Mēs stāvējām mēmi viens otram pretī un drebējām visā augumā. Nekas nenotika un mēs arī neko vairāk negribējām; pastāvējām drebēdami kādu laiciņu un kautrīgi izšķīrāmies.

Viņa grāmatas palika ganībās un man vajadzēja tās ienest savā alā, jo baidījos, ka lietus varētu aptraipīt tās lappuses, ko šķirstījušas Jirgena rokas un pār kurām slīdējušas viņa skaistās acis.

3

Pīlādžu čemuri kļuva sārti un aukstas lietus brāzmas mērcēja ganības. Tas nozīmēja rudens iestāšanos un tad jau arī ziema gaidīja durvju priekšā, šoreiz tas nozīmēja vēl ko vairāk: Jirgena aizbraukšanu un manas brīvības zaudēšanu. Un cik tad gan trūka no asarām.

Bet vēl pirms vēlā rudens un asarām vajadzēja notikt kaut kam gluži citam.

Kristaps ieradās ganībās. Jau iztālēm vēroju, ka viņš nes kādu Jaunu vēsti, jo viņa pleci bija salīkuši un viņa kājas streipuļoja kā apskurbušas. Viņš nosēdās uz akmens, nopūtās un pārvilka ar plaukstu pāri sejai.

,,Tev jānāk mājās,“ sacīja viņš aizsmakušā balsī, „aitas nāks uzraudzīt kāds puisēns no piekrastes. Kate mirusi.“

Satrūkusies paliku viņā raugoties.

„Jā,“ sacīja viņš, „Kate mirusi. Tas nāca tik pēkšņi un negaidot. Nekad viņa nebija sūdzējusies par kādām sāpēm vai slimību, un es nesaredzēju pie viņas nekādu kaiti. Bet nu viņa pēkšņi pie akas sabruka, un kad es to iecēlu gultā un pasaucu ārstu, tad vairs nekādas palīdzības nevajadzēja. Krūtīs bija ieviesies vēzis un no turienes saēdis visu iekšieni. Bija cilvēks ar dzelzs raksturu, tik lepna, ka negāja savas sāpes sūdzēt citiem. Bez kurnēšanas gribēja panest visu, ko liktenis viņai uzlicis un citam, ari man, nebija gar to nekādas daļas. Brīžiem gan ievēroju viņas streipulīgo gaitu, dzirdēju naktī viņu aizelsušos klepojam, bet, kad vaicāju vai viņa slima, tā atbildēja gluži dusmīgi: nekas man nekaiš, laikam kāds gruzis aizķēries rīklē, un tu guli! Guli un netrin ausis, jo tā nav tava darīšana.“

Satriekts un saknupis sēdēja Kristaps manā priekšā uz akmens, acis nolaistas un rokas slābi atkritušas klēpī. Nekad viņš nebija runīgs, bet tagad viņš vēla savus teikumus kā ratus pa bedrainu ciema ceļu: priekšas ritenis no bedres ārā un pakaļējais tūlīt iekšā. Tā bija kā grēksūdze, kurā it kā caur miglu iegailējās jaunības mīlestība, noslaukot no ceļa ikdienu un tās jēgu. Kaut kas it kā ieskanējās dvēselē, sāka skaidroties it kā kāds svarīgāks uzdevums, kāda lielāka doma, uz kuj-u domājās tiecies, bet ikdienas rūsa bij to pamazām saēdusi, tā kā tagad, stāvot vaigu vaigā ar nāvi, bij sev jāvaicā: kas tas īsti bija par uzdevumu, kādam biju apņēmies dzīvot un kas likās tik svarīgs? Un ja tiešām bija tā, kā es iedomājos, ka Kristaps nesa Kati k| negaisa mākoni uz saviem pleciem, tad tagad, šim mākonim izgaistot, viņš varēja pamatoti prasīt: vai šis mākonis maz bij tik smags un vai tas saturēja negaisu, varbūt viņš pats šai laulības dzīvē bija sakrājis mākoņus? Un ja nē, vai viņš maz spēs vairs sajust prieku atbrīvojies no smaguma?

„Darbi un dienas mācas virsū,“ turpināja Kristaps, „un tu domā, ka tas viss ir tik vajadzīgs un nozīmīgs. Govis prasa gādību un sivēni 'brēc pēc barības, vistu bars tek tev rijīgi paka] un dzirnavās iegriežas zemnieks, lai tu samal viņa graudus. Tu rūpējies par visiem, bet tā, kuru reiz sirdij pukstot dvēselei gavilējot esi pārvedis mājās, tā paliek neievērota, bez tavas mīlestības. Laulība nonāvē tavu mīlestību, jo tu skrien, pūlies un raus, aizmirsdams dzīves biedru, ko tas Kungs savā žēlastībā uzticējis tavā gādībā un mīlestībā. Un kad tevi pēkšņi nāve no viņas šķir, tu satriekts apstājies, saliec rokas un čuksti: piedod, ka biju tevi aizmirsis! Pietrūka laika — bija tik daudz darba un darīšanu, bet Dievs ir žēlīgs, debesīs viņš mūs atkal savedīs kopā, tur slavēsim viņa varenību un gavilējot dziedāsim: svēts, svēts, svēts!“

Atmeta bezcerīgi ar roku.

„Es tiešām nezinu, ko tagad darīt un ko iesākt.“ sacīja viņš ar nopūtu. „Saplūda tur sievas, nomazgāja nelaiķi, apģērba un noguldīja miroņgultā, dažas aizskrēja uz mežu, lai sapītu vainagus no brūklenājiem un viršiem. Arī man vajadzētu braukt pēc zārka, iegriezties pie mācītāja, nosūtīt nāves ziņu radiem un draugiem, gādāt par bēru ēdienu — cilvēku paražas ir tik dīvainas: tieši tad, kad tevi ķer vissmagākais sitiens, uz taviem pleciem uzkrauj simts darīšanas un uzdevumus un neļauj tev klusās sērās kavēties pie savas dzīves biedres.“

Klausījos Kristapa žēlabās, bet es to uzņēmu negribīgi. Šeit runāja par nāvi un sāpēm, mana dvēsele un domas kavējās pretējā virzienā. Mans skatiens slīdēja pāri upei uz kaimiņu māju pusi un manas smadzenes neuzņēma nekā ārpus Jirgena. Viss, kas bija ārpus viņa, vienkārši plūda pāri kā ūdens no pārpilna trauka.

Nāve stāvēja no manis tik tālu it kā tā priekš manis nemaz neeksistētu. Un Kate? Kādu maigumu vai līdzjūtību es gan varēju izjust, ja tā pret mani izturējusies kā auksts akmens.

Bet neviens vēl nav spējis iemest skatienu otra cilvēka dvēselē, par to dabūju arī es pārliecināties. Ir liela nevērība sākt vērtēt cilvēku un pieņemt par to kādu izšķirīgu lēmumu, jo mēs nepazīstam pat paši sevi, kā gan tad varam pazīt citu cilvēku? Tas ir kā rota, kas salikta no tūkstoš gabaliem, kur vērtīgāko dārgakmeņu vidū atrodas arī daudz koksa, kaļķa, granīta un māla šķembu.

Ceļā uz mājām Kristaps sacīja:

„Pirms nāves Kate vēl paguva pateikt, ka lāde, kas stāv klētī, lai paliek Enei. Man nav ne jausmas, ko viņa tur noglabājusi, man arī nav par to nekādas intereses. Varbūt atstāja tev kādus lindrakus, kādu drēbes gabalu — tāda bija viņas vēlēšanās un tā jāpilda.“

Naktī, kad darbi bija puslīdz padarīti, aizgāju uz klēti un atvēru lādes vāku. Pa mazo lodziņu iespīdēja pilnais mēness un es sāku rakņāties pa lādi. Biju pārsteigta, cik šeit tomēr bija daudz: bija nauda, ko Kate ilgajos gados noglabājusi, palagi un dvieļi, pāris segas un kāds vesels audekls; šeit bija kādas rotas lietas un spīdīgi nieciņi, kas diezin kādā ceļā te iemaldījušies. Un šeit bija Kates laulājamā kleita ar sakaltušu miršu vainadziņu. Ātri sasviedu visu atpakaļ lādē un turēju šo balto drēbes gabalu drebošās rokās kā dārgāko mantu, ko jeb kad manas acis ieraudzījušas.

Izplūdu asarās un nespēju vairs sevi mierināt. Sajutu, ka Kate darījusi man pāri, slēpdama savu mīlestību manās acīs. Izturējās pret mani kā pret iebrucēju svešinieci, bet mīlēja kā savu miesīgu bēmu. Man spieda saskatīt tikai ļaunu un tas bija sācis manī iesakņoties. Jeb Kates bagātīgais mantojums bija domāts kā pārmetums: lūk, tu uzskatīji mani par ļaunu un tomēr tāda nebiju. Ļauna un mežonīga biji tu pati, neveltīdama man neviena laipnāka smaida, ne viena sirsnīgāka vārda. Tu nāci no svešuma un sveša arī paliki. Tu pievērsi man savus dzeloņus, un kā gan es, uz

nāvi slima, varēju tev stiept pretī rokas! Tev kā sievietei, kaut arī meitenes gados, instinktīvi vajadzēja nojaust manas sāpes un grūtās ciešanas, jo to, ko nav lemts saskatīt vīrietim, sieviete tūlīt nomana ar savu sirdi. Manu atturīgo lepnumu tu uzskatīji par ļaunumu — ciet nu tagad arī pati savu maldu dēļ! —

Nespēju nolikt no rokām Kates laulājamo kleitu.

Sievu vāķējamās dziesmas skanēja šurp tik izmisīgi, it kā pati nāve tās diriģētu, bet es atrados ar savu sirdi un domām pie šī apģērba gabaliņa, kas glabāts ar tādu rūpību un mīlestību, glāstīdama un apmīļodama to kā apburta. Manu acu priekšā parādījās Kate jauna, ziedoša, kad viņa pārnesa kleitu mājās no šuvējas, uzvilka to mugurā un stāvēja spoguļa priekšā. Un tad, pārnākot no baznīcas, satraukums, tumsa — ak Dievs, ak Dievs, kas notiks tad, kad kāzinieku traļļi un gaviles izbeigsies un viņa pēkšņi atradīsies aci pret aci ar vīru, kura vārds ir Kristaps! Kopš pašas jaunības ir austi palagi un šūti krekli, tamborētas mežģines un plūktas spalvas spilveniem — viss tas tikai šai lielajai dienai, kad atnāks gaidītais un viņu aizvedīs projām. Un nu tas ir klāt, nu tiešām ir klāt! Ak Dievs, ko tagad, ko tagad! Kaut kāzinieki nešķirtos tik ātri, kaut tie trokšņotu, klaigātu, dzertu, ēstu un dejotu vai vēl vienu veselu nakti. Varbūt līdz rītdienai viņa saņemsies, varbūt jau rītdien tas Kungs palīdzēs viņai tikt pāri šai ilgi gaidītai, sasprindzinātībā kārotai, bet tomēr tik grūtai naktij.

Vēl arvien no dzirnavu saimes istabas atskanēja dziesmas un lūgsnas, bet manas domas kavējās jo- i

projām pie Kates kāzu nakts. Bet tad es satrūkos un man bija kauns. Tā nebija Kates kāzu nakts, kas mani mocīja, tā biju es pati ar Jirgenu, tā bija mana kāzu nakts un manas dvēseles drebēšana, mana griba, lai jau tagad, turot rokās laulājamo kleitu, pārdzīvotu to, uz ko tiecās manas asinis.

Sapratu, ka arī man vajadzētu pievienoties vāķētāju saimei un ka aizgājējai priekšā jānosūta Dievam savas lūgsnas. Arī man vajadzēja lūgt piedošanu, iebirdināt zārkā mazliet no sava sirds siltuma, saliekt savus

ceļus Kates un, varbūt arī, dzīves priekšā. Lielā saimes istaba bija ļaužu pilna un sveču gaismā viņu sejas bija drūmas un pelēkas. Nāves tuvums tos bija it kā brauciena sparā izsviedis no ratu pakaļas; tagad tie stāvēja mēmā neizpratnē un viņu domas vairs neizkustējās no tās vietas, kur viņi iztēlē ieraudzījuši pašu nāvi. Viņu balsīs vairs tādēļ tik daudz neizskanēja skumjas un sēras, kā satriektība nenovēršamības priekšā, lielās pārestības izjūta, ko dzīve sagādā cilvēkam — katram, ik katram. Lode netrāpa katru dzīvnieku, tīkls nenotver katru zivi, bet nāve uzglūn katram cilvēkam. — Kādēļ tad tā? Vai viņi radīti tikai tādēļ, lai dzīve tos dažus gadus pamocītu, pajokotos, uzveltu ciešanas un postu viņu ceļā un tad saslaucītu kaudzē kā gružus un atkritumus. Protams, viņi ticēja Dievam, kā gan citādi, viņi centās ticēt arī mūžīgai dzīvošanai, bet viņi nesaprata, kādēļ vajadzīga nāve, lai sasniegtu debesu svētlaimi.

Ieraudzīju vāķētāju saimē arī Jirgenu, bet viņš nepacēla acis uz manu pusi. Cik tas dīvaini, ka nāves tuvums satriec vīriešus vairāk nekā sievietes, kaut tie ir ieroču nesēji un karavīri, un bieži tiem jāraugās tieši nāvei acīs. Sievietes kā dzemdētājas nes dzīvību tālāk, arvien jaunus sirds pukstus tās sūta pasaulē un tādēļ viņas neizzūd bez atlikuma, vismaz zemapziņā nē. Bet tāds Jirgens — kādēļ viņš stāvēja tik bāls un satriekts! Tur taču negulēja viņa māte vai kāda cita tuva radiniece. Kādēļ viņš nespēja pacelt savus acu plakstus, kaut vienīgi manis dēļ, kaut tikai uz manu pusi? Kaut tādēļ vien, lai pāri līķim mani mierinātu, iedvestu man ticību dzīvei, mūsu abu dzīvei!

Izgāju no istabas, jo tagad man bija daudz darba un darīšanu. Lūgsnas gan palika neizčukstētas un ceļi nesaliekti nevis aiz cietsirdības, bet zēna dēļ, kas tur pēkšņi bija tik satriekts, ka pat mani neievēroja. Jeb varbūt viņš gribēja patikt ļaudīm ar savu svētulību un augstsirdību ? Zinu, arī no manis gaidīja asaras un izmisīgus šņukstus, kā gan citādi: Kate guļ zārkā, bet audžu meitas seja ir vēsa un bez līdzjūtības. Es būtu arī raudājusi, noteikti, kaut vai ierastā paraduma dēļ,

jo vāķētāju sievu acis, kaut asarās, redzēja visu un visu redzēto paturēja prātā. Katrs mazākais sīkums bij kā raugs, kas uzrūga un vairojās un no kā pietika tenku veselam gadam. Bet es nevarēju raudāt Jirgena dēļ, kas stāvēja tur, laikam ubagodams ciema ļaužu uzslavu un apbrīnu. Es to nedarīju, netiecos pat pēc kādas vecenītes vai večuka līdzjūtības, kas ziņkārē būtu vēlējušies paspiest man roku un izvaicāt: ko nu tagad iesāksi, bārenīte, kad tava audžu māte mirusi, un tu vairs nevarēsi patverties vētrās zem viņas sargātājiem spārniem? Ko es zinātu tiem atbildēt, jo pati sajutu, ka viņu jautājums varēja saturēt kailu patiesību ?

Drīz pēc Kates bērēm tas arī noskaidrojās.

Zem uzraksta „Kristapa Verna rūpnīca,“ Kristaps bij piespraudis mazu lapiņu ar piezīmi: slēgta uz nenoteiktu laiku. Viņš pats bij kā izārdīts, bieži kā triekas ķerts nosēdēja stundām uz vietas, tad pēkšņi satrūcies piecēlās, bailīgu skatienu raudzījās apkārt un vaidēdams atkrita atpakaļ. Viņš nelikās ne zinis par darbu, ne par lopiem, viņš arī nesāka diendienā staigāt uz Kates kapu, kā to parasti mēdz darīt sērotāji, viņš vienkārši bij salauzts un neziņā, ko iesākt ar savu atlikušo mazumiņu. Vai tās dziļumos ieurbušās sēras jeb jaunā stāvokļa nepierastība, kur neviens sīkums vairs nebija tas, kas vakar un aizvakar, kas to lai zina. Vaicāt tam kaut ko nebij nozīmes: noraudzījās tevī kā no miega pamodināts, atvēra muti un atdzīvodamies it kā iesāka: ak tā, jā, — bet tad viņš pārakmeņojās no jauna un atbilde tā arī palika nesa- <

ņemta.

Pagāja nedēļa vai vairāk, kamēr viņš mazliet atkopās.

„Meitēn,“ sacīja viņš man, „tev par savu dzīvi jātiek skaidrībā. Mūsu darbi un darīšanas tagad šķirsies, tur nekā nevar līdzēt. Dzīve sāks ritēt citās sliedēs“.

„Vai tad dzirnavās ieradīsies jauna saimniece un jauna gane?“ vaicāju izbijusies.

„Nē,“ atbildēja Kristaps, „no manis vairs nebūs jaunas saimnieces ņēmēja, pārdošu savas dzirnavas un pazudlšu no šejienes.“

„Pārdosi dzirnavas, pasargi Dievs, kādēļ?“

„Tādēļ, ka nespēju šeit vairs dzīvot,“ atbildēja Kristaps. „Kad pārsperu kāju slieksnim un paraugos uz kūts pusi, esmu nepacietīgs: ko gan tā Kate tur kūtī vēl kavējas? Kad izeju pagalmā, steidzos bažīgi pie akas: ak Dievs, varbūt Kate tur iekritusi >— akas malas taču gluži sapuvušas. Naktī pēkšņi pamostos: kādēļ nedzirdu Kates elpošanu? Neko nelīdz, ka ierakām to smiltājā. Sirds to neuzņem kā īstenību. Sajūtu viņu visur kustamies, pat viņas balss it kā skanētu cauri miglai. Ilgā kopdzīve laulību partnerus sakausē vienā kopībā, vienalga, vai viņu laulība bijusi laimīga jeb blāķis nesaticības un strīdu. Vienam aizejot, otrs paliek it kā kails — it kā bezkājim būtu atņemti viņa kruķi. Cilvēks ir savu ikdienas paradumu vergs.“

„Kas tad būs ar mani?“ vaimanāju.

„Nezinu, kas būs ar mani pašu, ko tad gan lai zinātu izdomāt par tevi,“ atbildēja Kristaps. „Varbūt došos uz pilsētu un mēģināšu tur dzīt jaunu vagu, varbūt palikšu domās stāvot uz lielceļa un redzēšu, uz kurieni tas mani novedīs. Ir tāda sajūta, ka man vairs nav atlicis daudz dienu, kaut gan pēc gadu skaita vēl varētu dzīvot un ari veselībai nav lielas vainas. Bet Kate paņēma līdzi manus spēkus un gribu, un bez tiem ir grūti iet kopsolī ar dzīvi. Uzticu sevi rītdienai, lai tad tā nes man labu vai ļaunu, tas manai dzīvei vairs neko daudz nepievienos. Bet tu esi jauna un ugunīga, vienalga kur nokļūsi, dzīves gals būs rokā un gan jau tu pie tā turēsies. Vēji tevi atnesa šurp, gan jau tie tevi arī nesīs tālāk — lai Dievs ar tevi!“

Tā bija rūgta un nežēlīga valoda, bet diezin vai maz labāku biju pelnījusi. Pēc Kates nāves viņš mani nekad vairs nenosauca par audžu meitu, it kā Kate arī šo kautrīgo maigumu būtu paņēmusi sev līdzi. Sajutu arī pati, ka mēs esam sveši, ka mums nebija nekas ko stāstīt viens otram un mēs jutāmies labāk, kad bijām viens no otra tālāk, katrs savā nodarbībā. Ēdienu reizēs kārtīgi uzklāju galdu, bet pati noriju savus kumosus skriedama darba steigā. Kad atnāca kāds nelaimīgais un mangoja, lai tam samaļ graudus, Kristaps noraudzījās uz mani, bet nebilda ne vārda. Nebija jau grūti ielaist graudus dzirnavu piltuvē un atvērt dambja lūku — mangotājs varēja saņemt savus miltus un atstāt sieku arī par darbu. Dažreiz nepieņēmu pat to, pamādama uz zīmīti pie durvīm, ka Kristapa Verna rūpnīca slēgta uz nenoteiktu laiku. Bet viss mūsu darbs tagad bija kā nevīžīga pieskaršanās ar pirkstu galiem, darbs vairs nebija vajadzīgs.

Vakaram iestājoties, tagad bieži skanēja svilpieni aiz dēļu sētas, un es zināju, kas mani tur gaidīja. Uzmetu lakatu uz pleciem un skrēju viņam pretī. Bija aukstas rudens naktis un bieži stipri lija, bet es nejutu salu un lietus mums nekā nenozīmēja. Rokās saķērušies skrējām pa krastmalu, mums nebija ne vakardienas, ne rītdienas, bija tikai šī nakts. Mēs smējāmies un trakojām, un mūsu izrunātiem vārdiem nebija nekāda satura — tie bija līdzīgi dzirkstīm, kas atlec no sprakstošas pagales, tos izpratām vienīgi mēs. Mēs kvēlojām karstumā, kaut laiks bija auksts un mēs pilējām lietū izmirkuši, bet paši to nemanījām. Mums bija atnācis lielais pavasaris un ledainās peļķes izlikās kā plaukstošas rozes.

Bet tad kādā vakarā Jirgens sacīja:

„Rīt man jābrauc projām — sāksies skola!“

Baiļu drebuļi pārskrēja manai mugurai — rīt un skola? Redzēju, kā arī viņu pašu mocīja šīs pēkšņās beigas un šķiršanās. Viņš tupēja aizvējā pie akmens un bija satriekts.

Es nedomāju par sevi, man bija neizsakāmi žēl Jirgena. Un pēkšņi it kā zibens zibsnis iešāvās manās smadzenēs: kaut jel ātrāk mākonis aizsegtu mēnesi! Nevarēju sev izskaidrot, kādēļ mēnesim vajadzēja pazust zem mākoņa, bet šī vēlēsanās bija tik sāpīgi uzmācīga, ka nespēju vairs ne par ko citu domāt. Mani nesāpināja ne Jirgena aizbraukšana, ne pašas palikšana bez pajumtes, es raudzījos debesīs un drebēju. Ak Dievs! biju izmisusi līdz sirds dziļumiem: kas noticis ar šo mākoni, ka tas nekustas, un ar mēnesi, kas stāv kā vara pods, kas ar naglām piestiprināts pie griestiem! Ja tas tā turpināsies līdz rītam, ko tad?

šī bija mūsu pēdējā nakts un es gribēju būt pret Jirgenu tik laba. Gribēju izgāzt viņam klēpī visu savu mīlestību un maigumu, it kā būtu tikai tam dzimusi, augusi un dzīvojusi, un it kā ar to mans dzīves uzdevums būtu beidzies. Nebija vakardienas, ne rītdienas, bija tikai šis mirklis.

Un tikai tagad nojaudu, kādēļ manas acis nenovērsās no mēness. Daudzreiz apgalvots, ka es esmu nevaldāma karstgalve un nespējot atbildēt par saviem darbiem, ka savus pēkšņos untumus un izlēcienus es nevarot arī pati pamatot. Varbūt tā taisnība, bet tajā vējainajā naktī mana galva bija vēsa un prāts skaidrs, un apzinājos pilnīgi visu. Gribēju Jirgenam pierādīt savu ārkārtīgo pieķeršanos un būt pret viņu laba, lai viņam kaut daļēji zustu skumjas par aizbraukšanu un lai viņš par to vairs nedomātu. Zināju, ka no mana nākamā soļa būs atkarīga visa mana dzīve, bet tas mani nebaidīja. Vispār par to nedomāju — ek, rītdiena, dzīve, es, kāda tam visam nozīme!

Un tad bija pazudis mēness, mākonis, debesis, viss, izņemot Jirgenu.

Ausa rīts kad soļoju uz māju pusi. Apbrīnoju sevi: manā dvēselē valdīja miers un mani nemocīja nekāda grēka sajūta. Likās, ka es būtu ar svelmainu miesu iegājusi jūyā, viļņi bija mani svaidījuši lejup un augšup, un tagad iznākusi no peldes, atsvaidzināta un mierīga. Manas domas vairs nekavējās pie pārdzīvotā, nemanīju arī satraukumu, kas seko pēc saviļņojuma. Izjutu vienīgi lielu apmierinājumu, ka biju darījusi to, kas bija mans pienākums un kas bija nenovēršams. Un ja mācītājs mani tai mirklī aicinātu uz grēksūdzi, es būtu tam stāstījusi gan šo, gan to, bet Jirgens un nakts ar aizsegto mēnesi man nebūtu ienākuši prātā.

Kristaps bija jau pamodies, kad pārnācu mājās. Viņš manī nicīgi nolūkojās un pikti noteica:

„Ak tik jauna jau staigā nešķīstos cejos!“

Vaicājoši viņā noraudzījos.

„Protams,“ sacīja viņš, paceldams balsi, „drēbes tev ir slapjas un dubļiem notrieptas kā no linu mārka izvilktas. Kas gan tā no tevis iznāks? Jau pievakarē izgāji un tikai tagad no rīta pārnāc, bet pati vēl gluži bērns. Nav mana daļa rāties un šķendēties, bet, kad jau bērni tādā vecumā sāk sevi maitāt, rodas riebums pret visu dzīvi.“

Paraustīju plecus: par ko šis vecīgais, sēru salauztais vīrs īsti runāja? Staigāju nešķīstos ceļos un es mu slapja un dubļiem notriepta? Ak tā, jā, šīs dažas lietus lāsītes pie manām drēbēm, tas tak gluži dabīgi un nenovēršami šādā laikā. Un kādēļ viņš mani sauc par bērnu? Lai paraugās pat uz jāņogu krūmiem savā dārzā. Saulē daži ķekari nogatavojas ļoti agri, bet citi var palikt zaļi līdz vēlam rudenim.

Aizvainota sāku celt viņam ēdienu galdā.

,,Nu jā,“ viņš kļuva mazliet draudzīgāks, „tā tas arvien bijis, ka mēs mācam un norājam citus, bet pašu vainas noslēpjam dziļākajā kabatā. Paši esam eņģeļi, kam nolikts dzīvot sātanu vidū. Esmu visu nakti mocījies un šķendējies par sevi, kādēļ pārdevu savas dzirnavas? Vai nevarēju šeit mierīgi un bez bēdas nodzīvot līdz nāvei? Kates ēna — tā, protams, bet vai arī tā pamazām neatkāptos, atstādama manā glabāšanā tikai jaukas atmiņas par viņu. Jau mans tēvs bija šeit apracis savas dzīves darbu, es esmu šeit dzimis un uzaudzis par vīru. Tagad man noskaitīja saujā kaudzi raibu papīru, pateica, ka tā ir nauda un, ka es esot saņēmis ļoti labu cenu. Bet vai šī cena ir pietiekama, lai atlīdzinātu mana tēva un manu dzīves darbu, manas mājas, kur katrs koks, krūms, taciņa un pat akmeņi piekrastē un ganībās tā saauguši ar manu sirdi, it kā tās būtu šķembiņas no manis. Un tagad saku pats sev: tik lielas naudas pasaulē nemaz nav, ar ko varētu samaksāt bērnības mājas, pat ne šo pelēko akmens milzeni krastmalā, uz kup. tu sildījies pirmajā pavasara saulītē, aiz kura meklēji patvērumu no aukstiem vējiem un ap kuru tu lēkāji ar citiem bērniem — ar bērniem, kuru vidū dejoja arī kāda gluži jauniņa meitenīte ar smalkiem smiekliem, ar zilu zīda lentīti matos, kuras vārds bija Kate. Un kādēļ man jāiet projām no cilvēkiem, ar kuriem kopā esmu uzaudzis, izjutis, kopīgus priekus un bēdas. Ja kaut kur bija krustības, atradāmies kopā; ja kaut kur svinēja kāzas, gavilējām korī, un kad pēkšņi atskanēja no mūsu baznīcas žēlas dvēseles zvanu skaņas, noņēmām cepures, jo zinājām: nu pie tā Kunga aizgāja vecais Sīda, vai tagad acis uz mūžu slēdza Jormu jaunais saimnieks. Un mēs sadalījām bēdas un sēras tā, lai katrs dabūtu savu daļu, un ienesām draugus uz saviem pleciem pa kapsētas vārtiem, kā to bija darījuši mūsu tēvi, arvien no paaudzes uz paaudzi, no paaudzes uz paaudzi. Un tagad es dumjā galvā esmu nolēmis šķirties no visa tā, vēl iekām nav atskanējis mūsu baznīcas dvēseles zvans! Vai zini, meitēn, kad es par to domāju, gribētos iesviest saņemto naudu degošā krāsnī — lai ņem uguns, es negribu!“

Bija nepatīkami vērot, kā vīra acis pieplūda asarām.

,,Jā, bet tagad tavas bēdas,“ sacīja viņš pēkšņi, „uz kuru pusi tu vērsīsi savus soļus? Parīt jau še ieradīsies jauna saimniece ar savu lielo saimi. Tu nedrīksti viņiem palikt kājās. Uz kurieni domā iet? Cik dzirdams, arī tavā dzimtajā būdiņā dzīvojot citi ļaudis. Tavs tēvs jau kopš gadiem no jauna devies uz kuģiem un, domājams, vairs nemaz neatgriezīsies. Tava māsa dzīvojot Tallinā. Ne jau es zinu, ar ko viņa tur sev maizi nopelna, bet pagājušā gadā viņa esot šeit kādam jauneklim atrakstījusi, ja nemaldos, tad Laiu māju saimniekdēlam. Nekas tuvāks vēstulē neesot bijis rakstīts — vienīgi lepnuma bijusi pilna: sveicieni un pašas foto attēls. Greznas sprogas matos, pērles ap kaklu, un kleita tāda, ka apžilbušas acis. Un Laiu saimniekdēls teicis, ka bijis aizkustināts vēstuli saņemdams, bet neesot uzdrošinājies atbildēt. Ko tu gan lai zinātu tādai lepnai jaunkundzei atbildēt. Tā tas viss tad arī palicis.“

Kristaps mazliet padomāja un piebilda:

„Rēķiniem ar tevi vajadzētu laikam būt skaidriem. Ēst esi dabūjusi, drēbes un apavus, protams, arī, pamatskolu ļāvu nobeigt un pa drusciņai naudas tika tev arī šad tad iedots. Mīlestības varbūt pietrūka, bet tās mums pašies bija tik maz, ka izbira no pirkstiem, iekām to vispār pamanīja.“

Jaunums, ka dzirnavas jau pārdotas un ka man nav vairs pat tās nožēlojamās būdiņas tur tālumā, no kurienes biju nākusi, it nemaz neaizsniedza manu sirdi. Tajā brīdī es vienkārši nespēju par to visu domāt, jo manas acis visu laiku kavējās pie vecā sienas pulksteņa. Tagad Jormu saimniece jūdz zirgu, sacīju sev, un tagad viņa ieceļ ratos somas un tagad viņa ar Jirgenu izbrauc ārā pa vārtiem, lai jaunekli aizvestu uz staciju. Tagad Jirgens pagriež galvu atpakaļ un raugās uz dzirnavu pusi.

Ak Dievs, Jirgens raugās uz dzirnavu pusi! Tagad žigli vajadzētu skriet un uzrāpties uz tā lielā akmens, kas stāv ceļu krustojumā un no kura var tālu pārredzēt lielceļu. Tad vēl redzētu Jirgenu, varbūt, pēdējo reizi!

Piepeši izjutu lielu nogurumu. Likās it kā viss jau būtu izbijis, viss pagājis, lielais uzliesmojums sakritis pelnos. Viss, kas tagad nāks, būs tikai pelēka ikdiena. Manā dvēselē it kā sasita grāmatas vākus un acu priekšā palika virmojot vēl saistošā stāsta pēdējais vārds: beigas!

Izgāju ārā, vēji bija rimušies, debesis noskaidrojās, uz peļķēm vizēja ledus. NesteidzotiesL lietišķi soļoju uz krastmalu, aizgāju uz ganībām, glāstīju akmeņus, krūmus, kokus. Jutos kā kapsētā pie tuvinieku kapu kopām: šeit lūk guļ tavs tēvs, māte un šeit tavi bērnības rotaļu biedri un šeit, ak Dievs, tieši šeit mākonis aizklāja mēnesi! Tad nenotika nekas vairāk, itin nekas vairāk kā divas liesmaini karstas mutes iekļāvās viena otrā tā, ka aizrāvās elpa. Lai svētīta šī vieta un slavēts Dievs, kas mīlētājiem pārklāja debess šķidrautu !

Metu lielus līkumus un atkal un arvien atgriezos vecajās vietās, šeit iecirtu zobus stilbā un šeit sārtums pirmo reizi iesitās Jirgena sejā. šeit viņš lasīja kādu stāstu un šeit viņš palika ilgi sēdot, kad 'bija saņēmis savu pirmo skūpstu. Un es sajutu, ka tie nebija ilgie gadi, kas bija pavadīti šais ganībās, bet tikai viena saulaina diena un viena bezmēness nakts, viena nakts, ko tagad nēsāšu savā sirdī visu mūžu.

Devos mājās un noprasīju Kristapam:

„Kā tas tur bija ar to Laiu saimniekdēlu, kam mana māsa bija rakstījusi?“

4

Vējš atrauj koka lapu un ietriec to straumē. Tagad tā sāk ātri virpuļot lejup pa straumi un nav tās pašas spēkos noteikt, vai to izskalos krastā, ieraus dzelmē, vai aiznesīs uz lielo, plašo ūdeņu pusi. Tā tas ir arī ar cilvēku, jo arī viņš, atbrīvojies no mātes krūts, pats nevada savu likteni, bet tas jau gatavs dots tam līdzi šūpulī kopā ar viņa dvēseles īpašībām, asinīm un raksturu, tūkstoš ikdienas sīkumu, tūkstoš šķietami nenozīmīgu notikumu; vide, kufā viņš nokļuvis, veido viņa dzīvi un likteni. Viņa sapņi, ticība, cerība ir dekorācijas, kas ātri izplēn, un ir prātīgāk, ja cilvēks noslēdz tās savā iekšienē un tikai klusās nakts stundās tās lieto kā bromu pret bezmiegu un nemieru.

No Kristapa aizejot, atradu pagaidu pajumti pilsētā pie savas māsas Mērijas. Man nebija citas izejas, jo šeit dzīvoja Jirgens un es tiecos pie viņa kā taureņi aplido uguni un gaismu. Citas iespējas vispār netiku apsvērusi.

Māsa mani uzņēma ar neslēptu vienaldzību un nepatiku, jo arī viņa bija mani sen aizmirsusi un mana parādīšanās nevarēja sagādāt viņas dzīvē nekādu priecīgāku piedevu. Tik pretimnācīga viņa tomēr bija, ka neaizcirta durvis man deguna priekšā, bet negribīgi noklausījās manā stāstā, laiku pa laikam izsaukdamās: bet no kā tu šeit pilsētā domā pārtikt?

Tas bija jautājums, kas mani vispār nebija uztraucis, jo šeit taču dzīvoja tik daudz laužu, kādēļ tad tieši man jākļūst par vienīgo posta piemeklēto? Visi šeit šķita pārtikuši, varēja vērot pat bagātību, lepnumu un spožumu, uguņu zaigā steidzās priecīgi ļaudis, pašapziņas un dzīves prieka apdvesti, un, nākot pie māsas, dzirdēju pat smieklus un jautras klaigas, kas izskanēja putenī. Kādēļ tad man vajadzēja bažīties? Arī māsa taču dzīvoja šeit jau kopš gadiem un pēc foto attēla spriežot, kuru man rādīja Laiu saimniekdēls, viņas dzīvei nekas nekaitēja.

Tiesa, viņas istaba bija gluži maza, notraipītās vietas tapetēm bija apklātas ar pastkartēm, kā arī puskailām dāmām uz izgrieztām žurnālu lappusēm un frakotu kungu bildēm, paklājs uz satrunējušās grīdas bija krietni apdilis un tā puķainie raksti ar zābaku zolēm jau sen iznēsāti ārā pa durvīm, krēsli čīkstēja un vaidēja, ja tu tiem uzticēji savu smagumu, bet pie dibensienas dižojās ar mežģīņu segu klāta, plata gulta, skapis šķita drēbēm piebāzts, pie sienas karājās liels spogulis, kas ņēma pretī cilvēku visā viņa augumā, un tā priekšā atradās galdiņš ar daudziem skaistuma un matu kopšanas piederumiem — tas viss taču nenorādīja uz nabadzību. Varbūt uz izvirtību?

Acīm redzot Mērija ievēroja manus šaubīgos skatienus. Viņa piecēlās no galdiņa spoguļa priekšā un, steidzīgi saļodama pa istabu uz priekšu un atpakaļ, sāka kā deklamēdama man stāstīt.

„Esmu bārdāma,“ sacīja viņa, „diezin vai būsi agrāk par šādu arodu ko dzirdējusi. Ir jaunbagātnieki, kas tic, ka nauda tos pārvērtusi par kungiem un šī viņu ticība jāapstiprina smaidīgajām bārdāmām, Manīgajiem, arvien pakalpīgajiem viesmīļiem, iztapīgajiem mūziķiem; ir spekulanti, kas lielajos veikala darījumos uzskrējuši uz sēkļa un, kas pirms galīgas nogrimšanas nebūtībā, grib iebaudīt pēdējos malkus; ir precēti vīri, kas degvīnā grib slīcināt savas ģimenes nesaskaņas, strīdus vai sievas neuzticību; caurbraucēji ārzemnieki, kas grib uz mirkli atbrīvoties no dzimtenē uzkrautajām konvencionālajām paražām; ir Joti kārtīgi un priekšzīmīgi kungi, kas atbrīvojušies no darba nastas, mīl dažas stundiņas pakavēties draugu vidū un sajust ap sevi bangaino dzīvi; — bārdāmas uzdevums būt tiem par galda un deju partneri. Viņai jāmirdz priekā kā krāsainām stikla olām nemodernajos košumdārzos. Nepiepietiek ar skaistumu un jaunību, tev ļoti labi jādejo, tavai uzvedībai jābūt sabiedriski atturīgai un pieklājīgai, tev bagātīgi jālieto reibinātāji dzērieni, bet lai nedod Dievs piedzerties. Jāprot svešvalodas, jo tās jālieto nevien ar ārzemniekiem, bet ari vietējie ļaudis paliek tūlīt uzmanīgāki, ja sarunā iespraud kādu svešvārdu vai pat teikumu. Tavām tualetēm jābūt modernām, bet ne kliedzoši uzkrītošām, jo bāru apmeklē arī dāmas un tām jānotic, ka viņas nav nokļuvušas kādā grēcīgā alā, bet augstākā mērā pieklājīgā klubā. Kungi dažkārt mēdz pārrunāt literātūras, mākslas un teātra dzīvi un arī šeit tu nedrīksti būt pilnīga nejēga, turpretī politiskos jautājumos stingri aizliegts runāt līdzi. Nedrīkst aizskart kungu pārliecību, ka šādi temati tikai viņiem pa spēkam, jo sieviešu ierobežotās smadzenes neaptver politiskos jautājumus. Visādos apstākļos tev jāpaliek par labi audzinātu dāmu; nedrīkst kļūt familiāra, iegūstama, nedrīkst apmeklēt nevienu citu lokālu, ne arī draudzēties ar kungiem ārpus savas darba vietas. Un par visām lietām tev jāuzvedas tā, lai kungi bagātīgi šķiestu naudu, nevis no taviem pamudinājumiem, bet no sava brīva prieka, pie kam tu, pēc viņu domām, esi tos pat atrunājusi un brīdinājusi. Visur un vienmēr jārūpējas par darba vietas labo slavu, jo, pēc saimnieka domām, šeit jāsavalda visas zemās kaislības un alkas, nevis jāļauj tām uzliesmot.“

Tā bija jauna pasaule, kas atvērās manām acīm, tik pretēja tai, ko pazinu agrāk. Aitu bars ganībās, plašais debess jums, jūra, kufas krāsu toņi un veids mainījās ar katru brīdi, priecīgie saules lēkti un rieti asinssārtumā, Kristapi, Kates un kāds zēns vārdā Jirgens — un pēkšņi idilliskajai filmai nogrieza turpinājumu, pievienojot tai galā dzertuves, bārdāmas, uzdzīvotājus kungus. Jutos kā no laivas ūdenī iekritusi un man trūka gaisa. Bet šis gaisa trūkums neizraisīja manī piktumu, varbūt tieši otrādi. Tas man likās ļoti aizraujoši, interesanti, it kā es pati agrāk būtu tā dzīvojusi un ballējusies. Varu apliecināt, ka manas nāsis pēkšņi sajuta cigaretes un degvīna smaku un ausīs skanēja it kā ritmiskie deju soļi. Vai tā bija tikai mānīga iedoma?

„Un ar visu to tu tiec galā?“ izsaucos ar skaudību.

Mērija apstājās, nogurusi atsēdās uz soliņa un viņas sejai pārslīdēja apnikuma ēna.

„Vai tieku galā — kas to zina!“ noteica viņa skumji. „Bet to mums katru vakaru noskaita vecākais viesmīlis un tad mēs klusu ciešot noklausāmies viņa pamācības, un mēģinām darīt ko spējam. Bieži gadas paklupieni, nervu sabrukumi, jo nakts gaisotne krogū un bagātīgi lietotie dzērieni mūs ātri sabendē. Bet no šejienes vairs nav atceļa uz kancleju, fabriku, vai mājas apkalpotājas vietu, — tam tu esi pārāk pazīstama un arī samaitāta. Savu spēju kalngalos esošā bārdāma pēkšņi kādā dienā nozūd, bet kas no viņas iznācis, par to mēs ne gribam, nedz arī uzdrošināmies iedomāties.“

Māsa kļuva nervoza un sāka bungot ar pirkstiem gar spoguļa malu.

,,Jā, es esmu tikusi galā,“ sacīja viņa, „jo esmu izbaudījusi rūgtas dienas gan kā bērnu aukle, mājkalpotāja, šuvējas izpalīdze, gan arī tekstīlfabrikā pie mašīnām. Katru saņemto kronu esmu rūpīgi noglabājusi zeķē un katru sentu, ko vajadzēja izdot, esmu pavadījusi asarām. Man ir tikai divas iespējas: laimīgākā gadījumā apprecēt kādu viesmīli, lai kopīgi atvērtu mazāku bāru, kafejnīcu vai viesnīcu, atkarīgi no gadījuma, vai arī censties nokļūt aiz bāra galda par dzērienu pārdevēju, jo šī nodarbošanās tā nenobendē.“

Mēs labprāt mēdzam iegaumēt patīkamo, bet visi brīdinājumi un piesardzīgas pamācības aizslīd mūsu ausīm garām kā vecāku cilvēku nepatīkama rāšanās, kam nav vērts pievērst uzmanību. Tādēļ arī es nedzirdēju

Mērijas nodarbošanās ēnas puses, tās aizputeņoja garām, mani neskarot. Aizķēros pie domas pati to visu kādreiz apskatīt, varbūt pat ar kādu frakotu kungu padejot, saskandināt kādu vīna glāzi, uguņu gaismā uz brīdi pamirdzēt savā skaistumā un jaunībā — tas taču varēja būt tik interesanti un aizraujoši. Sajutu kā asinis iesitās galvā un salds skurbums pārņēma miesu.

Kādā vēlā vakarā, kad māsa bija aizgājusi uz darbu, sāku steidzīgi nodarboties ar viņas skaistuma kopšanas līdzekļiem. Skaistināju savas acis, vaigus, muti, gan no šīs tūbiņas, gan no tās kārbiņas, nemaz nerunājot par lūpu zīmuļiem, smaržām un visu citu, kam pat nosaukumu nezināju. Un kad, pēc pašas domām, līdzinājos vismaz eņģelim, steidzos māsai pakaļ. Ar meliem, ka man Mērijai kaut kas ļoti svarīgs jāpaziņo, tiku garām durvju sargam un ātriem soļiem metos augšā pa kāpnēm. Paliku stāvot zāles durvīs, bet tikko paguvu uzmest skatienu dejotāju baram dūmu mākonī, kad mani sagrāba it kā vētras jonis un ietrieca virtuvē. Apstājos šeit steidzīgo viesmīļu, trekno pavāru un nosvīdušo trauku mazgātāju vidū, trauku šķindoņa, pannu čurkstēšana un katlu burbuļošana visapkārt un tikai tad pēkšņi ieraudzīju savā priekšā Mēriju. Piepeši sajutu sāpīgu pliķi uz viena, tad otra vaiga.

„Skuķi, kā tu šeit nokļuvi?“ sauca viņa liesmainās dusmās. „Vai neesmu tev stāstījusi, ka šeit nav ne bērnu dārzs, ne zīdaiņu patversme!“

Man neatlika laika atbildēt, kad mani saķēra aiz rokas un es izlidoju ārā ar lielāku sparu nekā biju iedrāzusies iekšā. Kā tas notika, to nemaz nepaguvu aptvert.

Uz ielas attapusies, biju gatava pārsprāgt aiz dusmām un aizvainojuma. Zvērēju briesmīgu atmaksu, kaut arī nezināju, kam. Drebēju kā apšu lapa un, ja uz ielas nebūtu cilvēku, droši vien būtu sākusi skaļā balsī kaukt, dūres izstiepusi uz to pusi, no kurienes biju izlidojusi.

Skuķis, zīdainis, sarkastiski noteicu pie sevis — kaut tu zinātu, kaut tev būtu vismazākā nojauta! Jutos Joti lepna par savām attieksmēm ar Jirgenu un tajā mirklī atklāti un ar lepnumu mestu to māsai sejā — lai iegaumē!

Bija ļoti auksts; ļaudis nozuda no ielām; tikai daži ormaņi ātri aizjoņoja man garām, sniegam zem kamanām gurkstot. Bet man nesala. Kā zibens bumba šāvos no ielas ielā un no laukuma uz laukumu, mētelis vaļā un mute rija gaisu aukstu kā ledus. Zināju tikai vienu, ka ne mūžam vairs neiešu pie savas māsas, ne mūžam. Ne prātā man nenāca saņemtie pliķi — tie bija aizmirsušies un ar tiem es arī nerēķinājos — bet tas, ka mani tik ātri un nevērīgi izlidināja ārā, ka mani nosauca par zīdaini — tas pārspēja visu, ko mans prāts spēja aptvert. Vai mana māsa būtu ko zaudējusi, ja es brītiņu tur pasēdētu un, varbūt, mazliet padejotu ar kādu pieklājīgu kungu.

Patiesi, ja tajā naktī kāds mani būtu aicinājis sev līdzi, vienalga — kas, un vienalga — uz kurieni, es ietu, nevaicādama par sekām. Tik tuvu cilvēks stāv grēkam un tik nenozīmīgs iemesls var izraisīt paklupienu.

Protams, nevienam rakstniekam es nederētu par viņa romāna varoni, jo mana untumaimba un biežie izlēcieni pat man pašai nav saprotami un pamatojami. Zibsnīga domu šķemba piepeši pārvēršas rīcībā un tikai pēc tam varu sev vaicāt, kādēļ rīkojos tieši tā. Arī tajā naktī: kad biju izjoņojusies pa lielpilsētas ielām, atrados māsas istabiņā, dzēru tēju un manas rokas nedrebēja paceļot tasīti. Ar visiem prātiem tagad kavējos pie Jirgena un mana sirds bija pilna maiguma un klusas labsajūtas. Varbūt biju pat aizmirsusi savu neveiksmīgo bāra apmeklējumu.

Bet māsa vis nebija aizmirsusi. No rīta pārnākdama, viņa bija nikna un īgnuma pilna. No viņas mutes bira rupji un neglīti vārdi, kas nemaz nepiederējās sabiedriski labi audzinātai bāra dāmai. Tā drīzāk varēja būt valoda, kādu lieto bāra virtuvē. Biju sašutusi par to, ka uz tik brīnumaini skaistām lūpām un pērlēm līdzīgiem zobiem var slēpties tik daudz rupju vārdu, kas izplūda no turienes kā spējš krusas brāziens, kas vienā mirklī sakapā zemi melnu. Pēc pietiekamas izšķendēšanās sekoja kopsavilkums: darbā, bet tūlīt, bez vilcināšanās! Pilsēta ar savu šķietamo mirdzumu viegli ierauj dzelmē naivās karstgalves.

Tā arī sāka laikrakstos parādīties sīki sludinājumi: sākumā visai izvēlīgi, ka jauna, izglītota jaunkundze meklē vietu kantorī, tad jau atturīgāki, ka kārtīga meitene meklē bērnaukles vietu un beidzot gluži piekāpīgi, ka jaunava meklē vietu vienalga kādā darbā. Varbūt šādi sludinājumi parādītos arī vēl uz priekšu, ja nebūtu sekojuši gluži citi notikumi.

Dažas reizes biju satikusi Jirgenu uz ielas, mēs pa turējām viens otra roku un pārmainījām dažus vārdus. Viņš dzīvoja pie kādas niknas tantes un arī es neuzdrošinājos viņu aicināt uz savas māsas dzīvokli. Tā pārtikām no tām drusciņām, ko mums deva sastapšanās uz ielas. Bet arī tas man deva daudz, jo atrados it kā drudzī, redzēdama Jirgenu nākot uz manu pusi. Ja tikai Jirgens nebūtu tik neveikls un skumīgu prātu. Arvien viņam bija ko sūdzēties par mācību grūtībām un ko raizēties par mātes slimību. Pēdējo reizi viņš pat teica, ka māte viņam rakstījusi par mani. Vai to meiteni, kas gāja ganos pie Kristapa, nevarētu dabūt Jormu mājās par kalponi, jo, kā viņa dzirdējusi, meitene esot Jirgenam pa prātam. Un kad Jirgens reiz būs nobeidzis skolu, varētu runāt arī par precēšanos, protams, tādā gadījumā, ja nebūs prāti mainījušies un tāda griba pastāvēs. Jo mātes spēki izsīkuši un arī tante vairs neesot nekāds darba zirgs.

Iedomājos, ka Jirgenam vajadzēja to man paziņot ar gavilēm, bet viņš ar mokām plēsa no mutes vienu vārdu pēc otra un, kamēr tie nonāca pie manis, tie bija auksti kā ledus šķembas, kas man uzdzina drebuļus. Viņš nemaz nesagaidīja manu atbildi un mēs šķīrāmies.

Manās ausīs palika skanot vārdi, ka man jāiet Jormās par darba zirgu tantes vietā, un tikai pēc gadiem, ja Jirgena vēlēšanās neizsīks, varētu domāt par precēšanos. Pats Jirgens bija noskumis un tūļīgs, viņš no savas puses neiebilda neviena vārdiņa pie mātes izteiktās vēlēšanās, it kā viņu kāds būtu traucējis ar nepa-

tīkamu jautājumu. Varbūt viņam jau tagad nebija šādas vēlēšanās, nemaz nerunājot par nākotni, kad būšu pārvērtusies darba zirgā ur vairs nemaz neiederēšos skolu izgājušam kungam. Kādēļ gan biju steigusies z pilsētu ?

Mans prieks bija zudis un es saslimu. Mani bieži sāka mocīt slikta dūša, sejas āda kļuva plankumaina, vieni asaru plūdi sekoja otriem un es biju neciešama jau pati sev. Māsa nocietās dažas dienas un aizveda tad mani pie sieviešu ārstes. Pati nezināju nekā izdomāt — varbūt saaukstēšanās, varbūt vienkārši nervozitāte par Jirgena rīcību, varbūt dvēseliska nomāktība par dzīvošanu bez darba? Sēdēju mierīga ārstes uzgaidāmajā telpā un vēroju citu pacienšu bailīgās, noraudātās acis, pie kurām bieži pacēlās baltās kabatdrānas, nervozās rokas nemitīgi taustījās somiņās, pirksti bungoja gar krēslu atzveltņu malām. Un tās, kas iznāca no ārstes pieņemamā kabineta, pa lielākai daļai atradās tuvu ģībonim, izstreipuļodamas ārā pa dui*vīm kā piedzērušās. Likās it kā cilvēki paši būtu palikuši ārpusē gaidot, bet pie ārstes iesūtījuši savas sāpes un izmisumu. Arī man sametās bailes un ja nebūtu Mērijas, es būtu klusu izslīdējusi ārā pa durvīm.

Bet tad pienāca arī mūsu kārta.

Drukna, paveca dāma ar ledus aukstām acīm, sagaidīja mūs, strupi, kā uzbļaujot, noprasīja manu vārdu, nodarbošanos, slimības simptomus un visu to atzīmēja grāmatā. Viņas balss bija skarba, pavēloša, nežēlīga, viņas teikumā bija tikai viens vārds, pa re- <

tam divi, it kā viņa baidītos tos veltīgi izšķiest pacientiem. Pavēlēja man izģērbties, pētīja manu augumu, aukstām rokām pieskārās gan šur, gan tur un tad pēkšņi atskanēja kā šausmīgs kraukļa ķērciens:

„Piecas kronas!“

Tas nāca tik negaidot, ka es neattapos tūlīt izpildīt viņas pavēli. Māsa paņēma manu rokas somiņu, kas bija palikusi zem manām drēbēm un pasniedza viņai prasīto. Zibenīgā ātrumā tas tika paķerts, atvērās sidraba lāde uz galda un nauda iekrita tajā.

„Grūtniecība!“ sacīja ārstes kundze un tas atskanēja vienlaicīgi ar lādes smagā vāka aizciršanos.

Paliku mēmi raugoties ārstē, it kā negaidot būtu saņēmusi pātagas cirtienu sejā.

„Vai man jāatkārto? Grūtniecība!“ izsaucās viņa skarbi un sāka mūs virzīt uz durvju pusi.

Nezinu kā izkļuvām uz ielas. Biju kā paralizēta un mana sirds bija saspiesta kā metalla korsetē. Redzēju savas kājas, kas spēra sīkus solīšus, bet tās bija man svešas un es nesapratu, uz kurieni tās steidzās. Tad sajutu it kā dvēsele būtu mani atstājusi un tā, kas tagad turpināja kustēties, bija tukša čaula, bez prāta un jūtām. Piepeši man nebija ne pagātnes, ne tagadnes. Un jā kāds man būtu vaicājis, kā mani sauc, neticu, vai būtu spējīga atbildēt. Varbūt pat lūpas nekustētos, tikai divas nedzīvas, stiklainas acis neizpratnē nolūkotos vaicātājā. Ielas, laukumi, parki bija manā priekšā izmiruši un es soļoju kā pa biezu miglu, kur neatskanēja neviena balss un nekustējās neviens cilvēks. Biju viena, biju pasaulē tik nožēlojama, vientuļa čaula, kas nākusi no kaut kurienes un gāja kaut kur un kam bija pārtrūkusi saite ar dzīvi.

Mani nebija sagrāvis ārstes paziņojums, nē, es vienkārši nespēju neko domāt, jo manas smadzenes bija tukšas kā šķūnis pavasarī, kur virpuļoja tikai vējš, radot dīvainu dūkšanu ausīs.

Atģidos no savas paralīzes tikai mājās, kad redzēju Mēriju guļot gultā, galvu iespiestu spilvenā. Viņas pleci raustījās un viņa histēriski raudāja. Paliku stāvot viņas priekšā un man vajadzēja krietni sasprindzināties, lai aptvertu stāvokli. Tad manī kaut kas sakustējās un saprāts atgriezās. Pacietīgi paliku gaidot māsas zaimus, lamāšanos, varbūt pat pļaukas, kā tas notika bāra virtuvē. Tas, varbūt, arī sagādātu man atvieglinājumu, pamodinātu mani no neizprotamās vienaldzības un liktu straujāk ritēt manām asinīm. Tā cilvēki, sajūtot tveicīgu, elpu smacētāju svelmi, nepacietīgi gaida negaisu, lai tas iztīrītu gaisu un būtu vieglāka elpošana.

Cik ilgi māsa nodomājusi raudāt? Ārste taču viņai neteica nekā slikta, tā biju es, kuras dē] visas šis nepatikšanas. Atsēdos uz soliņa, pievērsu skatienu spogulim — no turienes man raudzījās pretī kokaina, nožēlojama, vienaldzīga seja kā akmens maska. Vienīgi tās acu plaksti kustējās uz augšu un uz leju kā vējā šūpoti aizkari. Man kļuva neērti, jo posts, ko biju ienesusi mājā, tik smagi nospieda nevis manus, bet māsas plecus. Un es sasprindzinājos, lai dabūtu arī savās acīs mitrumu. Māsas dēļ, jo es pati nesaredzēju nekādas vajadzības raudāt. Un kad ieraudzīju spogulī dažas asaras pārripojam vaigiem, biju manuprāt darījusi visu, ko šāda situācija var prasīt no kādas meitenes.

„Kas bija tas nelietīgais zeņķis?“ pēkšņi ievaicājās māsa, paceldama galvu.

Ko viņa gribēja no mana zēna? Vai tā bija tikai viņas sievišķīgā ziņkāre, jeb viņa nodomājusi sagatavot Jirgenam lamatas? Jirgenam! Nē, Jirgens nedrīkstēja par to visu nekā uzzināt. Tā biju es, kas ar visu savu sirds degsmi mangoja, lai mākonis aizklāj mēnesi. Un tad pats Dievs izplēta man pāri plašo debesu šķidrautu, it kā svētīdams mīlestību, ko viņš piešķīris cilvēkbērniem un no kā nav glābiņa kopš pasaules radīšanas dienām. Kam šeit Jirgens, kas nemangoja ne mākoni, ne mēnesi, un ej tu zini vai viņš maz izjuta to, ka pats Dievs tanī naktī stāvēja klāt ilgu pilnajai cietējai un mūžam mīlas alkstošajai sievietei.

Mērijas acis bija noraudātas sarkanas, viņa drebēja kā drudzī, bet mūsu saruna nesasniedza mērķi. Viņu tik daudz nesaniknoja mana izvirtība kā tas, ka es neminēju jaunekļa vārdu. Viņa nobēra man priekšā desmitiem argumentu un tie visi bija pamatoti un nozīmīgi. Bet es biju kā klints, ko nespēj izkustināt no vietas visstiprākā vētra, ne krusas negaiss.

Māsa nogura un bezspēcīgi atmeta ar roku. Viņas dusmas bija ugunīgi izverdušas, tagad to vietā stājās saprāts. Viņa ieteica man paņemt visu savu naudu, to, ko Kate atstājusi mantojumā, kā arī to, ko Kristaps iedeva šķiroties.

„Jau rīt tu aiziesi atpakaļ pie ārstes,“ mācīja viņa mani, „un prasīsi viņai padomu. Tev tur nekas daudz nebūs jārunā: vispirms noliksi viņai uz galda visu savu naudas krājumiņu un pateiksi tikai divus vārdus: lūdzu padomu! Viņa necieš garu runāšanu, to viņa izdara pati, kad ierauga naudu un ja ir labā garastāvoklī. Un centies palikt pēdējā paciente, tad viņai vairāk laika un apziņa, ka šodien pieņemšana un naudas plūsma beigusies un var savu kases lādi līdz rītdienai noslēgt.“

Nākamā dienā devos ceļā jau priekšlaikus, jo sajutu elpas trūkumu un biju nobažījusies. Jau doma par ārsti radīja drebuļus un mana joņošana pa ielām bija it kā bēgšana pašai no sevis. Sals bija pārvērties atkusnī, sniegs saplacis, jumti lāsēja, bet es nevairījos kļūt slapja, neievēroju aizsprostus uz ietvēm, lai brīdinātu gājējus no sniega, kas varētu velties no jumtiem. Es tikai steidzos pa šaurajām vecpilsētas ielām, neredzēdama ne cilvēkus, ne satiksmes līdzekļus. Uz Ganu ielas ieraudzīju Jirgenu nākam, bet pilnīgi skriešus iemetos mazajā Starpmūru ieliņā, jo jutos kā zagle, kas atrodas ļaunās gaitās. Ja Jirgens man būtu sekojis, es viņu nepazītu, nē, šodien nē, ne par ko!

Kad ārstes pieņemamās stundas sāka tuvoties beigām, piezvanīju, šoreiz uzgaidāmā telpa bija tukša, pacientes aizgājušas, un apkalpotāja mani ielaida kabinetā. Drebēdama un aizturētu elpu tuvojos galdam, novietoju tur savu naudas žūksnīti un dažus soļus atkāpos. Ārste nepievērsa man ne mazāko uzmanību, rakņājās pa savu smago sidraba lādi un atzīmēja dažus skaitļus uz papīra. Viņa, acīm redzot, bija nodarbināta ar šīs dienas ieņēmumu aplēsi, kas saistīja visu viņas interesi. Tad viņas skatiens pievērsās manai naudai, bet viņa to neaizskāra. Vēl joprojām viņa rakstīja uz papīra dažādus skaitļus, pārdomāja, ieklepojās un tad, it kā aiz izklaidības, ar zīmuļa galu pašķīra plašāk manu naudas žūksnīti.

„Ko tu atkal gribi?“ nikni noprasīja, pievērsdama skatienu man.

Atkārtoju māsas iemācīto divvārdu teikumu, lūdzoties un tik kautrīgi, cik vien iespējams.

„Padomu?“ izbrīnījās ārste. „To prasi jauneklim — iznāks lētāk tev un ari man atkritīs nepatikšanas!“

Tagad viņa no jauna ar zīmuļa galu aplūkoja manu naudu un izkaisīja to pa galdu. Acīm redzot bija vīlusies, jo piepeši piecēlās no krēsla un smagiem, vīrišķīgiem soļiem sāka soļot pa kabinetu. Sārtums, kas iesitās viņas sejā, vēstīja ļaunu un acis meta aukstus zibžņus.

„Nelgas esat, visas jūs, meitenes, esat nelgas!“ izsaucās viņa bargi. „Līdzīgi siltam lietum, jūs krītat zēniem ap kaklu, bet, kad iekuļaties nepatikšanās, skrienat pie manis. Diendienā, gadu no gada arvien ar to pašu runu. Piecpadsmit gadus esmu sēdējusi pie šī galda un mana sirds jau izmirkusi slima no jūsu asarām. Neviena nenāk pie manis ar smaidu uz lūpām, neviena nav man vēl vaicājusi, ārstes kundze, varbūt arī jums pašai ir kādas smagas raizes un sirdsēsti? Nē, viņas pārvērtušas manu kabinetu par kapliču un nevaicā par to, vai es jau netaisos nosmakt neskaitāmo līķu smakā! To viņas nevaicā, viņas tīko pēc padoma!“

Viņa pieskrēja pie plaukta^ paķēra tur kādu grāmatu un vicināja to gar manu seju.

„Apskaties šo grāmatu,“ sacīja viņa, „tā man atkārtoti jārāda savām pacientēm. Tas ir mūsu kriminālkodekss un tur ierakstīti ļauni teikumi, kas nosaka, ka mans padoms maksā tev kā arī man četrus gadus spaidu darbos. Izlasi to, iemācies no galvas un parādi arī savam jauneklim!“

Viņa iesvieda grāmatu man rokās un atbaidoši iesmējās.

„Vai tu, meitēn, saproti, kādēļ šādi teikumi ierakstīti likumu grāmatā?“ vaicāja viņa. „Piecpadsmit gadus esmu mēģinājusi to izprast, bet esmu palikusi muļķe. Un kā muļķe arī aiziešu kapā. Tāpat kā visas tās sieviešu ārstes, kas nāks pēc manis. Jo dzīve neievēro šādus likumus, dzīve spļauj tiem virsū, jo cilvēku dziņas un kaislības ir stiprākas par rakstītiem vārdiem, varenākas nekā morāle, pamācības, rājieni, spēcīgākas nekā skola, baznīca, tiesa un cietums. Dzīve ir kā bangaina krāce, ko nevar savaldīt ar vārdiem un rājieniem!“

Es piecēlos un sāku virzīties uz durvju pusi.

„Kur tu, nelga, iesi!“ ārste nikni uzsauca. „Jūļ-a aizsalusi un kārtīgu auklu arī tev neviens nepasniegs!“ Viņa nopūtās, atbalstīja galvu rokās un šķita nogurusi. Bet tas bija tikai uz īsu mirkli. Tūlīt viņa atkal saslējās, viņas acis atdzīvojās un viņas balss bija atkal niknuma un spara pilna.

„Jūs visas kopš bērnu dienām vajadzētu barot ar žagariem un dzelzs nātru šūplī vajadzētu jūs aijāt kā zīdaiņus,“ runāja viņa. „Mīlestība! jūs šņukstat. Arvien un atkal: mīlestība. Neviena no jums negrib saprast, ka jau sen pasaules sirds pārakmeņojusies un tās mīlestība ir līdzīga ērkšķu rozei: tu izstiep roku pēc zieda un sadurtā roka noasiņo. Nekad savā dzīvē neesmu baudījusi mīlestību un tikai dusmas mani noturējušas stingru un nesaliektu kā tērauda durkli. Arī es esmu tikai sieviete kā jūs visas, man piemīt tās pašas kaislības un dziņas un brīžiem pārņem tāda sajūta, ka man vajadzētu izskriet uz ielas un tur pēkšņi izšļākt ļaudīm sejā visas savas sāpes, izmisumu un ilgas. Jā, bet tad es nesēdētu tagad šajā kabinetā, bet atrastos tur uzgaidamajā telpā — drebelīga, izmisusi, piesmieta!“

Un piepeši, pēc sevi atsedzošā monologa, piekāpīgāk:

„Vai šūt proti?“

„Mazliet protu,“ atstostījos.

„Un adīt?“

„Arī to esmu kādreiz darījusi,“ atbildēju.

„Labi,“ sacīja viņa laipnāki. Pacēla tad manu naudu, pārskaitīja un iemeta lādē. „Mēs esam sievietes un pats Dievs visas grūtības uzvēlis uz mūsu pleciem, bet vīrieši'ir nelieši, lēkā apkārt dziedādami un gavilēdami, bet ja tu esi nonākusi postā, tad viņu acis raugās jau uz meža pusi.“

Viņa aplūkoja pulkstenīti uz rokas un tad viņai bija steiga. Uzskribelēja pāris rindas uz papīra un pasniedza to man.

„Lūk,“ sacīja viņa, „šeit esmu atzīmējusi kādu adresi un to tu iemācīsies no galvas. Tur dzīvo kāda draudzīga un vienkārša sieviete, un tev nebūs viņai nekas vairāk jāsaka kā tikai mans vārds. Jo, iegaumē: nevaru tev dot nekādu padomu un ar visām šādām lietām neesmu gribējusi un negribu arī tagad nodarboties. Bet pēc nedēļas, kad būsi atkal atguvusi cilvēka saprātu, tu atnāksi atpakaļ pie manis un es tev paskaidrošu, kādu kamzoli man noadīt, kādi veļas gabali jāpielāpa un kādām kleitām nepieciešama mazliet modernāka līnija. Arī grīdas vajadzēs pāris reizes mēnesī novaskot, jo ļaužu straume gan sanēsā savus netīrumus, bet slotu un putekļu lupatu neviens neņem līdzi savu pēdu apkopšanai. Un viss tas, meitēn, tev jāpadara ar prieku, jo ar tik mazu naudu, kādu tu man atnesi, vēl neviena nav iedrošinājusies spert kāju pāri manam slieksnim. Tikai mana labā sirds un tavs apbrīnojamais skaistums bija par pamatu tam, ka izšķiežu šeit ar tevi savu dārgo laiku. Tā — vai tagad zini šo adresi no galvas.“

Paņēma no manis lapiņu, saplēsa sīkos gabaliņos un iesvieda kamīnā.

Trula un izmocīta iznācu uz ielas un sāku virzīties uz norādīto adresi. Tā atradās kaut kur tālu Kopli priekšpilsētā. Uzkāpu Domkalnā, apstājos uz brīdi katedrāles priekšā, apbrīnoju tās zeltītos kupolus, vēroju karogu, kas plīvoja Gafā Hermaņa tornī, pili, kuras priekšā stāvēja sargkareivis, nekustīgs kā skulptūra, senlaicīgās mājas visapkārt, kas likās it kā salīkušas zem gadsimtu smaguma, un, viss tas saplūda manī un atspoguļojās manā sirdī kā saraustīta, no vairākiem gabaliem salikta filma. Kāpjot lejup pa Patkuļa kāpnēm atkal apstājos: liela, skaista pilsēta atvērās manā priekšā, ar viduslaiku cietokšņa torņiem, ar baznīcu celtnēm, kas tiecās debesīs un snaudošu jūru, kuras ledum lauzās cauri kuģi un steidzās uz ostu. Blīva ļaužu straume, kā steidzīga upe, izplūda no stacijas, kā ari saplūda tajā un katram no šiem Jaudim bija sava atsevišķa dzīve, savi prieki — kādēļ ārste runāja, ka pasaules sirds jau sen pārakmeņojusies?

Protams, tā bija mana sirds, par kuļ’u viņa runāja, jo tā biju es, kas nesa uz kapliču savas mīlestības pirmo ziedu!

Un piepeši man ienāca prātā, ka šodien bija mana sešpadsmitā dzimumdiena.

5

Togad pavasaris iestājās agri un ar lielu siltumu. Jau maija sākumā ziedēja kastaņi, ceriņi, un dārznieku roku veidotās puķu dobes laukumos un parkos slīga ziedu košumā. Pilsēta it kā pamodās no smaga nespēka un pati kā ieplestām acīm palika raugoties, ka tā vienā naktī ieguvusi gluži citu seju. Elegantos kostīmos tērptās dāmas, iznākot no skaistumkopšanas saloniem, pildīja ielas un viņās noraugoties tu juties kā lielā modes skatē, kur acis aizrāva nevien modernie apģērbi, bet vēl vairāk pašas manekenes ar savām koķetīgām acīm, sārtām, liesmainām lūpām, ziloņkaulam līdzīgiem vaigiem un burvīgi skaistajām kājām, tā, ka tev aiz skaudības kļuva gluži nelabi ap dūšu.

Protams, arī mēs ar māsu darījām ko spējām, bet tomēr palikām kā nātres aiz košumdārza sētas. Mērijai taču bija palaimējies no bāra sēdekļa nokļūt aiz letes par dzērienu pārdevēju. Viņas alga gan bija visai pieticīga, bet kokteilis ļāvās arī tā sajaukties, ka saimniekam necēlās zaudējums, bet daža laba krona ieripoja pašas rokas somiņā. Un kungi, dzerdami kokteiļus dāmu sabiedrībā, nekad nesāk strīdēties par ce-

nu vai izdzerto glāzīšu skaitu — tas neesot pieklājīgi un atsedzot vīrieša rakstura maziskumu. Turpretī vientuļie kungi atsēstas izdzert kokteili nevis paša dzēriena, bet pasniedzējas dēļ—un par skaistumu un smaidu arvien dārgi jāsamaksā. Mērijas darba laiks tagad bija īsāks un viņai atlika vairāk vaļas grāmatām, kino izrādei un pa retam arī teātrim.

Biju vairākus mēnešus nostaigājusi pie ārstes kundzes adīt, šūt un grīdas vaskot, bet visu šo darbu pierakstīja uz saņemtās adreses lēses un tādēļ no tā man neatkrita neviens cents. Tikai pa retam, jā, tagad atceros, mani vērīgi nopētot, kundzē pamodās it kā mātes jūtas un tad viņa man iedeva kādu kronu, pati starodama par savu labo sirdi un devību. Mēdz dažkārt tā būt, ka devējam ir lielāks prieks nekā saņēmējam, jo dod taču galvenokārt, lai tīksminātu savu sirdi. Jo kur gan citur iegūsi maigumu, ja neizvilināsi to pati no sevis. Taču, uz ārstes laipno ieteikumu, saņēmu no vienas vai otras kundzes kādu sīku darbiņu, bet ar savu gadījuma raksturu tie man daudz nepalīdzēja. Kad izlūdzos, lai viņa ar savu lielo pazīšanos man ieteiktu kādu pastāvīgu vietu, viņa kļuva pikta un nicīgi atbildēja:

„Ieteikšanas un atbalsts samaitā cilvēkus, jo ari uz priekšdienām tie sāk cerēt uz citu palīdzību un aizbildniecību un tā izveidojas par vājiem staipekņiem, bez rakstura, nevarīgi un arvien aizvainoti. Cilvēkam pašam jālauž sev ceļš un jo tas viņam grūtāk, jo viņš ātrāk atbrīvojas no tukšiem sapņiem un romantiskas jūsmas. Mani neviens nav nekur ieteicis un neviens < man nav stiepis pretī palīdzīgu roku. Kā bērnam man bieži vajadzēja pārtikt no skābenēm un par spilvenu pagalvī jāliek laukakmens. Bet, lūk — dzīvoju! Neskrienu un neprasu palīdzību nevienam, bet gan visi steidzas pie manis!“

Un atkal atskanēja viņas baigie smiekli, kas man lika nodrebēt.

Atbrīvoties no sapņiem, sacīja ārste. Bet tieši sapņi bija manas dzīves saturs šeit pilsētā, nevis ikdienas pienākums apmierināt gremojamos orgānus. Mana

dvēsele bija kā aizsprosts, ku^a priekšā uzplūdušas ilgas, kaislības un sapņi tādā vairumā, ka tie, neatkarīgi no manis, varēja saraut visus šķēršļus un sākt brīvu plūsmu, pārplūdinot un noslaukot savā ceļā visus noliedzējus un brīdinātājus. Kādēļ neskrēja un nebrīdināja puķi, lai tā, draņķe, nezied! Kādēļ ar sirsnību noklausījās putna kairajā dziesmā, it kā pats Dievs tur uz zara skandinātu savas melodijas! Kādēļ zāles stiebriņam, kad tas pavasari jūtot izstiepj no zemes garozas savu pirmo asniņu, neuzveļ smagu akmeni un nenorāj — trakais, ko tu gan iedomājies!

Es gluži vai lidinājos pa pavasarīgo pilsētu, viegliem spārniem kā taurenis, skurbdama pati no sava prieka un jaunības. Kādreiz skrējiena sparā uzsaucu pretī nācējam vecākam kungam labrīt un atbildei nesaņēmu īgnu skatienu, bet gan labsirdīgu smaidu, platmalei paceļoties sveicienam. Bet mans prieks izgaisa satiekot Jirgenu. Pa ziemu viņš bija kļuvis vīrišķīgāks, arī skolā, teicās, ejot labi, bet pilsētā viņš vairs nebija tas, kas ganību plašumā un jūras vējos. Viņš valkāja laucinieka neveiklumu kā apdilušus svārkus un pat tad, kad gavilējot steidzos viņam pretī, tikai ar lielām pūlēm viņš izdabūja uz lūpām kautrīgu smaidu.

Bet viņa atsūtītās vēstules bija poētiskas un tik karstas mīlestības pilnas, ka baidījos tās lasot apsvilināt pirkstus. Kādēļ vīrieši savās vēstulēs meitenēm ir tik skanīgi, maigi un dzejiski, bet īstenībā tik zemnieciski prozaiski? Bet es ilgojos pēc dzejas reālajā dzīvē, jo uz papīra uzrakstīta tā man šķita mānīga. To pateicu arī Jirgenam: parādi man savu dzeju! Kādēļ tev tā jāuzskribelē uz papīra, jāaizlipina aploksnē, jāapmarko, jāapzīmogo pastā, lai tad kāds mums svešs vīrietis, saukts par pastnieku, sāktu to vazāt apkārt pa pilsētu un beidzot ar troksni iemestu manā pastkastītē. Es esmu šeit un arī tu esi šeit, parādi tagad kā tā dzeja skan! Jirgens satvēra manu roku, saspieda to savējā un tam vajadzēja būt dzejai īstenībā!

Bet es ar to neapmierinājos, es iespītējos. Es teicu:

„Dzejai, uzrakstītai uz papīra, piemīt ritms, atskaņas un strofas plūst brīvi kā upe palu laikā. Katrs vārds skan kā dzimtās vietas baznīcas zvans, aicinot uz dievkalpojumu. Tai piemīt sirds šķīstums, dvēselīgums, mīlestība — tu stāvi kā plaukuma un ziedu apņemta. Viss, kas cilvēkam svēts un daiļš, viss pēc kā tiecas viņa ilgas, centieni, sapņi, iekāres, parādās šeit kā aizraujoša iluminācija, atklājot cilvēka lielumu un dziļumu. Bet īstenībā? Kādēļ šeit nav ritma, atskaņu, kādēļ dzīve neplūst līdzīgi strofām?“

Jirgens paraustīja plecus, viņš bija aizvainots — varbūt tādēļ, ka neprata atbildēt.

„Visu savu labāko es,“ es turpināju, „visu to, kas viņā radīts pēc Dieva vaiga, tas noslēpj vākos vai aploksnē, bet īstenībai atstāj savu rupjību, rijību, varas kāri. īstenībai atstāj rupjās kaislības. Visu labo un daiļo ietver papīrā — bez atlikuma, kopš gadu simtiem, dzelžainā nepiekāpībā. Sirdij drebot visu nogulda tur, neaptverot, ka tā ir liela kapliča, auksta, baiga kapliča, kurā cilvēks sevi izsmēlis bez atlikuma, izšķiedis tā, ka īstai dzīvei neatliek vairs ne lāses no tā, kas Dieva dots. Tādēļ arī sacīju, ka dzeja ir māņi un tādēļ tev vaicāju: neraksti, bet parādi savu dzeju, parādi savu ritmu, atskaņas un strofas!“

„Šodien tu esi neiespējama!“ izsaucās Jirgens saīdzis.

Man gribējās raudāt, tāds muļķis bija mans zēns. Vai viņš nesaprata, ka sieviete tik ļoti neilgojas pēc fiziska baudījuma — to uzspiež ikdienas miesīgie spaidi, kas nav atkarīgi no paša cilvēka — bet gan pēc mīlestības kā tādas, kas ir arvien jauna un vienreizīga un kas deg viņa sirdī kā mūžīga liesma, un izdziest tikai ar pēdējo elpas vilcienu. Varbūt neizdziest arī tad, varbūt paliek šaipus kapa kā liesmains jautājums: kādēļ nav izprasta viņa dvēsele? Kādēļ uz papīra izplūdis tas, uz ko viņam bija tiesības!

Toreiz šķīrāmies sapīkuši, jo Jirgens bija aizvainots un es nesaņēmu atbildi. Bet Jirgena panti mani vairs netraucēja. Ja pienāca kāda vēstulīte, tā bija precīza, lietišķa un tās teikumi bija īsi, kāds bija arī mana jaunekļa prāts, varbūt pat īsāki. Un pēdējā vēstulē paziņoja, ka uzdrošinoties kopā ar savu draugu mani apciemot. Esot kas svarīgs paziņojams. Paraksts oficiāls un pašapzinīgs: Jirgens Jorma. Gara svītra aiz tā, it kā apstiprinot, ka tā tas būs un paliks.

Es nojautu, kādam nolūkam draugs jāņem līdzi un kāda svarīga lieta bija ziņojama. Droši vien no mātes bija saņemta kārtējā vēstule, šoreiz jau ar pavēli, jo pavasara lauku darbi bija tuvu un valdīja liels darba roku trūkums. Lai es neatteiktos, gribēja izrīkot oficiālu saderināšanos ar precību vidūtāju un, varbūt, pat ar pudeli vīna. Parādīju vēstuli māsai un dažos vārdos pastāstīju par Jirgenu un viņa apciemojuma mērķi. Cerēju, ka Mērija kritīs man ap kaklu, vēlēs laimes un mums abām būtu pamats apmitrināt acis. Bet māsa bija ļoti lietišķa, apvaicājās sīkāk par jaunekli, par lauku mājām, māti un kad bija par visu skaidrībā, pateica savu noteiktu nē. Viņai bija desmitiem svarīgu iemeslu, kurus es nevarēju atspēkot: kādēļ jaunekli pašu vasaras brīvlaikā neliek pie lauku darbiem, bet tas jādara tev, kādēļ saderināšanos rīko tagad un nevis tad, kad Jirgens būs beidzis skolu, sadabūjis vietu un būs gatavs precēties; vai mātei vajadzīga vedekla, jeb bezalgas darba spēks?

Zināju ka māsai taisnība, bet tomēr kļuvu nikna. Mani uztrauca viņas vēsais prāts un lietišķība un es iztēlojos, ka pati neiegūdama Laiu saimniekdēlu, nenovēlēja arī man Jormu mantinieku. Sāku dedzīgi apstrīdēt māsas apsvērumus, kaut arī mani vārdi bija kā smiltīs rakstīti un vismazākā vēja pūsma varēja tos izdzēst. Sacīju, ka viņa nerēķinās ar manām jūtām, un vai mans stāvoklis pilsētā neatgādina putnu ar nogrieztiem spārniem: pa zemi tas kaut kā tiek uz priekšu, bet augstākam lidojumam nav spējīgs. Beidzot māsa teica, ka jaunekļi var atnākt, jo viņu apciemojums nekādus pienākumus neuzvels. Noklausīsimies, pavērosim un tad izlemsim.

Atrados kā drudzī, gaidīdama svētdienu. Tai bija jākļūst pār manu l’elo dienu, kas noteiks visas manas

dzīves pamatus. Es berzu, tīrīju, skaistināju māsas istabiņu, atnesu veselu ceriņu klēpi, bet viss tas nebija manuprāt pietiekami un es sāku atkal no gala.

Arī par savu ārieni bija man jārūpējas. Atkal un atkal es skrēju pie māsas spoguļa un visas ziedes, pūderi, uzacu un skropstu zīmuļi, lūpu krāsa, smaržas, nagu lakas tika izmēģinātas. Arī par apģērbu bija lielas pārrunas, jo manuprāt šai svarīgajai dienai man vislabāk piederētos māsas vakara kleita ar vislielāko izgriezumu. Māsa smējās un sacīja:

„Tad jau uzvelc Kates laulību kleitu, tā tev lieliski izskatītos!“

Gribēju ķerties māsai kaut pie rīkles: kā viņa varēja smieties, ja es atrados tik nopietnu notikumu gaidās! Iztēlojos, ka tagad, tieši tagad Jirgens ienesīs dzeju dzīvē.

Pienāca svētdiena un jaunekļi ieradās — Jirgens un kāds izstīdzējis jauneklis, kas gan pateica savu vārdu, bet manām ausīm tas aizslīdēja garām. Viņi atsēdās. Svešais jauneklis izvilka no portfeļa vīna pudeli un, nebildis ne vārda, nolika to uz galda. Pāris puķītes, kas portfelī bija cietušas no pudeles smaguma un kurām vairs nebija īsta izskata, novietoja blakus pudelei. Abu sejas kaisa, viņi jutās neērti un krēsli zem viņiem kļuva nemierīgi. Svešais jauneklis sāka birdināt vārdiņus kā graudus zvirbuļiem, meklēdams vienu vienā kabatā, otru otrā. balss pašam sīca kā muša pie lipekļa. Māsa pasmaidīja, uzlika glāzes galdā, pasniedza Jirgenam korķa viļķi un pārņēma sarunu pa- < vedienu.

Runāja par teātra jaunumiem, pārlēca uz literatūru, pieskārās filmām un filmu zvaigznēm — nekā.

Sāka uzmanīgi tuvoties mīlestības problēmām, minēja kādu savu izdomātu draudzeni, kas pagājušo svētdien saderinājusies, tad tur esot traki dejots, dzerts un bijusi varena izprieca — nekā. Sarunas izbeidzās strupceļā, vienīgi jaunekļu krēsli atbildēja māsas runāšanai ar arvien sparīgāku čīkstēšanu.

Tad beidzot svešais jauneklis ieklepojās, izņēma no kabatas kastīti ar saderināšanās gredzenu, atvēra to un nolika uz galda.

„Tā tas ir,“ sacīja viņš, „tā tas ir ar to saderināšanos.“

Varbūt tiešām viņš būtu ar savu runāšanu kaut kur izkļuvis, pirmie vārdi vismaz ļāva cerēt, bet tad pie durvīm klauvēja un istabā ienāca vīrietis.

Mēs ar māsu to pazinām, viņš bija mūs apmeklējis arī agrāk. Būdams priekšpilsētas krodzinieks un tirgodamies ar citām šaubīgām precēm, bija ticis pie turības un tagad gribēja atvērt pilsētas centrā restorānu. Domāja, ka Mērijai vajadzētu pazīt kungu vēlmes un smalko dzertuvju parašas un tā varētu būt viņam izpalīdzīga ar padomiem. Mērija bija viņu vairākārt izsmējusi: lai atvērtu restorānu kungiem, arī pašam jāizskatās kaut cik pēc kunga. Vīrs neņēma ļaunā māsas izsmieklu; viņš apņēmīgi atbildēja: „Ar stulmeņiem esmu no laukiem ieradies pilsētā, tie mani soli pa solim uzticīgi veduši pie bagātības un aizvedīs arī kapā. Es citāds nekļūšu; kāds esmu, tāds esmu — liec kādā skrūvsolā gribi. Mana āda neuzņem pilsētas politūru, un arī laka neturas klāt!“

Bija dīvains vīrs — izstiepdams katram pretī savu roku, sauca: „Oto Vēms, priecājos! Oto Vēms, priecājos!“ Diezin par ko viņš, muļķis, priecājās? Man gan viņš nekādu prieku nesagādāja, jo tagad sarunas pavediens atradās viņa rokās, un viņš turējās pie tā kā suns pie kaula. Katru savu teikumu, vai tajā bija humors un atjautība, vai ne, viņš pavadīja ar smiekliem, kas izklausījās kā taures un bungu duets.

Un tad sākās stāsti par krogiem un dzērājiem, kungiem un vazaņķiem, izšķērdīgajiem un skopajiem, meitenēm un viņu pavedējiem — šī runa vairs nebija kilometriem mērījama, tās beigas varēja atrasties pasaules galā. Bet jaunekļi bija mēmi, neziņā viņi raudzījās viens uz otru, svešais bija vārīta vēža sarkanumā; bet Jirgens berza dūri pa otras rokas delnu it kā viņš izmisīgi cīnītos ar kādas niķīgas skrūves iegriešanu.

Mana pacietība eksplodēja. Kas tās par precībām un saderināšanos? Kādas ākstības šeit rīkoja ar vedēju, vīnu un gredzenu? Kam bija vajadzīgs šis svešais jauneklis, krodzinieks, māsa! — Manai saderināšanai pietiktu, ja Jirgens saķertu mani aiz rokas un tad mēs aizjoņotu ārā no pilsētas, un mūsu priekšā izplestos jūpa un sirdis pildītu mīlestība. Un derību gredzenus mēs, manis dēļ, varētu iesviest jūfā, lai arī tā — mūžam nemierīgā un mainīgā — saņemtu daļiņu no mūsu laimes.

Acis pieplūda asarām, ar troksni aizcirtu aiz sevis durvis un izskrēju uz ielas. Lai nu turpina savus stāstus, cits mēmi kā zivs, cits tā, ka pat kilometriem neizmērīt. Lai tīksmi iebauda manu precību vīnu, jo man tas šķita kā inde, kas izspļaujama no mutes. Visas manas iekšas vārījās un trakoja, izšļācot uz āru bezgalīgu niknumu. Izjoņoju cauri iekšpilsētai, šķērsoju Rātsnama laukumu un skrēju pa Garo ielu uz jūras pusi. Tikai pie Resnās Margrietas mana kaukšana pārvērtās šņukstos. Devos augšā pa kāpnēm, atsēdos zem vecā ozola un domāju: Jirgens mani patiesi mīl — viņš mani atradīs arī šeit. Atradīs visur, lai kurp es arī savā sašutumā būtu aizbēgusi.

Gaidīju, arvien biežāk raudzījos pāri plecam atpakaļ uz Gaj-ās ielas pusi, bet Jirgens nenāca. „Turpini vien savu skrūves griešanu delnā!“ — izsaucos domās un sāku atkal raudāt skaļāk.

Kāda vecāka sieviņa palika manā priekšā stāvot un līdzjūtīgi apjautājās:

„Vai zēns bija tik rupjš, ka jaunkundze ne par ko nespēj nomierināties?“

Strauji pacirtu sānus pret vaicātāju — kāda viņai daļa gar mani! Bet viņu tas neatbaidīja, viņa atsēdās man blakus uz sola un sacīja:

„Mums, sievietēm, nav savā starpā ko kautrēties — vienas bēdas mums visām. Arī es šad tad atnāku šeit izraudāties. Cik daudz rūgtu asaru esmu šajās smiltīs un mauriņā nobirdinājusi! Palūkojos brīdi uz jū)*u, un tūlīt acis kļūst valgas, palūkojos uz Piritas drupām un raudu atkal. Ilgojos atgūt kādu dienu, kādu jauku vasaras dienu, kad biju vēl jauna un kad tas viss notika. No tās dienas atmiņām esmu dzīvojusi, un to atcerēšos pat mirstot!“

Sameklēja rokas somiņā kabatas drānu, atrada kādu balta zīda, atlika to rūpīgi atpakaļ un ar pirkstu noslaucīja asaru, kas bija parādījusies uz viņas rievainā vaiga. Viņa bija ģērbusies senlaicīgi, bet kārtīgi un tīri. Varbūt bija nākusi no baznīcas, kaut dziesmu grāmatas viņai nebija klāt. Un vecāka sieviņa bez dziesmu grāmatas jūtas baznīcā kā kaila. Viņa valkāja ļoti vecu zaļu cepuri, kuras šuves un diedziņi oija laikam sen jau atiruši, jo samta putniņš, kas atradās pie cepures, pie katras vecenītes galvas kustības šūpojās uz priekšu un atpakaļ it kā nupat, nupat tas gribētu pacelties gaisā un izsvilpt debesu zilgmē savu kaislīgo prieku par brīvības atgūšanu. Tieši šis, kopš desmit gadiem pie cepures piestiprinātais, no samta un spalvām gatavotais putniņš tik ļoti saistīja manu uzmanību, ka, pašai nemanot, biju pārstājusi raudāt un sāKu klausīties večiņas stāstā.

„Viļums bija toreiz alus izvadātājs,“ runāja svesā bez ievada, „bija glīts un cienījams virs. Ūsas bija tam kā ērgļa spārni abpus vaigiem, un tas izskatījās tik neizsakāmi lieliski. Kad viņš brauca ar savu alus vezumu, visur namos atvērās logi, un katrā logā atradās dučiem mīlas kārīgu acu. Bet Viļums tās neievēroja. Viņš bija ļoti lepns un godīgs vīrs. Ratiem rībot pa ielas oļiem, viņš jautri svilpoja un pat nepalūkojās uz meiteņu pusi. Bet kad es padzirdēju viņa alus ratus rībot, atskrēju vārtos un paliku tur stāvot, sirdij dauzoties. Mani viņš ievēroja. Viņš pieklājīgi pacēla cepuri un sacīja: „Labrīt, Marijas jaunkundze!“ Kaut ari es tik ļoti būtu gribējusi viņu aplūkot un apbrīnot, kaut visu mūžu to vien darītu, kautrīgi nolaidu plakstus un kaunīgi nočukstēju: „Labrīt, kungs!“ Zināju gan viņa vārdu, jau sen zināju, bet nebija pieklājīgi meitenei ņemt mutē vīrieša vārdu, kamēr nav oficiāli pazīstami.

Tā tas vilkās ilgu laiku, arvien labrīt, sirds dauzīšanās un ceļu drebēšana. Nevarēja taču toreiz meitene tūlīt ielēkt jauneklim klēpī un nosviest viņam priekšā savu mīlestību kā laikrakstu lasīšanai. Tuvināšanās drīkstēja notikt tikai palēnām un pieklājīgi, un Viļums tā arī rīkojās.

Kādā svētdienā biju baznīcā, un arī Viļums bija tur. Pēc dievkalpojuma pakavējos brīdi baznīcas priekšā, jo cerēju, ka Viļums varbūt arī šodien pateiks man labrīt. Tik ļoti ilgojos dzirdēt viņa jauko balsi. Viļums arī pienāca man klāt un sacīja: „Marijas jaunkundze, vai es drīkstētu jūs ielūgt uz mazu izbraucienu laivā?“ Sirdij strauji pukstot, atbildēju: ,,Jā, kungs!“

Bija silta vasaras diena, un jūra laistījās it kā saule būtu sašķīdusi tajā sīkās šķembās. Viļumam kļuva karsti, un viņš uzticēja savus svārkus manā glabāšanā. Noliku tos uz saviem ceļiem un, kad Viļums neskatījās uz manu pusi, glāstīju to piedurknes, un man bija tik svētlaimīga sajūta it kā pasaules bagātības būtu noliktas manā klēpī. Tik tikko spēju valdīt asaras. Senāk tas tā mēdza būt, kad vīrieši bija ļoti godīgi un sieviešu kautrīgās sirdis pārplūda no maiguma.

Sasniedzot Piritu, Viļums ievadīja laivu augšup pa upi. Pret klostera meža augsto krastu izplešas smilšains laukums. To sasniedzot, Viļums sacīja: „Marijas jaunkundze, šeit mazliet atpūtīsimies un pabaudīsim dabu.“ Saule bija sakarsējusi smiltis ugunīgas, tās kvēloja kā ogļu kaudze, šeit nesniedzās ne mazākā vēja vēsma, neviena cilvēka nebija tuvumā, tikai kāds putniņš laidelējās trallinādams, kāda zivtiņa rotaļādamās izlēca no ūdens —bijām tikai mēs divi: Viļums un es. Tad Viļums sacīja: „Marijas jaunkundze, jūs varat šeit notraipīt savu svētdienas apģērbu.“ Viņš izņēma savu tīro kabatdrānu, noklāja to uz karstajām smiltīm un sacīja: „Sēdiet, Marijas jaunkundze!“

Man gan bija žēl viņa skaistās kabatdrānas, bet neiedrošinājos atteikties, jo nezināju, kā godīgai meitenei pareizāk rīkoties. Tādēļ atsēdos uz viņa kabatdrānas stūrīša. Viļums sāka man dziedāt dziesmu Par zelta piekrasti, un tā bija tik jauka, ka atrados tuvu ģībonim. Kaut ko brīnišķīgāku neesmu nekad dzirdējusi. Pat tagad vēl brīžiem, par to dienu domājot, dungoju *o dziesmiņu, tik spēcīgi tā ieurbusies manā sirdī, vijums bija beidzis, arī viņš nosēdās man blakus.

Tā bija skaista diena, tā bija svētlaimīga diena!

Tad dzemdēju bērnu. Bet tas bija grēka auglis, un arī Dievs to drīzi paņēma pie sevis. Un tomēr viņš negribēja mani pilnīgi samīt pīšļos, tādēļ atsūtīja man par mierinājumu brūtgānu, bagātu namīpašnieku. Bija kluss, pieklājīgs vīrs, par mani gan krietni vecāks, bet jo vairāk viņš tādēļ mani lutināja un apbēra ar savu mīlestību. Nosvinējām kāzas un bijām laimīgi.

Laikā, kad sāku gaidīt bērnu, Viļums pazuda, un no viņa vairs nebija ne vēsts. Bet, kad es dzirdēju ratu rīboņu uz ielas apaļajiem akmeņiem, tūlīt satraukta pieskrēju pie loga: varbūt Viļums? Pagāja gadi, arvien ātrāk sāka tie ritēt pretī nebūtībai, bet no paraduma skriet pie loga netiku vaļā. Arvien sāpīgāka kļuva sirds, ilgojoties pēc Viļuma.

Tad reiz, nākot pa Plato ielu uz mājām, jau iztālēm dzirdēju kādā krodziņā saucienus un kautiņa troksni. Tieši tad, kad biju sasniegusi šo grēcīgo vietu, no turienes izlidoja kāds vīrs tieši man pie kājām.

„Viļum!“ es izsaucos — nezinu, vai aiz bailēm, vai prieka. Nepazinu jau viņu pēc ārienes, sirds pateica. Viņš bija ļoti nožēlojams un nonīcis. No skaistā vīrieša bija atlicis tikai ģindenis lupatās. Tas bija Dievs, kas viņu, šādu nožēlojamu, bija atradis krogū un izmetis man pie kājām. Nevarēju taču rīkoties pret Dieva gribu, tādēļ sāku par viņu rūpēties. Tas bija ļoti grūti, jo nauda, ko viņam kārtēji izsniedzu, aizskrēja viņam pa priekšu uz krogu. Drēbes, ko tam nopirku, nenostāvēja ne dienu viņa mugurā. Nelīdzēja ne mana lūgšanās, ne asaras. Noraudzījās manī sarkanām acīm un sacīja: „Marijas kundze, šāda runa tev jau ož mutē — labāk iedod no laipnās sirds pāris kronas!“

Kad mans vīrs nomira, pieņēmu viņu par sētnieku. Domāju, ka, ieraudzīdams darbu, varbūt ķērsies klāt un krogum atliks mazāk laika. Nekā, iela paliek neslaucīta, gaiteņi dubļaini, viss nolaists, arī īrnieki nāk žēloties — Viļums nebēdā ne par ko. Būtu viņš dzēris kā citi kristīgi cilvēki — divas nedēļas no vietas krogu, bet pēc tam dažas nedēļas skaidru galvu mājās. Viļumam jābūt vienmēr pilnam!“

Večiņa sāka nopietni raudāt, un man kļuva viņas žēl.

„Diezin,“ es sacīju, „vai tas maz bija Dievs, kas viņu atrada krogū un nometa jums pie kājām.“

„To gan nevar noteikti apgalvot,“ pievienojās raudātāja.

„Bet ko tad tādu dzērāju taupīt?“ es brīnījos.

„Ak, bērniņ,“ nopūtās svešā, „kļūsti veca, tad sapratīsi mani labāk. Miesa pārvēršas smiltīs, bet dvēsele nenoveco. Locekļos ieviesies reumatisms, krūtis smacē elpu; ir dienas, kad pat no gultas netiek augšā, bet mana dvēsele zied agrākā košumā un nebēdā par miesu. Vai tad es ko citu gribētu no Viļuma, ja viņš būtu kaut dažas dienas skaidrā prātā un vēlreiz mani pavizinātu pa Piritas upi! Viena esmu tur bieži staigājusi: smilšu laukums pret klostera meža nogāzi vēl stāv turpat, tāpat upē lēkā arī zivtiņas un bezdelīgas lidinās augstu pār ūdeņiem. Tikai cilvēku saradies daudz, visas vietas viņu pilnas. Bet kas mums par cilvēkiem. Ne jau es pēc kā cita ilgojos, kā vienīgi pēc tā, lai Viļums vēlreiz noklātu kabatdrānu uz karstajām smiltīm un sacītu man: „Mīļā Marija, atsēsties šeit!“ un uzdziedātu man dziesmu Par zelta piekrasti! Ak, jaunkundz, jūs nezināt, ko man nozīmē tā brīnišķīgā, svētlaimīgā diena! Pēc tās esmu ilgojusies visu savu mūžu, tā iespiedusies manās asinis, tā vēl šodien man uzdzen drebuļus un asaras. Tikai tādēļ esmu Viļumu taupījusi, nekad neesmu viņam naudu liegusi, arvien viņam sagādājusi jaunas drēbes, vienīgi tādēļ, lai vēlreiz aizirtos laivā uz Klostera meža smilšu lauku. Zinu — Viļumam nav tīras kabatdrānas un, ja es viņam tās iedotu, kaut vairākus dučus, no tā nebūtu nekāda labuma. Tādēļ ilgus gadus esmu glabājusi savā rokas somā kādu tīru kabatdrānu, tai jābūt man arvien klāt, jo mēs nezinām, kādi nodomi Dievam ir ar mums šodien vai rīt. Krogū viņš man atrada Vijumu, varbūt atradīs arī tādu dienu, kad Viļumu nemocīs slāpes? Lūk, jaunkundz, tādēļ jau tik bieži nāku šurp, no šejienes redzama jūra un Pirita, šeit ir tik kluss un labi raudāt. Raudāt un cerēt, arvien cerēt uz Dieva žēlastību, kurai tomēr reiz jāpagriežas uz manu pusi kā Noasa balodim ar vīģes lapu knābī!“

Visa mana žults izplūda asinīs — smieklīgi! Nikni piecēlos kājās un izsaucos:

„Mīlestība ir slimība! Smaga, chroniska slimība!“

Večiņa draudzīgi manī nolūkojās.

„Jā, protams,“ sacīja viņa pievienodamās, „mīlestībai ir daudz nosaukumu, bet tas lietu negroza!“

Nekad mans solis nav bijis tik stingrs un noteikts kā toreiz, uz māju ejot. Uz ietves skanēja kā spēcīgi vesera sitieni. Soļoju taisni un lepni, mans izmisums bija zudis un acis sausas. Jirgens? Derību vīns, vedēji, Oto Vēms — vai viss tas jau neatradās tālā pagātnē, no kurienes tas man sāka atspoguļoties kā kāds puslīdz aizmirsts anekdots? Viļums, Marija, ūsas, alus vezums, Zelta piekraste! — cik tomēr naiva un komiska bija pasaule.

Tikai sirdī bija palikusi kāda maiga līdzjūtība pret putniņu pie večiņas cepures, kas tur bija piestiprināts un kam ilgus gadus vajadzēja līdzi raudāt un līdzi ilgoties kāda nelabojama dzērāja dēļ. Bet es mierināju sevi ar večiņas vārdiem, ka Dieva žēlastība reiz sasniegs arī to, lai tad tas tomēr beidzot varētu brīvi pacelties pret debesīm, atstājot cilvēkam viņa sapelējušo un satrunējušo pasauli.

6

Cilvēks iztēlojas dzīvi kā ātrvilcienu. Izmisis, elsdams un svīzdams viņš dzenas tam pakaļ, baidīdamies to nokavēt. Neviens nav viņam pateicis ne ātrvilciena virzienu, ne mērķi, bet cilvēks, saņēmis pēdējos spēka krājumus, skrien klupdams un krizdams, vienas vienīgas izmisīgas domas dzīts, ka paliks bez kaut kādiem labumiem, vērtībām, varbūt pat bez laimes. Dažs skrien līdz kapa malai, cits nespēkā sabrūk, kādu sagrābj izmisums, un tad viņš nolād dzīvi un cilvēkus, kas atradušies viņam ceļā un kuru dēļ nokavējis. Un tā šāda skriešanās norisinājusies kopš gadu tūkstošiem, bagātīgi plūdušas asinis, un daudz radīts sāpju pasaulē — skrējiena sparā nav laika par to domāt.

Uz brīdi mierīgi apstājoties un vēsi pārdomājot, viņš tūlīt konstatētu, ka tas ir tikai tukšs ātrvilciens, kas joņo naktī, kas no izejas piestātnes izbraucis bez vadītāja. Tas nekur nenoved, tā apgaismotie logi, kas tik vilinoši aizsteidzas garām, ir kā maldugunis, tā riteņu steidzīgā, kaucošā klaboņa bez jēgas, tā locīgā dzirksteļu čūska ātri izdziest.

Bet cilvēks nespēj apstāties un vēsi pārdomāt, jo viņš ir cilvēks. To nespēju arī es: visi steidzās, visa cilvēce joņoja, kā gan tad es varēju palikt šosejas malā nekustīgi stāvot, līdzīgi verstes stabam. Sajūta zaudēt kautko nozīmīgu, kaisle sacensties, skaudība, godkāre lika kājām ātrāk cilāties un pārvērtās par vienīgo vadītāju domu manās smadzenēs. Dzīves ikdienišķā velte neapmierināja un nesniedza gandarījumu, tu tiecies tikai pretī rītdienai un parītdienai, un šodienai pārvilki svītru kā tukšai un nenozīmīgai. Tā tavs dzīves kalendārs sastādās vienīgi no nosvītrotām dienām.

Tu esi kā zvejnieks, kas iras arvien tālāk un tālāk jūrā, cerēdams tur uz lielu un ārkārtīgu lomu. Arvien uz priekšu un uz priekšu, kamēr visa dzīve paiet tikai airējot, bet tīkli palikuši gluži sausi.

Tā mums visiem paliek tīkli sausi, jo esam savu dzīvi izmantojuši airēšanai. Jeb, ja arī kāds tālu atklātā jūfā savuprāt nonācis labā zvejas vietā un tur iemet tīklus, tad arī viņa loms ir tikai kāda plāna plekste, protams, ja viņš grib būt godīgs un atklāts citu priekšā un nekrāpj tos ar meliem un plātību.

Dusmās biju aizsūtījusi derību gredzenu Jirgenam atpakaļ, nepievienojot neviena paskaidrojuma vārda. Pat Kates kāzu kleitu, pie kupas kādā mēnesnīcas naktī biju sapņojusi, saplosīju driskās un izlietoju par putekļu lupatām. To gan ne aiz dusmām, bet gribēju izraut no sirds kādu sapni, un kleita bija arī jau ilgajos gados satrunējusi un kožu saēsta, tā kā labāku likteni tā arī vairs nevarēja sagaidīt, šādu lupatu lietojot, manī gan bieži it kā kaut kas sakustējās, bet ej nu zini, no kura asinsķermenīša vai smadzeņu kakta viena vai otra izjūta pēkšņi izspurdza un kas tai bija par ieganstu.

Mana dzīve izveidojās par dabas drauga dzīšanos pakaļ reti sastopamam taurenim, kur nebija laika ievērot, vai tev zem kājām atrodas smilšains sils, zemkopja kviešu lauks vai staigns dumbrājs. Reiz atrados pie kādas kundzes, lai sakārtotu tās garderobi, bet tur gan vairāk sabojāju nekā izlaboju; citreiz mācīju atpalikušajiem bērniem papildstundās, turklāt bieži pašai nācās krietni pamācīties un sagatavoties, kādreiz stāvēju uz ielas stūj*a aiz puķu galdiņa, pievilinot kungus ar savu smaidu un koķetēšanu — kur atbira krona, tur gribēju būt klāt. Daudz jau šo kronu neatbira, taču tik daudz, ka nebiju māsai par nastu un uz vēdera lēses varēju tomēr sev iegādāties kādu kostīmu, modernas kurpītes un daļiņu no tā, kas nepieciešams sievietes skaistuma izcelšanai.

Iegaumēju kungu un dāmu smalkos izteicienus, iekļāvu atmiņā viņu manieres un kur vien izbira kāds jauns, man agrāk nepazīts vārds, uztvēru un noglabāju to kā pērli. Domāju, ka viss tas priekšdienās noderēs. Kādēļ — tik tālu neaizdomājos.

Gadījums mani noveda uz pāris nedēļām arī uz plūdmali, gan kā bērnu aukli, Reiz, atrodoties plūdmalē jautras drūzmas apņemta, nokļuvu uz fotogrāfā plates. šis viņa roku darbs, jeb, kā visi fotogrāfi, kā arī tie, kas darbojas ar spalvu, otu vai grebli, apgalvo — gara ražojums, drīz parādījās viņa foto veikala skatlogā. Patiesi, tas bija gara ražojums — jauna, smaidīga jaunava kungu bara vidū. Arī es nopirku šo mākslas darbu, bet kam gan tu to rādīsi vai kam leposies? Aizsūtīju Jirgenam. Klāt vēstulīte, kas pilna nevien lepnuma, bet ari draudzības, kripatiņa ilgu, gan arī vēl šā un tā, kas liek nojaust, bet tieši nekā neizsaka. Lai tagad redz pats, ko sasniegusi viņa līgava un kādreizējā Kristapa aitu gane.

Protams fotogrāfijā bija sūtīta ar nolūku paākstīties. Bet vēstule bija domāta zēna kaitināšanai. Jo, ja kādas sievietes dvēselē nesēž mazs velniņš, kādēļ tad to vispār dēvē par sievieti? Lai tad labāk velk kājās bikses, iecērt pīpi zobos un dodas uz krogu, kur vīriem līdzvērtīgi var izplūkties. Šis velniņš uztur arī pašu sievieti jaunu un pievilcīgu un ir vienīgais līdzeklis, ar ko izraut vīrieti no ieslēgšanās savā ērtajā pašapziņā.

Jirgens atbildēja ar garu vēstuli, kas šoreiz atkal bija ļoti dzejiska. Pareizi, viņš gan iesāka gluži lietišķi ar pateicību par jauko uzņēmumu, kam viņš nodomājis likt pagatavot ietvaru un novietot to uz sava galda, pie kura viņš arvien sēž. šis teikums man patika, un to es lasīju atkal no jauna. Tad sekoja dažas rindas par māti, kuras veselība nedaudz uzlabojusies, kaut smagais lauku darbs esot tai pāri spēkiem. Tad par tanti: tā vairs nēesot nekāds darba zirgs, jo Kristaps tomēr palicis dzimtajā apkaimē, ievācies kādā zvejnieku būdā un tante neatlaidīgi staigājot viņu tur mierināt un virzīt tuvāk dzīvei, bet tas esot diezgan grūts un nogurdinošs pienākums un prasot ļoti daudz laika un gādības. Tante esot pukojusies: pie velna, tas prasa vairāk spēka nekā lauku darbs! Bet tas arī bija viss, tad sekoja dzeja. Diezin kādēļ tas mēdz būt tā: garlaicības atvairīšanai tu aizsūti zēnam fotogrāfiju un turklāt kādu niecīgu rindiņu, un tev pretī plūst tīrās liesmas?

Man nebija nekādu ilgu pēc Jirgena, bija pat tādas dienas, kad viņš man vispār neienāca prātā. Jo vairāk tādēļ gribējās, lai viņš mani atceras, lai pēc manis ilgojas un skumst. Lai viņš izcieš visas sāpes, un gan tad zināšu, kad un kā viņam pateikt kārtējo nē. Esmu diezgan viņa dēļ raudājusi un izmisusi, nu pienākusi viņa kārta un mana reize būt vēsai. Un ja Dievs gribēs, varbūt atkal pienāks mana kārta, jo mīlestības svari reti stāv vienā līmenī, parasti mēdz viena puse nosvērties uz leju, otra uz augšu, un šī nemitīgā svārstīšanās uz augšu un uz leju tad arī esot mīlestības kodols un jēga, kā to dažas sievietes mēdz apgalvot.

Arī šī vasara aizgāja ātri. Kādā no pēdējām saulainajām dienām atgriezos no vasarnieku rajona Koze mežā. Sasniegusi Nāras pieminekli, jutos nogurusi un izšķīros doties tieši no šejienes pa Narvas bulvāri iekšpilsētas virzienā, bet tomēr nogriezos pa kreisi un sāku soļot uz prezidenta pils pusi. šai rīcībai nebija nekāda reāla pamatojuma un, tikai gabaliņu pagājusies, ievēroju, ka atrodos Katrīnes lejā. Varbūt mani bija valdzinājis lapkritis. Iepriekšējās nakts sals un spējais siltums dienā deva kokiem iespēju ātri atbrīvoties no sava vasaras tērpa. Lēni lidinoties, it kā baidoties sadauzīties, lapas līdzīgi lietum pārklāja mauriņus un celiņus, tās krita arī man uz pleciem, it kā gribēdamas arī mani apklāt ziemai ar savu biezo zeltaino segu. Pēdējais saules smaids pirms garā ziemas miega bija tik žilbīgs, ka vajadzēja piemiegt acis un tu atradies it kā teiksmu pasaulē. Gribēju aplūkot pils karoga mastā plīvojošo standartu, bet tas atradās tieši saulē, un manas acis to nespēja saskatīt.

Dzīve ir gadījumu komplekss, un cilvēks nekad nevar nojaust, kas var sekot ikkatram viņa nejaušam solim vai rīcībai. Tāpat kā es nezināju, kādēļ soļoju uz pils pusi, tā ari nevarēju ne iedomāties, ka šis, šķietami tik nenozīmīgs sīkums kļūs liktenīgs visai manai dzīvei.

Pagājusi garām pilij un sasniegusi pastaigas laukumu, atsēdos uz brītiņu, lai vērotu lapkriti. Neraugoties uz silto dienu parkā bija maz cilvēku, tikai iztālēm no bērnu parka atskanēja jautras čalas un klaigāšana. Redzēju kādu vecāku kungu iznākam no pils; spieķi vicinādams tas soļoja uz šo pusi un nosēdās man blakus uz sola. Viņš nepievērsa man ne mazāko ievērību. Acīm redzot, viņa apmeklējums pie prezidenta nebija sekmīgs, jo viņš bubināja un pukojās pie sevis, un viņa spieķis sāka urbināt un trenkāt akmentiņus mūsu sola priekšā.

Es, protams, šo kungu pazinu, jo viņu pazina visa pilsēta. Bieži varēja viņu redzēt pastaigājoties pa iekšpilsētas ielām lepni paceltu galvu, stalti izslietu ķermeni, rīkles gāmurs pievērsts pretimnācējiem kā spogulis, kurā tie sevi var aplūkot. Tad viņš izskatījās kā granītā cirsts tēls, kas nokāpis no sava pjedestāla, lai uz brīdi redzētu arī ko interesantāku nekā liepas, kastaņus, ošus un puķu dobes, kas to parasti apņem. Ja prezidents tur pilī pārvaldīja valsti, tad viņa pārvaldīšanā atradās dāmu pasaule. Viņa slava lika nosarkt pretī nācējām jaunavām, un tās ātri aizsteidzās garām, vēl gan ātri paraudzīdamās pāri plecam atpakaļ, lai it kā sev apliecinātu: paldies Dievam, šoreiz gan izdevās izglābties no liesmām, bet diezin vai nākamo reizi tomēr neapsvilināšos. Runāja gan, ka no lielās liesmošanas atlikusi vairs tikai čupiņa pelnu, no kā pa retam vēl izšaujas gaisā kāda dzirkstelīte, bet par viņu runāja tik daudz un tik pretējas lietas, ka nevarēja ticēt neko.

Acīm redzot, lapkritis bija saistījis visu kunga uzmanību, jo piepeši spieķis bija nomierinājies, un viņš runāja:

„Katru rudeni esmu bijis šeit un vērojis lapas krītot — arvien tas notiek citādi un arvien var vērot ko jaunu. Citreiz koki ilgi netiek vaļā no sava tērpa, lapas turas pie kokiem kā bērni ap mātes kaklu, baidoties spert kāju uz zemes. Dažreiz tām jākrīt jau pirms dzeltēšanas, uznāk vētra ar lietu un ietriec tās dubļos ar visiem zariem. Bet šogad kokiem jau apnikusi ilgā auklēšana un šūpošana, tie izdevuši niknu pavēli: tagad, bērni, aši projām vai — žagari būs!“

Viņš bija pieradis tā uzvesties, jo savas slavas ietekmē viņam nevajadzēja sevi iepazīstināt, nedz arī meklēt kādu ieganstu tuvoties. Pat uz ielas viņš varēja uzrunāt katru dāmu, izstāstīt tai kādu labi izmeklētu piedzīvojumu no savas sevišķi raibās dzīves, tad pacelt cepuri, lai mierīgi un labā omā kā majestāte soļotu tālāk. Viņa personību pazina visi un ļaunā neņēma nevienu viņa izdarību, pat ne viņa bezrūpīgo donžuānismu.

„Jā, bet lapkriti nevar uzgleznot,“ sacīja viņš. „Esmu atkārtoti mēģinājis, bet tomēr skices atkal iznīcinājis. Arī sarmu nevar, kad koki un krūmi ietīti zaigojošā ledū un mirdz saulē līdzīgi kristalliem un dimantiem — tā ir aina, kas aizrauj elpu. Arī vārdu māksliniekiem tas sagādā grūtības, jo dzeltenīgo lapu klusā lidināšanās saules apkampienos pa gaisu izraisa sevišķas noskaņas, atgādinot lielu putnu baru, kas atgriezies no tālā ceļojuma un, nespējot vairs vicināt spārnus, nolaižas klusi un bezcerīgi. Tā ir noskaņa, ko spētu attēlot tikai liels mūziķis. Vai esat dzirdējusi šopēna Vasara aizgājusi, lapas kritušas, saules rotaļa norā beigusies? Vārdi neizsaka nekā, vienīgi melodija.“

Tad pēkšņi pievērsās man un strupi noprasīja:

„Kādēļ jaunkundze nekā nerunā?“

„Ko gan lai es runātu!“ atbildēju izbrīnējusies.

„Vienalga ko!“ sauca viņš pavēlēdams. „Sieviete, kas klusē, ir kā tukšs naudas maks — skaties tajā vai neskaties, nekā tur neatradīsi. Tikai runājot, strīdoties, iztirzājot viņas sejā parādas izteiksme, viņa sāk dzīvot, un tad tā stāv manā priekšā kā atvērta grāmata. Man bieži jāglezno dāmu portreti, tad, protams, tām jāsēž manā priekšā mēmām un nekustīgām. Bet šādos gadījumos esmu konstatējis, ka mana ota nespēj uztvert viņu iekšējo cilvēku, viņu dvēseles, „ivundze, piecelieties!“ saucu es, „palēkājiet pāris reizes pāri šim soliņam, jo no ilgās sēdēšanas jūsu dvēsele iesnaudusies. Uzgaidiet, es jums pasniegšu kafiju, patērzēsim mazliet, pastāstiet man par savu pirmo mīlestību!“ Un kad dāma izpildījusi manu pavēli, es sāku no jauna gleznot, un tagad viņas dvēsele stāv manā priekšā kaila. Bet kas tad ir portrets — krāsots plakāts vai cilvēka iekšējais es, tas vienīgais, ar ko tas atšķiras no citiem. Tā, tagad runājiet!“

Biju mazliet sabijusies no viņa pavēlētāja toņa, bet tomēr sāku stāstīt par saviem iespaidiem Kosē, kur pavadīju dažas dienas kā bērnu uzraudze. Viņš neļāva man daudz runāt, varbūt maniem vārdiem trūka izteiksmes. Viņš mani pētīgi novēroja, viņa skatiens bija ass un caururbjošs. Sāka skaļi smieties.

„Jūs esat jauktu asiņu,“ sacīja viņš, „uzaugusi piekrastes vējos. Kājas steidzas pa priekšu, prāts nopakaļus. Kad prāts panāk kājas, tās jau atrodas grāvī. Dvēselē nemitīgs putenis, kas nenorimst pat guļot. Izmisums un prieks lēkā roku rokā. Bet lielas dotības, ārkārtīgas dotības. Diemžēl, trūkst pastāvības jebkuru no šīm dotībām mērķtiecīgi izkopt. Viss izšķīst skaidās, celtnei nav atlicis neviena baļķa!“

Es neaptvēros pat dusmoties, jo viņa paša vārdi izšķīda visapkārt kā skaidas — ātri aizsīcot man gar ausīm un acīm. Bet, acīm redzot, viņš arī bija vairāk runājis sev pašam nekā man. Viņš kautko pārdomāja, piecēlās un palika manā priekšā stāvot.

„Cilvēkam nepieciešams uzdevums,“ teica viņš tēvišķīgi, „cilvēkam jātiecas uz kādu cēlāku mērķi. Tā nevar dzīvot, ka prāts tev arvien dzenas pakaļ kā izsalcis vilks. Pirmdien man sākas jauns mākslas audzēkņu kurss, un jūs iederētos mums par modeli. Labi attīstīsts ķermenis, izteiksmīga, mazliet eksotiska seja — mēs varētu mēģināt. Mans vecais modelis kļuvis pārāk nervozs, portretam varbūt vēl derētu, bet aktam neiespējama. Tātad pirmdien pulksten četros pēc pusdienas. Ja jūs nezināt manu adresi, apvaicājieties pirmajam pretī nācējam — tas pateiks. Uz redzēšanos!“

Viņš nesagaidīja manu atbildi un sāka taisniem soļiem iet uz pilsētas pusi. Sarunu ar mani viņš, domājams, bija tūlīt aizmirsis, un tā domas atgriezās pie apmeklējuma pilī, jo viņa spieķis atkal no jauna sāka sparīgi šaudīties un akmentiņi izbijušies un vaidēdami lidoja uz visām pusēm.

Man vajadzēja krietni saņemties, iekāms aptvēru visu notikušo. Māksliniekam jau varēja būt taisnība, vismaz par manām kājām un prātu, jo ar tādiem pat vārdiem varēja raksturot katru cilvēku. Es tikai domāju par to, vai, mākslinieka aicinājumu pieņemot un uzsākot modeles gaitas, tieši nenonāk uz tā ceļa, kur kājas mani novedis grāvi un prātam vēlāk būs rūgti jānožēlo? Tomēr — negribēju par to domāt. Aicinājums bija vilinošs, un es drebēju satrauktās gaidās. Biju gan dzirdējusi, ka daudzu cilvēku priekšā jāstāv vai jāsēž pilnīgi kailai — vai es to spēšu? Vai es neiekliegšos aiz kauna un neaizskriešu projām? Bet tad man ienāca prātā Kristapa ganības, kur karstajās vasaras dienās bieži skraidīju apkārt tikpat kā kaila. Tur gan nebija cilvēku, kas mani vērotu, bet toties jo lielāks pulks aitu — pāri simtam. Un, ja es nekautrējos no aitām, kādēļ man jākautrējas no māksliniekiem? šai ziņā varēju nomierināties.

Tai vajadzēja būt jaunai, saistošai pasaulei, kur'ā mani gribēja ievest. Arī mākslinieks pasvītroja, ka cilvēkam jātiecas uz cēlākiem mērķiem. Kalpot mākslai — tas taču bija cēls uzdevums.

Zemkopis ar tīrumu, apsēj to, ievāc ražu un pateicīgi sakrusto savas nostrādātās rokas, ka Dievs svētījis viņa pūles — tas ir darbs; kurpnieks griež ādu, dauza to ar veseri, sašuj to un, sviedrus no pieres norausis, pasniedz savu ražojumu pasūtinātājam — tas ir darbs; zvejnieks aiziras ar tīkliem atklātā jūj-ā, bieži vētrai plosoties, bieži lietum un krusai brāzmojot, un reizēm viņš atgriežas ar lomu, reizēm arī bez tā — tas ir darbs; mācītājs ir pilns apgarojuma, viņš runā draudzei, klusai kā kaps, par mūsu Pestītāja krustā sišanu un augšāmcelšanos, un viņa vārdi krīt cilvēku dvēselēs kā ugunīgas ogles — tas ir daAs; ierēdnis visu mūžu lokās pār iestādes aktīviem, pasīviem un bilanci, viņa acis sāk jau aptumšoties no skaitļu mežonīgās dejas; tiesnesis gadu desmitiem pētījis likumu pantus, kas viņam šķiet arvien vairāk un vairāk apzūbējuši, un spriež tiesu, taisnīgu vai netaisnīgu; lieli valsts viri vada valšķu un tautu likteņus, bieži tie var pat būt ģeniāli ’— bet tas viss ir darbs vai, kā saka veca izteika, pat tukšs darbs un gara bendēšana.

Bet, ja cilvēks saraksta grāmatu, tukšu muldējumu vai gluži lasāmu stāstiņu, kāds mākslinieks uztriepj krāsas uz audekla, tā kā viņš to pats iedomājas, atkarīgi no sava garastāvokļa vai untumiem, kāds cits ienes mālus istabā un veido no tiem kazu, bisti, šķīvi, vāzi vai ko citu — bet tas vairs nav darbs, šai nodarbei dots gluži cits, diženāks nosaukums, tā ir garīga radīšana, kaut kas cēlāks, daiļāks, nozīmīgāks, kas ļaudīm un tautām jāatzīst kā lieli ģeniāli sasniegumi un drebošām sirdīm jāapbrīno nevien pats radītais darbs, bet arī radītāji, īpaši tie.

Kristapa Verna mājās, kad tuvojās Ziemsvētki, nokāva cūku un pa retam arī kādu teli, Kate aiztecēja uz veikalu un atnesa par desmit centiem lauru lapas. Bet radītāji neapmierinās ar tādu mazumiņu, viņiem pasniedz veselus lielus vainagus, kas turklāt vēl jāizdaiļo lepnām lentām un zelta burtiem — par goda, cieņas un mīlestības apliecinājumu no cienītājiem. Un ļaudis ir līdz asarām aizgrābti, kad kādas pašlepnas kundzes vai kunga seja lauru vainaga aplī mirdz pār ikdienišķajiem darba darītājiem kā pilnais mēness augstu pār naksnīgajiem mežiem, pļavām un laukiem.

Manuprāt bija dabīgi, ka arī radītājiem pašiem vajadzēja mazliet līdzināties Dievam, būt brīviem no nenovīdības, godkāres, naida, jo ne jau citādi viņu darbību novietoja zem kopīga saucēja ar Dievu. Tādēļ bija arī dabīgi, ka, sēdot Katrīnes lejā lapkritī, atrados laimes skurbuma varā un mani vaigi sāka ziedēt satraukumā.

Pabūt šādu pārcilvēku sabiedrībā, būt par ierosinātāju jeb, kā paši mākslinieki mēdz teikt, inspirētāju viņu radīšanā, tas taču liels un cēls uzdevums. Manai sejas izteiksmei, manam iekšējam es jeb dvēselei, mana ķermeņa līnijām un nokrāsai, muskuļu priecīgajiem pukstiem — visam tam vajadzēja pārvēsties mākslas darbā, kas — droši vien — parādīsies izstādē, ko iespiedīs laikrakstos un kas pavērs kādam jaunam talantam ceļu uz slavu un maizi. Līdztekus viņu vārdiem publicēs arī manu, kā to daudzkārt biju redzējusi pie mākslas darbu reprodukcijām.

Kad steidzos uz māju pusi, nesajutu ielu zem savām kājām.

Man bija nenobeigta vēstule Jirgenam, tās sākums bija mazliet paskumjš un ilgu pilns. Manas ilgas, protams, bija īstas, jo rudenim tuvojoties, jutos vientuļa un atstāta, no tā arī vēstules skumjais sākums. Bet tagad, steidzoties uz māju pusi, nolēmu uzrakstīt Jirgenam gluži jaunu vēstuli, kuras saturā gan joprojām paliktu ilgas un mīlestība, bet starojoša, priecīga un kaira, sirsnīga un pakļāvīga. Nodomāju: kaut varētu viņam kaut kā dot mājienu, ne jau tieši, bet aplinkus, par to derību gredzena sūtīšanu atpakaļ — tas tagad tik jauki iederētos pirkstā, kad iešu pozēt māksliniekiem. Varbūt viņi gribēs mani gleznot ar delnā atbalstītu galvu ?

Māju vārtos saskrējos ar jaunekli, kas bija Jirgenam līdzi derību svētdienā. Tas lielā steigā aizšāvās man garām, tik tikko pacēla cepuri. Vai viņš ciemojās pie mums?

„Ko tas zeņķis šeit meklēja?“ jautāju, ieejot istabā.

Kafijas kanna un divas tasītes atradās uz galda, uz šķīvja bija palikuši daži biskvīta gabaliņi. Kā tases, tā arī divi krēsli atradās cieši kopā, gandrīz viens otram klēpī. Jeb tie jāuzskata par Siamas dvīņiem. Atkārtoju jautājumu, šoreiz jau ar lielāku niknumu. Māsa saka kārtot galdu, viņai bija mugurā jaunā kleita, sacīja ar uzsvaru:

„Olepa kungs bija ienācis tāpat patērzēties — garāmejot.“

„Bija patērzēties?“ nobrīnījos. „Varbūt atnesa man kādas vēstis no Jirgena? Varbūt runāja par jaunu saderināšanos ?“

Māsa vēsi noraustīja plecus.

„Nē, mūsu sarunas ar Olepa kungu neskāra ne Jirgenu, ne tevi. Viņš ir bijis šeit arī jau pāris reizes agrāk. Ir ļoti gudrs, pieklājīgs un runīgs kungs.“

Runīgs un pie tam vēl kungs? Tas pats, kas šeit bija atnācis ar derību vīnu un nedabūja neviena vārda pāri lūpām ? Tas pats, kas lika krēslam čīkstēt un vaidēt zem sevis, it kā mamuts būtu tam uzgūlies? Un

piepeši tik runīgs, ka atnāk vienu reizi, otru un tomēr vēl nav stāstāmajam gala. Laikam tādēļ tik gudrs un pieklājīgs, ka krēsli un tasītes saskrēja iemīlējušies viens otram klēpī. Kaut kā dēļ uztraucos. Varbūt tādēļ, ka cerēju ar savu jauno vēsti māsu iepriecināt, bet pēkšņi atklāju, ka prieka bija šeit jau pārpilnībā un tam vairs nevajadzēja piedevu.

Pēkšņi atklāju, ka manu derību izjaukšanā nebija vainojams ne Jirgens, ne krodzinieks Vēms, ne ari es pati, bet tieši mana māsa un jauneklis, kuru tagad dēvēja par kungu un par Olepu. Tas taču bija skaidrs: jauneklis atnāca ar viņam uzticēto uzdevumu, viņa rokā bija derību gredzeni, derību vīns un runāšanas tiesības, bet, ieraugot manu runīgo, dzirkstīgo māsu, viņš tūlīt iemīlējās un, mēmuma apsists aizmirsa savu uzdevumu. Bet tas viņam nenozīmēja nekā, ka bija ar savu uzdevumu iebraucis mežā. Tur viņš mazliet sakārtojās, pārvērtās par kungu, kļuva runīgs un atgriezās, tad jau savās interesēs. Un viss tas notika man aiz muguras, tagad viņam nebija pat vairs runas ne par mani, ne Jirgenu!

Gribēju savu nozīmīgumu pasvītrot, pieņēmu svinīgu stāju un vīzdegunīgi pateicu:

„īzāks Rēns salīga mani par modeli!“

Bet šis jaunums nesagādāja ne mazāko saviļņojumu, aizslīdēja bez skaņas kā pa slidenu ledu. Māsa bija nosēdusies pie spoguļa, apbrīnoja savu pievilcību un sarkaniem nadziņiem knibinājās gar frizūru, pieskaloties gan vienai sprodziņai šeit, gan otrai citur. Sievietēm piemīt tāds paradums, lai cik labā kārtībā arī viņu frizūra atrastos, tomēr pirkstu gali knābā gar to kā strazdi ķiršu kokā. Mērija, acīm redzot, atradās ar savām domām pie sevis un pie Olepa, saukta par kungu, jo ne viņa dzirdēja manus vārdus, ne arī redzēja mani pašu.

Sēdējām kādu brīdi klusēdamas, tikai tad viņa pacēla acis un sacīja:

„īzāks Rēns mīl lietot muti vairāk nekā otu. Viņa vārdi arvien ir lieli un smagi, bet viņa gleznas ar katru gadu saraujas sīkākas, pārvēršas neizteiksmīgās skicēs — tā runā ļaudis. Es pati nezinu nekā par viņu, ne viņa mākslu. Ja tu domā, ka ar pozēšanu vari no viņa nopelnīt kādu kronu, tad izmēģini. Es gan neesmu dzirdējusi, ka viņš būtu spējīgs nokārtot savas lēses, tādēļ būtu muļķīgi tev lolot pārāk lielas cerības.“

Tas bija pirmais aukstā ūdens spainis, kas mani apšļāca, turklāt no cilvēka, kas teicās pats nekā nezinām ne par mākslu, ne par īzāku Rēnu. Kādēļ katru darbu katru piepūli, pat katru mirkli grib tūlīt novērtēt naudā? Vai es nevarētu dažas stundas dienā nopozēt pašas mākslas interesēs, kaut arī tad mans vēders paliktu tukšs un kurpēm neiznāktu jaunas pazoles? Pats īzāks Rēns taču pasvītroja, ka cilvēkam jātiecas uz augstāku mērķi.

Apmulsumā nebiju tanī dienā spējīga uzrakstīt Jirgenam vēstuli. Māsa aizgāja uz darbu, bet es paliku nekustīgi sēžot, acis ieurbušās grīdā. Mans prieks bija sagandēts. Kur lai tā tieku ar savu dzīvi? Noteiktas nodarbes man nebija, lauku darbu Jormās biju noraidījusi, nekādu arodu nebiju iemācījusies, kaut apmeklēju Jaunatnes apvienības kursus un priekšlasījumus

—    tas viss bija kā drupatiņu uzlasīšana šeit un šķembiņu savākšana citur, kas nekā nedeva. Jeb, varbūt, man vajadzēja pieņemt kā pateicību kāda īgna un aizvainota feļetonista izsmieklu laikrakstā: ja tu nekā neproti, sāc gleznot vai saraksti grāmatu! Apdāvināta, pat ļoti apdāvināta, teica īzāks Rēns, bet trūkst pastāvības. Atlec tikai skaidas.

Sajutu, ka ne pilsēta, ne dzīve tajā nebija kļuvusi tuvāka manai sirdij. Manā acu priekšā iznira akmeņainā piekraste, viršu ziediem klātais sils, ganības ar simts aitām, lielais dzirnavu ūdens rats, kas klepoja un drebēja līdzīgi sirmam tētiņam, locīgā upīte, kurā katra ūdens lāsīte, ātri un nemierīgi tērzējot, steidzās uz lielo ūdeņu pusi, zilais debess jums un mākoņi, jā, gluži balti mākoņi, ko mīļais Dievs ganīja tur augšā tieši tāpat kā es savas aitas lejā krastmalā. Un mans draugs Pedro, kas bija žigls belzienu devējs, tā, ka tu lielā lokā aizlidoji projām, tāpat kā Vijums izlidoja no krogus. Vai es un mana dzīve nepiederēja tur? Vai nebiju lielāko daļu no savas sirds un dvēseles atstājusi tur un mans pārpalikums plosījās un sala uz pilsētas asfalta steidzīgo, nevaļīgo cilvēku vidū, kas dzinās kaut kam pakaļ.

Pašai nemanot, biju sākusi raudāt.

Bet otra balss manī sāka rāties: kādēļ meklē aplamus ieganstus savām skumjām? Esi taisnīga arī pret sevi — ne tu ilgojies pēc sila ar viršu ziediem, ne burbuļotāja strautiņa, īstenībā tev nemaz nav prātā vecais draugs Pedro un par baltajiem mākoņiem vari jūsmot arī pilsētā, ūdens rata klepošana tev nekad nav sagādājusi pārdzīvojumu, un pat Kates kāzu kleitu tu saplēsi putekļu lupatās, kaut tā varēja mierīgi glabāties, lai ar savu smaržu atgādinātu bērnu dienu mājas. Tavu skumju galvenais cēlonis ir skaudība. Aiz iedomības un rupjības tu noraidīji Jirgenu, un tagad tu piepeši redzi, ka māsa noķērusi Jirgena draugu, un tas ir, kas tev sagādā sāpes. Tu baidies, ka māsa neatlaidīgā mērķtiecībā savu labības vezumu var ievilkt nojumē, kamēr tu pati esi atstājusi savu vezumu mirkt lietū.

Manai otrai balsij varēja būt rūgta taisnība, tādēļ sāku raudāt vēl gaužāk.

Kādēļ cilvēkam dotas vairākas iekšējās balsis un daudz pretēju domu. Tie moka viņu un noved izmisumā. Jeb tas ir tā tikai ar mani?

Kaut ātrāk pienāktu pirmdiena!

7

Kāpu pa šaurajām kāpnēm arvien augstāk, augstāk un augstāk un, kad beidzot sasniedzu īzāka Rēna durvis, man pirms piezvanīšanas vajadzēja atvilkt elpu. Droši vien elpas trūkumu radīja mans uztraukums. Kāds jauneklis, ku^am bija bārda un arī nebija, jo viņš bija ļāvis paaugties savām pūkām, bet tās bija tik retas, ka zodu redzēja tām cauri, šis jauneklis atvēra man durvis un palika bolīgi manī skatoties, aizsegdams ieeju ar savām iekritušām krūtīm un garām rokām. Kad ieminējos, ka esmu jaunā modele un nāku īzāka Rēna aicināta, pagrieza man muguru un aizgāja. Labi, ka durvis bija palikušas vaļā un es varēju pa tām iespraukties.

Mazais ateljē mudžēja no jaunavām un jaunekļiem. Katrs rīkojās savrup, stumdīja statīvus, iesprauda kreisās rokas īkšķi paletes caurumā, labajā paņēma svaigu otu un, rokām svaidoties, gan statīvam tuvojoties, gan atkal attālinoties, pirms radīšanas degsmes iestāšanās iztirzāja attiecīgās pozas. Zināmā mērā tas atgādināja sprinteru sagatavošanos pirms starta signāla, kaut gan ar daudz vairāk izmeklētām kustībām un krietni nozīmīgāku sejas izteiksmi. Tad nolika otas, nodarbojās gar ogli, zīmuļiem, krāsu tūbiņām, pasteļiem un akvareļu kastītēm, kratīja terpentīna pudelītes, savstarpējas sarunas bija izsīkušas, varēja dzirdēt vienīgi vieglu šņākšanu un no lepni sakniebtām lūpām, nemitīgi un dažādi vaiboties, nāca dīvaina sīkšana kā bitēm spietojot. Varēja tūlīt manīt, ka šeit nebija darīšana ar parastiem cilvēkiem, kādus acs radusi skatīt kā sev līdzīgus.

Tad atvērās kādas mazas durvtiņas, laikam no guļamistabas, un ienāca pats lielais maestro — nosvērti, svinīgi, kā bīskaps, apciemodams lauku baznīciņu. Viss pēkšņi norimās, it kā būtu uzsnidzis pirmais sniegs. Stāvēju īzaka Rēna tuvumā, viņš mani gan ievēroja, bet nepūlējās mani pasveicināt pat ar skatienu. Viņa lepnā galva saslējās vēl augstāk, krūtis izspiedās uz priekšu līdzīgi vairogam, un tad sākās gafš monologs, plūstot līdzīgi ūdeņiem bagātai upei, kas ilgi cietusies aiz uzdambējuma.

Viņš apsveica jaunos mākslas apustuļus, kas it kā izslāpuši pa tuksneša smiltīm bradājot, tagad nonākuši pie strauta, tad nosauca vārdā visus pazīstamos māksliniekus, kas, viņa vadīti, iemantojuši slavu, gan viņa kursus apmeklējot, gan mācoties privātstundās. Tad viņš' runāja par mākslu kā par primāro, vienīgo pareizo, vienīgi nozīmīgo, kas paceļ individu augstāk par gaismu un tuvina Dievam. Viss pārējais ir neizglītotās, rupjās masas plosīšanās un ūdens smelšana tukšā akā. Māksla ir viss, cēlākais, daiļākais un nozīmīgākais. Un viņš aicina pie sevis visus talantus kā Radītājs to darīja ar bērniņiem.

Acīm redzot aptvēra pats, ka ar savu runu uzlidojis pārāk augstu. Viņš bija pietiekami gudrs un zināja, ka tādos augstumos viegli var noreibt galva, tādēļ viņš tūlīt nolaidās atpakaļ virs zemes, kaut arī šī nolaišanās notika negaidot uz manas lēses. Pieņēma skarbāku toni un sacīja:

„Modele, paņemiet soliņu un atsēstieties tur sienmalā, kamēr es došu zīmi!“

Pazemīgi izpildīju pavēli, jo no ilgas stāvēšanas biju arī nogurusi. Taču tas mani sāpināja, jo pasvītroti man lika manīt, ka nepiederu kopīgajai mākslas draudzei, bet biju viena no tām stulbajām, kas smeļ ūdeni tukšā akā. Es nebiju līdzīga, ne arī nozīmīga mākslas iedvesmotāja, bet priekšmets, vienkāršs priekšmets. Droši vien man nepiedāvās arī kafiju, ne ari liks lēkt pāri soliņam, jo es nebiju naudīga pasūtinātāja, kuras dvēseli vajadzēja uztvert. Bet man nebija arī pamata tūlīt pirmajā seansā apvainoties, jo tas šeit bija kā Jaunatnes apvienības teātra trupā, jaunu lugu iestudējot, kad lomas gan jau sadalītas, bet vēl tikai norisinājās satura lasīšana un nebija skaidrs vai tikai kāds mazas lomiņas tēlotājs uz skatuves neizveidosies par uzveduma glābēju un galveno naglu. Tādēļ paliku mierīgi sēdot un vēroju jaunos mākslas apustuļus.

Bet maestro runas plūdi turpinājās, daudz kas tur mani garlaikoja, daudz ko arī nemaz nesapratu. Viņš nopēla modernos mākslas virzienus, saberza tos ar savu plato krūti pīšļos, izsmēja, ieteica nopietni pētīt lielos klasiķus, pie tam viņa roka pamāja gar sienām, kur stāvēja viņa paša gleznas un skices, bet tas bija izdarīts tik intelliģenti un jauki, it kā pats maestro nemaz nebūtu pamanījis, kādas kustības izdara viņa rokas. Nē, viņš pasvītroja, viņa ateljē valda brīvība, šeit nespiež un nesaista, katram jaunam jāizveido savs talants brīvi, pēc savas pārliecības un atziņām, un viņa kā profesora uzdevums ir tikai palīdzēt, pamudināt un iedvesmot jaunos kollēgas.

Kaut audzēkņi klausījās svinīgā godbijībā, man tomēr šķita, ka šādu runu viņi jau sen bija dzirdējuši, un, turklāt, radītāja ekstāze nespēja vairs nociesties bezdarbībā. Arvien biežāk pirksti šaudījās gar krūtīm un eļļas krāsu tūbiņām, it kā pārbaudot vai, atstātas savrūp, tās maestro garās runas laikā nav aizbēgušas. Mākslinieku āriene atšķīrās no ikdienišķā. Tam pamatā, droši vien, nebija nabadzība, drīzāk tā bija apzināta nevīžība, nevērības pasvītrošana, ka visam šim parastajam un ikdienišķajam nav nekādas nozīmes, ka viņu ārkārtīgais talanta lielums pārvērš skaistu arī to ārieni. Dažs valkāja armijas svārkus, josta virs tiem savilkta līdz pēdējam caurumam un garš jostas gals atstāts svārstoties starp diviem stilbiem kā dzērājs no vienas ielas malas uz otru; cita parķa virskrekls bija daudzās lietus gāzēs un krūmu apakšās saņurcīts un tā vienīgā poga karājās ga^a diega galā, it kā būtu pakārta pārējām par prieku; kāda jaunekļa juchtādas zābaki bija tik lieli, ka to valkātājam, ilgāku laiku tajos nostāvot, kājām atlika diezgan telpas paložņāt apkārt uz savu roku vai pat paveikt nelielu pastaigas gājienu. Lielākai daļai mati bija noauguši kā jauns mežs, un trīcošām sirdīm tie bija izsargāti no friziera šķērēm, kā mīloša māte sargā savu lutekli no nikna suņa. Kad garās matu sprogas nokārās pār acīm, tad, visam ķermenim palīdzot, tās ar strauju galvas cirtienu atsvieda atpakaļ pāri galvai. Tas notika ar tādu eleganci un tik ātri, ka bija jāšaubās, vai var sasniegt tādu virtuozitāti bez ilgākas vingrināšanās spoguļa priekšā. Un kaut gan jūra ieskrēja Tallinai tieši klēpī, man tomēr šķita, ka sanākušo lielākā daļa pēc zīdaiņa vanniņas vairs nebija ūdeni redzējusi.

Meitenes likās zaudējušas jebkādu interesi par frizieri, kosmētiku un konfekciju. Sabružāti svārki, pusiziris svīteris, pirms desmit dienām mazgāta blūze, koši spilgts'lakatiņš apsiets ap kaklu kā kakla saite — visa šī ārējā atšķirība un pasvītrotā nevīžība nenorādīja uz trūcību, bet tam pa gabalu bija jāparāda parastajiem cilvēkiem, ka šeit darīšana ar paša Dieva svaidītu ģēniju, kas iekšķīgā lieluma ietekmē apzināti nicina ārieni. Pat viņu gaita bija kā matrožiem, nokāpjot no kuģa uz sauszemes, vispirms tikko manāms atsperīgums ceļgalos, tad ķermeņa šūpošana pa labi un pa kreisi līdzsvara noturēšanai un, beidzot, taustīga kājas atbalstīšana uz zemes.

Iespējams, ka biju neobjektīva un manas acis meklēja tikai peļamu un, redzētam saplūstot smadzenēs, tika tur vēl vairāk pārspīlēts, bet to var piedot modelei, kas kopš agra rīta bija sevi izgreznojusi un skaistinājusi, ļāvusi plūst dārgākajam parfīmam, kuras uzacu melnā, smalkā līnija stiepās no deguna saknes gandrīz stūvus uz augšu, kuras skropstas, melnas kā piķis, bija sakopotas atsevišķās grupās un likās līdzīgas eža asajām adatām, kuras sārtās lūpas bija izdaiļotas it kā kaislam skūpstam, kuras sejas nokrāsa bija ieguvusi samtainu maigumu un kuras apģērbs — ek, ko tie šeit zināja par pēdējiem modes kliedzieniem, audekla krāsu, rakstiem, griezumu, līnijas eleganci! Viņu acis bija apzināti aklas, viņi teicās kopā ar īzāku Rēnu meklējam tikai dvēseli. Bet manu dvēseli tie nemeklēja, jo es pēc viņu domām biju priekšmets bez dvēseles. Par spīti savam skaistumam, jaunībai un sievišķīgumam, biju tikai priekšmets!

Bet šajā priekšmetā izraisījās dusmas — tas nebūt nebija tik nedzīvs. Priekšmetiņš saknieba lūpas. Tā iekšienē kaut kas sāka dīgt, kaut kas saslieties, šis kaut kas bija vēl vājš un bez kājām, bet tas jau noģida, ka kādreiz būs liels un varens, un tad tas kāps pāri šīm krāsu tūbiņām, paletēm, statīviem un, varbūt, pat pāri mākslas apustuļiem. Kad un kā tas norisināsies, tas vēl bija krēslā tīts, no visa tā dvēselē bija tikai mazs dīglītis, kas tik tikko bija izbāzis galviņu un gaidīja savu briedumu.

īzāka Rēna runas spars saruka, vajadzēja mazliet atgūties un izklepoties. Tad viņš uzcēla uz podija mazu galdiņu, apklāja to ar tautisku rakstu sedziņu, rīkojās gar to ilgi un ar izjūtu, lai tas būtu noklāts uz galda glīti un samērīgi. Tad uzcēla tur tukšu vāzīti, piedevām atnesa no virtuves kādu šķīvi un lūkojās meklēdams apkārt. Bet, neatradis nekā piemērota, paķēra kādu kabatas spogulīti un pīpi un sastādīja arī tos pie vāzes. Tad, no vairāku soļu attāluma vērotājs skatiens ar piemiegtu aci, atzinīgs spriedums un teiciens: „šodien izmēģināsim klusās dabas motīvu.“

Mākslas apustuļi pamodās kā no miega, beidzot taču bija pienācis ilgi gaidītais radīšanas brīdis. Vēl viena stedzīga acumirkļa poze, bolīgs skatiens uz papīru, viens iekšējā gara spēka sasprindzinājums, un ogle sāka kodīgiem zobiem tekāt pa grabošu papīru, un pēdas, ko tā atstāja, tad nu bija šī nemirstīgā māksla, nozīmīgākais, cēlākais cilvēces sasniegums. Pats maestro staigāja kā armijas virspavēlnieks no viena statīva pie otra, un no viņa lūpām vēlās atzinīgi murminājumi: tā, tā; labi, labi; tieši tā, tieši tā! Pāris uzslavas saņēmēju sejām pārslīdēja laimīgs, pašapzinīgs virmojums, to lūpas sakniebās vēl ciešāk, un acīs parādījās vēl neatlaidīgāka, vēl niknāka iecirtība pret papīru.

Paliku sēžot, kaut bija skaidrs, ka šodienas inscenējumā biju atstāta bez lomas .Bet man bija atļauts palikt un noskatīties mākslas darbu radīšanā, un tā taču nebija peļama laipnība.

„Ak tā,“ piepeši ierunājās īzāks Rēns, mani ievērodams, „jūs vēl joprojām šeit sēžat? Jā, šodien mēs vingrināsimies ar klusās dabas motīvu, un tādēļ jūs neesat vairs vajadzīga. Tikai rīt sāksies īstais darbs un kurss, tad ķersimies pie akta, varbūt pat izmēģināsim portretu. Jūs varat iet mājās, bet rīt, iegaumējiet, esiet šeit tieši pulksten desmitos!“

Sāku lēnām slīdēt lejā pa kāpnēm, bieži apstādamās un pieturēdamās pie margām. Zināju, ka pirmo gājienu biju zaudējusi un meklēju tam cēloņus. Sajutu, kā mana sirds nikni savilkās it kā dūrē, gatava vēl dedzīgākam joņojumam, bet mans prāts netika tai līdzi un neprata pateikt, kā tam bija jānotiek, šīs pretešķības izraisīja nervozitāti un lika spītīgi sakniebties lūpām.

Nonākusi mājās, ilgi vēroju sevi spogulī — vērtēdama, kritizēdama, meklēdama vainas. Varbūt aizvainoju īzāku Rēnu un vina apustuļus ar to, ka, savu ārieni skaistinādama biju pati kļuvusi par gleznotāju un tā neaicināta ielauzusies viņu mākslas lokā? Tiekusies ar tiem sacensties? Uz visu, kam bija sakars ar skaistumu, bija tiesīgi vienīgi viņi. šī doma, protams, varēja būt ļoti bērnišķīga un sameklēta, bet es neatradu labāk piemērotu un tādēļ uzskatīju to par vienīgi pareizo.

Otrā rītā, soļodama pie īzāka Rēna, biju gluži jauns cilvēks, protams, ārēji. Visi skaistumkopšanas krēmi, krāsas un pūderi bija rūpīgi nomazgāti, no kādas māsas draudzenes biju aizņēmusies tautisko tērpu, mati bija sapīti bizēs un karājās pāri mugurai kā draiskulīgi rokas mājieni nācējam aiz muguras — kā tāda nevainīga lauku jaunava piezvanīju pie ateljē durvīm, no vakardienas uzbāzības biju saglabājusi tikai smaržas pilienu aiz auss. Biju izdomājusi, ka, ja arī tāda nespēšu apburt īzāku Rēnu, tad … jā, tad viņš vispār nav nekāds mākslinieks, ne arī vīrietis, bet visas runas par viņu ir tikai muļķīgas tenkas, ko bērni izkaisījuši pasaules vējos.

Bet īzāks Rēns tomēr bija mākslinieks. Mani ielaizdams palika apburts raugoties, draudzīgi pasmaidīja un izsaucās sajūsmināts:

,,Cik interesanti, cik pievilcīgi!“

Aplūkoja vēl, it kā gribēdams sevi vēl vairāk pārliecināt.

„Bērni,“ viņš pievērsās audzēkņiem, „šodien temats būs tautu meita no salām. Un arī es pats gleznošu, jā, es pats arī, jo šī svaigā seja, šis bērnišķīgais smaids, bet galvenais, tik gaumīgs tautas tērps var katru nopietnu mākslinieku iedvesmot vienreizējam gara radījumam. Vecākie audzēkņi lai ņem krāsas — eļļu, pasteli, akvareli — iesācēji ogli vai zīmuli!“

Galdiņu uz podija, kur vēl stāvēja vakardienas vāze, šķīvis, pīpe un spogulītis un pēc kā audzēkņi laboja savas skices, tūlīt novāca, un šo klusās dabas priekšmetu vietā stājos es kā Tautu meita no salām.

Pats maestro novietoja savu statīvu tieši man pretī, izvēlēdamies pasteli.

Protams, būtu pārspīlēti apgalvot, ka mākslinieki par mani kā par personu būtu jūsmīgi aizrāvušies. Biju tiem tomēr tikai priekšmets. Viņi bija spējīgi mīlēt un dievināt tikai tās vietas un svītras, kas no manis radās uz viņu papīra vai audekla. Viņi saskatīja manī katru deta]u, tikai ne sievieti, tikai ne cilvēku. Viņu izteiksme varēja pārvērsties gan priecīga, gan īgna savu roku darbu vērojot, bet kā persona es viņos neizraisīju ne mazāko interesi.

Taču biju apmierināta, ka sēdēju uz podija un daudzās acis bija pievērstas man un īzāka Rēna pieprasītam smaidam. Jau tas vien, ka pats maestro nosēdās pie statīva, manuprāt bija liels sasniegums, un tādēļ uz manām lūpām izvilinātais meitenīgais smaids nebija tikai man kā modelim pieprasītā poze, bet nāca no pašas gribas un bija dabīgs.

Pozēju vairākas dienas pēc kārtas, un es neinteresējos, ar ko audzēkņi nodarbojās pēc manas aiziešanas. Vienam otram, sevišķi tiem, kas strādāja ar ogli, vajadzēja būt gatavām jau vairākām skicēm, bet pats maestro vēl nevarēja nobeigt savu gleznu. Tādēļ viņš palūdza, lai es, audzākņiem aizejot, palieku vēl dažus brīžus sēžot.

Ledus iešanu rada siltums un pavasara vētra, tad ledus ar troksni sāk sprāgt, un pārplūdusi straume triec ledus bluķus tālu pāri krastiem. Bet ir arī citāda ledus sakustēšanās, kad pavasaris iestājas lēnām un saulei pašai jāizkausē upju ziemas sega. Ūdeņi tad ceļas lēnām, un straumei jāapmierinās tikai ar atsevišķiem ledus gabaliem, ko šūpojot raut sev līdzi. Biju ieskatos, ka īzāka Rēna ledus kušana notika tieši šādā veidā — palēnām un pašam nemanot. Mani gleznodams, viņš arvien biežāk ievadīja sarunas, un viņa acis kavējās pie manis, kad rokas nenodarbojās ar krāsām.

Brīžiem ļāva man atpūsties, tad priecīga nokāpu no podija un sāku lēkt pāri soliņam.

„Ko jūs tagad darāt?“ brīnījās mākslinieks.

„Kungs īzāks Rēns man pats Katrīnes lejā stāstīja, ka dvēseles uztveršanai tas esot nepieciešams,“ atbildēju.

Viņš sirsnīgi nosmējās.

Protams, man nebija nekādas intereses, lai viņš uztvertu manu dvēseli. Es lēkāju un joņoju pa ateljē tikai tādēļ, lai parādītu māksliniekam savu kūsājošo jaunību, skaistumu, pievilcību. Gribēju, lai viņš gleznodams nedomā tikai par radīšanu, bet mazliet arī par mani. Gribēju pirmām kārtām būt sieviete un tikai tad modelis, naīvi iedomājos, ka pats cilvēks taču ir nozīmīgāks kā mākslas darbs. Un es darīju visu, lai ledus sakustēšanās notiktu ātrāk un straujāk, tā kā to izraisa vētra upēs un uz jūras.

Nē, es nemīlēju īzāku Rēnu. Bet tomēr viņš bija slavens mākslinieks, un aizrautīgas runas par viņu klīda pa visu zemi, un meitenēm, šos nostāstus klausoties, sāka straujāk pukstēt sirdis, protams, ne jau pret pašu dzīvi, piedzīvojumiem kā tādiem, pie tam katra no tām par savu varoni iztēlojās gluži citu personu. Bet es atrados pie pirmavota, un man bija liels kārdinājums pārliecināties šo nostāstu pareizumā vai nepatiesībā. Bija taču tik interesanti pamodināt māksliniekā aizraušanos, lai tad viņu kā diegu aptītu ap savu pirkstu. Kas tad es pati bijū! Niekalbe meitene, kā teica ārstes kundze. Nekas vairāk. Un bija dabīgi, ka šī meitene gribēja atkratīties no šī niekalbes piekareļa kā no vecām lupatām un sasniegt pārējo cilvēku līmeni.

Kurp aizlido putni, kurp aizjoņo vētras, kādēļ katra ūdens lāse steidzas uz lielo ūdeņu pusi? Vai tad ari cilvēka lidojums nav kā lēciens nezināmā tumsā, par dzenuli tam nenovīdība, skaudība un kaislības.

Pienāca sestdiena. Portretam izdarīja pēdējos slīpējumus. Arī īzāka Rēna glezna bija gatava, un audzēkņi apbrīnoja to padevīgā sajūsmā. Bet arī šoreiz mani palūdza vēl mazliet uzkavēties. Tūlīt novēroju, ka, sevišķi skolnieču vidū, izraisījās apslēpts satraukums, viņu skatieni ātri slīdēja no vienas uz otru un tad pēkšņi pievērsās man — tie nebija draudzīgi skatieni. Ironiski lūpas savelkot un nicīgi plecus raustot, tās gāja projām, un ko gan arī es būtu spējusi vairāk kā, pārākuma apziņā vīpsnājot, raudzīties tām pretī kā uz sakautām sāncensēm.

Kad audzākņi bija aizgājuši, īzāks Rēns pēkšņi sacīja :

„Vai Enes jaunkundze prot uzvārīt putraimu biezputru?“

Jautājums bija tik neizprotams, ka nezināju ko atbildēt.

„Pie manis valda tāda mūžveca paraža,“ paskaidroja mākslinieks, „ka ik sestdienas vakaru kāda skolniece vai modele man uzvāra putraimu biezputru, uzcep žāvētu šķiņķi ar sīpoliem un sameklē vēl ko citu piedevām. šo paražu esmu mantojis no savām tēvu mājām, tā ir īsta igauņu vīra, veselīga sestdienas vakara ēsma. Esiet tad jūs mana šī vakara saimniece un sagādājiet man šo prieku. Man pašam uz stundu vai divām jāapciemo kāds draugs, bet, ceru, ka atgriežoties galds būs klāts.“

Viņš nebija ieinteresēts par manu atbildi un tūlīt izgāja pa durvīm.

Tas bija savāds uzdevums, kas mani pilnīgi pārsteidza. Tomēr iegāju virtuvē. Bet biju izbrīnījusies, neatrazdama šeit ne šķiņķi, putraimus, ne sīpolus, par piedevām nemaz nerunājot. Neatradu vispār nekā ēdama. Visi skapīši, plauktiņi un atvilktnes bija tik tīras, ka pat muša šeit neatrastu ko pamieloties.

Protams, tagad man vajadzēja, plecus paraustot, doties projām un vēl ceļā uz mājām pabrīnīties par mākslinieka izrīcību. Bet es to nedarīju. Mani pat pārņēma satraukums: kā tad tā? Gāze ir, pavards ir, trauki ir, tikai produktu trūkst no kā pagatavot ēdienu. Rakņājos savā rokas somiņā — sadabūju tur dažas kronas. Un priecīgi, atradusi izeju, metos skriešus lejā pa kāpnēm, lai sasniegtu veikalu vēl pirms tā slēgšanas.

Kad biju nopirkusi visu nepieciešamo, atgriezusies virtuvē un uzliku traukus uz gāzes pavarda, tad pēkšņi izdzirdu no vannas istabas ūdens šļakstēšanu — kungs bija tur. Vai viņš nemaz nebija apciemojis

draugu, bet ložņājis ārā un, redzēdams, ka ieeju veikalā, atgriezies dzīvoklī? Bet šīs šaubas manī radās vēlāk, tajā brīdī biju satraukta vienīgi par to, vai pratīšu uzvārīt putraimu biezputru, uzcept žāvēto kumpi ar sīpoliem tā, lai tā būtu kārtīga igauņu vīra ēsma un lai es izpelnītos apmierinātību.

Mana sirds skaļi dauzījās un rokas drebēja. Ievēroju to arī pati, bet nemeklēju tam izskaidrojumu. Vēl vairāk: apspiedu katras šaubas, katru domu, kas pievērsās nākamam brīdim. Piespiežoties man arī izdevās domāt vienīgi par ēdiena gatavošanu.

Galds bija klāts, un es tomēr negāju projām. Vannas istabas durvis atvērās.

Stāvēju uz vietas kā pārakmeņojusies, divas acis nekustīgi pievērstas māksliniekam. Mani pārņēma tāda sajūta kā kādreiz Kristapa ganībās, kad tuvojās draudīgs mākonis ar krusu un negaisu un es biju paslēpusies zem aitādas kažoka, mute piespiesta zemes garozai un domas pie Dieva.

Un mākonis arī uznāca, pametot putru dziestot un sarecot.

Pirmdienas rītā atkal steidzos uz īzāka Rēna ateljē pusi — audzēkņiem bija apsolīta akta zīmēšana. Tas mani neuztrauca — vēroju sevi it kā no sāniem: šeit kāda niekalbe soļoja uz darbu, uz neatalgotu darbu, šī niekalbe bija ar aukstu un tukšu dvēseli, atbaidīdama ar savu aukstumu katru prātīgāku domu. Viņa jutās pat miegaina un trula, atgādinot no pilsētas uz mājām braucēju laucinieku, kas snauda un kura groži vilkās pa dubļiem. Arī mani groži vairs neatradās manās ro< kās.

Kāda pretī nācēja sveša jaunava mani uzrunāja.

„Piedodiet par traucējumu,“ sacīja viņa draudzīgi.

„Jūsu portretu nobeidza sestdien, un pēc tam jūs palikāt pie īzāka Rēna vārīt putraimu biezputru. Lūdzu nebrīnāties, ka to zinu. Esmu īzāka Rēna iepriekšējā modele, un mani tur pazīst ar vārdu Evija. Sīki pārzinu ateljē kārtību, un to pazīst arī visi vecāki audzēkņi, bet viņi ir ieskatos, ka mākslinieks var atļauties visu,un tādēļ tie neizplata tenkas. Piedodiet, mani in-

teresē tikai viens jautājuma: vai palikāt sestdien pie īzāka Rēna aiz mīlestības jeb viņš jūs iekaroja ar savu rupjību?“

„Aiz mīlestības!“ iesaucos aizvainota. „Vai īzākā Rēnā vispār var iemīlēties?“

„Tātad palikāt tur vienkārši aiz naivitātes,“ sacīja Ēvijas jaunkundze apmierināta. „Bet ja tā, tad es nesaprotu — kādēļ steidzaties tur vēl šodien atpakaļ? Ievērojot jūsu šodienas sejas izteiksmi, jums vajadzētu iet gluži pretējā virzienā.“

„Ko tad lai es iesāku?“ sacīju sarūgtināta. „Ilgi esmu meklējusi pastāvīgu nodarbošanos, bet neesmu tādu atradusi. Tikai gadījuma darbiņi šur un tur. Nav aizbildņu, nav pazīšanās.“

„Un jūs domājat,“ sacīja Ēvija, „ka, staigādama par modeli pie īzāka Rēna, esat atradusi pastāvīgu un atalgotu darbu? Tur vēl neviena nav centa redzējusi, un tas paliks neredzēts arī jums. īzāks Rēns rēķinās tikai ar tiem, kam ir nauda un pozicija, visi pārējie cilvēki stāv pie viņa ārpus lēses. Tauta, pēc viņa domām, ir tikai tam, lai sanestu savus grašus un godinātu lielo īzāku Rēnu. Viņš iedomājas sevi par ģēniju, kura priekšā ļaudīm jāsakrīt pīšļos un jāpārvēršas par ielas bruģi, pa ku.ru kungs lepni aizsoļos blakus pašam Dievam debesīs. Vienkāršāku ceļu viņš neatzīst.“

„Bet jūs pati, Ēvijas jaunkundze, „iespraucos vidū, „kādēļ jūs ilgojaties atpakaļ uz viņa podiju?“

„Es? — jā, es ilgojos atpakaļ un ari tur nokļūšu,“ noteica jaunava skumji. „Ar mani ir lietas bēdīgākas

—   es mīlu īzāku Rēnu! Varat smieties, kā to arī es pati bieži mēdzu darīt. Es mīlu šo vecīgo, nežēlīgo cilvēku bez sirds. Esmu raudājusi un izmisusi, esmu sevi izsmējusi un lamājusi, esmu sev desmitām reižu noskaidrojusi stāvokli, bet katrs solis, kas mani ved īzāka Rēna virzienā, liek manai sirdij priekā iepukstēties, bet katrs solis tālāk no viņa, šķiet kā sāpīgs pātagas cirtiens. Vai jūs to saprotat? Es pati nesaprotu, bet tomēr tā dzīvoju. Eju pa naktīm berzt un tīrīt kādu restorānu, darbs ir grūts, bet kaut kā dzīvot varētu ja man nevajadzētu-izpeļņā dalīties ar mākslinieku. Viņš rakņājas manā rokas somā kā savā. Un es esmu laimīga, ja viņš tur atrod kādu kronu. Ja tā ir tukša, īzāks Rēns sāk dusmīgi rūkt un draud meklēt jaunu modeli. Saka, es esot pārāk nervoza.“

Mēmi noraugāmies viena otrā.

„Runāju ar jums īzāka Rēna uzdevumā,“ saka tad Ēvija. „Lūdza, lai es jūs sagaidu uz ielas un pasaku, ka jūs viņam vairs neesat vajadzīga, lai es atkal nākot atpakaļ.“

„īzākam Rēnam es vairs neesmu vajadzīga!“ izsaucos izbijusies. Kā zibens bulta izsāvās cauri manam ķermenim, un kājas pēkšņi palika bez spēka. Es vairs nebiju vajadzīga pēc visa tā, kas noticis? Es draudēju lepni staigāt pāri krāsu kastītēm, paletēm un statīviem, pāri audzēkņiem un, varbūt, pāri pašam īzākam Rēnam, un tagad mani padzina kā suni no sveša pagalma?

„Tā viņš man lika pateikt,“ turpināja Evija. „Jums, Enes jaunkundze, jāmeklē sev piemērotāka vieta. Nezinu gan no savas puses nekā pieņemama ieteikt. Bet pirms pāris mēnešiem mira mana māte, un tēvam ir astoņi bērni, seši no tiem joprojām dzīvo mājās. Tēvam ir ko noņemties ar tiem, viņš ir pamatskolas skolotājs, un viņa alga maza — die?in, vai viņš spēs kaut ko kalponei maksāt. Viņš nedzīvo tālu no pilsētas, kilometrus desmit vai pāris vairāk. Nē, patiesi, tā nav nekāda vieta jums, tas man tāpat uzslīdēja uz mēles, un par1 to vairs nav vērts domāt.“

Biju kā krastā izmests vraks, vējiem un viļņiem ko šūpot. Sākām no jauna soļot un virzījāmies uz ateljē pusi, Ēvija joprojām runādama par savu tēvu un viņa lielo ģimeni. Tad es sacīju:

„Man nav nekādu iebildumu, ja jūs atkal kļūstat par īzāka Rēna modeli. Bet atļaujiet man šodien apciemot viņu vēl pēdējo reizi. Neesmu pozējusi aiz mīlestības pret mākslinieku un mākslu, darīju to naudas dēļ, un tā man par savu darbu jāsaņem!“

„Jāsaņem nauda? No Rēna?“ smējās Ēvija. Bet viņa tomēr ievēroja manu lūgumu, pasniedza roku un ātri pazuda šķērsielā.

Bet es nesteidzos. Gribēju sastapt īzāku Rēnu, nevis viņa audzēkņus. Stundām ilgi staigāju pa ielām, tad beidzot, kad visi audzēkņi bija iznākuši, uzskrēju augšā pa kāpnēm. Durvis bija atstātas pusvirus, un es iejoņoju pa tām iekšā. Galvu rokās atbalstījis, īzāks Rēns sēdēja zvilnī, pievērsa uz mirkli man skatienu un palika agrākā pozē.

Cik tomēr novecojies bija šis slavenais vīrs — kā gan nebiju to agrāk ievērojusi? Tieši viņš bija krastā izskalotais vraks — satrunējis, saplosīts, līdz pusei smiltīs iegrimis. Nožēlojams vraks, kas joprojām ticēja, ka joņo pa neizmērojamiem ūdens klajumiem, baltas buras pilnas lepnu vēju.

Bet nē, es maldos, tas bija acu māns. Pēkšņi viņš izslējās taisns, krūtis izspiedās uz priekšu, acīs pavizēja spožs, auksts tērauds. Stāvēja manā priekšā kā augsta klints.

„Kādēļ jūs nenācāt agrāk?“ sauca viņš, un viņa baiss drebēja aiz dusmām. „Vai es jums neteicu, ka šodien sāksim ar aktu? Gaidījām, audzēkņi bija vīlušies, ka bija jāzīmē brīvā kompozīcija. Jūs bojājat manu labo slavu, mani skolēni mani atstās. Vai jūs nezināt, ka mūsdienās katrs krāsotājs un zābaku tīrītājs atklājis savu ateljē un cenšas aizvilināt manus audzēkņus?“

„Ēvijas jaunkundze nodeva man jūsu pavēli: es vairs neesot vajadzīga,“ sacīju drebēdama.

„Bet arī Ēvija neieradās,“ teica viņš. „Tā nedrīkst rotaļāties ar mākslu un māksliniekiem. Viņi kalpo lielam mērķim, viņi ir radītāji, viņi vedīs mūsu tautu uz lielu slavu jeb šī tauta ies bojā kā nevērtīga un neapdāvināta. Modelei jābūt precīzai, lai tā lauž kaut kāju, bet tai jābūt savā vietā!“

„Es atnācu pēc savas darba algas!“ izsaucos arī es, balsi paceldama.

īzāks Rēns palika bolīgi manī raugoties.

„Darba algas,“ brīnījās viņš. „Esat sabijusi šeit tikai nedēļu un jau darba algu! Es vairs nesaprotu, kāda elles cilvēku pašķira pasaulē saradusies — citas runas nemaz nedzird kā nauda un nauda. No rīta, pusdienas laikā, vakarā un pa nakti sadzirdu tikai šo nenovīdīgo saucienu un, ticiet man, Enes jaunkundz, manas bungādiņās jau ieplaisājušas no šīs nemitīgās kliegšanas. Ja man izdodas pārdot kādu gleznu vai laimējas iegūt stipendiju, parādu dzinēji saož to jau nedēļām iepriekš, un tad sākas ap mani kā Peltsamu apgabala tirgus — pārpilns ļaudīm un trokšņains. Neesmu vēl paguvis naudu ne iebāzt kabatā, kad tā jau atrodas plēsēju rokās.“

Viņš kļuva piekāpīgāks.

,,Ek, Enes jaunkundz,“ sacīja viņš nopūšoties, „brīžiem es domāju, ka ņemšu savas krāsas un aizbēgšu uz mežu. Varbūt tur mani neaizsniegs šī apnicīgā kliegšana. Un ja tauta neilgojas pēc manas mākslas, bet tikai pēc manas naudas, tad manis dēļ tā var iet bojā, iznīkt bez slavas. Gluži nepatīkami noskatīties: ar varu viņi grib mani iztaisīt par parastu, kārtīgu pilsoni, kas ar savu rēķinu kārtošanu ir augstākā mērā precīzs, kas savus ienākumus un izdevumus izkārto, tā lai pirmie katrā ziņā būtu lielāki par otriem, bet ja kādā dienā kase rāda mazākus ieņēmumus nekā kalkulēts, tie tūlīt ir galīgi izmisuši: Dievs-tēvs-dēls, nu viss pagalam, nu viss pagalam!“

Viņa acis arvien biežāk pārslīdēja manam augumam.

„Būsim atkal draugi, Enes jaunkundz,“ sacīja viņš saldi. „Pienāciet tuvāk, papukosimies kopīgi par tagadējo cilvēci. Vai zināt, pieiesim pie mana loga, spļausim lejā uz ielu un sauksim kopīgi: lūk tā mēs rīkojamies ar cilvēkiem, kas necienī mākslu!“

„īzāk Rēna kungs,“ saucu dusmīgi, „es lūdzu savu darba algu un atlīdzību arī par to, ko izdevu veikalā.“ „Arī par to — par atdzisušu biezputru?“ brīnījās mākslinieks. „Bērniņ, esiet prātīga un neiespītējaties. Man ir trausli nervi, un tie var ātri saniknoties. Esiet atkal tikpat pretīmnācīga un laipna kā pagājušo sestdien, tad arī es gribu būt laipns un jūs arī turpmāk izlietot par modeli.“

Sajutu pēkšņi viņa rokas ap sevi.

Zibenīgā ātrumā mana dūrē savilktā roka ietriecās viņa sejā. Kungs aizstreipuļoja pāris soļus atpakaļ, grāba rokām gaisā un nokrita uz grīdas. Viņa seja pārklājās asinīm. Biju tā nobijusies it kā būtu nogalinājusi cilvēku. Ar dažiem lēcieniem atrados pāris stāvus zemāk, kur zināju dzīvojam ārstu. Tur satraukta nostostījos, ka ar mākslinieku noticis kas nopietns, viņš guļ asiņains uz grīdas — ātri, ātri!

Ārsts noklausījās manī smīnēdams, paņēma kādus medikamentus un pārsējus un sāka lēnām kāpt augšā, it kā viņam nebūtu nekādas daļas gar mākslinieka dzīvību vai nāvi.

„Neuztraucieties, jaunkundz,“ sacīja viņš gandrīz miegaini. „īzākam Rēnam ir ļoti jūtīgs deguns, arī vismazākais pliķītis rada tam deguna asiņošanu. Tas nav bīstami, tas viņam atgadījies arī agrāk, kad viņš ļauj pārāk brīvu vaļu rokām. Bet pats īzāks Rēns sašutis, ka viņš vairs neizprotot mūsdienu dāmas, visas, kā profesionāli bokseri, mīlas atklāsmei tūlīt pretī ar dūri!“

Kad sasniedzām ateljē, īzāks Rēns vēl joprojām gulēja uz grīdas. Ārsts noslaucīja asinis no viņa sejas, iebāza ar zālēm piesūcinātu vates piciņu degunā, palīdzēja viņam sasniegt gultu un ieteica nerunāt.

„Nevaru nociesties klusu,“ vaimanāja mākslinieks. „Es varu mirt, es varu uz vietas izlaist garu, tas nekā nenozīmē, bet skandāls, skandāls nedrīkst izcelties. Ne mazākais neglīts pīkstiens nedrīkst iziet ārpus mana ateljē, tas aptraipa manu slaveno vārdu.“

Un tieši ubagotāja pazemībā pievērsās ārstam:

„Draugs, izsniedz jaunkundzei desmit kronas, lai viņa turētu muti. Tik briesmīgi baidos skandāla.“

Ārsts negribīgi izņēma no kabatas desmit kronas un pasniedza man. Es tās ar dusmām ietriecu māksliniekam sejā. Varbūt viņš bija man par to pateicīgs, jo, kad kopā ar ārstu atstājām ateljē, redzēju kā zilganais papīrelis ātri ieslīdēja īzāka Rēna kabatā.

8

Mērijas istabiņas leduspuķēm klātā loga acis vērās uz pagalmu. Varēja apbrīnot, ka tām nebija apnicis redzēt arvien to pašu — ar kvēpiem un ledus šķembām piemīdīto sniegu, lielo mēsleni, kas piekrauta ar kaudzi, bet kurā vēl joprojām meta pelnus, papīra vīstokļus, lupatas, ēdiena atliekas un visu to, ko cilvēki vairs neatzina par savu; pie veļas mazgātuves pieslietās sprunguļkāpnes ar salauztiem sprunguļiem, kas tik ļoti atgādināja nevīžīga cilvēka paputējušus zobus; kādu ratu riteni, kas reiz bija priecīgi ripojis pa neskaitāmām ielām un lielceļiem, redzējis daudz ļaužu un jaukas ainavas, bet tagad izjucis un aizmirsts gulēja pagalma kaktā, kur varbūt visus spēkus saņemot, varēja sadzirdēt kā gados jaunākie ripoja, rībēja un plēsās ar ielas akmeņiem, kas tiem skrēja pretī. Kā gan logam tas viss neapnika.

Manā galvā plosījās kā sniegputeņi, viena jūtu, domu brāzma sekoja otrai. Pirksti nemitīgi bungoja pa palodzi, neieturēdami nekādu takti vai kārtību.

„Skolotājs Rēmuss Lēvijs, astoņi bērni — varētu pamēģināt. Jaunkundzei tā nav nekāda piemērota vieta, tāpat vien uzslīdēja uz mēles, piedodiet — varētu pamēģināt.“

Mērija sēdēja ar grāmatu rokā, bet nepaskatīdamās zināju, ka viņas acis nesekoja burtu taisnajām rindām. Tās neraudzījās arī nekur citur — stāvēja uz vietas, bija miglainas it kā tām pienākusi ilgstoša atpūta.

„Olepa kungs pēdējā laikā nav vairs mūs apmeklējis?“ iebilstu klusumā. Tas nāca no manas nenovīdības, lai kaut drusciņ no savas sasprindzinātības un izmisuma uzveltu māsai uz kakla.

Pēkšņi Mērija piecēlās no krēsla, nosvieda grāmatu, atsēdās pie spoguļa un sāka kārtot matus — arvien tas pats līdz apnikumam vērotais paņēmiens, kad nervi sasprindzināti un kaut kas nepatīkams uzgūlies sirdij.

,,Ek,“ izsaucās viņa it kā iztraucēta, „visi vīrieši ir uz mata vienādi!“

Būtu viņa to teikusi pirms nedēļas, kā tas būtu mani gandarījis, ka arī viņai, gudrai un piedzīvojušai sievietei, nācās atstāt savu vezumu lietū. Bet tagad es nemaz nesadzirdēju viņas teikuma beigas.

„Skolotājs Rēmus Lēvijs, astoņi bērni, no tiem seši mājās, kāda piepalīdze būtu ļoti nepieciešama, bet tā nav nekāda piemērota vieta, nez vai maz spēs maksāt kādu algu — pamēģināt varētu, ja nav nekā labāka.“

Tad pēkšņi saņēmu spēcīgu atsitienu, mazo adatas dūrienu atmaksāja ar cirvja belzienu.

„Klausies, Ene,“ sacīja māsa strupi, „jau vairākas dienas vēroju tevi ar bažām: augām dienām tu sēdi mājās, nekur tu neizej, darbu nemeklē, esi sliktā garastāvoklī un nervoza. Kabatā tev vairs nav ne centa, par rītdienu nedomā, kas tā no tavas dzīves iznāks?“ Varbūt tev atkal vajadzētu apmeklēt ārstes kundzi?“ Nu bija mana reize uzlēkt kājās. Rīkle bija sažņaugta kā ar cilpu, balss aizsmakusi.

„Apmeklēt ārstes kundzi?“ izsaucos. „Varbūt tev pašai tas nepieciešams? Man vieta jau sarunāta, apavu veikalā par pārdevēju, noteikti apsolīja, sacīja, lai atnāk pirmdien sīkāk pārrunāt darba noteikumus.“ „Seši bērni mājās, ar algu nevar rēķināties, nezin vai Rēmus Lēvijs maz pieņems, bet cilvēks tur būtu ļoti nepieciešams, tēvs visu dienu pavada klasē, govs bieži stāv neslaukta, bērni neēduši un savīstījušies lupatās — varētu pamēģināt.“

Kaut logs atrastos ielas pusē! Izsekotu steidzīgos ļaudis, automobiļus, kas cīnās ar kupenām, varbūt pat kāds ormanis nobrauktu garām, zvārgulītis pie loka, sviezdams savas brīdinātājas skaņas ziemas krēslā.

Nē, nekad vairs ārstes kundzi- tad jau labāk

nāve! Nav arī naudas, ne centa. Tikai raizes un sāpes sirdī par visu šo jezgu un kalpošanu mākslai. Un varbūt īzāks Rēns nemaz nebija tik rupjš? Sabiedrība bija viņu tādu izveidojusi un tieši tādu tā gribēja viņu redzēt. Viņa slava un sekmes bija ne tik daudz atkarī-

gas no radīšanas, kā no viņa personas. Un ja pirmā neaizsniedza debesis, tad to vajadzēja darīt otrai. Nevis mākslas, bet personas ietekmē gleznas atrada tirgu, kaut nabadzīgu. Un vīrs barojās no illūzijām, koda no savas slavas gabaliņu pa gabaliņam kā no maizes klaipa, un no tā arī vajadzēja būt paēdušam.

Jirgens un īzāks Rēns — vai tie abi jau nebija atkāpušies tālu pagātnē, viens tīrs, spožs, uz kufu tiecās katrs mans asins ķermenītis, bet domas par viņu pašreizējā situācijā likās grēcīgas un izraisīja sārtumu sejā; un otrs, kas bija tikai gadījums, nokļuvis manā ceļā tikai tādēļ, ka no Nāras pieminekļa nogriezos uz prezidenta pils pusi. šim otram nebija vietas manā dzīvē, un tas varētu aizmirsties pāris dienās, ja putraimu biezputra nebūtu sarecējusi neaizskarta.

„Man jāiet šodien agrāk uz darbu,“ sacīja māsa.

„Esmu mazliet saaukstējusies un, mājās pārnākot, būtu labi iedzert karstu tēju. Nopērc veikalā cukuru.“

Viņa rakņājās savā rokas somiņā, bet neatradusi tur mazāka naudas gabala, kavēdamās un negribīgi pasniedza man piecu kronu zīmi. šaubīdamās manī vēl noraudzījās un piebilda:

„Nepērc neko citu, tikai kilogramu cukura.“

Sarāvos, noraudzījos uz naudas zīmi kā uz lielu kapitālu, kāds manī būtu it kā iekliedzies: glābiņš! Māsai aizejot pāris minūtēs sasviedu koferī dažus apģērba gabalus, palagus, kādus nieciņus turklāt un jau atrados uz ielas. Veikalā, kūpi mani nepazina, nopirku baltmaizi, saldumus un vēl šo to ēdamu. Un drīz pilsētas ugunis palika man aiz muguras, un, kad nākamo l reizi raudzījos pāri plecam atpakaļ, sāka izzust arī to blāvojums.

Nakts krēslai uznākot, apstājos un jautāju sev: kurp eji? Vai tavas kājas atkal nesteidzas pa priekšu un prāts netiek līdzi ? Kur tu aizbēgsi no sava posta un sāpēm, tās tev nav iespējams atstāt pilsētā, tās nāks tev visur līdzi. Vienalga, cik ātri skrien tavas kājas, vienalga, uz kurieni bēgsi, tās sekos tavās pēdās.

Centos bēgšanu aizbildināt. Jirgenam jātop pasargātam no mana kauna, viņš vairs nedrīkst par mani

nekā dzirdēt. Vienalga kas ar mani notiktu pie Rēmusa Lēvija, par to ārpasaule nekā neuzzinās, un visu tenku gali atradīsies manis pašas rokās. Par māsu un nozagto piecu kronu zīmi es nepadomāju. Patiesībā vispār nekā nedomāju, arī mana bēgšana izšķīrās tikai, ieraugot piecu kronu naudas zīmi. Tas notika tik piepeši, bez iepriekšējas pārlikšanas, bez nodoma un īstenojās it kā uz kādu ārēju pavēli. Pat tad, kad smadzenēs sāka ieperināties Ēvijas vārdi par kādu tēvu, kam astoņi bērni un kam nepieciešama palīdzība, man nebija ne mazākās iedomas par to, ka man vajadzētu doties turp, ka tur man pavecas kāda izeja. Viss bija norisinājies tā, kā piepeši izraisās vēji, kā debesis pēkšņi parādās mākoņi, kā mierīgi snaudīgā jūra spēji saceļas stāvus un tu neizproti, no kā šīs straujās dusmas.

Visapkārt valdīja tumsa kā melns mūris, es klupu pār kupenām un iestigu grāvī, bet atkal izrausos, mani bija sagrābusi dziņa steigties, it kā simts ķērāju man atrastos uz pēdām. Biju kā no šautenes stobra izšauta lode, kam nav savas gribas un kas nevar mainīt virzienu. Pēc vēja jutu, ka sals pārvērties atkusnī, pie zolēm man salipa sniega pikas un apgrūtināja soļošanu. Debesīs nevarēja saskatīt nevienas zvaigznes, un arī no mājām, kas te kaut kur varēja atrasties, nepamirdzēja neviena uguntiņa.

Tad beidzot tomēr iznira dažas gaismas, un tur uguntiņu virzienā man vajadzēja nogriesties pa kreisi. Pēc apraksta tur vajadzēja būt mazajam miestiņam ar pasta kantori, ugunsdzēsēju ēku, ārsta mājokli un citām celtnēm. Aiz miesta, nogriežoties atkal pa kreisi, apmēram kilometra attālumā uz pakalna vajadzēja atrasties pamatskolas ēkai — manam mērķim. Tumsā krietni nopūlējos ar tās meklēšanu, jo cilvēkus neuzdrošinājos traucēt tenku dēļ, kādas mana vēlā ierašanās varētu izraisīt.

Beidzot skolu tomēr atradu. Maza tā bija, jo, durvis meklēdama, dažiem soļiem apgāju tai apkārt. Klauvēšana pie durvīm nedeva panākumus — iekšpusē valdīja kapa klusums. Pieklauvēju tad pie loga, otru un arī trešo reizi. Nevarētu būt, ka cilvēki no šejienes izvākušies. Beidzot kāda bērna balss ievaicājās: „Kas tur ir?“

„Ēvija mani sūta no pilsētas, laidiet iekšā.“

Pagāja labs brītiņš, tad tā pati balss atbildēja: „Tēva nav mājās, mums bailes ielaist svešu. Arī tēvs noliedza — nevienam nedrīkst atvērt durvis, kad viņš nav mājās.“

„Atnesu jums baltmaizi un saldumus,“ sacīju maigi, „daudz, daudz konfekšu un šokolādes.“

Istabā iedimdējās sīki solīši, un steidzīgas balstiņas centās viena otru pārkliegt — notika apspriede. Acīm redzot konfektes tomēr pārspēja tēva noliegumu, jo tagad kļuva dzirdami klikatu steidzīgie klaudzieni, un durvis atvērās.

Bija satriecoša aina, un gaiss smacēja elpu. Mazā spuldzīte, kas bija aizdedzināta, deva vairāk kvēpu nekā gaismas. Viena loga apakšējie stikli bija izsisti un aizstāti ar dēlīšiem, kuru starpas savukārt aizbāztas ar papīra vīstokļiem. Pie notrieptām sienām karājās vijole, ģitara un bērnu apģērbu driskās. Vecais pulkstenis, kura mūžam vajadzētu būt ļoti garam un grūtam, bija nosvēries uz vieniem sāniem un snauda. Sienmalē stāvēja divas gultas, tikpat daudz salmu maisu atradās uz grīdas, uz tiem gulšņāja vai tupēja seši bērni, visu acis bailīgi pienaglotas man. Vecākā meitene teica:

„Tēvs ir pilsētā, viņam vajadzēja jau vakarā būt atpakaļ, bet vēl joprojām nav pārnācis. Esam izbadojušies.“

„Kādēļ tad esat izbadojušies,“ vaicāju, „Ēvija stāstīja, ka jums esot govs, būtu izslaukuši to.“

„Mēs nedrīkstam slaukt govi, tēvs noliedza. Govs dod maz piena, un slaucēja izdzer kūtī lielāko daļu — ko tad lai saka pārējie! Slaukšana ir tēva darbs.“

Tā tik bija dzīvošana. Bet tagad man nebija laika vairāk iztaujāt ne izpētīt. Biju pat priecīga, ka paša skolotāja nebija mājās un es varēju tūlīt ķerties pie darba. Vecākai meitenei piepalīdzot izslaucu govi, nomizoju kartupeļus un iekūru pavardā uguni. Skapītī atradu gabaliņu speķa, kas tur laikam jau sen bija aizmirst, jo tas bija gluži nodzeltējis, bet tas nekas. Starplaikā sakārtoju istabu, izslaucīju netīrumus un sārņus pāri slieksnim ārā, savirknēju bērnu zābaciņus, čības, kurpītes un citus dīvainus pašgatavotus apavus sienmalā. Mēģināju atmodināt arī veco pulksteni, bet tas no ilgās staigāšanas bija tik ļoti noguris, ka negribēja un arī nespēja vairs paspert nevienu soli, nosvērās pie savas vecās naglas atkal uz vieniem sāniem un turpināja snaudienu.

Kartupeļu biezenis bija gatavs, mērce turklāt, katrs bērns saņēma arī lāsīti piena. Skolotāja daļu atstāju uz pavarda siltumā. Kad bērni bija paēduši, novācu traukus, izdalīju baltmaizi un saldumus un norīkoju gulēt. Neuzticīgie un bailīgie skatieni vēl tomēr nebija izzuduši. Beidzot vecākā sacīja:

„Tante laikam ir ļoti grēcīga, ka neiedrošinās ņemt Dieva vārdu mutē?“

„Kādēļ tu tā domā?“ brīnījos.

„Pēc ēšanas neprasīji lūgsnu un arī gulēt noliki bez Dieva,“ paskaidroja meitene.

„Pilsētā ir citas ieražas,“ meloju. „Tur lūgsnas noskaita rītā no gultas ceļoties, bet tad jau ilgi un pamatīgi, tā, ka ar to pietiek visai garai dienai.“

Bija apšaubāms, vai bērni man noticēja, to noskaidrot arī vairs neatlika laika, priekštelpā atskanēja soļi un atvērās durvis. Tas bija skolotājs Rēmuss Lēvijs.

„Aizkavējos, bērni,“ sacīja viņš tenorālā balsī, kas bija tik nesaskanīga ar viņa drukno stāvu. It kā brīnīdamies aplūkoja gulošos bērnus un uzposto istabu un tikai tad ievēroja mani. Piecēlos, pasniedzu viņam mājīgi roku un paskaidroju, ka Ēvija mani lūdza atnākt šurp, jo šeit ļoti nepieciešama palīdzība. Man arī izgadījās darba vietā mēnesi ilgs pārtraukums, jo apavu darbnīcu, kurā strādāju, paplašina un modernizē. Ierados šeit pirms pāris stundām, izslaucu govi, sakārtoju istabu, pabaroju bērnus un arī kungam noglabāju ēdienu uz pavarda. Nemaz neļaudama skolotājam atbildēt, izskrēju uz virtuvi pēc ēdiena.

„Labi, labi,“ noteica viņš man pakaļ, „iešu arī pats uz virtuvi, lai bērni var mierīgi gulēt.“

Viņš paņēma no galda spuldzīti, kas zem sava apaļā stikliņa draudzīgā sadarbībā bija apvienojusi gaismu ar kvēpiem, novietoja to uz pavarda malas un sacīja:

„Virtuve jau arī ir mana darba telpa un guļamvieta.“

Tikai tagad ievēroju, ka sienmalā atradās plata gulta, pie loga stāvēja galdiņš ar dažām grāmatām un skolnieku burtnīcām, virs gultas kājgaļa mazs skapītis ar traukiem, arī šeit pie naglām karājās daži apģērba gabali — citu sākumā neievēroju. Vīrs paņēma viņam pasniegto ēdienu un, atsēdies uz gultas malas, sāka garšīgi ēst. Atbalstījos uz galda malas un vēroju viņu. Bija liela auguma, drukns, deguns paprāvs un gaļīgs, deniņos mati apsarmojuši, acis slēpa svētulībā maskotu plēsēju. Bet šie pirmie iespaidi mani nebiedēja, jo, ko gan es varēju šeit trūcīgā gaismā redzēt vai novērtēt!

„Kā Ēvija iedrošinājās jūs sūtīt šurp?“ brīnījās skolotājs. „Tagad varat pati redzēt mūsu iedzīvi — šaurība, nabadzība un brīžam pat bads ielec pāri slieksnim istabā. Arī skolniekiem ir tikai divas mazas telpas.“

„Bet šeit bija vēl diezgan vietas arī jūsu nelaiķa sievai,“ iespraudos vidū.

Viņš pievērsa acis man, un es ievēroju kā viņa skatiens, līdzīgi ūdens lāsei, sāka pamazām slīdēt gar manu augumu lejup, līdz pat papēžiem. Tas mani nebaidīja, drīzāk pamudināja.

„Algu maksāt es nespēju,“ sacīja viņš tad, „kā domājat šeit nodzīvot?“

Neatbildēju nekā, jo par to nemaz nedomāju, kā šeit nodzīvot, zināju, ka man šeit jādzīvo. Un tagad, šo vecīgo vīrieti vērojot un viņa skatienu iegaumējot, zināju vēl ko vairāk: nenācu šurp par kalpotāju, bet par kaut ko daudz vairāk. Varbūt šī doma savā pirmveidā manā zemapziņā bija dīgusi jau tad, kad mani pirksti nervozi bungoja pa Mērijas istabas palodzi, bet smadzenes vēl nebija šai domai nobriedušas.

„Viss atrodas Dieva ziņā,“ sacīja tagad Rēmus Lēvijs it kā apmierināts ar manu palikšanu.

Manā galvā iešāvās doma: vai šeit necentās pārvērst

Dievu par kalpu, kam jāuzņemas uz saviem pleciem visi slinkā kunga darbi un darīšanas, kamēr kunga daļa bija tikai sakrustot rociņas un svētuļot. Mājas, kur Dieva vārdu valkā bez mitas, izvēršas par mīļāko apmešanās vietu velnēnam. Kaut gan Lēvijam bija niecīga alga un neskaitāmas mutes, kaut gan darbs skolā aizņēma viņa laiku, kādēļ tad bērniem bija gan iemācītas lūgsnas, bet nevis rūpēšanās par mājām? Zināju, ka, še paliekot, man ar visām saknēm vajadzēs izravēt nevien iesakņojušos velnēnu, bet arī nabadzību, netīrību un nolaidību. Atstāt visu Dieva ziņā, pašam nepakustinot ne pirksta, tas bija tikpat kā ļaut dzīvei ieripot grāvī.

Varbūt skolotājs nojauta manas domas, viņš pārtrauca ēšanu, nolika trauku uz pavarda malas un sacīja:

„Neesmu jaununkundzei nemaz apjautājies, vai viņa ir ticīga. Tagad augošā paaudze vairs nebēdā par Dievu, no tā jau arī viss šis posts pasaulē. Bet ar mani bieži noticis tā, it kā pats Dievs mani vestu pie rokas. Viņš saredz manu postu un steidzas palīgā. Kas zina, varbūt arī jūs viņš še atsūtījis? Tāpat pilsētā piedzīvoju šodien brīnumus: nepieņēma manu parādu. Noliku naudu uz galda, bet cilvēks sacīja: bāz savu naudu atpakaļ kabatā, jo tev tā vairāk vajadzīga. Tas nebija bagāts cilvēks, kas tā runāja.“

„Nepieņēma naudu?“ brīnījos arī es.

Skolotājs stāstīja:

„Pirms pāris mēnešiem, kad mana sieva atradās slimnīcā, saņēmu paziņojumu, lai tūlīt ierodos pilsētā. Bija uzsnidzis pirmais sniegs, braucu ragavās, domādams, ka sieva atveseļojusies un varēšu to pārvest mājās. Slimīgam cilvēkam tā kā patīkamāk braukt ragavās. Bet, ieradies pilsētā, pieredzēju, ka ielas tīras no sniega, to nieku, ko debesis devušas, vējš un sētnieki bija noslaucījuši. Ragavas smilkstēja uz akmeņiem, zirgs elsoja, smagi vilkdams. Pagāja krietns brīdis, kamēr sasniedzu slimnīcu. Bet tur man pateica, ka sieva mirusi. Negaidītā ziņa man izrāva pēdējo prāta drusciņu no galvas. Stāvēju kā apstulbis. Ne es redzēju, kā līķi iecēla ragavās, ne kā man pasniedza grožus un pātagu, tikai tad, kad vairākkārt uzsauca — „klausies, vīrs, brauc nu tagad!“ sāku virzīties uz pilsētas pusi.

Man nebija kabatā ne kronas. Sievas slimība bija aprijusi pēdējo. Mājās pat bērni bija neēduši — kur lai ņem zārku un citu nepieciešamo? Alga man tik maza — tu nemaz neesi paguvis sākt to no viena gala knibināt, kad jau cauri ir. Un ticiet man, jaunkundz

—   no slimnīcas nokļuvu pilsētā, bet no turienes ārā — ne par ko! Biju savā postā tā satriekts, ka neatradu ceļu uz mājām. Līkumu līkumos izmaldījos pa pilsētu kā apburts, nāves sviedri uz pieres. Domāju, nu būšu uz īstā ceļa, pilsēta sāka jau arī it kā izbeigties, apskatos apkārt, redzu — esmu izbraucis ārā pa Pērnavas šoseju! Zirgs sprauslo, jau nodzīts putās, velkot ragavas pa kailiem akmeņiem, bet mēs esam izbraukuši ārā no pilsētas gluži pretējā virzienā. Pazīstu taču pilsētu kā savu kabatu, un kādas tad nu grūtības no Pērnavas šosejas nokļūt uz Narvas šoseju. Bet, kad no jauna skatos apkārt, atrodos pie Sēvalda! Biju iegriezies Paldiski šosejā. Ticiet man, jaunkundz, izkāpu no ragavām, nometos ceļos, sakrustoju rokas un lūdzos: Lielais Dievs debesīs, palīdzi man izkļūt no pilsētas! Mironis ir ragavās un bērni gaida mājās — palīdzi man! Tu redzi, Kungs, manu nelaimi un postu, bēdas ir ar bērēm, nedienas ar bārenīšiem, apžēlojies par mums visiem un palīdzi! Tā saucu uz Dieva pusi, bet viņam nebija ar mani steigas — drīzi atrados ostā!“

„Kādēļ neprasījāt ceļu kādam pilsētniekam?“ es brīnījos.

„Kādēļ man jātraucē cilvēki, ja pats pazīstu pilsētu labāk par jebkuru pretimnācēju!“ izsaucās skolotājs. „Varu uzzīmēt uz papīra kaut vissīkāko ieliņu, katru šoseju, kas izved no pilsētas. Bet biju kā apburts, un apburta bija arī pilsēta. Apgriezu zirgu no jauna. Aiz bailēm un izmisuma sāku to pātagot. Un piepeši iekliedzās kāda drausmu pārņemta balss:

,,Vīrs, vai traks esi palicis, brauc virsū cilvēkiem!“

Apturēju zirgu, kāds svešs vīrietis pielēca pie ragavām, biju tam uzgrūdies ar ilkss galu un saplēsis mēteli. Jaunā nelaime mani satrieca vēl dziļāk — pāri vaigiem sāka ritēt asaras.

„Vai piedzēries esi, neredzi, ka cilvēks iet pāri ielai, tīšām vēl uzcērt zirgam ar pātagu!“ kliedza dusmīgais vīrs.

„Kungs, palīdziet man izkļūt ārā no pilsētas,“ vaimanāju. „Trīs stundas esmu riņķojis pa pilsētu, bet nevaru atrast ceļu uz mājām. Nevaru un nevaru tikt uz Narvas šoseju, kaut gan labi pazīstu pilsētu.“

„Bet tev vecene blakus, vai arī viņa piedzērusies?“ jautāja niknais vīrs.

Sāka purināt līķi, bet atlēca tad izbijies atpakaļ.

„Tev taču mironis ragavās!“ izsaucās viņš .

Izstāstīju tad viņam visu, kā atbraucu uz pilsētu, kā izveseļojušās sievas vietā man iecēla ragavās līķi, kā centos nokļūt mājās, bet nevarēju, kā pie ragavām ceļos nometies lūdzu Dievu, kā mājās mani gaida liels bērnu pulks, un ka mans posts ir patiesi liels.

Vīrs uzmanīgi manī noklausījās un sacīja:

„Tas ir Dieva pirksts, kas tevi vadījis, uzgrūžoties man ar ragavu ilksi!“

Tad viņš teica, lai viņam sekoju. Biju pārliecināts, ka viņš beidzot tomēr mani izvedīs uz Narvas šosejas, neraugoties uz to, ka biju to sabaidījis un viņa mēteli saplēsis. Bet laipnais vīrs to nedarīja, viņš iegriezās kādā šķērsielā un aicināja mani ienākt namā. Un vai variet iedomāties, jaunkundz — kungs izrādījās zārku tirgotājs! Nātans Zelmans stāvēja rakstīts uz viņa veikala durvīm. Tas bija žīds, viņam bija mazs veikaliņš, kur par zārku meistaru strādāja kāds invalids, bet žīds pats ar kādu palīgu gatavoja smalkākas mēbeles. Viņš izvēlējās piemērotu zārku, drapējumam pievienoja papīra eņģelīti, palmas zaru, pārklājam turklāt vēl citus izskaistinājumus, arī mirušajai dāvanu — palagu. Sacīju tam, ka, pie Dieva vārda, man nav naudas, ar ko samaksāt, bet žīds Nātans Zelmans sa-

dusmojās: „ja pats Dievs tev licis uzbraukt man virsū ar ilksi, tad grēks runāt par naudu! Ņem, ko tev dod, un brauc ātrāk pie saviem bērniem!“

Lūk, jaunkundz, kādēļ Dievs man atņēma prātu un lika riņķot pa pilsētu. Viņam bija jānogaida, kamēr žīds Nātans Zelmans dosies pāri ielai, lai tai mirklī es atrastos tieši tur un sadotu zirgam ar pātagu. Tā Dievs palīdz tiem, kam viņš pievērsis savu laipno skatienu.

Un vai nebija brīnums arī tas, ka tikko biju saņēmis visu, kas nepieciešams sievas bērēm, un iesēdies ragavās, mans prāts atgriezās un man vairs nevajadzēja nekāda ceļa rādītāja — pēc īsa mirkļa atrados uz Narvas šosejas un braucu uz māju pusi.“

„Neticami!“ izsaucos ar izbrīnu.

„Neticami gan, bet tā ir taisnība,“ sacīja Lēvijs.

„Par šo notikumu esmu atkārtoti stāstījis arī saviem bērniem un licis tiem pie sirds mūžīgi paturēt prātā Nātana Zelmana vārdu. Un es nozvērējos, kaut es un mani bērni iestigtu vēl lielākā nabadzībā, bet Nātanam Zelmanam sava nauda jāsaņem. Tādēļ jau arī biju šodien pilsētā. Ilgi un ar pateicību kratīju žīda roku un noskaitīju naudu galdā. Bet viņš to nepieņēma. Vai arī tas nebija brīnums!“

Klausījos skolotāja stāstu, un manī sāka vārīties dusmas. Nevis tādēļ, ka nebūtu viņa piedzīvojumam noticējusi, arī ne tādēļ, ka man tagad vajadzēja pārdomāt daudz nozīmīgākas lietas, bet bija tik nepatīkami noklausīties kāda skolotāja pazemošanos. Ubaga mentalitāte, droši vien, bija viņā jo dziļi iesakņojusies, I

ka viņš par sev līdzīga nabadzīga žīda žēlastības dāvanu izjuta prieku, nevis kaunu. Būtu gribējusi viņam pielēkt klāt un sapurināt viņu aiz pleciem, lai taču viņa kauli beidzot saslietos un noturētu taisnu šo slābo, it kā uzpūtušos ķermeni, bet varbūt arī viņa slinko prātu, kas it kā sensen būtu aizķēries aiz kāda akmens un tur iesnaudies. Pat govs sāk badā maurot un suns kaukt, bet cilvēka bērns pazemīgi sakrusto rociņas, apmitrina acis un tic, ka tagad Radītājs tūlīt ar labības vezumiem sāks joņot uz viņa apcirkņu pusi. Ne-

vis rūpējoties par savu nemirstīgo dvēseli, bet, saimnieciskus labumus mangojot, tas steidzas pie Radītāja kā lops pie barības siles. Sieviete savā izmisumā var un drīkst zaudēt līdzsvaru un vaimanāt, bet ne vīrietis, jo tas taču ir kas augstāks! Vīrietis, ko pats Dievs radījis ar visiem kauliem, kamēr sievietei piešķīris tikai vienu vīra ribu.

Tā nebija pieredze, kas iepriecina, kuru guvu tai vakarā, bet es sakodu zobus un atliku savu runāšanu uz rītdienu un parītdienu. Izlikos nogurusi un žāvājos. Tik daudz prāta vīram tomēr bija, ka piecēlās no gultas malas un piedāvāja man savu guļamvietu, pats solīdamies iet pie bērniem. Atvairīju viņa laipnību un iekārtojos uz grīdas blakus meitenei uz salmu maisa. Gribēju piemēroties apstākļiem, kādos biju nokļuvusi.

Man nebija pamata priecāties, bet tomēr varēju būt apmierināta. Zināju, ka vīra iekarošanai man nevajadzēja piepūlēties un sākt tēlot kādu izdomātu lomu, drīzāk man vajadzēja būt noraidīgai. Mūsu maizes klaipu novietošanai vienā plauktā vajadzēja notikt nevien manas mīlestības ietekmē, bet arī vīrietim vajadzēja izprast manu lielo uzupurēšanos, pašaizliedzību un pretīmnācību atraitnim ar astoņiem bērniem. Tam vajadzēja notikt vīram gavilējot un man izmisīgi raudot, lai viņš pārākuma apziņā neiedomājas it kā es pēc viņa būtu tiekusies.

Taču — tajā naktī, kad vaļējām acīm raudzījos tumsā, nespēju domāt ne par savu nākamo dienu rīcību, ne arī par sevi pašu. Arvien no jauna man acu priekšā iznira Jirgena tēls, un mani pārņēma kaut kas līdzīgs drudzim. Centos no šīm domām atbrīvoties, it kā uz darbu ejot nokratīt no savas miesas baznīcas drānas, bet visa mana piepūle sašķīda kā pret sienu. Jirgens stāvēja manā priekšā, lūkodamies mani ar nožēlu un pārmetumu. Viņš pienāca man tik tuvu, ka sajutu viņa elpu uz sava vaiga. Nespēju atbrīvoties no šīs domas, kaut gan zināju, ka tā ir bērna elpas dvaša uz mana vaiga un bērna miesas siltums man blakus. Man vajadzēja atkārtoti aptaustīt bērnu ar roku, lai pārliecinātos dzīves īstenībā, bet arī tas nepalīdzēja. Prāts bija vājāks par manu apskurbumu un sapņiem.

„Jirgen,“ es čukstēju uz bērna pusi, „mans mīļais Jirgen! Saproti taču mani, es nedrīkstu par tevi domāt. Aizsūtīju tev atpakaļ derību gredzenu, un pēc tam daudz kas noticis — saproti taču! Dzīve nevaicā par mīlestību, tai ir savi untumi un iegribas, un cilvēkam tām jāseko. Varbūt esi dzirdējis par īzāku Rēnu, par kādu vecu ākstīgu mākslinieku — viņa asins iedīgli es nesu sevī, un no tā šeit jāpiedzimst un jāizaug cilvēka bērnam. No šī vecā, nabadzīgā skolas nameļa tam jāsāk dzīt sava dzīves vaga. Viegli viņam nebūs, Jirgen, jo sešām badīgām mutēm pievienosies septītā, un arī tai vajadzēs no pustukšā trauka saņemt savu daļiņu. Ko gan pret to iespēj tu jeb es? Tam jāpieņem kāda vīra vārds, mans vārds tas nevar būt, arī ne tavējs, jo es tevi mīlu, Jirgen, un krāpšana nedrīkst aptumšot mūsu attieksmes.

Tā runāju tanī naktī ar Jirgenu. Manas smadzenes liesmoja, un mana miesa dega, un es sajutu it kā viss būtu no manis atkāpies tālu tumsā — šis mazais miestiņš plašajā līdzenumā, šī pussagruvušā skolas ēka, šī smacīgā istaba, kur atrados, seši bērni ap mani un skolotājs Rēmuss Lēvijs ar savu slinko prātu — bijām tikai mēs divi, Jirgens un es.

Un tad arī rīts bija klāt, un mazā skolas māja it kā vaidēdama sāka drebēt un kratīties no daudzo bērnu klaigām, kāju dimdoņas, raudāšanas un smiekliem, bet uz maniem pleciem uzkrāvās simts darbi un simts bēdas, un manu roku un kāju ātrumam vajadzēja līdzināties zibens zibšņiem. Un kad no klases sāka skanēt bērnu dziesma Lēvija vijoles pavadībā Ak, Jeruzaleme, tu svētā debess pilsēta, tad man vajadzēja domāt par kūti, kur govij mēslu kaudzes galā vajadzēja sarauties mazākai, lai tai pietiktu telpas, par malkas grēdu, kas iesnigusi kupenā, un apledojušām malkas šķilām, par pirtiņu, kuras durvis bija tā aizsnigušas, ka tās nebija iespējams atvērt, tad man likās grēcīgi dziedāt slavas dziesmu Jeruzalemei un atstāt māju novārtā.

Bet tad pienāca jauna diena, tā diena, kad Rēmuss Lēvijs atskrēja pie manis ar laikraksta lapu rokā.

„Jūs meklē policija,“ sacīja viņš satraukts, „šeit ierakstīts jūsu vārds, vecums, pazīmes. Teikts, ka pēdējā laikā bijusi ļoti nervoza un aizgājusi no mājām māsai nekā nepateikusi.“

„Nabaga māsiņa,“ atbildēju smaidīdama, „tiešām aizmirsu viņai patikt, ka atnācu šurp.“

„Bet šī lieta jānokārto,“ sacīja skolotājs it kā pārmezdams.

„Bet, protams,“ uzsmaidīju viņam, „šī lieta steidzīgi jānokārto!“

Tad pienāca jauna diena, kas šķietami sagādāja skolotājam vēl lielākas raizes. Ar pūlēm viņš izdabūja vārdus pāri lūpām, it kā to lielākā daļa būtu tārpu sagrauzta un tos neiederētos lietot sarunā ar jaunkundzi.

„Jā, šī lieta ir tāda gluži jocīga, „sacīja viņš drebošu balsi. „Viss jau būtu jauki, bet ļaudis. Ļaudīm ir savas domas par mūsu dzīvi. Neviens netic, ka kāds vīrietis var nodzīvot nevainīgu dzīvi zem viena jumta ar tik skaistu jaunkundzi. To neuzskata par iespējamu. Bet es kā skolotājs nedrīkstu aptraipīt savu vārdu ne ar sīkāku puteklīti. Mani ievēro, katru manu soli izseko.“

Zināju, ka ļaužu mutēs vēl nebija nekādu valodu, pašā vīrā bija uzvandītas grēka domas, kas to mudināja steigties. Runādams viņš iedrošinājās pievērst man tikai zibenīgu skatienu, un tas nodeva viņa domas.

Tad lietas izkārtojuma labad man nācās mazliet paraudāt. Sievietes asaras padara vīrieti drošāku, tas tūlīt meklē mierinājuma vārdus, un tos parasti pavada pieskaršanās ar rokām. Un kad jau vīrietis tev aplicis rokas apkārt, tad viss turpmākais, līdz pat laulībām un vēl tālāk, atrodas tavās rokās.

Tā izkārtojās precību bildinājums un mūsu kopdzīve. Tad varēju sākt domāt arī par pilsētu, lai atbrīvotu policiju no tās lielām bēdām par kādu pazudušu meiteni. .

9

No pagājušām dienām mūsu smadzenes ne arvien mēdz saglabāt nozīmīgāko un svarīgāko, bet bieži vien gluži niecīgu un pārejošu, kas tām kaut kā dē] izliekas vērtīgāks par visu pārējo. Tāpat viena vai otra doma un izjūta ieslēdzas gluži citā laika periodā un situācijā, kur tā it kā jūtas labāk un vairāk piemērota. Tā manā atmiņā saglabājies kāds sirsnīgs rokas spiediens, draudzīgs skatiens, kāda cilvēka savdabīgā poze veikala skatlogu vērojot vai kur citur, kāda ainava, kāda koka vai krūma lapu šalkoņa.

Tā esmu saglabājusi kādu ainu par Olepu, sauktu arī par kungu, kad, apmeklējot māsu, redzēju viņu ātri izskrienam pa sētas vārtiem, tik ātri, ka gandrīz saskrējāmies, bet viņš mani neievēroja. Vīrietim, kas atstāj dāmu tādā steigā, ka otra kāja jau deg nepacietībā, kamēr pirmā vēl nemaz nav zemei pieskārusies, ir slikta sirdsapziņa. Viņš ir kautko paņēmis, par ko nedomā samaksāt. Jo vīriešiem jau no paaudzes uz paaudzi iesakņojusies tāda iedoma, ka katra laipnība, draudzība, katrs kumoss dārgi jāsamaksā vai nu naudā, vai uzņemoties kādu pienākumu. Dzīve vīrietim nekā nedāvina, pat ne sarūsējušu kniepadatu. Un ja viņam tomēr izdevies kaut ko saņemt bez naudas vai bez uzņemta pienākuma, tad viņš jūtas kā zaglis un viņa sirdsapziņa nav tīra. Bieži gan mēdz būt tā, ka sieviešu izredzētie ir tieši šie zagļi, jo kārtīgs vīrs samaksā savu parādu un līdz ar to uzskata attieksmes par nokārtotām, bet zaglis atkal atgriežas un, nīzdams pārvietošanās pūles un satraukumu, tur arī paliek — tas viņam ērtāk. Bez zagļiem arī nebūtu tik liels laulību skaits un pasaule būtu patukša no ļaudīm.

Mērija, mani ieraudzījusi, staroja priekā un sirsnīgi mani apkampa. Zināju gan, ka šo prieka izpausmi neizraisīja pazudušās māsas atrašana, bet Olepa apmeklējums bija ielīksmojis viņas sirdi. Ļāvu viņas sajūsmai mazliet saplakt, tikai tad varēju sākt stāstīt savu lietu. Lai jau pašā sākumā izvairītos no iespējamiem pārmetumiem un māsas šaubām, iesāku savu stāstu ar aicinājumu kāzās. Tikai tad sekoja skolotāja Rēmusa Lēvija persona, protams, visā apkaimē ļoti cienījama un ieredzēta persona, viņa ārkārtīgi glītais izskats, viņa lielā mīlestība un arī cieņa no manas puses, kamēr par astoņiem bērniem un nabadzību tika pieminēts ļoti īsi un bez pasvītrojuma, tā, ka varēja pat šaubīties, vai tas maz tā ir. Katrā ziņā lielo gaišumu aptraipīja tikai sīki melni punktiņi.

Māsa noklausījās, aplūkoja mani un teica tad strupi: „Tu esi krietni pieņēmusies miesās!“

Man nebija pamata bažīties par šo piezīmi, tagad vairs nē, tādēļ atbildēju atklāti:

„Jā, arī es pati domāju, ka dzemdības notiks pāris mēnešus pirms laika.“

„Tā gan,“ noteica Mērija.

Viņai ar šo manu sīko piezīmi pietika, lai saprastu situāciju. Māsas „tā gan“ nozīmēja visu: to, kādēļ augām dienām biju nervozi nosēdējusi pie viņas ioga, zagšus no mājām aizbēgusi, saderinājusies ar bērniem bagātu atraitni un uz saviem pleciem uzvēlusi ārkārtīgi smagu nastu. Viņa prata novērtēt manu rīcību, jo arī viņa pievienojās mūsdienu sabiedriskajai pārliecībai, ka nabadzību vieglāk panest nekā kaunu. Tādēļ viņa teica mani mierinādama:

„Tu tomēr esi man krietna un izdarīga māsa!“

Es varētu šinī gadījumā salīdzināt dažādu cilvēku domas par vienu un to pašu parādību: kā, piemēram, manu rīcību novērtētu kāds baznīckungs, kādus vārdus lietotu kāda cienījama sabiedrības dāma, kādu līdzjutīgu vai notiesātāju viedokli ieņemtu rakstnieks, ko teiktu lauksaimnieks, kuram jārūpējas par savas saimes un māju mantojamo tradiciju tīrību? Droši vien katrs no viņiem būtu savdabīgi noskaņots, un man nāktos smagi ciest. Un tomēr patiesība atradās gluži kur citur: tas bija gadījums, ko pati dzīve man uzvēlusi ceļā, un viss, ko es būtu varējusi darīt — paraustīt plecus. Un taisnība būtu arī īzākam Rēnam, kad viņš, noklausījies manu stāvokļa izklāstu, ar pāris vārdiem atbildētu: „Meiten, neapgrūtini mani ar savām muļķībām!“ un pagrieztu man muguru. Bet māsa pateica, ka esmu krietna un izdarīga, un šo viedokli aizstāvēju arī es pati.

Tad sarunas pieskārās manai bēgšanai.

„Man tomēr ar tevi jārājas,“ sacīja māsa, „ar savu pazušanu tu sagādāji man lielas bēdas un sirdsēstus. Sevišķi nelaimīgs un izmisis bija Jirgens. Man bija jaunekļa tiešām žēl. Viņš arī bija tas, kas ziņoja policijai un nodeva sludinājumu laikrakstā. Ievietoja pat speciālu rakstiņu. Vairākas dienas negāja uz skolu un meklēja tevi piekrastes apgabalā. Bija vairākkārt izstaigājis krastmalu līdz pat Vīmsi pussalai. Katru vakaru ieradās pie manis, varbūt esmu pa dienu kautko uzzinājusi. Policijai bija tīrais posts ar zēnu; viņu ieraugot, jau iztālēm sauca pretī: nē, nav nekā jauna, itin nekā! Mēs nodomājām, ka esi ieskrējusi jūfā un pavasara vētras varēs apstiprināt mūsu domas. Nespējām ticēt, ka sludinājums un pat rakstiņš laikrakstā varētu tevi neietekmēt un dzīva tu mums katrā ziņā atsauktos. Jirgens domāja: ja viņa būtu dzīva, vismaz man tā dotu kādu dzīvības zīmi! Nabaga zēns uzskatīja tavu pazušanu par savu vainu, ka nēesot tevi biežāk apciemoji?, tev rakstījis un vispār draudzīgāk ar tevi sagājies. Bija dienas, kad raudājām visi trīs — Oleps, es un Jirgens!“

Nabaga Jirgens — viņu pieminēja kā pēdējo!

Rēmus Lēvijs bija man uz pilsētu braucot iedevis desmit kronas — kāzu kleitai un citām vajadzībām. Pēc viņa domām tā bija liela nauda, par ko sieviete var nopirkt visus kāzu priekus. Samaksāju māsai savu parādu, jo vienīgais, ko pilsētā vēlējos nopirkt, bija daži miršu zariņi. Kates lādē man vēl atradās sis un tas, un ar māsas palīdzību varēju pāršujot sev pagatavot kleitu, protams, ne jau čaukstošu un baltu, kāda bija Katei, bet tomēr kaut ko mazliet svinīgāku par ikdienas valkājamo. Arī par bērnu apģērbiem bija jādomā, un tam labi noderēja Kates audekls, ko viņa bija pati audusi un mirdama man novēlējusi.

Tās bija skumjas laulības, un arī mācītājs nepūlējās ar svinīgākas izteiksmes meklēšanu vai savas balss modulāciju. Tik pretimnācīgs viņš tomēr bija, ka ievēroja skolotāja Lēvija lūgumu un salaulāja mūs mājās. No lielākās klases telpas bija izvākti soli, es pati atnesu no meža dažas eglītes un par puķēm brūklenājus; mazais galdiņš bija apklāts ar tīru galdautu, uz tā dega divas sveces, un to vidū stāvēja Bībele. Arī viesu nebija daudz — tikai mana māsa Mērija un palīgskolotāja, kāda vecāka sieviete, tērpusies melnā apģērbā kā uz bērēm. Ēvija nebija ieradusies, trūka arī vecākā dēla, kas dzīvoja pilsētā. Bet seši bērni bija rindā mums aiz muguras kā dzīvas ērģeles, palīdzēdami dziedāt, kā nu katrs prata un cik zināja vārdus. Sajutu ar savu muguru, kā seši acu pāri neuzticīgi vēroja šo izrīcību un kā viņu mutes palika atplēstas arī vēl dziesmai izbeidzoties.

Mācītāja skatiens bija bargs un vārdi skarbi, krizdami nevis manā sirdī, bet līdzīgi patagas cirtieniem uz manas muguras. Baznīckungam arī bija pilnīgs pamats to darīt, jo nebija parasta lieta, ka vecāks vīrs ar astoņiem bērniem izrauga sev par sievu meiteni, šāda rīcība varēja mācītāju un viņa morāli graut vairāk nekā šai meitenei dzīvojot kopā ar vīrieti bez Dieva svētības, jo tad runas par viņu kopdzīvi varētu uzskatīt par muļķīgām tenkām un būtu ērtāk un vienkāršāk piemiegt acis. Bet tagad fakti nostājās viņa priekšā, pret savu gribu viņam vajadzēja piesaukt Dievu par liecinieku un pacelt savas svētās rokas svētījot nešķīstību.

Grūts bija šis pienākums baznīckungam, un arī man nebija viegli.

Nezinu, vai to izraisīja mācītājs — droši vien nē — bet laulību ceremonijas vidū sāku skaļi raudāt. Nē, tā nebija vienkārša šņukstēšana vai iepriekš izplānota ģeķošanās, tā bija izmisīga asaru liešana. Tā nāca pēkšņi un man pašai negaidot, un nevarēju to ne ar ko pamatot. Mans ķermenis kratījās kā krampjos. Visa mana iekšiene būtu it kā pārvērtusies asaru straumē, lai izplūstu no manis — nelietīgās, grēcīgās, nešķīstās, ar ku^if vairs neiederējās iet kopīgus ceļus. Nezinu, varbūt iegansts bija Jirgens, varbūt Kates kāzu kleita un toreizējie sapņi par kādas nevainīgas jaunavas pirmo kāzu nakti; varbūt mana jaunība, kurai tagad nācās atvadīties no manis, varbūt tā smagā nasta, ko biju uzkrāvusi sev un kas ar savu svaru draudēja mani sašķaidīt; varbūt grēks, ko kā mantojumu no īzāka Rēna ienesu šajā laulībā, varbūt manu kāzu nabadzība, kas zobgalīgi ņirgājās ap mani? Varbūt arī tas viss kopā un pie tam ar tādu spēku, ko nevarēju sagrozot ar prātu.

Rēmuss Lēvijs man blakus kļuva nemierīgs, viņa kājas vairs nestāvēja uz vietas, it kā grīda būtu zem tām aizdegusies. Mana māsa sāka aizgūtnēm klepot un prezidents no ģīmetnes, kas karājās pie klases sienas, pievērsa man kā nerātnam un nepaklausīgam bērnam, stingrus skatienus. Mācītājs, kas nelikās traucēties savās izdarībās, taču uz brīdi palika it kā domīgs un pēc mana jā vārda uzskatīja par nepieciešamu vēl reizi apjautāties par manu vēlēšanos kļūt Lēvija sievai. Tik daudz saprašanas man tomēr bija, ka atkārtoju arī otru reizi savu jā vārdu, tagad jau gluži skaļā balsī.

Pēc laulībām mācītājs tūlīt aizgāja, pat nenovēlējis parastās laimes. Tikai brīdi noraudzījās manī skumji un ar nopūtu, paspieda roku un projām bija. Viņš nebija ļauns cilvēks, šis mācītājs, bet Dievs bija tam uzticējis savu vārdu, ticību un morāli, un viņam vajadzēja stingri soļot pa taisnīgo ceļu. Ar laimes vēlējumiem viņš negribēja liekuļot un lietot lišķīgu valodu tur, kur pati dzīve bija saslējusi stāvus visus savus ērkšķus un izciļņus un kur par spīti labajiem vēlējumiem nevarēja uzdīgt ne kripatiņa laimes.

Mācītājam aizejot, atsēdāmies pie tā paša mazā galdiņa, bet mūsu sarunas bija iesalušas mutē, un mēs jutāmies neērti. Māsa bija atnesusi pudeli liķiera, es pati biju izcepusi kāzu torti, bet Rēmus Lēvijs, mans vīrs, raudzījās uz alkoholu kā uz lielāko grēku un nocēla pudeli no galda uz grīdas. Tā sēdējām pie tortes un divām svecēm, un tikai Mērija nogaršoja gabaliņu kāzu cepuma. Lēvijs laikam domāja par bērniem, bet palīgskolotājas plānās un zilās lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka pa tām nevarēja izspraukties nekas ne uz āru, ne iekšu, izņemot sarkastisku smīnu. Viņas pārakmeņojies skatiens, kas kā dadzis pieķēries Lēvija sejai, ļāva jaust jauko sapņu sabrukšanu — kur pati varētu sēdēt pie šī galda kā laimīgā Lēvija kundze un astoņu pabērnu gādīgā māte. Tad aizgāja arī viņa, ilgi spiezdama Rēmusa Lēvija roku un izkratīdama viņa klēpī savu mīlošo sirdi, bet ar skatienu apliecinādama

—   lai nu šodien ir kā ir, bet viņas uzticība, jaunavīgā nevainība un ilgu pilnās gaidas pastāvēs mūžīgi, kamēr beidzot tomēr ausīs viņu abu kopīgā diena. Es nevarētu teikt, ka Rēmusa Lēvija skatiens būtu šo piedāvājumu cēlsirdīgi atraidījis, jo blakus kumeļam katram gadījumam jāpatur arī kaulains setuks.

Arī Mērija posās uz mājām, un es gāju viņu pavadīt.

„Nožēlojama un nabadzīga tev tā dzīvīte šeit būs,“ sacīja māsa. „Neticu, ka varēsi šeit iedzīvoties. Pirmais priecīgais svilpiens no lielceļa aizraus tevi skaņai līdzi, un tu sāksi joņot, pat neparaudzīdamās pāri plecam atpakaļ.“

„Nabadzība un apkvēpušas sienas nekad nav bijušas par šķērsli laimīgai sadzīvei,“ strīdējos pretī.

Gaisā jau bija jūtama pavasara elpa, ziemas tumšās debesis sāka jau blāvot. No koku zariem pilēja ūdens lāses čauganajā sniegā, radot nakts klusumā skaņas līdzīgas peļu skraidelēšanai pa grīdu.

„Skumjas bija tavas kāzas,“ nopūtās Mērija.

„Bet kāzas taču nav vēl beigušās,“ sacīju. „Vecāki ļaudis aizvilka savas kaulu sāpes uz gultu, bet mums vēl tikai tagad sāksies prieki un traļļi! Tu ierunājies par svilpieniem uz lielceļa un joņošanu. Joņosim, Mērij!”

Izņemu liķieri, ko biju paslēpusi rokas somiņā, un mēs abas iedzērām.

„Dižas laimes Enei Lēvijas kundzei! Lai dzīvo jaunais pāris!“ izkliedzu naktī.

Un mēs, divas māsas, dzīves putenī iemestie bāreņi, apķērāmies un, katra savu melodiju trallinādamas, sākām griezties pa lielceļu kā prātu zaudējušas. Šī bija mana'kāzu nakts — visas citas domas un jūtas atkā-

pās, un es sajutu kā asinis sāka priecīgi ritēt manās dzīslās un kājas bija kā liesmu pilnas. Mūsu balsis augu trokšņainākas, deja mežonīgāka, mēs lēkājām slapjajā sniegā un neievērojām lielceļa dubļus, kas arī it kā dzīvoja līdzi mūsu sparam un lidojumam. Elsdamas iestrēbām jaunus malkus un turpinājām lēkāt — sākot ar valsi, beidzot ar gavoti un tā atkal no jauna. Neviens vēlins braucējs mūs neiztraucēja, neviena uguntiņa nemirgoja tuvumā, bijām tikai mēs divas, nakts un lielceļš.

Tā nosvinējām manas, Enes Lēvijas, kāzas. Tad vienas soļi streipuļodami vērsās uz pilsētas pusi un otras nogurušās kājas taustījās uz māju pusi, kur tās gaidīja gara, gara nakts, ko bieži mēdz dēvēt arī par kopdzīvi.

Diena, kas visos sīkumos līdzinās otrai, ir tukša diena. Jo notikumiem nabadzīgāks ir pārdzīvotais laiks, jo ātrāk aizrit mēneši un gadi, un tev nepaliek atmiņā nekā tāda, pie kā tu varētu atgriezties, lai vēl un vēl reizi atmiņā izbaudītu atsevišķu notikumu vai pārdzīvojumu. Dzīve ir kā labības klēts — ja tu neesi tur nekā noglabājis, nav arī nekādas nozīmes atvērt klēts durvis, lai tur palūkotos. Arī laulības dzīve ir šāda puspamesta un pustukša labības klēts, kur tu vari atrast savas ikdienas bēdas, nēmitīgo darba steigu un gādību par citiem, protams, ari savas mīlestības un sapņu norietu.

Katru pavasari esmu satraukta metusies dabas klēpī, lai vērotu gājputnu atgriešanos. Visi koki, krūmi un noras pārpildītas kūsājoša prieka un gaviļu. Tur <

iesvilpjas strazds, tur trallinādams paceļas padebešos cīrulis, tur meža klusumā iekūkojas dzeguze ,un tur ievu krūmā sevi pieteic dziesmu lielmeistare lakstīgala. Mazais, trauslais ķermenītis dreb un raustās aiz sasprindzinājuma spēka, un tev paliek neizprotams tik maza instrumenta varenums un skanīgums. Droši vien tā putna dvēsele, kas, dziedot un trallerus skandinot, izpauž savu prieku par ziedu plaukumu. Pat vārna, ziemas ķērkstlgā pirtniece, it kā nokaunēdamās par savu atbaidīgo balsi, līdz pat rudenim nozūd citiem

no kājām, lai meža dziļumā papukotos un izžēlotos par netaisnīgo dzīvi. Bet tad sākas perēšanas laiks, un pēkšņi ir dziesmām gals. Mazuļiem, kas izšķīlušies no olu čaulām, nav ne spalvu, ne spārnu, bet toties rijīgi, prasīgi knābji pārkārti ligzdas malai, un tos tad sāk pildīt ar tūkstoš kukaiņiem, tārpiem un sēkliņām.

Tāds ir dzīves likums, tas tiesa — bet dziesmām tomēr ir gals. Putniņa dvēsele iesnaudusies līdz nākamajam pavasarim.

Cilvēkam nav dots nākamais pavasaris. Jauna apprecējusies tu tikko uzsāki dziesmu, kad ligzda jau bija pilna rijīgām mutēm. Un šīm mutēm piešķirtas tiesības prasīt, kliegt, gražoties, bet tev pašai nedrīkst būt savas dzīves, jo tagad tev jābūt kā kokam, kas beidzis ziedēt un augt, kas drīkst vairs vilkt savu dzīvību vienīgi tādēļ, lai staipekņi, gar tevi vīdamies, varētu pacelt savas galvas pret sauli. Tev nedrīkst būt pat savu sāpju, arī šī priekšrocība piešķirta viņiem. Un pat tēvs izpelnās nievas un izsmieklu, kad viņa devumu soma kaut uz brīdi iztukšojusies. Arī tas ir dzīves likums, un cilvēks nedrīkst to apstrīdēt, gluži pretēji: viņam savā sirdī jānes neizdziestošā mīlestība pret nākamo paaudzi — kas arī īstenībā tā mēdz būt.

Bet ja tu nepadodies? Ja tu blakus saviem pienākumiem gribi saglabāt ai'ī savu es?

Tad tu vari piepeši pateikt savam vīram:

„Rēmuss — kas tas par dīvainu vārdu! Jau kopš vairākiem mēnešiem esam precējušies, bet tavu vārdu neesmu varējusi iegaumēt.“

Tu apķeries viņam ap kaklu tā, lai tavi rokas pirksti sniedzas pakutināt viņu zem zoda.

„Klausies pats, kā tas izklausās — Rēmuss? Tik dīvainu vārdu neesmu nekad dzirdējusi. Kādā vecu mantu glabātuvē tas sameklēts, varbūt izkritis no vārnas knābja? Kad tevi saucu vai apmīļoju un izsaucos Ķēmus, tad man šķiet it kā es zobotos un smietos par tevi. šļūc kā ar arklu pa akmenī sasalušu tīrumu. Bet tu man esi ļoti mīļš, negribu tevi nerrot vai izsmiet. Kādēļ tu neesi nosaukts kādā citā vārdā, vienalga kādā, teiksim, piemēram, Jirgens?“

„Jirgens?“ brīnījās Lēvijs. „Vai tas kāds vīra vārds

—    arī tas tāpat līdzīgs kraukļa ķērcienam.“

Norāvu apkampušos roku, glāstīgā plauksta strauji savilkās dūrē.

„Tu vēl daudz ko neesi dzirdējis,“ sacīju. „Bet klausies tagad — Jirgen! Tas skan kā brīnumjauki akordi

—    Jirgen! šo vārdu varētu spēlēt uz vijoles, tad tu aptvertu tā skaisto skaņu. Nē, nedusmojies, ņem par labu ja šad tad tevi nosaukšu par Jirgenu. Ne jau svešu klātienē, arī ne arvien, bet tikai tad, kad būsi man ļoti mīļš, kad es būšu laimīga par to, ka man ir tāds krietns vīrs kā skolotājs Lēvijs!“

Un tad arī mana otra roka jau steidzās palīgā labināt vīru.

Lēvija seja izkusa un izplētās plata. Ar viņu tas tā bija arvien, kad viņa personu apbrīnoja un izteica tam glaimus. Viņa mugurkauls sāka izliekties, un balss piepeši nokritās par veselu oktāvu zemāk. Tas pa lielākai daļai tā mēdz būt ar vīriešiem, ka tie nekautrējas ubagot glaimus, slavināšanu, godināšanu, apbrīnošanu, it kā tā būtu viņu ikdienišķā maize un gaiss, bez kā tie sabruktu un tiem vajadzētu likties garšļaukus.

Bet man patika glaimot Lēvijam, jo tas man neprasīja nekādas pūles, ne arī kādus izdevumus. Kādēļ gan nedot cilvēkam to, pēc kā viņš izslāpis un kas man nekā neizmaksāja?

Protams, man bija arī cits iemesls tā rīkoties.

Es nevarēju atbrīvoties no Jirgena. Jo ilgāk biju precējusies, jo viņš mani vairāk sāka mocīt. Bieži bija tāda sajūta, ka skolotājs Rēmuss Lēvijs nemaz nav mans vīrs, bet maisās šeit pa kājām kā sētnieks vai kāds cits uz laiku noalgots aptīrītājs. Bet pati es biju precējusies ar Jirgenu, kas acumirklī izgājis no istabas uz aku pēc ūdens vai uz kūti pabarot lopus. Šī sajūta, kas arvien dziļāk sāka manī iesakņoties, bija sevišķi spiedīga naktīs, un es biju nobažījusies, vai apmīļodama vīru, piepeši savās dvēseles liesmās neizkliegšu Jirgena vārdu. Bet ko tad domātu Lēvijs, pārliecināts savas jaunās sievas mīlestībā, dzirdēdams svešu vārdu? Kā lai viņam ieskaidroju, ka arī es nevaru to saprast, no kurienes un kādu iemeslu dēļ man ieskrēja Jirgena vārds mutē?

„Tu vari mani saukt kādā vārdā tev vien patīk,“ sacīja vīrs.

Sāku gavilēdama lēkāt ap viņu.

„Jirgen, mans mīļais, dārgais, kārotais Jirgen!“ saucu skurbumā. „Kā mana dvēsele noilgojusies pēc tevis, ka manas lūpas degušas, par tevi domājot. Jirgen, mīļais, kādēļ tavas acis ir tik skumjas un raugās manī kā dziļš akas dibens? Kādēļ no taviem vaigiem izzudis sārtums un melns mākonis tos aizēnojis?“ „Man nav skumjas acis,“ apstrīdēja Rēmuss Lēvijs. „Tev nav skumjas acis,“ es atmodos izbijusies. Pieskrēju pie Lēvija, raudzījos viņam acīs — no to pelēcīguma man raudzījās pretī kaisla iekāre.

„Pietiek, Rēmus,“ sacīju nopietni, „šodienai rotaļu pietiek! Man jāsalāpa tavu svārku piedurknes, bet tu ķeries pie skolnieku burtnīcām un pēc tam ienes man malku un ūdeni no akas.“

Lēvija atļauja saukt viņu par Jirgenu gan atbrīvoja mani no bažām, bet ienesa Jirgenu ar vēl lielākām tiesībām manā dzīvē. Izveidojās it kā laulības trīsstūris: Jirgens, es un skolotājs Lēvijs. Mana mīlestība piederēja Jirgenam, mana dzīve Lēvijam. Biju it kā saskaldījusies divi daļās: darba pilna, pūlēm bagāta, saltuma piesūkusies ikdiena kopā ar Lēviju, bet ar Jirgenu saulaina, gavilēs šķiedīga svētdiena.

Par spīti visam, laulība tomēr ieved sievieti no vējiem pajumtē, cik caurs dažkārt šis jumts arī būtu. Tas tomēr ir mērķis, uz ko ta ar visu savu neatlaidību tiecas, bet taču tas nav galīgais, izšķirīgais skrējiens. Līdz ar sabiedrisko stāvokli tā tagad ieguvusi arī zibeņnovedēju mājās, kur pēc vajadzības var izlādēt savu neapmierinātību un untumainību, bet uz vīru tagad automatiski attiecināmi Jehovas tālredzīgie nosacījumi, ka vaiga sviedros tev būs pelnīt savu dienišķo maizi. Tieši vaiga sviedros, jo, ja viņam ļauj laiku sapņošanai, tad tas vairs neturas tik labi ilksīs un kļūst niķīgs. Viņš nemitīgi jāvada, jāiepotē tam centība, godkāre citu vīru pārspēšanā, trinot to bieži kā nazi uz tecilas. Un par viņa centību izdali tam savu žēlastību — pa daļiņām un uzmanīgi, lai tas nekļūtu iedomīgs un tu viņam tik ātri neapniktu, jo tad viņš atradīsies neglābjamā skrējiena sparā uz meža pusi. Viņš nav pārāk izvēlīgs, iepriecini viņu ar mājīguma sajūtu, pasniegdama tam kādreiz grāmatu vai laikrakstu un lasot atstāj to uz brīdi mierā.

Grūti pateikt, vai es mūsu kopdzīves sākumā ar Rēmusu Lēviju tieši tā rīkojos, bet mierā es viņu gan neliku. Taču mūsu dzīve bija vispār vēl neizkārtota, un mums abiem vajadzēja stingri saraut grožus. Skolas pļava labā gādībā varēja pabarot divas govis, sakņu dārza lielākā daļa bija pagājušā gadā atstāta neapstrādāta, tur bijušas tikai pāris kartupeļu vagas un dažas sakņu dobes. Ar pavasara iestāšanos šeit vajadzēja visam mainīties. Nevien pašam Lēvijam un viņa bērniem, bet tāpat arī lielākiem skolniekiem un palīgskolotājai bija jānāk mums talkā. Ko tad šī pavecā skolotāja arvien ģeķojās ar savu mūžīgo uzticību, sievietes uzticība taču ir liela pašuzupurēšanās un pašaizliedzība — lai tad pagaidām upurē kaut drusciņu no sava fiziskā spēka kā avansu par nākamo laimi. Un pārraudzības iestādēm vajadzēja sagatavot lūgumrakstus, pasvītrojot, ka šāda nožēlojama skolas ēka apkauno ne vien mūsu pagastu, bet visu mūsu valsti, jo kādēļ gan pat dziesmas vārdi saka — skaista esi, tēvija?

Bij arī citi jautājumi, kurus nācās atrisināt. Kādēļ, piemēram, skolotājs Rēmuss Lēvijs garos vasaras brīvlaikus nosēdēja bezdarbībā — Bībele vai kāda cita garīga grāmata uz ceļiem? Kādēļ viņš izšķieda savu brīvo laiku arī ziemā ar to, ka nostādīja rindā savus bērnus un, vijolei čīgājot, sāka tiem mācīt korāļus. Visas daudzās baznīcas dziesmas rūpīgi izvingrināja, un šad tad iemaldījās repertuārā arī kāda vienkāršāka pasaulīga dziesmiņa. Vai nu tādēļ, lai svētdienā zosu rindā aizsoļotu uz baznīcu un tur padižotos ar savu bērnu spējām? Kādēļ Lēvijs neizmantoja savu brīvo laiku, lai piedalītos miestiņa sabiedriskajā dzīvē, varbūt tur atrastos kāda atalgota vietiņa blakus peļņai?

Un bērni, kas bija jau pietiekami paaugušies, kādēļ tos nesalīga ganos kādās lauku mājās? šīs bija man rūgtas sarunas ar Lēviju. Par pašu Lēviju bija viegli vienoties — miesta Krājaizdevu Bankā viņam esot pat jau piedāvāta grāmatveža un kasiera vieta, bet viņš pats vilcinājies ar atbildes došanu.

„Pati zini,“ sacīja viņš, „visu laiku bija sēras un tagad medus mēneši — kur lai ņemu laiku aizstaigāt katru dienu uz miestu. Darbu gan tur varētu tā iekārtot, lai tas netraucē manus pienākumus skolā.“

Viņš pateica to ar tādu bērnišķīgu nevarību, ka es nepaguvu pat dusmoties. Uzliku tikai viņam rokas uz pleca un sacīju:

„Tu tūlīt pieņemsi piedāvājumu un, ja tas tev netraucē skolas darbu, tad netraucēs arī tavu medus mēnesi.“

Grūtāk bija ar bērniem,, šeit Lēvijs pretojās.

„Tā kā neiederētos tos salīgt pie saimniekiem,“ sacīja viņš noraidīgi, „tomēr skolotāja bērni — ļaudis ņems ļaunā. Sāks runāt: tikko jaunā saimniece mājās, tā bērniem pielika spārnus. Atstāj bez mīlestības un izlidina pa pasauli.“

„Viss pasaulē radīts darbam,“ izsaucos. „Arī es esmu daudzus gadus sabijusi gane, un šis darbs nav maitājis ne manus kaulus, ne aptumšojis prātu. Bet salīgstot stingri pieprasi, lai bērni būtu kārtīgi paēduši un pastalas nedrīkst tiem vilkt kājās. Mans saimnieks Kristaps Vems teica, ka bads un pastalas pielīp cilvēkam līdz mūža galam, vienalga, lai cik bagāts vai slavens tas arī kļūtu. Neticu, ka viņš būtu runājis taisnību, vārdi varbūt tāpat maldījās apkārt pa muti, bet šo domu katrā gadījumā vajadzētu salīgšanā ievērot. Nemaz nav ļauni, ja bērnus kārtīgi paēdina un arī apavi ir labi.“

„Arī es esmu uzaudzis nabadzībā,“ ieminējās Rēmuss Lēvijs, „un kā bērns valkājis pastalas, bet es neticu, ka man būtu kāda vaina.“

„Bez vainas tu noteikti neesi,“ sacīju iecirtīgi, „ne jau tu citādi ģeķotos ar savu skolotāja nodarbošanos un kautrētos par bērnu strādāšanu. Tu drīzāk ļauj tiem badoties, nekā labi paēdušiem iet ganos!“

šīs nebija labsirdīgas sarunas mūsu starpā, un viens asāks un dzēlīgāks vārds triecās pakaļ otram. Bet es zināju, ka citādi nebija iespējams pārvarēt šķēršļus, un Rēmuss Lēvijs bija jāsalauž. Viņa padošanās un manas varas pieaugums bija nepieciešams dzīves labākai izkārtošanai, tādēļ šī saruna nedrīkstēja beigties ar manu zaudējumu.

Tā visi tika iesaistīti darbā, un sevišķu uzslavu izpelnījās palīgskolotāja, kam tagad pavērās iespēja parādīt Lēvijam, cik daudz krietnāka un čaklāka viņa varētu būt tad, ja strādātu šeit nevis kā piepalīdze, bet skolotāja kundze. Kā tad kūpētu zeme un rastos vagas, vairotos lopi un zeltu labība! Gribēju viņai paglaimot, jo tas man nekā nemaksāja, un sacīju: „Rēmus, kur gan bija tavas acis? Tavā vietā katrā ziņā sev par kundzi būtu izvēlējusies Ellenes jaunkundzi — viņa tik darbīga un kārtīga. Tad saule iespīdētu arī pa tavu logu!“

Viņi abi nolūkojās viens otrā, un es varēju nolasīt to domas: dzīve ir gaj*a, sazini nu, ko tas Kungs mums novēlējis rīt un parīt, viss atrodas viņa ziņā.

Tā pienāca diena, kad arī man pavērās iespēja apliecināt Lēvijam savu lielo mīlestību un gādību par viņu: dāvāju viņam, laimīgajam, savu pirmo dēlu!

10

Gadu no gada dzīve mērķtiecīgi kāpa kalnā, bet pilnīgu apmierinājumu tā vēl nedeva. Laulība balstās uz abu partneru saderību, pieradumu un dabas noteiktu pienākumu pildīšanu, bet tā nav laime. Kad tu esi dzemdējusi dažus bērnus — un man bija jau kādi divi — kad tie paguvuši mazliet izstiepties, tad paliek gan mātes mīlestība, pieķeršanās, gādība, bet arvien biežāk tu sāc domāt arī par sevi. Tu sajūti, ka par spīti bērniem un vīram, tu esi palikusi nožēlojami viena un ka dzīve tev aiztecējusi garām, atstājot tevi par ikdienas pienākumu vergu. Tev sametas bailes. Tu sajūti sevī it kā trauksmes signālus. Arvien biežāk tu ielūkojies spogulī un atzīsti, ka tikai tagad esi nobriedusi par pievilcīgu sievieti: tavs ķex*menis ieguvis formas, tava seja izteiksmi, tavas acis ir kā neaizmirsteļu pušķi skropstu melnajās vāzēs. Tu aptver, ka lielā žēlastībā tev piešķirtas veselas bagātības, bet tev nav tās kur likt, tās tāpat izbirst pa pirkstu starpām zemē, kur neviens tās neatrod un nepaceļ.

Vīrs jau sen pie tevis pieradis, to neuztrauc un neapstulbo tavs skaistums un pievilcība, ar tikpat parastu vienaldzību viņš paņem no galda maizi kā tevi pašu. Viņa vienīgā vēlēšanās ir, lai dzīve turpinātos bez traucējumiem un pārsteigumiem un lai tu līdzīgi rāmam zirgam soļotu stalti pa viņa iedzīto vagu. Ar tavu pievilcību un skaistumu viņš rīkojas kā ar sen samaksātu privātīpašumu. Viņš var gan dižotieis citu cilvēku priekšā ar tavu skaistumu, bet ar tādu pārliecību, it kā viņš pats būtu šī skaistuma izraisītājs. Viņš labprāt redzētu, lai tu savu skaistumu nosvied kā kurpju pāri pagultes putekļos — gan jau kungs vajadzības gadījumā to uzcels; ne tev, ne arī kādam citam nav gar to nekādas daļas!

Būtu aplam apliecināt, ka es grēcīgi būtu iekārojusi kādu citu vīrieti un meklējusi apmierinājumu, laužot uzticību. Nē, kad manas domas novirzījās šādos ceļos, tad acu priekšā nostājās vienīgi Jirgens, un ar viņu man bija pārtrūkušas visas tiešās saites. Katra sieviete, es iedomājos, bieži apstājas, noraugās pāri plecam atpakaļ un jautā: tā, vai tad šī ir tā apsolītā laime, ar ko man jāapmierinās? šis paēdinātais un piesātinātais ķermenis, šī pajumte, kas pasargā no lietus, šīs mēbeles, kuras manis dēļ varētu būt gatavotas no riekstu vai mahagonija koka, dārgās grīdsegas, varbūt pat Persijas zīda lūgšanu paklāji; šie bērni, šie

neizsakāmi mīļie bērni, kas prot tikai prasīt un kam arvien ir ugunīga steiga — tikai guļot tev izdodas paglāstīt viņu zīdainos matus; un šis vīrs, tavs mīļais vīrs, kurš kā koks treknā zemē gadu no gada sakrāj zem savas ādas un zoda jaunu tauku kārtu un lepnu pašapziņu? Un tas viss kopā izveido laimi, uz ko tu tik ļoti tiecies? Vai kaut kas ļoti nozīmīgs nav piemirsts?

Ir! tu izsaucies. Cik ilgi tavai dvēselei jābadojas blakus miesas izšķērdīgajai dzīvei. Tevī apslēptas ilgas, kuras tu nespēj formulēt, izjūtas, kuru izskaidrošanai trūkst vārdu, jo cilvēks radījis izteiksmes līdzekļus visam, kas atrodas ārpus viņa, bet savas dvēseles pārdzīvojumu izteikšanai tam trūkst jēdzienu. Sievietes dvēsele prot sevi izteikt tikai vienā veidā — mēmās asarās. Jautājiet sievietei: „Dārgumiņ, kādēļ tu raudi?“ un viņa varēs tikai, galvu purinādama, atbildēt: „ļauj man izraudāties!“ Jo viņa nezin arī pati, kas tās dvēselei tik pēkšņi uzgūlies un kādēļ šī dvēsele sāka runāt asaru valodu.

Šajos pārticības gados bija dienas, kad nemanot klusi izslīdēju no istabas un pa kartupeļu lauka malu skrēju uz meža pusi. Tur augu mūžvecs ozols, tā biezie, starainie zari nokārās gandrīz līdz zemei, izveidodami kā lielu platmali, zem kuras varēja patverties. Tur mana dvēsele runāja caur asarām, bet es pati tās valodu nesapratu. Vienīgi iedomājos jaužam, ka tā it kā tiecas ārā no ikdienas pelēcības, raizēm par novecošanos, dzīvošanas tikai miesas apmierināšanai — varbūt tā <

ilgojās pēc dziļākiem pārdzīvojumiem, varbūt pat pēc lielas uzupurēšanās, cēliem mērķiem, bet varbūt tā tikai, līdzīgi bērnam, tiecās nevainīgi iztrakoties jeb papriecāties līdzīgi ugunīgai dziesmai vai dzejolim. Izraudoties man ienāca prātā saruna ar Jirgenu: kādēļ dzīvē nav ritma un atskaņu, varbūt mana dvēsele ilgojās pēc tādas dzīves, kas skanētu kā ģeniāla dzejnieka harmoniskas strofas? Nē, es nezināju, bet kad asaru straume bija beigusies un es izjutu atvieglinājumu, tad it kā dvēsele man būtu pateikusi: ej nu vien tagad

mājās, man trūkst valodas, ar ko padarīt sevi saprotamu !

Tad es redzēju Jirgenu.

Man jāpiezimē, ka Rēmusa Lēvija jūtu un domu pasaule, kas bija diezgan aprobežota, tomēr spēja mani ietekmēt. Dievs viņam bija klāt katrā soli un neviena diena nepagāja bez lūgsnām. Arvien rociņas sakrustotas un galva noliekta. Bieži izņēma arī Bībeli. Kad biju nolikusi bērnus gulēt un atsēdusies ar kādu rokdarbu, sāka viņš svētsvinīgā, drebošā balsī lasīt veco praviešu skarbos, dusmu un izmisuma liesmās nokaitētos pantus. Tad sajutu it kā mūsu balti izkrāsotās sienas pārvērstos melnas kā kvēpi, griesti kā smags akmens uzgultos uz sirds un kāds nežēlīgs un nepielūdzams vīrietis sauktu: sieva, drebi un krīti pīšļos, tavi grēki ir pierakstīti, un to alga ir nāve! Tie bija smagi, nospiedēji vakari, un lai es kā arī mēģināju ietekmēt Lēviju, viņš palika nesatricināms, nezinu, vai aiz liela ticīguma vai aprobežotā prāta. Sevišķi grūti šos lasījumus bija izturēt vēlajos ziemas vakaros, kad vējš svilpoja dūmenī un grabinājās gar logu slēģiem un durvju rokturiem. Rēmusam Lēvijam piemita vēl citas vājības, viņš ticēja gariem un domāja, ka tie ložņā ap viņu, ar nopietnu seju viņš varēja runāt par burvjiem un ļaunumu, ko tie var padarīt cilvēkiem un dzīvniekiem. Lai arī uzskatīju viņa runas par blēņām, taču kaut kas no tām man pielipa.

Bet tajā dienā, kad redzēju Jirgenu, spīdēja pusdienas saule, un logi bija spožas gaismas pilni. Tikko biju nolikusi gulēt savu mazo zēnu un gribēju tam nodziedāt vēl miega dziesmu, kad izdzirdu soļus priekšnamā.

Atvērās durvis, un istabā ienāca Jirgens.

„Jirgen!“ es iekliedzos un priecīgā steidzos viņam pretī.

Ievēroju viņa bālos vaigus, viņa izdzisušu skatienu, melno šķidrautu ap pleciem. Un tad viņa stāvs izgaisa no mana redzes aploka it kā vējš būtu izklīdinājis miglas mākoni.

Mani pārņēma baiļu drebuļi: ko tas nozīmēja? Pat durvis vēl stāvēja atvērtas, aukstais ziemas gaiss plūda istabā. Palūkojos priekšnamā, tālāk pāri slieksnim ārā — saule apspīdēja tīrumu, un lēna vēja vēsma rotaļājās ar sniega mākonīšiem. Taciņa, kas veda no mušu durvīm uz dārzu, bija apsnigusi un tur neredzēju nevienas pēdas! Sirds skaļi dauzījās, no ceļiem izzuda spēks, un es iekritu gultā.

Pāris dienas vēlāk no klases istabā ienāca Rēmus Lēvijs ar laikrakstu rokā.

„Lūk, Ene,“ sacīja viņš plati smaidīdams, „tomēr atrodami tādi vārdi kā Jirgens. Kādreiz tu nosauci mani šādā vārdā, un es biju pārliecināts, ka esi pati šo dīvaino vārdu izgudrojusi. Bet nē, šeit miris kāds jauneklis ar šādu vārdu un, lūk, cik dīvaini tas pavēstīts: Tas Kungs aicinājis pie sevis Jirgenu Jormu, un mans vienīgais dēls desmitajā šī mēneša dienā sekojis sava Tēva aicinājumam. Sēro māte.

Pasniegdams man laikrakstu, Rēmuss Lēvijs vēl joprojām labsirdīgi smējās, kas tādā mērā sasparoja viņa vestes augšējo pogu, ka tā piepeši lielā lokā nolidoja uz grīdas.

„Lops,“ es izsaucos, ,,jaunekļa nāve ir tev par izsmieklu!“

Biju gatava iecirst savus nagus viņa sejā, bet vīrs, parasti tik lēns un tūļīgs, ar viegliem baletdejotājas soļiem bija veikli apgriezies un aizsteidzies atpakaļ uz klasi.

Jirgens ir miris! Sekojis sava Tēva aicinājumam, bet pirms šķiršanās tomēr vēl mani apciemojis. Iekliedzos un nokritu uz grīdas. Mani bija pārņēmusi kā trakuma lēkme, un, galvai dauzoties pret grīdu, mana mute atkārtoja vienu un to pašu: Jirgens ir miris! Bērni saskrēja visi vienā kaktā un vēroja mani izbaiļu pilnām acīm. Kāds no viņiem atģidās pasaukt Lēviju no klases.

Vīrs piesteidzās pie manis, iecēla gultā un nevarīgu taujātāju skatienu palika manī raugoties.

„Pasargi Dievs, kas ar tevi noticis?“ vaimanāja viņš.

„Ej projām, ejiet visi projām, jūs pretīgie, ienīstie ģīmji!“ saucu histēriski.

„Jūs esat mani mocījuši, kā kraukļu bars aprijuši manu dvēseli gabaliņu pa gabaliņam — es ienīstu jūs visus!“

Tie bija ļauni un netaisni vārdi, bet tos izrunāja sāpes manī, ne es pati. Viss bija tumšs ap mani, drausmīgs aukstums bija sagrābis manu sirdi. Viņi nezināja, ko ar mani iesākt, sāka staigāt uz pirkstgaliem un sarunāties čukstot, bet man šķita, ka viņi soļotu ar naglotiem zābakiem pa manām smadzenēm, un viņu čuksti izlikās kā pērkona grāvieni. Aizskrēju uz kūti un pakritu zem govs vēdera. Redzēju, kā laiku pa laikam pavērās kūts durvju sprauga un tajā parādījās izbijusies vīra seja. Bet Rēmusam Lēvijam bija tiesības to darīt, un es nevarēju viņam to noliegt.

Otrā dienā kustējos kā ēna. Viss manī bija kā miris, un visu redzēju kā cauri miglai.

„Vai jūties arvien vēl slikti?“ jautāja Lēvijs līdzjūtīgi.

„Nevaicā un neuzmācies!“ saucu naidīgi viņam pretī.

„Vai esmu tev ko nodarījis?“ nerimās vīrs.

„Tieši tu esi nodarījis,“ saucu es. „Jirgens Jorma ir miris, un tu smejies. Vai tu arī zini, vai vari nojaust, kas bija Jirgens? Viņš bija mans bērnības dienu rotaļu biedrs, kāds mazs zēns, kas upītē makšķerēja raudas un ja kāds grundulītis pieķērās sliekai viņa āķa galā, tad viņš iekliedzās tik priecīgi it kā lakstīgala būtu iedziedājusies. Viņš neredzēja ne mani, ne baltos mākoņus debesu zilgmē, viņš vēroja tikai pludiņu, kas peldēja lejup pa straumi, ar tādu neatlaidību kā meitene vēro savu mīļāko vai izslāpusi stirniņa burbuļotāju strautu. Bet ko tu, skolotājs bez dvēseles, zini par visu to! Kopš gadu desmitiem tu māci bērniem tikai ābeci, bet visa pārējā pasaule tavā priekšā aizvērta. Tas bija Jirgens, kas mani izglāba no vilka zobiem, varbūt tas bija arī traks suns, to nevaru apgalvot. Tas bija Jirgens, kas izsūca manu brūci, kad man odze bija iedzēlusi, izsūca tīru, pārsēja ievainojumu ar brīnumtīpu kabatas drānu un sacīja: „Neraudi, Ene, tagad viss ir kārtībā, un tu vari iet atpakaļ pie savām aitām.“ Viņš bija nopietns un atturīgs un nemīlēja nerātnības. Viņš nesa man uz ganībām kaudzēm grāmatas, un brīžiem lasīja viņš, tad atkal es un tā augām dienām un naktīm. Bet, kad man acis apgura un sāka sāpēt, tad lūdzu Dievu, lai viņa mākoņi apkampj savā klēpī mēnesi, un Dievs to arī darīja. Tāds bija šis puisēns, ko sauca skaistajā Jirgena vārdā, un izaudzis liels viņš neuzdrošinājās savā atturībā pat lūgt manu roku. Vienīgi dzejoļus publicēja laikrakstos, un tiem vajadzēja izteikt viņa lielo mīlestību pret mani — vairāk viņš neatļāvās. Bet tu, Rēmuss Lēvijs, neesi mani ne reizi izglābis no vilka zobiem, tu neesi izsūcis odzes indi no manas miesas, pat miegā tev nav ienācis prātā augām naktīm sēdēt pie galda un līdz izmisumam meklēt piemērotas atskaņas un ritmu, lai uzrakstītu man dzejoli. Un taču tu uzskati sevi par vīru, taču dzīvoju ar tevi, nevis ar Jirgenu. Tieši ar tevi, ar tādu, kas ne reizi savā mūžā nav pat pasēdējis upītes malā un makšķerējis raudas mazuļus. Tavā mutē ērti jūtas tikai veco praviešu lāsti, un Dieva vārdi tev ir katrā kabatā pie rokas. Un tomēr es iemīlējos tevī un savā sirds šķīstībā piešķīru tev cēlā Jirgena vārdu — tik augstu uzcēlu tevi. Bet ko darīja skolotājs Rēmuss Lēvijs? Skolotājs sāka skaļi smieties, lasot Jirgena nāves sludinājumu, tā smieties, ka pat tavai vestes pogai metās nelabi pie tik nežēlīgas sirds, un tā nolēca no turienes uz grīdas — lai to samin kaut cilvēka kāja, bet ne vairs šādu dzīvi pie tāda vīra krūtīm! Un tu, stulbais, vēl vari jautāt, pasargi Dievs, kas ar mani noticis. Ja pat vienkārša kaula podziņa nespēja panest tavu izrīcību, kā gan es varēju palikt mierīga!“

Tā bija gafa runa, kas no manis pacēlās augstu gaisā kā sārta liesma.

Vīrs klausījās, viņa acis kļuva miklas, un viņš pielūdzās.

„Es nedomāju ļauni,“ sacīja viņš nevarīgi. „Lasīdams sludinājumu laikrakstā, es negribēju smieties ne par mirušo, ne par nāvi, tikai Jirgena vārds man iedūrās acīs, un man nāca prātā tavi vārdi, ka man vajadzētu šo vārdu nospēlēt uz vijoles. Un man bija jocīgi iedomājoties, ka kādu vārdu var nospēlēt uz vijoles — no tā tad ari mani smiekli.“

Es neubagoju Lēvija pielūgšanos, un kad stāstīju viņam par Jirgenu, tad man tas bija nepieciešams vienīgi savas sirds atvieglināšanai, savu vīru es vispār šai sarunā neielēsu. Bet man nebija arī nekādu iebildumu pret to, ka viņš jutās vainīgs un manā priekšā pazemojās. Jo tagad manī radās sajūta, it kā Lēvijs arī būtu vainīgais, ja ne tieši Jirgena nāvē, tad vismaz vispārīgi. Un, no šīs dienas sākot, manam vīram vajadzēja rēķināties ar to, ka daļu no manām sāpēm viņš pārņēmis uz saviem pleciem.

Jirgena nāve bija tikai pirmais sitiens, kam sekoja pārējie.

Vairāku gadu pūles un čaklums bija atmaksājies, dzīvojām turīgi. Mūsu skolas ēka ar piebūvēm un pilnīgu remontu bija pārvērtusies par plašu dzīvokli. Bijām izveidojuši dārzu ar jaunām ābelēm, plūmēm un ķiršiem, zemeņu dobes deva bagātīgu ražu. Bijām no kaimiņu lauksaimniekiem saņēmuši nomā zemi un pļavas, mums bija lopi un putni, un tā kā atradāmies pilsētas tuvumā, tad varējām arī daļu no saimniecības pārpalikuma pārdot. Arī Rēmusa Lēvija alga bija nedaudz pieaugusi, un darbs Krājaizdevu bankā deva nelielu piedevu.

Bet Rēmuss Lēvijs palika skolotājs arī ārpus klases telpām. Viņa lepnums un iedomība bija krietni pieaugusi, un viņš uzskatīja sevi par priekšzīmi visai apkaimei. Tāpat kā klasē, viņš ar savas gudrības nelielo krājumiņu gribēja mācīt, vadīt, norāt. Arvien un atkal varēja viņu redzēt pieķērušos kāda zemnieka svārku pogai, kreisās rokas rādītājam pirkstam ceļoties arvien augstāk un augstāk. Viņš soļoja apkārt kā uzpūtīgs gailis, kura acīm vajadzēja arvien būt nomodā par savu vistu baru. Viņš necieta ne alkohola, ne tabakas lietotājus un tiem arvien nācās noklausīties viņa muļķībās.

„Rēmus,“ es sacīju viņam, „liecies mierā ar savām muļķībām. Ļaudis pacieš daudz, bet kad to mērs būs pilns, tad žēlastības nebūs. Viņi paliks šeit katrs savā vietā, bet tev pieliks spārnus.“

„Skolotājs ir tautas apgaismotājs,“ strīdējās Lēvijs pretī. „Ja viņš šajā muklājā neizraks novadgrāvjus, kas tad to darīs? Purvs paliks par mūžīgu dūksti, un tautas tumsībai nebūs sagaidāms gals.“

„Roc tad vien šo grāvi, kas kļūs tavs kaps,“ es atbildēju.

Vēl ļaunāk bija bankā. Kad valde bija kādam piešķīrusi aizdevumu, šim vīram nācās vēl ilgi klausīties Rēmusa Lēvija brīdinājumos un pamācībās, jo Lēvijam bija sajūta, ka aizdevuma nauda pieder nevis bankai, bet viņam un tikai viņa neizsakāmi maigā sirds ir tā, kas sagādājusi to, ko tagad Lēvija rokas tam noskaita pie kases lodziņa, pieķērušās katrai naudas zīmei it kā ar visu dvēseli. Tā ir viņa laipnība un labsirdība, un saņēmējiem tā jānovērtē, jābūt pateicīgiem, jau iztālēm jāceļ cepure Lēvijam par godu, jāgodina viņš un viņa ģimene, un savās lūgšanās tiklab namā kā baznīcā jāmin tam Kungam arī Rēmusa Lēvija vārds.

Viņš varēja noslīdēt pat tādās muļķībās, ka ieradās aizdevuma saņēmēja mājās un gribēja pārbaudīt, vai parāda summa izmantota pareizi un saskaņā ar solījumu. Sākumā bankas vadība noraudzījās uz Lēvija rīkošanos ar augstprātīgu smīnu, uzskatot to par pārcenšanos. Bet pamazām šīs izdarības apnika, mēģināja viņam atgādināt kārtību, brīdināt. Rēmusa Lēvija pašlepnums bija aizkarts: kā tā, vai tad banka nav izvērtusies par solīdu iestādījumu vienīgi ar viņa čaklumu un kārtību?

Un šis mazais vīrs, kam Dievs devis saprašanu tikai par ā un bē un nostādījis to vagas galā ar noteiktu pavēli — „pa šo vagu tu sāksi tagad soļot bez niķiem un apkārt ložņāšanas,“ šis vīrs piepeši iecirtās un saniķojās. Visur, kur tas sastapās ar ļaudīm, viņš nosauca bankas direktoru, cienījamu tirgotāju un ugunsdzēsēju priekšnieku, par dzērāju un tam Kungam nepieņemamu grēka āzi. Gribēja pats kļūt par direktoru un centās ar savām tenkām izsist pretinieku no ierindas. Savā godkārē viņš vairs neizvēlējās līdzekļus, pat klasē viņš sāka runāt par bankas dzīvi, par to, kā tā jāvada un kā to tagad aplam vada, gluži pareizi aplēzdams, ka skolnieki šīs tenkas izplatīs pa mājām. Manu ilggadīgu pūļu un darba rezultātā viņš, muļķis, bija uzkrājis sev zem ādas tauku kārtu un ticēja, ka tā viņu droši noturēs virs ūdens.

Tad kādā dienā mūsu mājās ieradās policija. Lēvijs bija aizbraucis uz pilsētu un varēja pārnākt tikai vēlā pievakarē. Policists paraustīja plecus, nolika portfeli uz galda un bija nolēmis gaidīt.

„Kas kungam labs sakāms?“ ziņkārojos.

„Policija nekad nenāk, lai pateiktu kautko labu, tādi nu ir tās pienākumi,“ atbildēja viņš, juzdamies neērti. „Kā dzird, jums esot paprāvs bērnu bars un ja tādā gadījumā piesitas nelaime, tad ir posta vairāk, nekā cilvēks spēj panest.“

„Kas tad noticis!“ saucu izbijusies. „Bērni, posts, nelaime?“

„Liela ķēpa jūsu Krājaizdevu bankā — viltojumi, izšķērdēšana,“ paskaidroja policists.

„Un šajos pārkāpumos droši vien apvaino skolotāju Rēmusu Lēviju?“ vaicāju zobodamās.

„Tā tas gan patlaban liekas,“ atbildēja kārtības sargs, „bet pilnīga skaidrība atklāsies tiesā.“

Policists bija draudzīgs vīrs, un viņš negribēja slēpt man taisnību. Nepatīkami jau esot, bet viņam portfelī atrodoties Rēmusa Lēvija apcietināšanas pavēle. Kā kasieris un grāmatvedis viņš ar viltotām parādzīmēm izņēmis naudu no bankas, ne jau lielas summas vienā reizē, bet jau kopš ilgāka laika pa trīsdesmit, pa piecdesmit kronām, un kopsummā tomēr sanākot paprāva summa.

Tas man izklausījās kā kāda muļķīgas grāmatas pasaka, jo vairāk tādēļ, ka nevarēju saprast, kādam nolūkam Lēvijs šo naudu varēja izlietot. Rēmuss Lēvijs, šis kārtīgais, sīkumainais vīrs, kas stādīja sevi par priekšzīmi visai apkaimei, kas sevi uzskatīja par tautas apgaismotāju un varēja iekaist dusmās dažas degvīna glāzītes vai cigaretes dēļ, kuru gadījās lietot kādam viņa pagasta cilvēkam, kam Dieva vārds bira no katras kabatas, šis Rēmuss Lēvijs pēkšņi izrādījās parakstu viltotājs un svešas naudas izšķērdētājs? Nespēju vairs nekā domāt, izplūdu asarās.

Acīm redzot, ari policistam apnika mana raudāšana un ilgā gaidīšana, viņš aizgāja.

„Man gan pavēlēts ņemt skolotāju Lēviju sev līdzi uz pilsētu,“ sacīja viņš, „bet jūsu vīram nav nekādas nozīmes bēgt. Lūdzu pasakiet, lai viņš rīt no rīta agri būtu pilsētā un ierastos policijā.“

Viņš pacēla sveicienam roku pie cepures un aizgāja.

„Ko nu, kā nu? vaimanāju pie sevis. Skraidīju no vienas istabas otrā, pagrābu vienu lietiņu, pieskāros otrai, bet turpat Jāvu tām nokrist uz grīdas. Man taču vajadzēja ko iesākt Lēvija glābšanai; kaut kur jāsteidzas, kaut kur jālūdzas. Gluži instinktīvi biju sameklējusi lakatu, lai to uzsviestu uz pleciem un steigtos pie bankas direktora uzzināt pilnīgu skaidrību.

Pēlēkā tērpies draudzīgs kungs skumji noplātīja rokas.

„Nevaru vairs nekā palīdzēt,“ sacīja viņš balsij drebot, „— ir jau par vēlu. Ja ne paša skolotāja, tad jūsu dēj, kundze, un bērnu dēļ es darītu visu, kas manos spēkos. Bet tā nav mana vaina. Zināju par skolotāja Lēvija pārkāpumiem bankā jau sen, brīdināju viņu, iesaucu viņu pie sevis un sacīju: „Lēvija kungs, es piemiegšu acis un centīsimies lietu izkārtot tā, ka katru mēnesi no savas algas segsit zināmu summu, un tā ar laiku būsit savu muļķīgo nodarījumu nokārtojis. Jūs zināt, ko paraksta viltojuma atklāšana nozīmē jums, jūsu kundzei un bērniem. Lēvija kunga ausu gali kļuva sārti, un tas bija viss. Lēvija kungs nerīkojās pēc mana padoma, viņš nemaz necentās savu parādu samazināt, gluži pretēji, viens otrs viltots papīrītis radās vēl klāt. Dienu no dienas viņš kļuva arvien nekaunīgāks, viņš sāka mani publiski apmelnot un pat caur skolu izplatīt nekrietnus melus. Lēvija kungs stūrēja uz bankas vadītāja krēslu, vai saprotat, kundze, uz vadītāja krēslu, kas ir, tā sakot, goda amats un bez atlīdzības. Lēvija kungam vairs nevajadzēja naudu, bet godu. Un ko es lai būtu darījis, cik ilgi lai ļauju sevi zaimot? Neatlika nekas cits kā izsaukt no centrālās bankas revidentus. Tie tad jau parūpējās par policiju un citu nepieciešamo. Un ko es tagad vairs varu darīt vai jums palīdzēt?“

Arī es nezināju, kas vai kā man varētu palīdzēt, direktors tas vairs nevarēja būt. Viņš patiesi bijis iecietīgs pret Lēviju.

„Ko nu, ko tagad?“ vaimanāju no jauna steigdamās uz māju pusi. Nebija neviena cilvēka, ko varētu apgrūtināt, nevienas vietas, kurp skriet. Bet posts stāvēja tieši durvju priekšā, un man vajadzēja ko darīt. Paliku neziņā stāvot un raudzījos apkārt kā ielenkts meža dzīvnieks. Viņi nedrīkst apcietināt Lēviju, kā tad spēšu viena tikt galā ar lielo bērnu baru. Mēģināsim parāda summu atlīdzināt, pa daļām, protams, tad jau nevienam nebūs jācieš. Man vajadzēja sastapt savu vīru, iekām viņu ieliek cietumā!

Zināju, ka Lēvijs vēlā pievakarē nāks kājām uz māju, un es steidzos viņam pretī. Nebija jēgas steigties, jo vakars bija vēl tālu, bet es nenocietos mājās. Bija vēla rudens pēcpusdiena, vēji svilpoja ap mani, debess bija pelēka un drūma. Sāka līņāt auksts lietus, saliju līdz ādai. Tur, dažus kilometrus ārpus pilsētas, paliku sēdot grāvmalā, skatiens nekustīgi pievērsts lielceļam, kas nāk no pilsētas. Garāmbraucēji laikam mani noturēja par pelēku, nedzīvu akmeni, jo neviens nepievērsa uzmanību sievietei, kas šņukstēja, ievīstījusies pelēkā lakatā. Tur, garām stundām sēdot lietū un vējā, nolādēju Rēmusu Lēviju un izkliedzu tukšu savu sirdi. Varbūt tā arī bija labāk, jo, kad no tumsas iznira vīra garais stāvs, plunčājoties kā pīle pa peļķēm, biju tik nogurusi un notrulinājusies, ka spēju tam tikai vairs nevarīgā, salauztā balsī pateikt:

„Policists bija atnācis tevi arestēt!“

Lēvijs savdabīgi, gārdzīgi ieklepojās, it kā piepeši būtu viņam cilpa apsviesta ap kaklu. Rokas, kas bija ielīdušas kabatu siltumā un tur ērti iekārtojušās, izbailēs pielēca pie pieres — laikam lai noslaucītu sviedrus, ko bailes tur bija izspiedušas. Lietus peļķe zem viņa kājām kļuva nemierīga.

„Ko viņš teica? Ko viņš vēl pastāstīja?“ atskanēja vīra aizsmakušā balss.

„Stāstīja par taviem parakstu viltojumiem bankā,“ paskaidroju. „Viss līdz pat sīkumiem esot atklāts. Pavēlēja tev rīt ierasties pilsētā un pieteikties policijā.“ Pēkšņi šis vīrs, kas, likās, bija galīgi iemīts dubļos, lepni saslējās, rokas izdarīja gaisā dīvainas kustības, un nesavaldāmas dusmas iekvēlojās vīra balsī.

„Tas viss ir nolādētā direktora darbs!“ sauca viņš nikni, „šī dzērāja un vazaņķa atriebība. Jau kopš ilgāka laika viņš mēģinājis man rakt kapu. Un es nomanīju viņa ļaunumu, tādēļ arī man vajadzēja viņu aptenkot ļaudīs un mest akmeņus viņa ceļā. Lai nepriecājas — Dievs mani visu mūžu vedis pie rokas un darīs to arī turpmāk. Viņš spriedīs taisnu tiesu visiem maniem ienaidniekiem!“

„Vai tad tu neesi vainīgs?“ vaicāju, iedzirkstoties cerību stariņam.

Viņa lepnums un dusmas sabruka, pamanīju, kā pat galva kā ar pēkšņu cirtienu sakrita zemāk.

„Man jābēg!“ vaimanāja viņš bailēs.. „Man jābēg, vienalga uz kurieni — pāri robežai ,pāri jūrai. Es nepanesīšu šo apkaunojumu. Policija, tiesa, liecinieki, atlaišana no vietas, ienaidnieku izsmiekls, bērnu raudas un māju iznīcināšana — nevarēšu visu to noskatīties!“ Atceroties šo auksto, vējaino nakti, kad mēs divi lietū izmirkuši soļojām pa dubļaino lielceļu uz māju pusi, no visa saglabājušās dīvainas, jauktas izjūtas. Dusmas un vilšanās, līdzjūtība un žēlums, niknums un izmisums — tas viss bija manī saplūdis vienkopus un tiecās lauzties uz āru, katra no šīm izjūtām tiecās dominēt, bet mana mute palika mēma, un es soļoju blakus vīram klusa un satriekta. Dzirdēju vienīgi, kā no mana lakata bārkšu galiem pilēja zemē lietus lāses, un ar maigumu es domāju par šīm bārkstīm, kas manā vietā sāka liet asaras, jo pati vairs nebiju spējīga nekā darīt.

Bet Rēmus Lēvijs runāja, tā gan bija līdzsvaru un saprašanu zaudējuša cilvēka svaidīgā runa, kur vārdi juka un atsitās viens pret otru. Arvien no jauna atkārtojās bēgšanas draudi, kauns, ko viņš nespēja panest, tautas apgaismotāja uzupurēšanās un pašaizliedzība dzimtenes labklājības labā; bērni pilsētā, kas apgrūtināja viņu, mangodami naudu, tiem tur bija nemitīgas vajadzības un prasības, un kaudzēm jaunu nelaimju pievienojās vecajām. Mīlestība un labā sirds spiedusi viņu tiem palīdzēt, un tas tad arī viņu novedis uz ļaunā ceļa. Tad atkal tikai par sevi un par sevi. Bet viņš pilnīgi aizmirsa mani un mazākos bērnus, kam tagad bez jebkāda atbalsta bija jāpaliek Dieva vējos. Ne uz mirkli viņam neienāca prātā mans un bērnu stāvoklis. Sajutu, ka veltīgi esmu steigusies viņam pretī un, viņu gaidot, ilgu laiku mirkusi lietū — man nebija viņam nekas sakāms, un arī viņa mute palika mēma pret mani. Tas bija svešs vīrietis, kas man soļoja blakus, Rēmusa Lēvija vārdā nosaukta persona, ku^a pajumtē mani gadījums bija novedis, bet no kura nebija izveidojies man ne draugs, ne īsts vīrs. Ilgajos gados biju iegaumējusi tikai šī vīra ārieni, bet kas norisinājās viņa iekšienē, tas palika man nezināms. Zināju, ka man vajadzētu viņu tagad ienīst, pielēkt viņam klāt un sagādāt viņam pēc iespējas lielas sāpes, varbūt vismaz tad viņā pamostos kaut drusciņa cilvēcības, mīlestības, kaut kripatiņa no tā, kas bijis pamatā mūsu kopdzīvei. Manas ausis sāpēja no viņa vaimanām, aizvainotās pašapziņas asarām, citu cilvēku nonievāšanas un visa tā, kas pēc viņa domām tam sagādājis šo ciešanu ceļu.

Un tomēr, par spīti visam, manī apslāpa dusmas un palika tikai līdzjūtība. Līdzjūtība pret cilvēku, kas, par spīti tā Kunga aizliegumam, bija izrāpies ārā no viņam nolemtās vadziņas un gribēja sākt soļot pa lielo vīru ceļiem. Tur bija gan daudz lielāks plašums, bet tur bez ā un bē prasīja arī vēl ko vairāk, un tādēļ es sacīju viņam:

„Ikkatram lepni un bez kurnēšanas jānes savs krusts, ko dzīve ar Dieva ziņu tam uzlikusi. Tev nav cita ceļa, un nemoki savu galvu, tā jau ir tevi aizvadījusi greizi un grib to darīt ar tevi arī uz priekšu, citādi tā tev neuzmāktosar bēgšanas domām.“

Vīrs apstājās, mani vārdi šķita tam netaisni.

„Lepni jānes savs krusts,“ sacīja viņš tusnīdams. „Kur lai ņem šo lepnumu, ja netaisnība tevi saminusi zem sava papēža. Peļķēs un dubļos šis lepnums nav atrodams, arī tu nespēj man to dot.“

Tomēr viņš kļuva domīgs, un runas plūdi aprimās. Pārnākot mājās, viņam vairs nebija citu rūpju kā lūgšana. Nezinu, vai viņš mangoja no tā Kunga spēku izturēt, rūgtā biķera novēršanu vai taisnīgu tiesu saviem ienaidniekiem — viņš paņēma lūgsnu grāmatu, nozuda klasē, lai tur netraucēts patupētu uz ceļiem.

Rīta agrumā viņš posās uz pilsētu. Neatceros, ka viņš pirms iešanas būtu apmīļojis bērnus vai pateicis man kādu mīļu vārdu. Sajutu kādu drebelīgu, sviedrainu roku savā saujā, redzēju viņa grīdai pievērsto skatienu, kas nemierīgi rakņājās pa zemi, kā meklēdams gružos pazudušu kniepadatu, un tad viņš bija projām.

Kas nāca pēc tam?

Parastā ikdiena: ar koferīti biju aizgājusi pie

Rēmusa Lēvija un ar lielu bērnu baru atgriezos pilsētā. Patiesībā tā nemaz nebija pilsēta ar mirgojošām ugunīm, parkiem, mauriņiem, celtnēm, kas slienas stāvus pret debesīm un žilbīgiem skatlogiem, bet patumša priekšpilsēta, kas kā bieza pelējuma kārta bija pielipusi pilsētas miesai. Mans miteklis bija maza istabiņa pagraba stāvā, pa kuras logu varēja redzēt nekoptas ietves un gājēju kājas, bet tā tomēr bija pajumte, un es cerēju, ka tā Kunga žēlastība atradīs mani arī šajā mitrajā un tumšajā pagraba kaktā.

Pirmais mūsu kopdzīves cēliens ar Rēmusu Lēviju bija beidzies.

11

Cilvēka izjūtas mēdz bieži būt dīvainas. Zaudēdama mājas, es nebiju noskumusi par to, ka bankas parāda segšanai ūtrupē aizgāja mani mājlopi, mēbeles, grāmatas un pat Lēvija vijole un vecā ģitara — to visu it kā pāris stundās būtu aprijis ugunsgrēks — toties daudz skumu un raudāju, šķirdamās no savām jaunām ābelītēm un ķiršiem, ko biju stādījusi ar lielu mīlestību un rūpību un kuru ziedēšanu biju katru pavasari apbrīnojusi. Ikkatru no tiem vajadzēja vairākkārt aplūkot, staigāt no viena pie otra, lai atvadītos no tiem kā no tuvinieku kapu kopām, katrs kociņš man izraisīja asaras.

Ja agrāk, kad biju skolotāja kundze, manā priekšā vīriešu galvas segas priecīgi pacēlās gaisā kā bezdelīgas un sieviešu lūpas savilkās laipnā smaidā, tad tagad redzēju vairs tikai cilvēku vēsos profīlus un uz priekšu izspiesto plecu, kas man garām ejot it kā centās lauzties cauri ļaužu pūlim. Tik daudz nepēla skolotāju Lēviju kā mani — jaunu karstgalvi, lepnu, untumainu un izšķērdīgu sievieti, kas novedusi postā vīru un bērnus. Rēmuss Lēvijs, šis visu vīru cēlais paraugs, kurš nelietoja ne pilienu degvīna, ne kripatiņas tabakas, kufa kaklasaite arvien atradās kārtīgi zem zoda, kaut arī ļoti veca un ļoti apdilusi, laikam vēl no tēva mājām līdzņemta, kura bikses droši vien kalpoja savam kungam jau desmito gadu, jo to dibens spīdēja līdzīgi jaunam spogulim, šis Rēmuss Lēvijs bija čakls un darbīgs, mācīja bērnus un vergoja bankā, cīnījās par atturību un padziļināja kultūru, un cik aizgrābjoši līdz asarām bija noraudzītes viņā, tam sēžot ar bērnu baru baznīcā un skaļi dziedot! Bet kundze, ja arī atnāca uz baznīcu vai biedrības namu, tad gribēja būt kā rožu dārzs, bet viņas skaistums jau nebija nekas cits kā pretīgais pūderis, krāsa un lūpu zīmuļi, un šim viltus skaistumam tad arī izgājusi visa vira naudiņa. Pēc ļaužu domām, tā bija liela likumu un tiesas kļūda, ka cietumā ieslodzīja nevainīgo vīru, bet vainīgā staigā priecīga apkārt un, varbūt, meklē sev jau jaunu vīvīru.

Nē, pa'gaidām man vajadzēja meklēt darbu, ne vīru.

Tas nenācās viegli sievietei, kuras vīrs kā nederīgs iemests mēslenē un kura vārda pieminēšana vien jau lika cilvēkiem nicīgi novērsties. Ja Kristus bija ar vienu zivi paēdinājis četri tūkstoši cilvēku, tad laikraksti gribēja ar kāda skolotāja pārkāpumu pabarot desmitiem tūkstošiem lasītāju, pie tam vairākas nedēļas no vietas. Tam vielu deva nozieguma atklāšana, iepriekšējā izmeklēšana, tiesas prāva un beidzot cīņas laukā parādījās arī paši kungi Ā, un Bē. Līdzīgi smagiem klinšu bluķiem tie uzvēlās mazajam amata brālim, kas savu cēlo, ļaužu godāto profesiju apstaipījis ar noziegumu un metis ļaunu ēnu uz visiem brīvvalsts skolotājiem. Smagās artilērijas šāvieniem piebiedrojās sīkie reportierīši ar savām diendienā izšautām stopu šautrām, stingrā pārliecībā, ka mēnesi veca vira vēl pietiekami laba vienkāršās tautas pabarošanai — gan tās kuņģis to sagremos tāpat kā redakcijas papīrkurvis sagremo katru cilvēcisku balsi.

Arī no Mērijas nebija palīdzība gaidāma, jo arī viņas dzīve bija slīdējusi uz leju. Viņa beidzot bija paklausījusi tā vīra lūgumam, kufu stulmeņi bija noveduši pie turības un kurš ticēja, ka tie novedīs arī pie bagātības un kuru sauca par Oto Vēmu, un kļuvusi viņa jaunajā restorānā par kokteiļu pārdevēju. Vīrs bija visu savu bagātību ieguldījis veikalā un piedevām naudu vēl aizņēmies, bet ar veikalu neveicās, nemaz neveicās. Stulmeņi, kas Oto Vēmu bija noveduši turībā, laikam sāka pagurt no nemitīgās kalnā kāpšanas, tie sāka pretoties un vilka vīru klupdamu atpakaļ līdzenumā, varbūt izjuzdami pat ļaunu prieku par to, ka pilsētā savam kungam uzkrāvuši tikai prāvāku gadu nastu. Arī Mērija paskumji smaidīdama bija piezīmējusi, ka šķiroties Vēma stulmeņu purngali esot jautri smaidījuši. Māsa tad palikusi bez vietas un ilgi, plosījusies, kamēr atradusi pavājāk atalgotu bufetes jaunkundzes darbu. Par Olepu viņa negribēja nekā ļauna teikt. Jauks, kārtīgs vīrs, domāja māsa, ar labām sekmēm nobeidzis studijas, kļuvis inženieris, dabūjis labi atalgotu vietu, apprecējis bagātu jaunavu un arī vēl tagad mango viņas, Mērijas, mīlestību. Kā visi citi kārtīgie viri, kas grib labi un mierīgi dzīvot un rūpēties arī par savu ģimeni.

Man nācās ilgi gaidīt, kamēr beidzot logi atvērās un nelāgais, sastāvējies gaiss sāka pamazām izgaist. Tas bija laiks, kad zaudēju cilvēka cieņu un kauna sajūtu. Sāku saprast Rēmusu Lēviju viņa nelaimes dienās, un arī es tagad būtu līdz asarām aizkustināta par kāda nabadzīga žīda mīlestības dāvanu. Jo posts bija liels, un kājas, kas mīņājās uz vietas, nespēja mani izvest no šī noslēgtā loka. Līdz apnikumam apgrūtināju palīdzības un labdarības iestādes, un es esmu pārliecināta, ka daudzus durvju rokturus nodeldēju pusi plānākus. Bērnu patversmēm un aizgādības iestādēm vajadzēja pieņemt manus mazākos bērnus, bet lielākajiem pašiem bija jāsāk dzīt sava vaga dzīvē. Tas man sagādāja uz laiku atvieglinājumu, bet debesis tomēr nekļuva gluži gaišas. Bērnu vaimanu kliedzieni no patversmēm tomēr sniedzās manās ausīs; un arī man pašai bieži bija vaimanas uz lūpām; ko es spēju viņiem palīdzēt ?

Taču akls gadījums man sagādāja zināmu atbalstu.

Kādā pēcpusdienā, kad biju kārtēji apciemojusi kādu iestādi un steidzos atpakaļ uz mājām, kāds mani sauca no pretējās ielas puses. Tā bija Jormu saimniece Līze, Jirgena māte. Kā pieķērās man pie rokas, tā vaļā netiku.

„Esmu jau veca pilsētniece,“ stāstīja viņa sasveicinādamās.

Patiesi, pilsētā viņa bija atkopusies, pat atturīgs sārtums bija parādījies viņas vaigos, likās veselīga un labā omā. Man vajadzēja iet tūlīt viņas iedzīvi apraudzīt, jo — jā, jā, kad Jirgens bija nobeidzis studijas un dabūjis labu vietu, arī viņai vairs nebijis nozīmes palikt vienai lauku mājās; kad vēl turklāt viņas māsa pārvākusies pie Kristapa Verna, gan sākumā Kristapam pretojoties, kaut arī tieši nestumjot no sliekšņa atpakaļ, jā, tad Līze pārdevusi savas Jormu mājas; arī no nelaiķa vīra laikiem esot bankā noguldīta kāda naudas summa, un pārcēlusies pie dēla uz pilsētu. Pati varbūt būtu gribējusi vēl kādu laiciņu padzīvot uz laukiem, bet Jirgena griba bijusi spēcīgāka.

Viņa dzīvoja skaistā un lepnā mājā, bet šī lepnība nepiederēja viņai. Pāris mazi jumta kambarīši bija viņas miteklis, kaut ne gluži baložu būrīši — bija mājīgi, tīri, gaiši, un no logiem atvērās skats uz pilsētu ar tās stāvajiem, sarkanajiem jumtiem.

„Lūk, Ene,“ sacīja Jormu samniece, „šeit strādāja Jirgens, un šeit esi arī tu — vai pazīsti sevi? Tādēļ jau aicināju tevi, apskatīt nevis manu, bet Jirgena un tavu iedzīvi.“

Paliku raugoties atplestu muti — virs rakstāmgalda pie sienas karājās mans portrets — īzāka Rēna lielā glezna.

„Kā tā šeit nokļuva?“ izsaucos izbrīnā.

„Jirgens gleznu nopirka skatē,“ paskaidroja Līze. „Maksāja lielu naudu, bet viņš priecājās kā bērns, kad pārnāca mājās ar gleznu. Katru dienu stundām ilgi varēja to vērot, it kā ar visu savu gribas spēku censtos tevi atdzīvināt un likt izkāpt no logata. Bet tas nenotika, tas nemaz nevarēja notikt, glezna palika glezna; un tad mans nabaga zēns nopūtās un kļuva bēdīgs. Ja dzīve būtu gājusi pēc manas gribas, Jirgens vēl dzīvotu, un arī tev būtu vieglākas dienas. Mans zēns bija pārāk kautrīgs un atturīgs, un arī tu negribēji būt gudrākā. Nosūtīji derību gredzenu atpakaļ un aizskrēji pie veča ar astoņiem bērniem — vai esi dzirdējusi, ka kāda cita meitene, kas sevi cienī, būtu tā rīkojusies? Esmu bieži domājusi, kādi gan vēji tie varēja būt, kas tevi ietrieca tādā posta bedrē? Tagad arī šis vecis tev iesēdināts cietumā un liktenis ņirdz uz tevi vēl plēsīgākiem zobiem. Kā Jirgens tevi mīlēja! Visu brīvo laiku sēdēja pie galda un rakstīja. Teica, ka raksti nepieciešami darbā. Nē, zināju gluži labi, ka tā nebija strādāšana, tā bija dzejošana, pantiņu kalšana — viss tikai tev. Bija izkāmējis, vaigi sāka dzeltēt kā lapas rudenī — biju nobažījusies. Izrīkoju viņu ļaudīs, piespiedu izbraukt jūrā ar bu^u laivu, nosūtīju uz kādu upi vai ezeru makšķerēt — viņš paklausīja un rīkojās kā pavēlēju. Bet atgriezies no viena šāda izbraukuma, bija smagi saaukstējies, un karsonis abās plaušu pusēs noveda viņu ātri kapā. Aizgāja klusu, acis pievērstas tavam portretam.“

Tā mēs, divas nelaimīgas sievietes, raudājām tur un izkratījām viena otrai savas sāpes. Bija jau vakars, un mūsu bēdu plūsma varētu vēl ilgi turpināties, ja kādas skaļākas vaimanas un raudāšana no nama apakšējā stāva mūs nebūtu iztraucējusi.

„Tā ir Mendi kundzes balss,“ sacīja Līze, „tur noticis kas nopietns!“

Un ar veca cilvēka žigliem solīšiem viņa kā lietus sāka čabināt lejup pa šaurajām kāpnēm. Bija mudīgi atpakaļ un satraukta stāstīja:

„Protams, Mendi kundze, šuvēja atnesusi jaunu balles kleitu, un kundze gribējusi vēl pagludināt dažas sīkas krociņas, bet ar gludekli iededzinājusi kleitā caurumu. Nu ir raudāšanas, vaimanāšanas un nepatikšanu tik daudz, ka pat man kļuva nelabi ap sirdi. Kungs jau frakā, pulkstenis rokā, it kā pēc minūtēm gribētu izsekot savu dusmu pieaugumam, arī kundze sakārtojusi frizūru, izkrāsojusies, izgreznojusies dārglietām, zelta kurpītes kājās, bet apakšveļā — kleita nav velkama mugurā. Šuvējas izsaukšanai vairs nav laika, kalpone arī atlaista uz pilsētu, nu viņi joņo no vienas istabas otrā, bet padoma nekāda. Varbūt tu, Ene, pratīsi tiem palīdzēt?“

Uzdevums nemaz nebija tik grūts. Drausmīgi platajai, desmit volānu kleitai, vajadzēja tikai izņemt izdedzināto volānu un kleita ar to nekā nezaudēja no sava krāšņuma, drīzāk ieguva. Biju pāris desmit minūtēs darbu veikusi, un tad sekoja prieka asaras, kuru pēdas vajadzēja atkal ar pūderi nosegt, apkampieni un rokas spiedieni un laimīgā sieva ar savu vīru tik viegli ieslīga automobilī it kā vējš būtu sēdēkļos iepūtis divas putnu spalvas. Par manu darbu atlīdzību, protams, nerunāja, tā bija aizmirsusies.

Bija labi, ka aizmirsusies. Jo pēc dažām dienām, kad bija atpūtusies no balles noguruma un varēja sākt kavēties jūsmīgās atmiņās par kungu glaimiem, ko kleita izraisījusi, kundze piepeši atcerējās savu laipno glābēju eņģeli. Līze, protams, viņai lieliski palīdzēja ar izskaistinātu stāstu par sievieti, kam jāgādā par desmit bērniem un kas atrodas lielā postā.

Nevis tas, ka sieviete nonākusi postā un tās bērni badā, modināja atbalsi. Bet vienkārši skaitlis desmit pārsteidza un aizrāva kundzi. Tas viņai šķita kā lielākā sensācija — pati vēl tik jauniņa un ziedoša un jau desmit bērni, astoņi vira bērni no iepriekšējās laulības, un pašai vēl divi dēli klāt. Tas bija tāds nedzirdēts notikums, ka tāda ar skaistumu apveltīta meitene noraidījusi inženieri un gājusi pie vecāka atraitņa, kam astoņi bērni. Nē, mīlestība vien šeit nevarēja būt izšķirīga, kaut gan meitenes pirmajā stulbumā spējīgas triekties kaut ar pieri sienā, bet tomēr — tik stipri nav iespējams iemīlēties vīrietī, kas sev līdzi ienes laulībā astoņus bērnus. Nevar taču prasīt no sievietes, lai tā mīlestības dēļ pārvērstos verdzenē. Bet ja tā nebija mīlestība, kas tad tā bija?

To atkārtoti Mendi kundze vaicājusi Jormu saimniecei, un tad viņām abām bijis kopīgs spriedums: nevis vīra, bet bērnu mīlestība bija tā, kas mani iegrūdusi tik briesmīgos apstākļos. Bet tad taču man vajadzēja būt cēlākajai sievietei pasaulē, brīnumradījumam, kāds mūsdienās vairs nav atrodams, bet ja ir, tad tikai viens — Ene Lēvija, nabadzīga, sabiedrības un valsts aizmirsta, presē noklusēta, sieviešu žurnālu neievērota.

Mendi kundze uzskatīja sevi par varoni un gribēja ar savu atklājumu iepazīstināt arī draudzenes. Tam nebija nekādas nozīmes, ka Rēmusa Lēvija vecākie bērni neatradās manā gādībā un viens otrs no tiem nemaz negribēja mani pazīt, skaitlis desmit imponēja, un tikai tas bija izšķirīgs. Tagad Mendi kundzei bija izdevīga iespēja rīkot savām draudzenēm kafijas vakaru, ku^ā ielūdza arī mani — nevis kā viešņu, bet kā interesantu eksponātu.

Pirmajā apciemojumā ir nozīmīgi, vai tu ieej namā pa priekšdurvīm, vai no virtuves puses. Pirmajā gadījumā tu pati esi noteikusi savu sabiedrisko piederību, no kurienes tev vairs nav iespējams pacelties uz augšu, otrā gadījumā tevi gan negrib varbūt atzīt, bet tomēr pret tevi izturas it kā pieklājīgāk. Vēl lielāka nozīme ir pirmajiem iespaidiem, jo tad zem pavairojamā stikla atrodas katra tava kustība, katrs tavs vārdiņš ir desmit reizes nozīmīgāks nekā vēlākos apciemojumos.

Zināju, ka mani vēlas redzēt kā bērnišķīgi naīvu, bet ne gluži neveiklu lauku jaunavu, man vajadzēja būt vārdos atturīgai, bet ne uz mutes kritušai, manam apģērbam vajadzēja būt vienkāršam, tīram un ar laTbu griezumu, lai ķermeņa līnijas būtu nojaužamas, bet ne apzināti izceltas un, pasargi Dievs, bez sejas krāsas un bez sprogām, tās ir dāmu priekšrocības un pilnīgi nepiedienīgas cēlai sievietei, kas uzņēmusies desmit pabērnu audzināšanu un neder dzīvē citam kā vienīgi bērnu mīlēšanai. Un tu nedrīksti aizmirst, ka tu tomēr esi skolotāja kundze, ku^as vīrs gan — diemžēl — patlaban cietumā, un šim nožēlojamam apstāklim jāizpaužas arī sievas sejā kā kauna un vainas apziņai, kas savukārt izraisītu dāmu līdzjutību, ja ne vairāk, tad vismaz ar dažu nopūtu un žēlu skatienu.

Būtu netaisni kaut nedaudz kariķēt Mendi kundzi un viņas draudzenes, jo pie viņas nebija pulcējušās jaunbagātnieku kundzes, kuru katrs vārds ar ugunīgu joni uzlec uz naudas maka, lai savu personīgo svaru sabiedrībā balstītu uz to. Tās bija kundzes no turīgām intelliģences aprindām, varbūt gan cēlušās no tā paša sabiedrības slāņa kā es, bet ar studijām, čaklumu un laimi tikušas uz augšu un tad, diemžēl, iesnaudušās savos mīkstajos dīvānos, ja neielēš atturīgu līdzdarbību kādā labdarības organizācijā, sieviešu klubā vai aizsardzēs. Vispirms viņas tomēr bija tikai sievietes, kas ar bažām sāka vērot, ka jaunība jau sen izslīdējusi no rokām, bet vecumam tās nespēja un neuzdrošinājās pakļauties. Kaut kas ļoti nozīmīgs bija zudis, un to nekur vairs nevarēja atrast. Tas viņas dzina arvien biežāk pie spoguļa un lika braukāt pie šuvējām, bet ne viens, ne otrs nespēja palīdzēt. Viņu vīri bija augām dienām un pa lielākai daļai arī ilgi vakaros aizņemti savā darbā, veikalos, sanāksmēs, jo viņu pieredze rādīja, ka naudas kaltuve nebija nevienai kronai piekalusi kājas vai iemācījusi to ripot noteiktā virzienā, bet katra krona prasīja darbu, sūru darbu, iekām tā uzsmaidīja cilvēka bērnam. Tās ienesa turību mājās, bet līdz ar to arī garlaicību un tukšuma sajūtu, un bieži vien nācās grūti aizpildīt dienu.

Kad Mendi kundzes skatiens bija pārslīdējis manai sejai un apģērbam, viņa mani saņēma laipni. Dāmas jau sēdēja ap apaļo galdu pie kafijas tasēm, liķiera glāzītēm un cepumiem, un es ievēroju, ka man nebija pie galda krēsla, un arī mana tasīte vēl atradās uz bufetes. Bet šo lietu ātri izkārtoja — apteksne nolika manu tasi blakus Mendi kundzes tasei un kādu krēslu piestūma tuvāk pie galda, bet tā, lai es aizsniegtu gan kafijas tasi, bet sēdēt man tomēr nācās mazliet nostāk, nevis ar pilnu krūti pie galda kā pārējām. Tas bija pieklājīgi un apzināti tā izkārtots, jo es nemaz nebiju viesis, bet eksponāts.

Ar tikpat smalku takta izjūtu ķērās pie mana jautājuma. Nesaskrēja apkārt kā kādam neredzētam brīnumzvēram, apberot to jautājumiem, bet patērzēja vēl brītiņu par balli, sabiedrību, kāda tur bijusi, orķestri, kas šoreiz tik burvīgi spēlējis, un tikai tad pārslīdēja uz tualetēm.

,,Bet ar mani notika nelaime,“ sacīja Mendi kundze, nevainīgi smaidīdama. Un tikai tad izraisījās sarunas, kurās es izlobījos kā cālis no čaulas. Un kad Mendi kundze atturīgā sirsnībā bija izklāstījusi manu gadījumu, arī sabiedrību aizrāva tīri matēmātiskais desmit. Mani apbrīnoja, mani iztaujāja, mani pažēloja, bet vārdiņš desmit triumfēja pāri visam kā lepns tēls uz augsta postamenta. Tas bija katras dāmas mutē, it kā viņu smadzenēs būtu notikusi pamatīga tīrīšana un tikai viens vārdiņš bija pratis paslēpties to krokās, lai tagad lepni un visvareni izplestos.

Par Rēmusu Lēviju daudz nerunāja, nūjā, ar vīriem var gadīties šā un tā, kad darīšanas ar naudu. Bet netaisnība tā ir katrā ziņā, ja vīru, kas tik dedzīgi rūpējies par tautas pieaugumu un kura uzdevums rūpēties par savu bērnu labklājību, ja šādu vīru tā sakot uzceļ no miega un iesloga cietumā. Un kādēļ? Bankas valde piešķīra aizdevumu un pamanīja viltojumu tikai vēlāk. Lai tad cieš paši un sēž cietumā, ja viltojumu neievēroja laikā. Rēmusa Lēvija lietā vajadzētu runāt ar tieslietu ministru, un viņas pārņēms gādību par Lēvija kundzi un desmit bērniem.

Līdz ar to es kā darba kārtas punkts biju iztirzāts un varēju iet. Pateicos laipnajai Mendi kundzei, pieklājīgi palocījos uz sabiedrības pusi un bezkaunīgi kā roņa mazulis slīdēju uz durvīm. Zināju, dāmas gribēja manu jautājumu vēl pārgremot, bija taču viņu neciengi uz pirmo slīcējas palīgā saucienu mesties pa galvu, pa kaklu ūdenī — tā varēja vēl pašas sev nodarīt sāpes.

Taču durvis tika atstātas pusvirus. Tās mani nenoveda pie pārpilnības, arī ne tuvu ietekmīgai palīdzībai, bet šis un tas pa tām tomēr izbira. Vienai no viņām vajadzēja izgludināt palagus, otrai jāizņem liķiera traipi no kleitas, cita sagādāja Sarkanā Krustā pastāvīgāku nodarbību, un vēl kādai vajadzēja laika pakavētāju, kas viņai lasītu priekšā jaunāko daiļliteratūru, bet jo sevišķi ievērojamu vīru monogrāfijās. Kaut kas tomēr atbira, sevišķi pēc tam, kad man bija uzticēta kleitas šūdināšana kādai dāmai un tas lieliski izdevās. Pusvirus atstātās durvis sāka pamazām plesties plašāk, es tagad varēju jau ar pilnu krūti nosēsties pie kafijas galda, kaut ar savu personu biju vēl kas viduvējs starp virtuvi un buduāru. Bet drīz izzuda arī tas.

Jāatzīstas, ka es kļuvu populāra. Sieviešu žurnālā parādījās raksts par mani ar foto attēlu. Veikls reportieris nebija tanī skopojies ar spilgtām krāsām, pie kam temats bija vecais stāsts par cēlu sievietes pašuzupurēšanos uzņemoties desmit bērnu audzināšanu, nostādot to par priekšzīmi katrai igauņu sievietei. žurnālam piebiedrojās kāds dienas laikraksts, pagodinot mani gan tikai ar iniciāļiem, bet toties ar vēl lielāku slavas dziesmu.

Mana cieņa auga un es arī pati sāku sevi uzskatīt par varoni. Burvju skaitlis desmit sāka griezties arī pa manu galvu un kļuva par manas personas neatņemamu sastāvdaļu. Arvien un atkal nācu ar to klajā kā ar varoņdarbu un izmantoju valsts un sabiedrības vājumu šāda varoņdarba vērtēšanā. Nē, tas neskanēja manā mutē kā noniecināšana vai pārmetums, bet tas bija izteikts pazemīgi un ar saprotošu nožēlu. Mani tagad pazina pilsētā, un viens otrs labvēlīgi noraudzījās man pakaļ.

Diemžēl mans burvju skaitlis desmit sāka pamazām apsūbēt. Tas vairs nepārsteidza, neradīja satraukumu; arvien to pašu stāstu dzirdot, sabiedrība sāka žāvāties. Vajadzēja atrast ko jaunu. Liku burbuļot savam fantazijas strautam, un tad es vairs nestāstīju par desmit bērniem, bet par mīlestību, visu aizgrābjošu, apstulbinātāju mīlestību. Un tā plūda no manas dvēseles kā svelmīga uguns, jo es gan minēju Rēmusa Lēvija vārdu, bet acu priekšā man stāvēja Jirgens, stāstīju ar kādu liesmojumu skrēju pie viņa, zināju gan par astoņiem bērniem, bet tos nemaz neievēroju, jā, piedodiet, nemaz tos neievēroju! Uz visu pārējo manas acis bija aklas, redzēju tikai vīru, kas stāvēja manā priekšā kā saules staru apņemts. Tā runājot un par Jirgenu domājot, manas acis bija pilnas asaru un es drebēju kā drudzī. Sajutu, kā manas asinis iedegās kaislē un acu plaksti smagi noliecas uz leju. Tā bija dzīves balss, kas sāka manī runāt, un arī dāmām šī balss bija tuvāka nekā matēmatiskais skaitlis. Viņas pamodās kā no dziļa miega, un viņu skatieni pieķērās man. Vai viņu apziņā nepamodās mūžam jauneklīgais Pāns, kura jautrā svilpe aicināja tās atpakaļ uz ziedošām norām, zem apiņu stīgām apvītiem kokiem, burbuļojošā strautiņa malā, kura rotaļīgā dziesmiņa savu sākumu bija dabūjusi pasaules radīšanas laikos un kas nekad nebeidzās? Jeb tas bija pirmais skūpsts, kas tagad iznira atmiņā un lika nodrebēt lūpām, pirmais vājums ceļos, ieraugot mīļāko; pirmā vēstulīte līdz ar novītušu ziediņu, ko ilgi glabāja noslēptu, tā noslēptu, it kā sveša acs varētu to apgānīt. Karsts strāvojums, šķita, izšāvās cauri viņu ķermeņiem, bet pēkšņa nopūta pārtrauca acumirklīgo atmodu un galva no jauna smagi noslīga uz krūtīm. Bet par manis izraisīto kairinājumu bagātīgi atlīdzināja, kaut arī tas viss bija runāts tikai man pašai, jo biju daudz vairāk izslāpusi nekā viņas.

Dāmas izdarīja lielu kļūdu sākdamas mani ņemt līdzi uz ballēm. Gan ne kā līdzvērtīgu viešņu, bet Kā šampānieša vai kokteiļa pasniedzēju. Lai bija Baltās puķes vai Jachtkluba balle, arvien man vajadzēja ar savu jaunību un pievilcību pievilnāt kungus un atvērt to kabatas. Tas, protams, izdevās lieliski, un mana kase arvien uzrādīja rekorda ienākumus. Bet dāmas nebija aplēsušas to, ka kungi nekad nepulcējas pie šampānieša galda dzēriena vai labdarības dēļ, bet gan pasniedzēja ir tā, kas nosaka viņu kāju virzienu. Kungiem sagādāja prieku, kad jauna dāma, draiskulīga un spoža, ar tiem saskandināja glāzes. Un es to darīju, arī nedomādama ne par labdarību, ne kasi, bet tīkamajiem frakotiem kungiem un sev par prieku un jo sevišķi tādēļ, ka glāžu skandināšana izklausījās tik pievilcīga.

Man atvērās jauna pasaule, smaidu, prieka un vieglprātības pasaule, un es to neatstūmu. Kādēļ gan lai to darītu, jo vīrs bija mani pametis postā un atteicies no saviem pienākumiem pret mani un ģimeni. Biju pārāk ilgi badojusies, pazemojusies, no nemitīgās locīšanās man sāka jau mesties kupris mugurā, mans pateicīgais smaids bija laikam jau pārvērties pārakmeņotā maskā, kas pat miegā saglabāja savu izteiksmi, manas rokas bija kļuvušas tulznainas no daudzo rokturu cilāšanas. Cik ilgi tam tā bija jāturpinās? No pagraba biju jau pakāpusies viena stāva tiesu uz augšu, bet taču vēl mitinājos priekšpilsētā. Nebija nekāds brīnums, ka atsaucos uz daža kunga aicinājumu un piedalījos izpriecas braucienā viņa automobilī vai jachtā. Bagātīgi klātie galdi un jūras vēji atdeva man atpakaļ manu skaistumu, tas nozīmē, ja no tā vispār šajos grūtajos laikos bija kas nobiris.

Biju pietiekami gudra, lai neiekairinātu pazīstamo dāmu kungus un to lutekļus; tādēļ man neradās ar tām pretešķības, kaut taču nācās pieredzēt, ka šur tur atvērtās durvis savilkās pusvirus. Man parādoties, sūdzējās par migrēnu un vienai otrai radās pēkšņi savāda interese par manu vīru — kā nabaga cietumniekam klājoties un kad viņš taču beidzot izkļūšot pie savas nelaimīgās ģimenes.

Kādā no šādām ballēm ievēroju pavecu kungu, ejot garām manam šampanieša galdam.

„Mākslinieka kungs,“ uzsaucu viņam, „vai drīkstu jums piedāvāt glāzi šampanieša?“

Viņš apstājās un palika pētīgi manī raugoties. Biju piepildījusi divas glāzes, vienu pasniedzu kungam.

„Uz jūsu un mākslas panākumiem, īzāk Rēna kungs,“ teicu priecīgi. „Mēs esam veci paziņas, kādreiz pirms gadiem biju jūsu modele. Vai atceraties?“

„Modele?“ jautāja īzāks Rēns vēsi. Bet viņa skatiens vairs ilgāk pie manis neuzkavējās. „Modele — piedodiet, daiļā kundze, modeļu un arī to citu gadu gaitā manam ateljē izstaigājis cauri tūkstošiem — kā gan lai varētu tās visas atcerēties. Pat pastaigājoties pa ielām esmu apņēmies sveicināt visas daiļās dāmas, jo varbūt arī tās apmeklējušas manu ateljē. Tā bijusi kā nepārtraukta straume, un, ja Dievs palīdzēs, tas tā turpināsies arī uz priekšu.“

Zināju, ka tā ir tukša lielība, jo biju dzirdējusi, ka kāpnes, kas veda uz viņa ateljē, ar katru gadu vairāk sāka garlaicībā žāvāties, nedzirdot vairs meiteņu papēžu steidzīgo, satraukto klaboņu, ne arī jauno audzēkņu godbijīgus, klusus soļus. Arī īzākam Rēnam bija jāiet visu veco mākslinieku ceļš, kuru vārds ar katru gadu pieņēmās spožumā, bet kuru persona vairs nespēja izraisīt nekādu interesi vai satraukumu.

„Gribēju jums, mākslinieka kungs, pasūtināt sava dēla ģīmetni,“ sacīju.

„Pateicos,“ sacīja viņš lepni, „bet veikala lietās esmu runājams tikai savā ateljē. Daiļās dāmas ballēs un koncertos arvien mēdz mani iepriecināt ar pasūtinājumiem, bet neviena no viņām nav sasniegusi manu ateljē. Ja dāmu vārdiem būtu kaut mazākā vērtība, ticiet man, kundze, jūsu priekšā stāvētu miljonārs. Bet tik daudz man kabatā tomēr atradīsies, lai samaksātu par savu un cienītās kundzes šampānieti.“

Viņš izdarīja nenosakāmas kustības ar roku it kā meklētu naudu.

„Nē, īzāk Rēna kungs,“ izsaucos izbijusies, „par to jums nav jāmaksā. Tā bija domāta kā mana pateicība par to, ka kādreiz varēju uzkavēties jūsu ateljē un no turienes ņemt līdzi vēl kaut ko daudz vairāk nekā labas atmiņas vien!“

Viņš pasmaidīja, pamāja ar roku un nozuda ballinieku drūzmā.

Gribējās mesties viņam pakaļ un iecirst tam sejā savus desmit nagus. Asaras sažņaudza man kaklu un jutu, kā pleci sāka raustīties. Kādēļ? jautāju sev.

Vai biju aizvainota par to, ka mākslinieks neveltīja man pietiekami lielu uzmanību. Vai uzskatīju par nelietību to, ka viņš mani neievēroja tādēļ, ka kādreiz biju viņa modele? Jeb viņa strupie vārdi bija mani aizvainojuši? īzāks Rēns nekad nebija izraisījis manī mīlestību, un manas domas, rakņādamās pagātnē, arvien pārslīdēja viņam pāri kā akmenim, ko pastaigājoties ieraugi lielceļa malā.

Ak, Dievs, protams, bet sieviete taču drīkstēja prasīt vismaz, lai to pazīst! Ja ne aiz mīlestības, ko tā dāvājusi vīrietim, tad vismaz tā pliķa dēļ, kas ietriecās viņa sejā, radot asiņošanu. Un, vēl vairāk piekāpjoties, to desmit kronu dēļ, kas ar sievietes palīdzību no ārsta naudas maka ieslīdēja viņa kabatā.

Es vairs nebiju spējīga uzkavēties jautru cilvēku sabiedrībā. Sūdzējos par stiprām galvas sāpēm, nodevu kasi kādai kundzei un sāku meklēt pavadoni, kas mani no šejienes aizvestu.

12

Cik ilgi Rēmuss Lēvijs jau sabijis cietumā? Vai divi gadi jau netuvojās beigām un tad, ievērojot kārtīgu uzvedību, viņam vajadzētu drīz atbrīvoties? Bet es par to nedomāju. Kad viņu pa retam apciemoju cietumā un aiznesu kādu sainīti ar papildus pārtiku un tīro veļu, ieraudzīju cauri režģiem to pašu Rēmusu Lēviju — liela auguma aptaukojušos vīru ar svētulīgu izteiksmi un skatienu, kas pilns cerību uz to Kungu. Teicās, ka klājoties labi, strādājot, lasot Bībeli un vienīgās raizes sagādājot bērnu liktenis un es.

Arī es pati sev sagādāju raizes. Ne populāritāte, ne vieglprātīgā dzīve man nebija sagādājusi apmierinājumu. Arvien biežāk sāku gultā valstīties un sajutu riebumu pret dzīvi un sevi pašu. Biju ieskrējusi strupceļā un neatradu no turienes vairs izeju. Miesa bija pārsātināta, bet mana dvēsele šņukstēja.

Kādā vakarā, pārnākot no pilsētas, apstājos nama vārtos, mani uzrunāja sētniece Marija:

„Kundze, es jūs vēroju jau kopš ilgāka laika,“ sacīja viņa ar veca cilvēka laipnību, ,,kaut kas jūs moka un kaut kā jums trūkst. Jūsu soļi augšstāvā skan smag-1 nēji, kā soļojot ar svina zābakiem. Pirms dažiem mēnešiem tas bij citādi, tad domāju, ka tur čivina baloži uz mīkstajiem paklājiem. Kādēļ jūs negriežaties savās bēdās pie Dieva?“

„Pie Dieva?“ es brīnījos. „Mans vīrs katru dienu kavējās lūgšanās un lasīja Bībeli, bet viņš sēž cietumā.“

„Nē, kundze, lūgšana un Bībeles lasīšana vien nepalīdz,“ paskaidroja Marija. „Dievam pašam jāaicina cilvēkbērns pie sevis, un tad tas top svētīts. Atnāciet sestdienas vakarā man līdzi, gan tur atradīsis mierinājumu.“

Negribēju apvainot laipno sētnieci un arī aizgāju viņai līdzi. Tā bija plaša zāle, kur viņa mani ieveda, un ļaužu pilna stāvgrūdām. Pie izbalsinātām sienām nebija nevienas bildes, ne izskaistinājuma. Zāles di-

bengalā daži pakāpieni veda uz paaugstinājumu, kur atradās altāris, galdiņš un zema katedra. Dziedātāji un spēlētāji bija novietoti paaugstinājumā un atradās nemitīgā darbībā. Sludinātāji runāja viens pēc otra. Atrados Pestīšanas armijas dievkalpojumā.

Bija neiespējami izsekot sludinātājiem, jo no ielas bija iebrukusi kāda trokšņaina banda, kas svilpoja, bļaustījās, izkliedza bezkaunības un piepildīja baznīcu ar smiekliem un kāju rībināšanu. Kaut sludinātāji neļāvās traucēties, dievkalpojums tomēr atstāja satricinošu iespaidu.

„Tā tas mēdz būt sestdienās,“ stāstīja Marija. „Mūsu ticība šeit vēl jauna un ļaudīm nepazīstama. Ir pārliecība, ka Pestīšanas armija vāc sev locekļus tikai pagrimušu sieviešu un ostas krodziņu dzērāju vidū. Protams, tie ir visvairāk apsveikti, jo dubļos iegrimušas dvēseles atmodināšana iepriecina Dievu jo sevišķi. Bet aicināti ir visi, un visiem jāapvienojas uzticīgajā Dieva armijā, kas paglābs pasauli no grēka un posta. Kundze, atnāciet man līdzi rīt no rīta, tad nebūs traucētāju.“

Arī šoreiz paklausīju viņas lūgumam, kaut gan negribīgi un atturētiem soļiem.

Tūlīt ieejot, mani pārsteidza priecīgas, draudzīgas sejas, it kā liela ģimene pēc ilgāka laika būtu sastapusies un atstājusi visas bēdas un postu mājās. Šeit neraudāja, nevaimanāja, neuzspieda savai sejai svētulīgu izteiksmi, šeit nemirgoja svečturi, nevaldīja spožums, pat ļaudis nebija saģērbušies kā uz baznīcu. Bija vecīši, pusmūža cilvēki, bet daudz arī jaunatnes, sevišķi dziedātāju un spēlētāju vidū. Un arī dziesmas bija priecīgas, bez patosa un svinīguma, par mūzikas instrumentiem ģitārās, bungas un taures. Daļa draudzes locekļu bija uniformās, un Marija man pačukstēja, ka tie ir svētītie un Dievs tos paaugstina arvien lielākās dienesta pakāpēs līdz pat ģenerāļiem, pēc viņu nopelniem un ticības pārliecības.

„Sirds sarūsē līdzīgi dzelzim,“ stāstīja kāds no sludinātājiem. „Dienu no dienas un gadu no gada tur uzkrājas sārņi. Katrs grēks un pārkāpums nosēžas sirdī un pārvērš to melnu un netīru. Bet melna sirds ir nežēlīga, tā sēj niknumu un nenovīdību, kas saindējusi jau visu pasauli. Mēs izjūtam sāpes un nezinām, kā tās remdināt, mēs izjūtam skumjas un neprotam no tām atbrīvoties, mūsu dvēsele sauc pēc gaismas, bet mēs redzam tikai tumsu ap sevi, mēs izmisīgi kliedzam pēc tā Kunga palīdzības, bet mūs neuzklausa. Kādēļ tas Kungs neuzklausa savā bērna, sava radījuma saucienus? Tas Kungs prasa no viņa tīru sirdi un šķīstu prātu. Grēksūdze tad arī ir tā, kas iztīra sirdi no sārņiem un rūsas. Dariet to droši un priecīgu prātu mūsu priekšā, jo grēks, ko slēpj, jeb kas sasniedz mūsu lūpas tikai kautrīgos čukstos, neatvieglina mūsu dvēseli. Cilvēkam jāstājas kā kareivim sava Kunga priekšā un droši jāpasaka, kas viņu moka un nospiež. Vai mums tas patiktu, ja bērni nāktu pie mums slepeni, kurnēdami, savu grēku slēpdami? Kā gan tas Kungs var mūs, savus bērnus, ieredzēt, ja mēs neuzdrošināmies viņam atklāt visu savu sirdi un izģērbt viņa priekšā savu dvēseli ? Esiet atklāti un drošsirdīgi jūs visi, kurus Dievs radījis pēc sava vaiga un līdzības un kas nedrīkst kautrēties, ne kaunēties, stājoties sava Tēva priekšā!“

Kāda meitene kā viegls putns piecēlās no sava krēsla un steidzās uz grēksūdzes solu. Viņa bija ļoti jauna un skaista, viņas nevainīgās, bērnišķīgās acis liesmoja ekstāzē un, šķita, ka viņas miesa būtu piepeši aizdegusies. Slaida un smuidra, baltās rokas puslīdz izstieptas uz draudzes pusi, viņas vārdi skanēja kā zelta naudas gabalu skandināšana uz paplātes.

„Kungs mans Dievs,“ sauca viņa skanīgi, „uzklausi sava bērna nevainīgo lūgšanu un atbrīvo no netīrības, ar ko tas sevi nogānījis. Tev piemīt neizmērojama labvēlība un no tavas žēlastības elpo cilvēks, lido putns un zied koks — ļauj vienai lāsītei no tā nokrist nožēlotāja bērna sirdī. Gribu atkal kļūt tīra un raudzīties tevī līdzīgi sniega pārsliņai. Vēlos kļūt par puķi tavos dārzos. Biju šķīsta un dvēselē cēla, bet sātans ieviļinaja mani ļaunumā, un tagad katrs mans asins ķe’rmenītis ir saindēts un mana izskūpstītā mute ož man pretī, un man kļūst nelabi ap sirdi. Vēlā vakarā pastaigājos pa iekšpilsētas ielām, tur bija daudz gaismas un daudz uguņu dzirkstīgā mirgojuma, un, grēcīgo cilvēku straume strāvoja tur gan uz vienu, gan otru pusi, dzenoties pakaļ savam laupījumam. Bet es nebaidījos kārdinājuma, jo zināju, ka Dievs izseko katru manu soli un liks man apstāties uz grēka robežas. Es nepacēlu savu kairo skatienu, nepalēnināju gaitu, nepaliku kā gaidot stāvam pie kāda apgaismota skatloga, bet pastaigājos uz priekšu un atpakaļ, it kā gribēdama lepoties ar savu varenību un izturības stiprumu. Biju pati izaicinājusi ļauno savā ceļā un gribēju tam lepni soļot pāri. Bet tad kāds vīrietis saņēma mani aiz rokas, piespieda sev klāt, un nešķīstība, kas atradās viņa asinīs, saplūda manī un saindēja manu prātu. Gribēju kliegt, bet mana balss neskanēja, gribēju raudāt, bet manas acis palika sausas, biju kā paralizēt', manas kājas bija steidzīga prieka pilnas, un man nebija spēka tām pretoties. Tā pārvērtos grēcīgā, apkaunotā sievietē, ak, Kungs, tu pats to redzēji. Briesmīgi ir sātana darbi, un pretīgas ir vīriešu vilinātājas acis!“

Vaimanādama viņa nokrita ceļos grēksūdzes solā, un viņas baltās rokas pacēlās uz augšu kā baložu pāris.

Tad sāka mežonīgi rībēt bungas, it kā kavalērija būtu aulekšojusi pa ģitārās stīgām, un taures raustīja gaisu drīksnās. Koris, kas bija klusi un mirdzīgām acīm klausījies grēciniecē, izplūda gavilēs dziedot kādu dziesmu fokstrota taktī.

Draudze pielēca kājās, rokas cēlās gaisā, katra mute sāka slavējot piesaukt Dievu. Cilvēkus bija pēkšņi pārņēmis kāds neizskaidrojams prieks, liela sajūsma sagrāba tos kā vilnis, un viņu līdzšinējās kokainās, nopietnās sejas pārlējās kā ar eļļu, kuras spīdīgajā virsmā atdalījās acis, kas atradās uz ārprāta robežas, četri sludinātāji pielēca klāt meitenei un, turēdami savas rokas uz viņas galvas un pleciem, nemitīgi kaut ko sauca, kas iejaucās vispārējās gavilēs, orķestra troksnī un fokstrota skaņās.

Biju apstulbusi. Kā gan meitene varēja un iedrošinājās tik liela ļaužu pūļa priekšā izģērbties kaila un to, ko sievietei lemts glabāt slepenībā vai nu kā kaunu, vai kā jauku pārdzīvojumu, izbārstīt ļaudīs, neizjūtot ne mazākās kautrības? Un vai vispār bija ticams, ka šīs nevainīgās, bērnišķīgās acis varēja mani pievilt? Kādēļ gavilēja ļaudis, kad šāds bērns kritis grēkā, kādēļ tie jūsmoja par grēku un slavēja Dievu, kamēr daudz saprotamāk būtu raudāt un izsamist ?

Pēc dievkalpojuma beigām paliku sēdot savā solā. Daļa dievlūdzēju bija klusi aizgājusi, mazāka grupa saplūda blakus telpās, no kurienes tagad atskanēja arvien spēcīgāka kliegšana, ķīviņi un lamāšanās. Viens no sludinātājiem, vecāks vīrs, atsēdās man blakus, bet viņš neuzsāka sarunas. Neapmierināts raudzījās uz durvju pusi, kur atskanēja troksnis.

„Kā bija šīs meitenes vārds, kas šodien atradās grēksūdzes solā?“ vaicāju.

„Jūs domājat Miju Vorelaidi?“ pasmaidīja sludinātājs. „Kādēļ viņa jūs interesē?“

„Tik jauna un jau uz ielas!“ es izsaucos.

„Nē, šai meitenei nav nekāda grēka,“ sacīja sludinātājs. „Pazīstu viņu labi, jo dzīvoju ar to vienā mājā. Viņa ir vienīgā meita vecākiem — mīlēta, lutināta un labi sargāta. Neviena iekārotāja mute vēl nav pieskārusies viņas lūpām, un neviena sveša roka nav apķērusies viņas viduklim.“

„Viņas grēksūdze bija tad neīsta un viņa piekrāpa Dievu, draudzi un sevi pašu?“ izsaucos.

„Tā nebija krāpšana,“ sacīja vecais sludinātājs pasmaidīdams. „Ar savu grēksūdzi viņa pārdzīvoja grēka jūsmu, kas reālitātē viņai nebūtu sagādājusi ne pusi tik lielu svētlaimi. Viņa aizsteidzās grēkam priekšā, nemaz negrēkodama un tomēr noreibdama no tā jūsmas. Viņa iztīrīja savu sirdi no šīm kaislām ilgām, kas bieži uzmācas katram cilvēkam un nedod tam mieru. Un daiļā Mija Vorelaide deva miesai, kas tai nākas, bet savu dvēseli aiznesa no mūsu baznīcas tīru un uzvarējušu!“

„Kādēļ viņai to vajadzēja darīt tik liela ļaužu pulka priekšā?“ jautāju.

„Tikai tā viņa varēja sasniegt sava pārdzīvojuma stiprumu,“ atbildēja sludinātājs. „Un arī draudzei pašai vajadzīga šāda grēksūdze, jo, redzot un klausoties šādā daiļā meitenē, atvērās arī tās grēcīgā sirds un ieguva savu pārdzīvojumu. Ja tik jauniņa jau iet nelietīgus ceļus, tad arī pārējie nekautrējas par saviem pārkāpumiem, un viņu pašapziņa ceļas. Mija Vorelaide palīdzēja tiem pacelties no viņu dubļiem un pamestības sajūtas, arī viņu sirdis izkratīja daļu no saviem sārņiem uz šīs grīdas. Viņi izgāja no baznīcas izslietām galvām, mierīgi, ieguvuši jaunu ticību Dievam un dzīvei. Aplūkojiet uz brīdi cilvēkus sev apkārt, vai jums neliekas, ka viņi ir appelējuši, ierūsējuši un zaudējuši savu cilvēcību. Katrs, kas spējis taisnīgi vai netaisnīgi savākt savā makā kronu vairāk, kļūst tūlīt neiecietīgs pret nabadzīgāku, un tie, kurus tauta izcēlusi pie varas, liek plūst ap sevi asins straumēm. Mechanizācija, standartizācija, pārorganizācija padara cilvēku dienu no dienas mazāku, pelēcīgāku, mazvērtīgāku. Mūsdienu sabiedrībā, mūsdienu melos, nežēlībā un naidā sāk cilvēks arvien vairāk pārkaļķoties un zaudēt savu seju, ko Radītājs tam devis. Cilvēks vairs nav personība ar savu sirdi un dvēseli, bet tas pārvērties asinskārīgā, rijīgā un vadību alkstošā masā, ko pat niecīgākā dzirkstelīte var aizdedzināt, katrs tukšākais sauklis saviļņot, vismelīgākā propaganda satrakot līdz neprātam. Cilvēks vairs nespēj domāt ar savām smadzenēm, bet katra doma tiek atzīta tikai tad, kad to skaļi izkliedz. Uz visu mūžu pieķēdēts fabrikā pie mašīnām, ostā pie preču ričām, iestādēs un kantoros arvien augošu papīra kaudžu galā, nodzīts pazemē raktuvēs, ieslēgts darba klaušu šaurajā aplokā, cilvēks pārvērties nožēlojamā, mechaniskā robotā. Mājas tas zaudējis, saglabājies vienīgi vēl guļvietas jēdziens, sava ģimene kļuvusi sveša, draudzība un saderība mūsdienu cilvēkam liekas neizprotama. Ar savu dvēseli un sirdi cilvēks jūtas izsists klajumu vējos, un ar savu dzīvi tas sasniedzis izmisuma robežu.“

„Un jūs esat pārliecināts, ka spēsit tam atdot atpakaļ viņa cilvēka seju?“ jautāju.

Sludinātājs pasmaidīja un noraudzījās uz mani kā piedodot.

„Esmu jau par vecu, lai vispār par kaut ko būtu pārliecināts,“ sacīja viņš skumji. „Bet man ir žēl cilvēka. Gribu to atgriezt pie viņa paša, padarīt to drošāku un lepnāku, iztaisnot tā kupri sarauto muguru. Apveltīt to ar skurbumu, pārdzīvojumu, kas atbrīvotu viņa dvēseli. Meklēju atstumtos un nicinātos no ielas, izpriecu vietām un ostas krodziņiem, lai tieši tiem palīdzētu, jo viņi paši ir par vājiem, lai paceltos. Gribam tiem iepotēt ticību, ka pats Dievs viņus svētī un paaugstina un parāda tiem ceļu uz vērtīgāku dzīvi. Ielas meitu un dzērāju ietērpj vienādā uniformā, un kā līdzvērtīgi Dieva kareivji tie soļo pa ielām orķestfa un kofa pavadībā kopā ar strādniekiem, ierēdņiem, tirgotājiem un inteliģenci vienā ierindā. Tur manuprāt sākas ceļš atpakaļ pie Dieva. Viņos visos, par spīti to vecumam, turpina dzīvot bērns, kas grib pārliecināties, palaidņoties, rotaļāties, skraidelēt, bet mēs kautrējamies, aizbēgam aiz pārakmeņotas maskas un maldīgi domājam, ka nāves nopietnība paceļ mūs un padara cienījamākus. Atdot cilvēkam viņa bērnišķīgo prieku — vai tas mūs nenovestu jau mazliet tuvāk cilvēcībai? Oficiālā baznīca un valdības iestādes cilvēku nobaidījušas, piespiedušas to pie sienas, nemitīgi draudēdamas ar elles liesmām un pasaulīgo cietumu. Cilvēks vairs nedzīvo no paša žēlastības un spēka, bet ir iesaistīts baznīcas un valdības spaidu darbos, redzēdams uz katra ielas stūra rokas dzelžus un liesmas. Noņemiet no cilvēka pleciem bailes, arī bailes no grēka!“

„Kas ir grēks?“ sludinātājs domīgs atkārtoja manu jautājumu. ,,Sabiedrībai un citiem cilvēkiem nepieņemami darbi, viņu traucēšana — tā to izskaidro Bībele. Bet manuprāt lielākais grēks ir tas, ka cilvēks piešķir priekšroku savai miesai un atstāj dvēseli un garu badā. Visus pārējos grēkus cilvēks mantojis no saviem senčiem, un atbrīvošanās no tiem nav atkarīga no cilvēka gribas. Tie viņam pielipuši, un viņš ir nevarīgs un nelaimīgs, lai morālisti un likuma tulki runā ko gribēdami. Asins balss ir stiprāka par cilvēku, jo asins viņā samaisījusies no tūkstošiem senču, tūkstoš atšķirīgiem raksturiem, kaislībām, iekārēm un izjūtām — kas viss no šāda mistrojuma izlobās, tas nav atkarīgs ne no viņa, ne no viņa gribas. Kā zieds nevar mainīt savu krāsu, tā cilvēks nevar atbrīvoties no sava grēka. Ar visu savu gribas spēku gan jāpretojās kārdinājumiem, tie jāapslāpē, bet ne sevī pašā, ne citos neesmu ievērojis, ka tas būtu devis lielākus panākumus. Jo cilvēks pēc savas pamatbūtības tomēr paliek tikai nevarīgs cilvēks!“

Un sludinātājs nožēlodams pamāja ar roku uz durvju pusi, aiz kurām visu laiku skanēja troksnis un strīdēšanās un kas patlaban atvērās. Iekaisušām sejām un satraukti draudzes locekļi devās uz mājām, un katram no viņiem bija zem rokas lielāks vai mazāks sainītis. Arī setniece Marija atradās to vidū. Steidzīgi viņa pienāca pie manis un raustīja mani aiz piedurknes.

„Esmu likusi kundzei ilgi gaidīt,“ sacīja viņa, „bet nu tagad mudīgi uz mājām.“

„Esam gan visi tā Kunga svētītie kareivji,“ runāja viņa uztraukta, „bet kad sākās no Amerikas sūtīto dāvanu izdalīšana, tad ir visi ragos un nēatskan vairs neviens āmen, ne allelūja. Norauj kaut pašai svārkus no gurniem un metas ar laupījumu ārā pa durvīm. Nebija jau arī šodien nekas daudz dalāms, trokšņa bija daudz, bet maz guvuma — dažas uniformas, pa lielākai daļai jau apvalkātas, pāris desmit pāru zābaku un kurpju, mazliet veļas, dziesmu grāmatas, dažādi nieciņi un nauda. To nozīmīgāko, naudu, protams, izlietošot baznīcas īrei un uzturēšanai kārtībā, kā arī dažu jaunu pūtēju instrumentu, bungu un ģitāru iegādei, atlikšot tikai dažas kronas, ko vēlāk izdalīšot trūcīgāko atbalstam. Kas bija kustīgāks, dabūja vairāk, kam nebija pietiekami skaļa balss un asi nagi, palika glužj tukšā. Es kliedzu gan kā ar desmit mutēm un rīklēm, bet dabūju šoreiz tikai bērnu veļu un kurpītes. Ko es, vecs cilvēks bez bērniem, iesākšu ar so veļu un kurpītēm? Tagad vajadzēs vēl no jauna nopūlēties, lai ieguvumu pārdotu vecu lietu tirgū!“

Biju redzējusi šīs reliģiskās sektes divas sejas un kā trešā piebiedrojās vēl draudzīgā sludinātāja atklātie vārdi, kas, droši vien, atšķīrās no draudzes oficiālā uzskata. Varbūt šis dzīvē un cilvēkos vīlies vīrs atradās tikpat tālu no Dieva kā es, bet patiesībai viņš bija ievērojami tuvāk.

Mēģināju tikt skaidrībā — kāds bija mans grēks un kas man varētu sagādāt jūsmas skurbumu. Ja es stāvētu grēksūdzes solā, simts acis pievērstos man, simts satrauktām ausīm cenšoties nepalaist garām neviena mana vārda, kāds saturs būtu manai grēksūdzei? Tikai liela netiklība un smags pārkāpums varētu novest ekstāzē ļaudis un arī mani pašu. Izkratīju sev klēpī visu savu dzīvi, bet arī visrūpīgākā rakņāšanās tur nedeva nekā vērtīga. Biju dzirdējusi, kā kāda večiņa izsūdzēja pāris ābolu zagšanu no laucinieka ratiem tirgū, kāds drebelīgs vecītis nožēloja vistas zādzību, bet šos niekus noklausījās ar nepatiku, jo tie neizraisīja ne mazāko satraukumu un pat ģitārās; un bungas tikai uz mirkli pamodās no sava dziļā miega, un to nožāvāšanās neatskanēja pat līdz pirmajām sēdētāju rindām. Grēkam vajadzēja būt varenam, tikai tad tas bija vērtīgs. Kāds bija mans grēks?

Vai tas, ka Rēmuss Lēvijs uzskatīja mākslinieka dēlu par savu ? Patiesības atklāsme neizraisītu nekādu satraukumu, varbūt vienīgi muļķīgas nepatikšanas. Ka, vīram atrodoties cietumā, dzīvoju vieglprātīgu dzīvi? Tas nebija atstājis nekādas pēdas ne manā dvēselē, ne arī miesā, tā arī tas nederēja par grēku, ko izsūdzēt. Vai bija tā, ka arī grēks kā tāds cilvēka izpratnē jau nobirdinājis savus ziedus un tādēļ baznīcas stāv patukšas, bet tiesu zāles pildās arvien vairāk. Tā man nebija nekā ko piedāvāt ne pašai sev, ne ļaudīm — biju tukša — bez grēka un pārkāpumiem. Pati dzīve bija mani stūmusi no viena piedzīvojuma otrā, un viss, kas ar mani bija noticis, bija dzīves veikums. Mana daļa bija atzīt to par labu vai kurnēt par savu likteni, citas iespējas nebija.

Un tomēr arvien vairāk mani sāka kārdināt iedoma par stāšanos grēksūdzes solā. Iztaujāju Marijai, kā tas notiek, kad kāds cilvēks piepeši saņem it kā kādu norādījumu no ārienes, kādu neapslēpjamu tieksmi iztukšot savu garu, kad tas paceļas kā putns un liesmodams steidzas uz grēcinieku solu.

„Pašam Dievam jāparādās, citādi nevar,“ paskaidroja Marija. „Biktētājam jāsajūt tā Kunga aicinājums. Viņš sasniedz stāvokli, kur tā prātu paralizē. Tad ne viņš pats, ne kāds cits spēj to aizturēt, un viņš nemaz nepamana, kā kājas to novedušas uz paaugstinājuma. Notiek arī tā, un visai bieži, ka cilvēks gan grib, vairākus mēnešus ilgojas un lūdz, arī sludinātāji un draudze sauc Dievu, bet aicinājums nenāk. Sirds paliek auksta, prāts nesalaužams, grēks ieslēdzies sirdī.“

,.Kā notika tava aicināšana?“ biju ieinteresēta.

„Nezinu, nevaru to izskaidrot,“ atbildēja Marija. „Biju daudz raudājusi un lūgusi, veselu nedēļu neēdu ne drupatiņas, un tad beidzot jutu aicinājumu. Redzēju apžilbinātāju gaismu ap sevi, un brīnums bija noticis. Nezinu nekā par to, ko runāju grēksūdzes solā, dzirdēju vienīgi savas balss ātro plūdumu, un tas bija pats Dievs, kas man, valodā neveiklai, ielika vārdus mutē. Bez lielās, aizgrābjošās svētlaimes neatceros nekā cita.“

„Un šī svētlaimes sajūta tev saglabājusies?“ vaicāju.

„Ak, bērniņ, nekas nav paliekams, arī ne svētlaime,“ stāstīja sētniece, „tādēļ jau mēs sapņojām par paradīzi un ceram, ka tur svētlaime ilgst mūžīgi, šinī dzīvē tava daļa ir tikai sāpes un ciešanas, tava tumšā un mitrā istabiņa, dzērājs vecis, kas tevi pārmaiņus pārmāca gan ar siksnu, gan slotas kātu, šeit ir tikai netīrā iela, zirgu mēsli, piemēslotais pagalms, atkritumu tvertne un nemitīgais darbs, to visu nokopjot. Ja mans vecis būtu papūlējies katru pērienu atzīmēt ar kādu svītru, tad mums abiem vairākas dienas paietu, galus kopā savelkot. Tādas ir lietas ar manu svētlaimi.

Tik vien man ir tā prieka, kā šad tad pasēdēt mūsu draudzes siltajā baznīcā, un, ja no turienes vēl šis tas atbirst, varam atļauties arī gabaliņu gaļas pie kāpostiem un kādreiz arī lāsīti degvīna. Tas tad atsvaidzina kā miesu, tā arī dvēseli, un pat mans vecis sāk mazliet priecīgāk rūkt un aizmirst uz dažām stundām kā siksnu, tā slotas kātu.“

Nē, tas nebija tas, ko biju vēlējusies dzirdēt, šeit vērtēja dzīvi un pat Dievu pēc tā, cik trekns vai liess kumoss iekrita mutē — tālāk Marijas ilgas un sapņi nesniedzās. Un tomēr viņa taču bija tā, kas ievēroja manu nemierīgo svaidīšanos un ieteica meklēt palīdzību pie Dieva. Bet es ilgojos pēc ilgstošas svētlaimes, savas dvēseles un asiņu saskaņota līdzsvara. Kāroju pēc jūsmas, kliedzu pēc dzīves. Bieži jutu, ka man kaut kur jāsteidzas, pēc kā nozīmīga jātiecas, ka kaut kasi ļoti nepieciešams izkritis no rokām un es to nevaru atrast. Uzsviedu lakatu uz pleciem, izskrēju ārā, bet, paskrējusi dažus soļus pa ielu, apstājos — nebija ceļa uz dzīvi. Vīlusies, izmisusi atgriezos istabā un raudādama atkritu krēslā.

Varbūt tādēļ pieķēros sektantu baznīcai un neizlaidu nevienu dievkalpojumu. Nokritu ceļos blakus tiem, kas saplūduši no ielas, krogiem, priekšpilsētām, kuru sirdīs varbūt nemaz nebija lielāka grēka, bet uz kufu pleciem dzīve uzvēlusi smagāku nastu nekā tie spējīgi panest, un tādēļ meklēja palīdzību pie Dieva, izmisušās mutes tāpat kā man pilnas uguns un lūgsnu. Katru kritisku un noniecinātāju domu es izskaudu jau pašā asnā. Pēc Marijas parauga sāku badoties, <

nomocīju sevi ar darbu, raudāšanu, ceļos mešanos.

Mana seja kļuva tad kaļķa bālumā un miesa saplaka ap kauliem. Sludinātāji nāca man talkā un sarīkoja īpašas lūgšanas stundas vienīgi man. četras mutes skandināja Dievu manās ausīs un astoņas rokas taustījās gar manu ķermeni kā Bībeles lappuses šķirstot.

Manu izprašanu atņēma, manās asinīs rībēja bungas, un mani mati bija kā ģitāru stīgas, kas, bez mitas trakojot fokstrota taktī, bija mani novedušas līdz ārprāta robežai.

Un tad beidzot nāca ilgi gaidītais aicinājums.

Biju aizgājusi uz baznīcu ļoti vāja un nevarīga. Nejūtīgi un taustoties biju sasniegusi solu. Tikko spēju vispār kaut ko sadzirdēt, ap mani valdīja kā migla, kam urbās cauri kāda vāja starmeša gaismas kūlis. Ausīs sāka skanēt kā tāli baznīcas zvani, un es zināju, ka tās ir manas dzimtās vietas baznīcas zvana smalkās skaņas. Un piepeši mani it kā sagrāba, pacēla gaisā un es steidzos skaņas virzienā.

Sajutu, ka tā neesmu es, Ene Lēvija, kas atradās tur grēksūdzes solā, tā bija drosmīgāka, lepnāka, cēlāka, tā bija pilna spēka un gribas. Tā bija kā tikko piedzimusi un pievērsa savu pirmo, no Radītāja iegūto skatienu zemei savā priekšā. Tā redzēja daudzos cilvēkus, bet tie nelikās viņai kā cilvēki, bet gan kā varenas ērģeles, kuru stabules bija šo cilvēku dvēseles, kas tr.gad ieskanējās tam Kungam par godu un slavu.

Ja arī biju domās izplānojusi savu grēksūdzi un ilgi domājusi par grēku, kam vajadzēja būt par izejas punktu manai biktei, tad tagad tas viss bija aizmirsies, kļuvis nenozīmīgs, biju vienīgi es, zem maniem pirkstiem ērģeļu taustiņi un vēl kāds trešais, ko mēdz saukt tūkstoš vārdos, bet kas grēcīgā cilvēka mutē ir tikai Kungs, mūsu Dievs.

Kaut ko no tā, ko runā šie grēku sūdzētāji, nav iespējams atstāstīt. Tas ir izjūtu putenis, liesmaina aizdegšanās, kas piepeši no tevis izšaujās un ko prāts nespēj un nevar aptvert vai atcerēties. Tikai dažas nenozīmīgas skaidiņas, kāds dzijas galiņš no lepnā audekla it kā vēl virmo man acu priekšā, un tas arī ir viss.

Varbūt es runāju tā, ka es, Ene Lēvija, izstiepju rokas uz Tavu pusi, izlūgdamās no Tevis svētlaimi un mieru. Tu sauci, un es steidzos pie Tevis; Tu parādījies, un es pacēlos spārnos, lai iegūtu Tavu žēlastību. Biju kā nevēlams akmens tīrumā, ar ko arkli plēsās un stumdīja to gan uz priekšu, gan atpakaļ. Biju vājš stādiņš, kura saknes atradās ugunīgā, sausā zemē, lapas novītušas, kāts noliecies pie zemes, bet

zieds tiecas ieraut savā klēpī rasas pilienus, lai ar tiem kā spoži mirdzošām acīm raudzītos uz Tavu pusi ticībā, cerībā un mīlestībā. Jau kā bērnu mani pāri slieksnim iesvieda dzīvē, bet ce]a galu neierādīja, tā es kūlos, vēju un vētru mētāta, no mazākas peļķes uz lielāku, no seklāka akača uz dziļāku un smirdīgāku.

Esmu nicināta un atstumta, un arī es esmu nicinājusi un atstūmusi, un kur zināju mitināmies cilvēku ar sāpēm, tur gribēju iecirst arī savus zobus. Grēks man pieķēries kā spitālība, un kaislība mani vilkusi izpriecās pie dzīru galdiem un netiklībās svešās gultās, bet jo ilgāk es priecājos un jo ilgāk ļāvos netiklībām, jo ar lielākām sāpēm tiecos pēc Tevis.

Varbūt runāju tā: esmu briesmīgi izsalkusi un izslāpusi pēc Tevis, bezmiega naktīs esmu saukusi pēc Tevis, tikai pēc Tevis; esmu bijusi bez Tevis kā jēriņš bez ganībām, mākonis bez debesīm, steidzīgā upīte bez gultnes. Kad saule spīdēja pie debesīm, es aizsedzu savu seju aiz kauna, bet naktī es izskrēju ārā un lūdzu; mākoni, lai tas aizklātu mēness acis un es varētu nekaunēdamās stāties Tava vaiga priekšā. Mana dvēsele novīst bez tavas žēlastības un vientulība bijusi mocīgāka par nāvi.

Varbūt es runāju tā: Padari mani atkal par nevainīgu jaunavu, kas elpo tikai no Tavas žēlastības un gaismas, ko Tu sūti uz manu pusi. Tu esi mūžīgs, un mīlestība ir mūžīga — lai slavēti debesu spēki un pasaule! Nē, es neatceros nekā no tā, ko runāju grēksūdzes solā. Izjūtu lielu svētlaimi, kādu neviens nav spējis aprakstīt un kuras izteikšanai nemaz nav radīti vārdi. <

Bija tāds vieglums it kā atrastos spārnos, lielas gaviles dvēselē, bezgalīga labsajūta, dziesma bez vārdiem un skaņām, ko dziedāja katrs asins ķermenītis, katrs audiņš. Bija sajūta it kā viss ap tevi ziedētu un smai>žotu, šie cilvēki, soli, sveces, bungas, griesti un grīda, pat lindraki ap veceņu gurniem. Un to visu it kā apvienotu kāda cēla saskaņa un uzdevums un tu pati būtu ļoti nozīmīga, ārkārtīgi vērtīga daļiņa šajā saskaņā. Daļiņa no paša Dieva, viņa žēlastības, viņa gaismas, viņa neaprobežotā labuma. Viss spiedīgais

smagums bija izzudis, palikusi dvēsele vien, kas šūpojās un mirgoja pacilātā laimē un labsajūtā.

Bet, kad biju nometusies ceļos grēksūdzes solā un sajutu sludinātāju rokas uz savas galvas, mani sagrāba liels nogurums. Brīnums ir noticis, brīnums ir noticis! gavilēja ap mani. Bet es nespēju pacelties; bungām rībot un taurēm trakojot, mani ienesa blakus istabā. Un es čukstēju pati pie sevis:

Ene Lēvija, tas bija Jirgens ar ko tu šodien sarunājies!

13

Biju iesvētīta, paaugstināta par kareivi un valkāju uniformu. Bet svētlaime un jūsma vairs neatkārtojās. Gan centos vēl doties grēksūdzes solā, bet mani vadīja uz turieni prāts, un iepriekš sagatavotā runa bija lietišķa, atturīga, kas sevi pazemo, lai kādus skaistus un dzejiskus vārdus es arī lietoju. Arvien izgudroju aizgrābjošākus grēkus, arvien neiespējamākus atklājumus, izģērbos iekšķīgi kaila, mans domu lidojums nolaidās fantastiskos piedzīvojumos, ar ko man reālā dzīvē nebija nekā kopīga, bet mans dzejiskais lidojums nelīdzēja, jo patētiskās frāzes nebija sagremojamas ne draudzei, ne arī man pašai, lai kā es arī uzvandīju savas jūtas, lai kā kliedzu uz Dieva! pusi, taču netiku tālāk par aktiera pārdzīvojumu, kas, savu lomu pieņemami izveidojis un uzdevumu paveicis, savāc no skatītāju plaukstām aplausu uzslavu. Arī šīs manas uzstāšanās nobeidza bungu rīboņa un koris piekliedza pilnu zāli, bet pārdzīvojumu neguvu ne es, ne draudze. Tie bija tukši māņi un krāpšana, par to varēja pārliecināties, vērojot uz mani vērstās uzticī-

gās acis, kas gaidīja brīnumus, bet kuru plaksti vīlušies nolaidās reizē ar manu nokāpšanu no grēksūdzes paaugstinājuma. Sajutu, ka dienu no dienas kļūstu draudzei svešāka, kaut mani glabāja kā daiļu un izcilu eksponātu, kas palīdzēja piepildīt baznīcu.

Kad reizēm naktīs, pamodusies no miega, pievērsos domās pirmajai grēksūdzei, tad kā salds, patīkams strāvojums izgāja caur manām asinīm. Biju kā opija smēķētājs, kas, domādams par saviem jaukajiem pārdzīvojumiem, steidzas atkal atpakaļ uz savu lāviņu, lai ar visu savu dvēseli nodotos opija pievilcībai, ienīzdams, nicinādams un ar riebumu no sevis atstumdams to, ko cilvēce kaut kā dēļ sauc par patieso dzīvi.

Arī es centos steigties atpakaļ pie kādreiz pārdzīvotās svētlaimes, kaut arī tā neatkārtojās, bet, kā jau atmiņas, pildīja dvēseli ar glāstīgu siltumu.

Bija ārkārtīgi interesanti izsekot sev un savai rīcībai. Arī manī pamodās rijība, un es varēju krist zemāk nekā sētniece Marija ar savām desmit mutēm un desmit rīklēm. Konstatēju, ka kliedzošu muti pārspēj smaidīga, vilinātāja, solīga mute. Es neskrēju blakus istabā uz ziedojumu sadali, jau iepriekš zināju sadalāmo priekšmetu vērtību un naudas summas lielumu, un man vajadzēja tikai paraudzīties dalītājā, pasmaidīt, sirsnīgi paspiest viņam roku, un mana daļa bija bagātīgāka nekā pārējiem, to jau laikus nolika sāņus un nākamā dienā nogādāja man uz mājām.

Tā biju no svētlaimes aizvirzījusies līdz rijībai, konstatēju pat, ka arī tā aizrāva un satrauca, kaut patiesībā tā nebija liela bagātība, kas tādā ceļā ieplūda <

pāri manam slieksnim. Bet cilvēkā slēpjas tūkstoš savdabīgu īpašību, un kad vienu paceļ augstāk, tā pieņemas spēkā un varenībā un draud noslāpēt citas.

Zināju, ka šāda ubagošana mani pazemoja pašas acīs un, ja šad tad piegāju pie spoguļa, man šķita, ka no turienes uz mani neraugās skaista sieviete, bet neglītums, rijība, melīgums. Kā es iedrošinājos valkāt tā Kunga kareivja cēlo uniformu, kurā patvēries viltus un negods! Aizklāju spoguli ar sedziņu, mierinādama pati sevi ar jauniem meliem, ka cilvēka ārienei nav

nozīmes, Dieva kareivim jāgādā vienīgi par savas dvēseles skaistumu.

Tad pienāca diena, kad Rēmuss Lēvijs atgriezās. Kluss klauvējiens, piesardzīga durvju pavēršana, viena kāja pārkāpa slieksni, tā ienesa sev līdzi vienu ķermeņa pusi, tad parādījās krūts, galva, otra kāja zagās līdzi, un beidzot viss lielais vīrs stāvēja durvīs. Gribēju viņam priecīgi steigties pretī, jo viņš tomēr bija mans vīrs un manu bērnu tēvs, un arī pieklājība manuprāt prasīja šādu uzvedību, bet viņa stājā bija kas atraidīgs, it kā viņš uzskatītu katru prieka izpausmi par lieku un, sazini nu, varbūt no tā ciestu arī mana pašcieņa. Paliku mēmi stāvot istabas vidū un raudzījos viņā. Kādu sainīti, ko viņš bija nesis padusē, tas nolika uz grīdas durvju tuvumā, piegāja pie tuvākā krēsla, pirms atsēšanās nopētīja krēsla izturību un tad izteica savus pirmos vārdus:

„Tā, nu es esmu šeit. Pie savas sievas.“

Vai viņš gribēja ar to pasvītrot savas likumīgās tiesības uz mani — to nezinu. Viņa ārienē nebija nekas mainījies, it kā tie nemaz nebūtu gadi, kas mūs šķīra, bet dažas dienas, dažas stundas. Pat viņa balss skanēja ar tādu pašu tenorālu svētulīgumu, viņa acīs ievēroju tādu pat glūnošu gatavību lēcienam, pat kaklasaite, šī galīgi apdilušā lupata, bija tam uzsieta ap kaklu, un, vīram runājot vai ēdot, tā lēkāja līdzi gāmuram kā divi nerātni peļu mazuļi, mudinot viens otru uz palaidnībām.

Un pat sarunas turpinājās no tās vietas, kur tās pārtrūka, vīram aizejot uz cietumu.

„Jā, man nodarīta smaga pārestība,“ sacīja viņš, bet pīšļos samītajam atstāja tomēr viņa muti, un ar to es nenogurstošā neatlaidībā piesaucu savu Dievu. Mani uzklausīja, un maniem ienaidniekiem nav klājies labi. Vai esi dzirdējusi — mūsu bankas direktors esot miris ar trieku, un pat viņa bēres notikušas tik aukstā dienā, ka ugunsdzēsēju pūtēju orķestris gan gribējis spēlēt pie kapa, bet troksnis vien iznācis — taures aizsalušas. Tā šim lepnajam un netaisnajam vīram bija jāiet kapā .bez mūzikas. Un vai zini — sals iznīcinājis ari mūsu ābeles, no mūsu skaistā dārza palikuši pāri tikai kaili stumbri. Nevienam nebija lemts gūt prieku no mūsu darba un pūlēm.“

Vira sejai pārlaidās Jauna prieka pilns smaids.

„Kur tu visu to, cietumā būdams, esi saklausījies?“ brīnījos.

„Bet Elenes jaunkundze pastāstīja,“ sacīja Rēmuss Lēvijs lielīgi. „Palīgskolotāja mani bieži apciemoja un pienesa visas tenkas. Stāstīja arī par tevi, par mūsu bērniem, visu bagātīgi izklāstīja, nemaz neievērodama to, ka viens otrs viņas jaunums man izraisīja asaras acis. Viņa ir labs un godīgs cilvēks, un arvien tā aizstāvējusi manas intereses.“

„Kādēļ tad tagad, atbrīvojoties, neskrēji tūlīt pie šīs labās un godīgās?“ saucu dusmīgi.

Vīrs uzcēla jaunu cepeša gabalu uz šķīvja, nopūtās, un man šķita, ka jautājums to nemaz nepārsteidza.

„Par visu tika domāts, katrs solis tapa apsvērts,“ sacīja viņš.

„Tad varbūt domāji arī par to, kādu darbu tagad sāksi meklēt?“ jautāju iecirtīgi.

Viņš savā mierā nebija iztraucējams, paēdis sakrustoja rokas, noskaitīja pantiņu un sacīja:

„Arī par to.“

Ar to beidzās mūsu saruna šajā Lēvija pārnākšanas vakarā, jo tagad viņš izlikās noguris un, atlaidies manā gultā, viņš tur viss nesagāja, garie locekļi sniedzās tālu pāri gultas kājgalim, pirksti svinīgi izstiepti uz augšu kā sveces. Taču priecājos, ka Rēmus Lēvijs atgriezies. Viņš tomēr bija vīrs — nožēlojams, pieņemams vai labs, tam nebija nekādas nozīmes, jo arī nožēlojamākais vīrs ir mazliet vairāk nekā pulkstenis pie sienas vai rīta kurpes pagultē. Kaut daļu bēdu viņš uzņemsies uz saviem pleciem, un tukšs galds ir vīra, nevis sievas kauns. Vīrs ir kā suņa ķēde, kas tevi piesien pie būdas un ja tev gribas riet, tad nav jāskrien uz ielas traucēt citus cilvēkus, bet tu izkārto savas darīšanas mājas kārtībā.

Bet es zināju arī, ka Rēmuss Lēvijs lielīgi izcēla savu nozīmi stāstīdams, ka cietumā domājis arī par savu turpmāko darbu. Neko viņš nebija domājis, jo pēc viņa pārliecības tā bija mīļā Dieva griba. Es tagad biju tā, kurai vajadzēja domāt par viņa novietošanu jaunas vagas galā, un, ja tā būs pietiekami šaura, Lēvijs varētu pa to sevi atkal pavirzīt uz augšu. Kur lai atrod viņam piemērotu vadziņu — cietumniekam, kura vārds slikti oda un kurš arī pats nebija nekāds varonis ?

Kad viņš bija dažas dienas atpūties, ievadīju atkal sarunas par darbu.

„Jā, tā gan,“ sacīja viņš pretimnācīgi, „cietumā iemācījos par galdnieku; ja kaut kur dabūtu darba rīkus, dēļus un telpu, varētu ķerties pie darba. Protu šo un to.“

Bet ķeršanās pie darba nenotika. Tā bija tā pati vecā Bībele, gar kuru viņš sāka knābāties, un kaut arī tur slēpās tik daudz gudrības un pamācību, viņš neuzlasīja no tās nekā vairāk par iespiestajiem burtiem. Kļuvu nikna.

„Vai tur tu domā sev atrast darba rīkus?“ jautāju dusmīgi.

„Tur nē, bet caur to,“ atbildēja viņš vientiesīgi, skatienu nepacēlis.

Neatlika nekas cits — vajadzēja atkal reiz patraucēt Mendi kundzi. Laipnā kundze manī noklausījās ar lielu uzmanību.

„Ļaunas lietas, beidzot vīrs mājās, bet nav darba,“ sacīja kundze. „Kājas gatavas spert soļus, bet nav kurpju — kā gan tā lai tiek uz priekšu? Palīdzība jāatrod, bet kur? Runā, ka Mendi esot ļoti bagāti — varbūt tas tā arī ir pēc papīriem bankās un veikalos. Bet, kad ierunājos vīram par naudu, viņš ir ļoti noskumis un saka, ka mēs atrodoties bankrota tuvumā un ka man jāpielūdz Dievs, lai šis biķeris arī vēl šoreiz paiet mums laimīgi garām. Bet tai pašā laikā no citiem dzirdu, ka mans vīrs atkal bankā sava paša kontā noguldījis lielāku summu. Tā mēs, sievietes, nekad nezinām, kas ir meli, kas taisnība. Mēs neredzam naudu vairāk kā tā nepieciešama mājsaimniecībai, vai arī vienīgi tad, kad mums jāreprezentē savi vīri ballēs, ār-

zemju vēstniecību pieņemšanās vai kādas slavenības jubilejā — tad, protams nauda drīkst plūst. Jā, bet jūsu vīrs tagad iznācis no cietuma, viņam kāds darbs jāatrod, citādi, pasargi Dievs, viņš drīzi vien būs tur atpakaļ — bērni bez tēva un jūs bez vīra!“

Viņa ilgi domāja, bet grūti nācās atrast padomu.

„Vai zināt,“ sacīja tad viņa, „es vēl parunāšu ar vienu un otru. Gan tad jums paziņošu, kad kaut kur atklāsies kāds galiņš.“

Pateicos kundzei arī par šo laipno solījumu un devos uz mājām. Ko gan viņa lai varētu darīt kāda vīra labā, kurš tikko iznācis no cietuma un kura vārdu pat nelāga pieminēt. Viens otrs vēl varēja atcerēties laikrakstu brēku Rēmusa Lēvija prāvas laikā un lielo A un Bē niknās nosodīgās atskaņas. Lēvijam nebija iespējams stāties savā vadziņā sabiedrības priekšā, viņam vajadzēja atrast patstāvīgu darbu. Tā es nevarēju ziņot Rēmusam Lēvijam nekā priecīgāka ne tanī, ne nākamajās dienās. Bet tas viņu neskumdināja. Mierīgi noklausījās atstāstījumu par manām gaitām, un viņa izteiksme nekļuva ne skumjāka, ne priecīgāka.

Sāku jau šaubīties — vai šīs dīvainās smadzenes, kas arvien man palikušas svešas, tiešām nesāka perināt iespēju pārcelties pie palīgskolotājas Elenes — tur noteikti atrastu laipnu uzņemšanu, vismaz sākumā.

Tad, dažas dienas vēlāk, kāds auto piestājās pie mūsu mājokļa, un tādu, kāda biju mājas apģērbā, Mendi kundze palūdza mani braukt viņai līdzi. Viņa man neteica braukšanas iemeslu un vispār bija atturīga vārdos. Kaut gan pēc viņas nopietnās un svinīgās izteik- < smes varēja spriest, ka braucam uz baznīcu, tomēr cerēju, ka viņa Rēmusam Lēvijam atradusi kādu galiņu, kādu pagaidu darbu, kas atvieglotu mūsu stāvokli.

Braucām pa Narvas šoseju, iebraucām Katrīnes lejas parkā, un, kad auto šeit pēkšņi nogriezās pa kreisi un apstājās pils priekšā, biju vīlusies. Man ienāca prātā īzāks Rēns, šis slavenais mākslinieks, kas reiz no šejienes bija iznācis vīlies un saīdzis, kādu gan tad palīdzību vai atbalstu es, mazais cilvēciņš, varēju šeit cerēt. Droši vien Mendi kundzei pašai bija šeit kādas

darīšanas un, tas nokārtojusi, varēs braukt tālāk manā lietā, tā nodomāju.

Kad uzkāpām otrā stāvā, kundze pateica adjutantam pāris vārdus, un drīzi vien viņa bija nozudusi blakus durvīs. Kā nožēlojama pelnrušķīte paliku stāvot lielajā reprezentācijas zālē, kur uz spodrās grīdas sildījās dārgi paklāji, kā sapņodami saules staros, kas ieplūda pa lielajiem logiem, par tālajām austrumu zemēm, no kurienes tie nākuši. Kautrējos par savu vienkāršo mājas apģērbu, par kurpītēm ar šķībi nomītiem papēžiem, bet jo sevišķi par savu seju, kas šodien nebija saņēmusi ne drusciņas pūdera un krāsas, bez kā katra sieviete jūtas kā kaila. Tā šeit bija mūsu valsts un tautas sirds, un visu to gribēju ar skatieniem noglabāt sevī, apzinoties, ka liktenis mani šeit droši vien otrreiz vairs neatvedīs, bet adjutants pamāja man ar roku uz durvīm, pa kurām tagad man vajadzēja ieiet.

Ak Dievs, mani sagaidīja pats Prezidents.

Viņš draudzīgi uzsmaidīja un sacīja:

„Man stāstīts par jums daudz cildena, Lēvijas kundze. Man ir patiess prieks pieņemt krietnu igauņu sievieti, kas nav baidījusies uzņemties uz saviem pleciem lielu un smagu nastu, audzinot un ievadot dzīvē desmit bērnus. Esam atkārtoti iztirzājuši un nobažījušies par mūsu tautas mazo pieaugumu — šūpļi paliek dienu no dienas arvien tukšāki, un tik daudzās ģimenēs vairs nedzird jautro bērnu valodošanu un smieklus. Tādēļ jūs esat mums par priekšzīmi, jums pieticis mātes mīlestības un siltuma tik daudziem pabērniem un vēl saviem bērniem. Mēs varam iedomāties tās grūtības, tās daudzās bezmiega naktis, kādas jums nācies pārciest un pārdzīvot, bet mātes mīlestība palīdzējusi visu pārvarēt. Esmu pārliecināts, ka jums pietiks spēka un gribas arī uz priekšu rūpēties par saviem bērniem ar tādu pašu nenogurstošu neatlaidību, lai no viņiem izaugtu mūsu tautai kārtīgi un strādīgi pilsoņi, kas, tāpat kā jūs, nelūzīs zem smaguma nastas, bet droši pieliks savu roku mūsu skaistās dzimtenes uzbūvē. .

Esmu dzirdējis arī par jūsu vīra kļūmēm. Teicama viņa rīcība nebija. Bet tagad, kad viņš savu sodu izcietis un atgriezies pie ģimenes, mums vajadzētu domāt par viņa skolotāja tiesību atjaunošanu. Nevis tādēļ, lai viņš no jauna stātos skolas druvā, bet lai viņam būtu tiesības saņemt skolotāja pensiju. Tā, protams, tieslietu ministra darīšana, un man ir grūtības ar šo vīru, bet es centīšos ar viņu parunāties. Nevaru jums nekā apsolīt, bet bērnu interesēs tas būtu nepieciešams.“

Visu laiku, kamēr Prezidents runāja, raudzījos viņā skatienu nenovērsdama. Viņam bija lielas un siltas acis, kas vēl tagad stāv man acu priekšā, un es nespētu tās nekad aizmirst. Tādas acis ir tikai lieliem cilvēkiem, kas paši daudz cietuši, pieredzējuši arī posta dienas un kas jau sen pārauguši slavas mirdzumam, varas pievilcībai, aplausu un gaviļu laimei. Tās nebija svētuļa acis, kas apslēpj savu sirdi un domas, bet cīnītāja acis, kas pēkšņi, negaidot varēja ieliesmoties, lai lepni un bezbailīgi mestos cīņā. Tās atgādināja varbūt liela vijolnieka acis, kas varēja sākt skanēt līdzi atskaņojamai melodijai un no liegākā, maigākā pianissimo pacelties līdz fortissimo, atklājot savas dvēseles plašo, visu aizraujošo skālu. Tās bija gluži suģestējošas, un es jutos it kā kaila to priekšā, un tomēr es būtu tā bez kautrēšanās nostāvējusi ilgi, it kā no tām mani apspīdētu siltie saules stari.

Prezidents man pasniedza slēgtu aploksni, paspieda roku un pateica man atvadoties vēl dažus drošinājuma vārdus. Nezinu, kā es izgāju no pieņemamās istabas, kā tiku lejā pa kāpnēm. Biju tā samulsusi un visa mana iekšiene bija tā sajukusi, it kā tur būtu plosījies viesulis. Lēnām soļoju uz parka pusi, apstājos un ieelpoju svaigu gaisu, sajutu kā mani vaigi sāka kaist, un man kļuva nelabi ap sirdi. Ar lielām pūlēm aizvilkos līdz tam pašam solam, kur kādreiz biju sēdējusi ar īzāku Rēnu un vērojusi lapkriti. Tagad šāds rudens bija iegūlies manā sirdī, izraujot no turienes pēdējo iedomājamo skaistumu un atsedzot manu melīgumu, rijību un rupjību. Tur bija palikuši tikai kaili kāti, ko pat vējš neilgojās rotaļīgi pašūpot, bet kas stāvēja kā krusti uz manām cilvēcības drupām.

Biju krāpusi šo godīgo un cēlo vīru, kas, pasniegdams man aploksni, bija pateicis tik daudz skaistu vārdu. Biju paveikusi darbu, kas pelnī smagāku sodu nekā Rēmusa Lēvija nieka parakstu viltošana. Mani stādīja par priekšzīmi, mani slavināja, man runāja par mātes mīlestību. Kur bija tie desmit bērni, par kuru varonīgo apgādnieci es biju paaugstināta? Divus vecākos es vispār nebiju redzējusi savā pajumtē, un, kad pagadījās ar tiem sastapties uz ielas, pagājām viens otram garām ar dusmās sarkanām acīm. Un pārējie? Audzināšanas iestādēs, patversmēs, pie svešiem cilvēkiem, bez mātes mīlestības un bez tēva gādības. Kad kādreiz viens vai otrs no tiem ieradās mājās, tas bija kašķains, lupatains un nolūkojās manī nikni kā mežā saķerts vilcēns. Bet, kad reizē gadījās vairāki mājās, izbira logu stikli, pagalmā skanēja briesmīgs troksnis, akmeņu birums un skraidelēšana pa mājas jumtu, raudāšana, troksnis un elle turklāt. Cilvēki saskrēja mūsu pagalmā, un desmit dūres draudīgi pacēlās uz manu pusi.

Turēju slēgto aploksni rokā un nopūtos: kaut tā būtu zagta nauda, ar kādu prieku tad skrietu uz mājām pie Rēmusa Lēvija. Teiktu: noslēp, noslēp to spilvenā, zem grīdas dēļiem, dzelzs gultas tukšajā caurulē, kamēr zādzība būs apklususi un aizmirsta un mēs varēsim to izcelt no paslēptuves! Lai tā būtu kaut Prezidenta nauda, bet bez manas slavināšanas, cildināšanas, bez manu neesošo nopelnu izcelšanas. Ja viņš būtu teicis kaut tikai tā: sieva, tavs vīrs Rēmuss Lēvijs tagad atbrīvojies no cietuma, un tavas rūpes ir tagad nostādīt viņu atkal vagas galā — kā lai tu spētu to izdarīt, ja es tev nesteigtos palīgā? Bet tagad?

Aploksne dega man rokās, un man nebija spēka to apdzēst pat ar asarām. Man iešāvās galvā doma: ja skrietu atpakaļ, nomestos ceļos un izsūdzētu viņam visu savas dzīves grēku. Teiktu — viss ir māņi un viltus, mana bērnu mīlestība un mātes gādība; es neesmu ne'cēla, ne priekšzīmei piemērota, esmu dubļaina skaida, ko vējš triec no vienas peļķes otrā; gadījumi mani stumdījuši, un pēc mākslinieka īzāka Rēna apliecinājuma manas kājas jau sen atrodas grāvī, kad saprāts tās panāk. Ja arī neviens mani nesaprastu, tad viņš gan, Prezidents gan!

Gurdena piecēlos no sola, palūkojos vēl reizi uz pils pusi un sāku soļot pilsētas virzienā. Vilku kājas sev pakaļ kā divus smagus akmeņus. Mājās pārnākusi, noliku aploksni uz galda un ar nopūtu atkritu uz krēsla. Rēmuss Lēvijs bija satraukts. Viņš redzēja mani automobilī aizbraucot un laikam cerēja, ka atgriezīšos ar kādu smagāku nesamo, bet, ieraudzīdams tikai slēgtu aploksni uz galda, palika tajā ziņkārīgi lūkojoties. Krietnu brīdi es neteicu ne vārda, tas padarīja vīru nemierīgu. Tad izteicu:

„Tur ir nauda iekšā.“

Rēmusa Lēvija ķermenim pārskrēja dīvainas trīsas, viņa ķermeņa augšējā daļa bija steidzīga nemiera pilna, pat rokas jau stiepās uz priekšu, bet apakšējā puse tomēr bija gudrāka, tā palika mierīgi sēdot uz krēsla.

,,Tur iekšā ir daudz naudas,“ es spīdzināju savu vīru, kaut kā dēļ viņa ziņkāres aizvainota.

Tad arī Lēvija ķermeņa apakšējā daļa vairs nenocietās, un viss stāvs piepeši atradās pie galda.

„Nedrīkst aiztikt!“ iesaucos nikni. ,,Tā ir grūti iegūta nauda, un, to saņemot, man nācies daudz ciest un bijis jāizjūt liels kauns. Pat es pati vēl neesmu iedrošinājusies ielūkoties aploksnē.“

Atskanēja knakšķi it kā locekļi ar spēku būtu atkrituši savā agrākajā vietā, krēsls uzņēma vīru savā klēpī, rokas nokārās gar sāniem — nē, viņš nemaz nav ziņkārīgs, Rēmuss Lēvijs ir pats miera’ iemiesojums. Nezinu kādēļ, bet šis vīrietis sāka man arvien vairāk maitāt nervus — ar savu ziņkārību, ar savu iztēloto mieru, savu izteiksmi, kurai bija dīvaina īpašība novilkt sev piepeši priekšā kā necaurredzamu aizkaru. Es atkal krietnu brīdi neteicu ne vārda, un vīrs sāka aizbildināties:

„Es jau nekā, ko nu par mani,“ sacīja viņš ar bērnišķīgu vientiesību. „Tu teici, ka tur iekšā ir daudz naudas, un es tūlīt domāju, ka tas ir joks. Vienkāršs joks, ar ko es nekā nezinu iesākt. Kas gan tev arī dotu naudu, pie tam vēl daudz naudas, kaut kas tāds nevarētu mums atgadīties ne sapņos.“

„Prezidents deva, tikko nāku no pils, „sacīju ar uzsvaru.

„Prezidents? Tu nāc no pils?“

Tagad krēsls to uzsvieda no jauna kājās, tas neuzticējās vīram, kas bija pilns dejas spara un kuj-am no ķermeņa izzudis miers.

„Tad sauksim visus bērnus atkal mājās,“ sauca viņš ar sajūsmu. „Tad atkal pēc ilga laika būsim visi kopā, kā tas pienākas kristīgai ģimenei.“

„Un ar ko domā tos paēdināt kā kristīgā ģimenē pienākas,“ iedzēlu starpā.

Viņa skatiens pievērsās aploksnei, meklēdams tur atbalstu.

„Nē,“ saucu es pikti. „Vispirms jāatrod darbs, tikai tad varēsim domāt par bērniem. Pat dzīvnieku neved pie tukšas siles, nemaz nerunājot par bērniem. Vispirms jāsagādā tev darba rīki, varbūt pat nepieciešamas telpas, varbūt pat kāda mašīna — šādām vajadzībām ir Prezidenta nauda.“

„Darba rīki, jā, protams, darba rīki,“ nopūtās Lēvijs. Un lai gluži sevi nenoniecinātu manā priekšā, piebilda klusākā balsī savas sirds nomierināšanai: „Un tad bērni!“

Tas bija mūsu kopdzīves otrā cēliena sākums, un nekas nenorādīja uz to, ka no tās varētu iznākt drāma vai pat traģēdija. Rēmuss Lēvijs taču nebija nekāds dramatisks aktieris, kuļ-a temperaments varētu novest līdz konfliktam. Viņam par godu varētu teikt, ka viņš bija kārtīgs darba vīrs un uzņēma savu uzdevumu ar lielāko nopietnību. Viņš nebija ātrs grābējs, viņā nepamodās ne darba, ne naudas hazards, viņš varēja ilgi un uzmanīgi vērot kādu dēļa gabaliņu, iekam tas nonāca zem viņa ēveles, bet toties viņš bija izturīgs, ļoti izturīgs un varēja nenoguris nostrādāt pie sava ēveļsola divpadsmit un vairāk stundas, ne reizi nenoslaucīdams no pieres sviedrus. Ja ļāva viņam mierīgi noskaitīt savas lūgsnas un laiku pa laikam pievērst acis debesīm, tad viņš bija samērā apmierināts ar savu dzīvi. Protams, mans pienākums bija rūpīgi raudzīties, lai viņa svarīgums un lepnums nepieaugtu, bet sākumā nebija par to jāraizējas, jo mūsu darbnīca bija vēl ļoti primitīva, tā atradās kādā palielā šķūnītī, kur paši iekārtojām plīti un dzelzs krāsnīti apsildīšanai. Arī darba rīki pa lielākai daļai nāca no vecu lietu tirgus, bet pasākums sekmējās. Rēmuss Lēvijs bija izveicīgs nelielu galdiņu gatavošanā, ko viņš nokodnēja un pārklāja ar maigu lakas kārtu, un tos daudz pieprasīja vecu lietu tirgū. Mani tas neapmierināja, izmantoju savu plašo pazīšanos, lai sameklētu darba piedevas. Viņiem nebija nekādu iebildumu, ja kādas klavieres, kas kļuvušas nespodras vai mahagonija mēbeļu gabals iegūtu jaunu politūru. Tas bija priecīgs sākums, kur bez Lēvija tika iesaistīti arī daži no mūsu bērniem. Pat es pavadīju augām dienām darbnīcā, jo tas taču bija mans personīgais pasākums. Iemācījos kodnes sajaukt ar eļļu, klavieru pulēšanu ar kvēpiem un daudz cita. Strādājām ar vīru līdz vēlām nakts stundām. Mani aizrāva darbnīcas izveidošana tādā mērā, ka bieži pat aizmirsās baznīca. Biju, darbu beigdama, dažkārt tā nogurusi, ka tiktiko aizvilkos līdz guļvietai un iekristu tad tūlīt dziļā miegā. Visas iekāres, sapņi un nervozums bija zudis, un es sapratu tagad darba rūķus, kuru lielākās ilgas bija tikai atpūta un nekas cits.

Kad no baznīcas nāca ar mani rāties un pārmeta man atkritību, es dedzīgi strīdējos pretī.

,,Neesmu atkritēja,“ izsaucos, „bet man vēl krietni jāpastrādā, vēl daži mēneši jāsarauj, jo pieticīgs maizes klaips gan jau ir uz galda, bet sāli tur klāt vēl nevaru sev atļauties. Nē, no baznīcas un mūsu ticības es neatteikšos un, tikko būšu kaut drusciņ tikusi uz kājām, aizvedīšu sev līdzi arī vīru un bērnus.“

Es jau arī pārāk daudz nebiju melojusi. To, kas ienāca par mūsu darbu, aprija darbnīca. Viss vēl bija jāiegādā, vajadzēja iesaistīt darbā arī kādu mašīnu, spiedīga vajadzība bija pēc dažiem strādniekiem, un to visu vajadzēja samaksāt ar mūsu darbu, ar atlikumu, ko atlicinājām uz uztura lēses. Bet es biju nepiekāpīga un nepadevos. Sāku arvien vairāk cerēt uz vīra pensiju, kas bija gan samērā neliela nauda, bet mūsu apstākļos tik ļoti nepieciešama. Aizsūtīju Rēmusu Lēviju pie tieslietu ministra — nepieņēma. Gāju pati — arī nepieņēma.

Skrēju no jauna pie Mendi kundzes. Nevaru teikt, ka viņa, mani ieraugot, būtu sevišķi priecājusies. Viņa taču bija mani atkārtoti atbalstījusi un man palīdzējusi, un es kļuvu tai jau par apgrūtinājumu. Viņas saīgušā izteiksme ļāva secināt, ka viņa aizbildināsies ar migrēnu vai reumatisma sāpēm, bet viņa tikai nopūtās un noklausījās manu stāstu līdz galam.

„Jā, mīļais bērns,“ sacīja viņa tad, „tas ir ciets rieksts, un mani zobi ir pārāk trausli, lai to pārkostu. Arī pati dzirdēju no Prezidenta, ka pat viņam esot grūtības ar šo vīru. Nevis tādēļ, ka ministra kungs būtu slikts cilvēks, nē, tādēļ nē. Bet ja kāds vīrs, kuya sapņi nesniedzas augstāk par miertiesneša posteni, gadījuma dēļ nokļūst uz ministra krēsla, tad tas izpūšas tik liels, ka zaudē prātu un cilvēcību. Viņa pašlepnums un sevis apbrīnošana kļūst tik slimīga, ka tagad viņam iederas tikai vairs sarunāties pašam ar sevi. Nē, mīļais bērns, mazajiem cilvēkiem nedrīkstētu piešķirt varu, ne arī lielu naudu, viņi tūlīt zaudē prātu un pārvēršas citiem cilvēkiem par izsmieklu. Par izsmieklu, pret ko tie paši, stulbie, diemžēl ir nejūtīgi.“ „Tad mana lieta ir bez cerībām?“ vaicāju noskumusi. „To es neesmu teikusi,“ sacīja kundze. „Bet tā nav patīkama, un es patlaban nezinu cilvēku, kas gribētu uzņemties starpnieka lomu. Varbūt man vajadzētu runāt ar savu vīru? Bet apsolīt es nekā nevaru.“ Noskumusi devos uz mājām un uzskatīju Rēmusa Lēvija pensijas lietu par bezcerīgu. Bet pēc dažām nedēļām -man tomēr paziņoja, ka man jāierodas pie

ministra kunga. Lika man tur nogaidīt vairāk nekā divi stundas. Kad beidzot atļāva ieiet, redzēju kādu vīru sēžam pie galda, manu sveicienu neatņēma, nepagodināja mani ar skatienu, kādas aktis atradās vīram priekšā, viņa galva bija atslieta tālu pāri atzveltņa augšējai malai un acis urbās griestos. Arī es paraudzījos uz augšu, bet tur nebija ne mušas, ne zirnēk]a tīkla, kas varētu saistīt kunga interesi. Ieklepojos — tas nelīdzēja. Sāku stāstīt, kas es esmu un apvaicājos kādēļ esmu aicināta uz ministriju •— arī tas nelīdzēja. Kungs bija sastindzis savā pozā un stāvoklis kļuva neērts. Tad sacīju:

„Labdien, ministra kungs, lūdzu piedodies par traucēšanu!“

Tad piepeši noknakšķēja atzveltnis un pa sviedās uz vieniem sāniem, un kungs uzlēca kājās. Ātrā pusriņķī ap galdu, spēcīgs dūres belziens pret galdu un dusmīgs izsauciens:

„Es šo papīru neparakstīšu!“

Tad viņš atsita aktis, izrāva no tām kādu lapu un sāka to vicināt pa gaisu.

„Mans paraksts lai piešķirtu kādam noziedzniekam pensijas tiesības,“ sauca viņš. „Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē? Tas būtu precedents, pēc kufa visi noziedznieki, atbrīvojoties no cietuma, tūlīt skrietu pie manis ar prasību, ka arī tiem tiesības saņemt pensiju.

Bet tā ir likumu pārkāpšana, ko nedrīkst pieļaut!“

Tad viņš sāka rakņāties pa aktīm, un viņa uztraukums pieņēmās. Piere sarievojās, balss aizsmaka, acis skraidīja pa aktīm. Sekoja nikns sprediķis par Rēmusu <

Lēviju un kad tas bija vilcies jau pietiekami ilgi, pēkšņi iestājās klusums, kungs bija galā ar savu apsūdzību un sacīja pieklājīgi:

„Lēvija kundze, lūdzu atsēdieties.“

Visu laiku biju stāvējusi durvju tuvumā, nogurusi no ilgās gaidīšanas un vēl vairāk no vētrainās audiences un sāku tagad virzīties uz krēsla pusi. Bet tikko biju paguvusi paspert pāris soļus, kad kungs bija parakstījis papīru un sacīja:

„Šī lieta tagad nokārtota jūsu interesēs, varat iet!“

14

Ja tu novēli ļaunu savam ienaidniekam, vai, teiksim, savam draugam, sāc to slavēt. Nenogursti slavējot un apbrīnojot viņa ārkārlgo talantu, tā neizsakāmo skaistumu, viņa cēlās rakstura īpašības, pati pie tam atturīgi slēpdamās kaktā. Pret uzslavu cilvēka daba nav aizsargājama. Tā pieņem to kā patiesību, un nekāda loģika to vairs nevar glābt. Nopelšana vai pat draudzīgu kritiku tas tūlīt nopurina kā suns no savas spalvas, un līdzīgi sunim viņš atņirdz tev pretī savus zobus. Uzslava cilvēkam nepieciešamāka par maizi, pat lielie gari un salonu džentlmeņi nav no tās pasargāti. Ja ubags stiepj tev pretī savu cepuri, lai tu no sava krājumiņa atmet arī viņam drusciņ, tad uz to raugās kā uz sabiedrisku ļaunumu. Bet ja ubago uzslavu un tās sasniegšanai diendienā met visneglītākos kūleņus, tad par to nekautrējas, it kā uzslava būtu vienīgais līdzeklis, kas uztur taisnu cilvēka vājo mugurkaulu. Daudz slavināts cilvēks zaudē reālitātes izjūtu, viņa domu un jūtu pasaule sāk lidināties augstumos, kur nav viņa īstā vieta un kur to nevar noturēt ne viņa talanti, ne spārni. Un tā jau ienaidnieks, vai, teiksim, draugs pārvērties nožēlojamā ģeķī, un jūs varat no sirds izsmieties par viņa ieskriešanu grāvī un par kādu nelabojamu cilvēcisku vājību, kas ir tikpat veca kā pasaule.

Viss teiktais brīnišķīgi piemērojams arī man. Kad, iznākusi no pils, izjutu kaunu un biju izmisusi par Prezidenta slavinājumu, tad tas nebūt nenozīmēja, ka uzslava būtu notecējusi gar manu muguru kā ūdens no zoss spalvām un palikusi pāri tikai kauna sajūta. Pēc prāta slēdzieniem tas tā varbūt arī bija, bet jūtu pasaule ir spēcīgāka, bez loģikas; uzslava nosēstas asinīs, uzdīgst, izaug un kļūst tik stipra, ka prātam jāpiekāpjas, un tas vairs neiejaucas ar savu loģiku. Prāts sāk pat piebalsot, ka, protams, tas bija pats Prezidents, kas tā runāja, un tādēļ tā ir taisnība. Un kad sabiedrībā mani sāka apveltīt ar slavinājumiem

—    ka esmu apbrīnojama sieviete, kas par spīti nabadzībai un ciešanām uzaudzinājusi savus daudzos bērnus, kas bez kādiem līdzekļiem izveidojusi savu darbnīcu, kur patlaban jau strādā trīs strādnieki — kur gan lai vēl atrod otru tādu sievieti? Dāma, apveltīta ar tik izcilu skaistumu, kurai pavērti visi ceļi, tomēr palikusi uzticīga savam vecajam, cietuma sodu izcietušajam vīram un neatsakās un nekautrējas ar to parādīties pat sabiedrībā — lai sameklē otru tādu! Un Pestīšanas armijā, kur agrāk atrados to vidū, kas saņēma, bet tagad varēju savas lepnības apmierināšanai arī jau kaut ko aiznest, kas katrā organizācijā, reliģiskā vai pasaulīgā, ir tomēr katra biedra galvenais uzdevums, biju apjūsmota, pat dievināta, kurai uzticēja bērnu sagatavošanu un to reliģisko izjūtu modināšanu.

Sāku arī pati ticēt, nevainīgi ticēt, ka patiesi esmu šķīsta un apbrīnojama. Sevišķi to varēja attiecināt sadzīvē ar Rēmusu Lēviju. Bieži, vērojot savu vīru, man šķita, ka esmu rīkojusies aplam un nevarēju saprast, kādēļ turpinu iet pa šo taku, kas ved uz strupceļu. Kādēļ paciešu šāda vīra klātieni, kufu nekad neesmu mīlējusi un taču viņam darījusi tik daudz laba, viņu sargājusi, par viņu cīnījusies. Upurējusi viņam savu dzīvi, nē — pat vēl vairāk, savu jaunību, skaistumu, prieku! Pacietusi viņa aprobežotību, maziskumu, viņa likšķīgo svētulību. Vai viņš arī prata to novērtēt un saprast manas uzupurēšanās lielumu? Un ja saprata, kādēļ viņš nemetās ceļos manā priekšā, kādēļ neslavināja, kādēļ nelepojās ar mani. Prezidents slavināja, sabiedrība slavina, Pestīšanas armijas kareivji nostājas ierindā, kad ierodas pie tiem. Bet Rēmusa Lēvija mute bija mēma, viņš mani uzskatīja par parastu sievu un mūsu kopdzīvi par normālu. Viņš nespēja saprast, ka sievietei nav vajadzīgs vīrs vien, bet vīrā arī kaut kas no trubadūra, kaut mazliet trubadūra, kas nepagurst apbrīnot, dievinot un apmīļojot savu sirds dāmu. Vecajam sludinātājam bija taisnība: katrā cilvēkā turpina dzīvot bērns, kas ilgojas rotaļu, prieka un draiskulības un kam var prieku sagādāt glāstīga roka uz galvas. Bet Rēmuss Lēvijs neprata priecāties, rotājāties, palaidņoties, un pats galvenais

—    Rēmusā Lēvijā nebija nekas no trubadūra. Vai tad tā bija laulības dzīve? Tā balstījās vienīgi uz manu uzupurēšanos, cēlumu un uzticību — tāda bija mana domu gaita. Cilvēcisko jūtu ietekmē, kas ļāva kādam vecīgam vīram veģetēt un atpūtas stundā sildīt savas rociņas pie degošas krāsns, kamēr mana dvēsele sala un bija ieplaisājusi. Šo domu attīstīdama un sevi nožēlodama, atrados tuvu asarām.

Pēdējā nedēļā bija turējies nikns sals. Bet nupat tas bija atlaidies, un pāri pilsētai plosījās spēcīga vētra, ieslaukot cilvēkus istabā kā ar slotu. Bija svētdiena, un es gatavojos uz baznīcu. Arī Lēvijs bija apsolījies nākt līdzi, bet sāka aizbildināties, meklēja atpalikšanai gan šādu, gan citādu ieganstu, kamēr beidzot apstājās pie galvas sāpēm. Pārvilka ar delnu pāri pierei un sacīja:

„šeit, tieši šeit — griež kā ar nazi. Arī vētra šodien tik šausmīga, velk svārkus nost no muguras!“

Samierinājos ar to — vecs vīrs, lai zviln mājās. Vētra jau nu gan nenorautu svārkus, bet pašu vīriņu varētu noraut gar zemi — lai nu tad sēž vien mājās, viņam līdzīgam jau arī ir patīkamāk savā lūgšanu stundiņā pakavēties vienatnē. Lai pieskata arī bērnus, ka tie no pagalma nelauztos uz ielas.

Par spīti vētrai, baznīca bija ļaužu stāvgrūdām pieblīvēta. No Amerikas bija ieradies viesis sludinātājs, un to gribēja katrs dzirdēt.

Spēcīga auguma, sārtu seju vīrs virsnieka uniformā runāja ar tulka palīdzību:

„Mīļie bērni, esmu apmeklējis jūsu mājas un vērojis jūsu dzīvi. Jūsu skaidrās sirdis liesmo pretī tam Kungam, kaut jūsu mājas ir aukstas un tajās lodā apkārt vējš. Bet ceļš pie tā Kunga ir garš un moku pilns, tūkstoš ļaunu kārdinājumu aplenc cilvēku, vai spēsit palikt uzticīgi izvēlētam ceļam? Gribu mūsu baznīcas centrālajai valdei ziņot par jūsu bēdām un likstām, lai no jums iznāktu īsti kareivji, nevis vienkārši algādži. Jūs vēl balstāmi kā cilvēki ar vājām kājām, lai jūs nezvārotos savā ticībā un nekristu par upuri kārdinājumiem.“

Viņš cildināja mūsu stingro apņemšanos, ka šādos nožēlojamos apstākļos esam tomēr spējuši radīt kuplu draudzi. Viņam bija daudz uzslavas un daudz pamācību, un es baidījos par katru vārdu, ka tas varētu paslīdēt garām manām ausīm. Bet kāds augošs nemiers mani sāka mocīt. Es vairs nespēju mierīgi nosēdēt un dīvainas domu dzirkstis šaudījās pa galvu. Es vairs nesapratu sevi, nekas līdzīgs nebija ar mani agrāk noticis. Sludinātāji bija interesanti, koris šodien dziedāja sevišķi jauki, bija paredzēti pāris grēku sūdzētāji, bet mani sagrāba sajūta, ka man jādodas projām no šejienes un jāskrien uz mājām. Vai ar kādu bērnu notikusi nelaime? Vai darbnīcā izcēlies ugunsgrēks — pāris strādnieki par spīti svētdienai palika nobeigt kādu steidzamu darbu, varbūt tie bijuši neuzmanīgi ar uguni? Jeb Rēmuss Lēvijs nopietni saslimis; bet nē, viņa slimība mani tā neuztrauktu.

Sāku sevi nomierināt: šādā vētrā bērni neies tālāk par pagalmu, pie tam tas bija viņiem stingri noliegts, un Lēvijs taču palika mājās viņus uzraudzīt. Arī darbnīcas aizdegšanās nedrīkstētu mani uztraukt, jo tā ir labi apdrošināta. Bet nemiers arvien pieņēmās.

Sēdēju pirmajā rindā, un no šejienes bija grūti atstāt baznīcu neievērotai. Bez tam to ņemtu ļaunā, ja tālā viesa dievkalpojumā piepeši kāds svētīts kareivis pieceltos un steigtos uz durvīm. Bet mans nemiers bija tik mocīgs, ka es neievēroju vairs nekā un izgāju no baznīcas. Iznākusi uz ielas, biju sākusi ātri skriet, un daži cilvēki apstājās un noraudzījās man pakaļ kā zaglim, ko ķer policija.

Bērni tiešām bija iznākuši uz ielas, tie bija novārtījušies ar sniegu un mutes pilnas lāstekām. Ar ātru acu uzmetienu tos pārskaitīju — bija visi.

,,Kādēļ atrodaties uz ielas,“ saucu dusmīgi, ,,vai nezināt, ka tas jums noliegts!“ Viņi man smējās pretī.

„Tēvs pavēlēja,“ sauca viņi korī, „tēvs sacīja, ka mēs nedrīkstam būt ne pagalmā, ne arī iet istabā, viņam esot nepieciešams miers.“

Viņu sejās novēroju kādu noslēpumainu vaibstu. Viens otram pievērstais skatiens liecināja, ka viņi kaut ko zina, — ko nedrīkst mātei teikt. Tas mani uztrauca.

„Tagad iesit tūlīt atpakaļ pagalmā!“ saucu nikni.

Iegāju istabā, bet arī tur nebija nekā sevišķa. Rēmuss Lēvijs zvilnēja gultā, un, man ienākot, viņš pagriezās ar seju pret sienu. Gulta nejauki iečīkstējās it kā būtu iekaucies vecs vārgs suns.

„Vai tev galva vēl joprojām sāp, ka zvilni pa gultu?“ jautāju.

„Nē,“ sacīja viņš it kā aizelsies, ,,jā, varbūt tomēr mazliet.“

Tagad izstāstīju viņam, ka kaut kā dēļ biju ļoti nemierīga un dievkalpojuma vidū skrēju uz mājām. Tas bija ļoti nepatīkami, bet es citādi nevarēju. Sludinātājs uz mirkli apklusa, un simts acis pievērsās man. Bet esmu maldījusies, manam uztraukumam nav bijis pamata, jo mājās viss šķiet kārtībā.

„Viss kārtībā,“ skanēja Lēvija dīvaini dobjā balss, it kā tā spiestos manās ausīs līdz ar visām tapetēm.

Novilku baznīcas apģērbu un kurpes. Būdama apakšveļā kaut kā dēļ neuzvilku arī citu kleitu, bet izklaidīgi paķēru peldmēteli un rīta kurpes. Bija tāda savāda satraukuma pilna sajūta, it kā istaba ostu pēc kaut kā netīra un slikta. Piegāju pie Lēvija gultas un šaubīgi viņu aplūkoju. Vīrs bija savādi sačokurojies, izlikās slābs, bez veida un līnijām, pat it kā svešs.

„Vai šodien šeit kāds bijis?“ jautāju skarbi.

Gulta atkal iečīkstējās, bet vīrs nekā neatbildēja. Atkārtoju jautājumu.

„Es gulēju, laikam neviens nav bijis,“ Lēvijs aizsmacis ierunājās un sāka aizgūtēm klepot, bet sī klepošana izklausījās mākslota.

Atvēru durvis un noprasīju bērniem pagalmā šo pašu jautājumu.

„Bija, bija, tante Māle bija,“ sauca no turienes juku jukām uzvaras priekšā. ,,Atnesa mums šokolādi un lika uzraudzīt uz ielas tavu pārnākšanu. Un mēs arī uzraudzījām!“

Mālei piederēja kiosks mūsu ielas galā, kur tā tirgojās ar laikrakstiem un cigaretēm, saldumiem un, kā runāja, piesardzīgi arī ar degvīnu. Viņa bija paveca sieviete, manuprāt mazliet vientiesīga un neglīta. No ilgās sēdēšanas kioskā viņa bija apakšgalā kā izplūdusi, tai trūka pāris priekšējo zobu un, viņai runājot, atsevišķu vārdu starpā skanēja klusa svilpošana, kas man arvien izraisīja smieklus. Aukstajās dienās viņa šad tad ieskrēja mūsu darbnīcā pasildīties un, pagriezusi muguru pret pavardu vai krāsniņu, pacēla savus svārkus no mugurpuses klēpī. Tā viņa tur stāvēja ar sarkanu degunu un uztūkušām lūpām, daudz viņa nerunāja un pat viņas acis pa lielākai daļai bija vienaldzīgi pievērtas grīdai. Ilgi viņa nekad darbnīcā neuzkavējās, mazliet apsildījusies, čāpoja atkal projām, šķiedu ātrus jautājumus kā eļļu liesmās:

„Kādēļ tavas atbildes tik aprautas? Kādēļ bērniem vajadzēja uzraudzīt manu atgriešanos, lai par to jums paziņotu? Kāda vajadzība Mālei bija tevi apciemot?“ Ar nopūtu viņš atbildēja tikai pēdējam jautājumam: „Tikai uz brītiņu ieskrēja — lai patvertos no vētras. Atnesa man laikrakstu un bērniem saldumus.“

Piepeši ieraudzīju uz krēsla kādu vecu zaļu bareti. To Māle bija valkājusi ilgus gadus un tagad, acīm redzot, ātri bēgdama aizmirsusi šeit. Acu priekšā man sagriezās melns, asinis iesitās galvā. Kā meža dzīvnieks metos virsū vīram, un manas rokas sagrāba viņa rīkli.

Tieši pretī savai sejai ieraudzīju divas baltas acis, divas nedzīvas, savādas acis, it kā tās jau sen būtu mirušas un atstājušas acu dobumos tikai kaut kādu duļķainu pretīgu spīdumu. Tajās neizpaudās ne mazākās bailes, pārsteigums, cīņas griba. Nezinu, vai tās vispār kaut ko redzēja un aptvēra, tās vienīgi kļuva arvien valgākas, bet ne no asarām. Pats Rēmuss Lēvijs bija pilnīgi apklusis, viņa rokas bija slābi un nekustīgi nokarājušās, tikai kājas arvien vairāk sarāvās čokurā un ceļi drebēja. Es kliedzu bez mitas, un tie droši vien bija traki vārdi, ko mežonīgās dusmās triecu viņam tieši sejā. Bet Rēmusa Lēvija mute neizlaida ne mazākās skaņas.

Varbūt es būtu viņu patiesi nogalinājusi, ja viņš būtu kaut drusciņ pretojies. Bet tagad jutu, ka manas rokas nežņaudz vis kāda dzīva cilvēka rīkli, bet kaut ko glumu un ļoti pretīgu, it kā es būtu metusies virsū satrūdējušam līķim un gribētu nonāvēt to, kas jau sen pieder kapam.

Ar riebumu pametu viņu un metos ārā pa durvīm. Tāda pati kā biju — rīta kurpēs un peldmētelī. Sarijos auksto gaisu, bet nevarēju atbrīvoties no smacīga žņaudzēja. Cik riebīga, netīra un pretīga bija visa pasaule! Nevien Rēmuss Lēvijs, bet kopā ar viņu viss pārējais — šie palaidņi bērni pagalmā, šīs priekšpilsētas ielas, nami, kailie koki vētrā, šie atsevišķie cilvēki, kas, vētras triekti, it kā lidoja man garām. Viss bija viltus, meli un nekrietnība, ari mana baznīca, tieši šī baznīca, kur līdz hallucinācijām kliedza uz Dieva pusi, meklēja svētlaimi un pārdzīvojumus, pašiem paturot savu rijīgumu, nežēlību, nelietību. Atrados vienas vienīgas izjūtas varā — ātrāk, ātrāk atbrīvoties no visa tā, arī no sevis pašas, tieši no sevip, pašas, ko piesmējuši, pametuši, ko saminuši dubļos cilvēki, nē, nevis cilvēki, bet, pasargi Dievs, tāds Rēmus Lēvijs un Māle! Man bija atņemta mana pašapziņa un lepnums. Visu, visu, kam biju ticējusi un uz ko cerējusi, izrāva man no rokām vienā mirklī.

Biju sasniegusi Narvas šoseju, un tikai tagad man kļuva skaidrs, uz kurieni biju steigusies. Šeit atradās dzelzsceļš, un šeit kustējās vilcieni, šeit uz sliedēm pametīšu savu dzīvību. Tikai ātrāk, ātrāk turp, katrs tālākais dzīves mirklis bija tik mocošs, ka nespēju vairs to panest. Biju kā liesmās iemesta skaida, un gribēju ātrāk pārvērsties pelnos. Tā bija vienīgā svelmainā visu aptvērēja doma, un es biju izmisusi, ka nespēju šo pavēli pietiekami ātri īstenot.

Bet, sasniegusi dzelzsceļu, paliku stulbi raugoties.

Neredzēju uz sliedēm neviena vilciena, pat peroni stacijas priekšā bija nemīlīgi tukši un nedzīvi. Vienīgi kaut kur tālāk uz blakus sliedēm stāvēja divi sarkani preču vagoni, laikam jau sen tur aizmirsti, jo tie bija iesniguši un apledojuši. Ak, Dievs, ko nu? Vējš plivināja manu peldmēteli, atrados apakšveļā, drausmīgi sala.

Jūra! iezibsnījās doma galvā, šeit tuvumā vajaga būt jūļ'ai. Ieguvu kā jaunus spēkus un sāku ātri skriet jūras virzienā. Kāds pretimnācējs man ko uzsauca, bet nepievērsu tam nekādu uzmanību. Droši vien sauca par rīta kurpi, kas bija noslīdējusi man no kājas. Nieka kurpes dēļ — ak Dievs, ja pat dzīvībai vairs nebija vērtības.

Sasniegusi Nāras pieminekli, ieraudzīju atklātos ūdeņus. Bet tie atradās tālu, tie brāzmoja putodami, un bangainie viļņi sašķīda ledus jūklī. Tur tālumā atskanēja kaiju klaigas, un manās smadzenēs iegūlās drausmīga doma: šīs klaigas iezvana manu dvēseli!

Vētra bija sablīvējusi krastmalā augstu ledus masas valni. To man vajadzēja pārvarēt, vajadzēja ātri tikt tam pāri, jo jutu, ka mani spēki sāk gurt. Locekļi sāka sastingt un kļuva slābi, un manī sāka viesties doma, ka būtu prātīgāk atlaisties tepat uz ledus blāķiem un pamazām sastingt. Bet nē, es nedrīkstēju padoties, man vajadzēja pārvarēt šo valni un sasniegt ūdeni.

Sāku rāpties uz augšu. Pieķēros ar rokām aukstiem, slideniem ledus gabaliem, atspēros ar kājām un rāpos, tikai uz augšu, spītīgi, zobus sakodusi. Manas rokas sāka pamirt, vairs nejutu dzīvību savos pirkstos. Ceļgali bija asiņaini un atstāja ledū sarkanus plankumus. Pēdējā sasprindzinājumā biju sasniegusi ledus vaļņa galotni. Bet, no šejienes raugoties, atklātie ūdeņi un klaigātāju kaiju bars atradās vēl tālāk — tur aiz otra vēl augstāka vaļņa un ledus šķembu masas. Vai spēšu pārvarēt arī to? Biju nosalusi un nogurusi līdz sabrukumam. Atkal mani pārņēma doma, ka atlicis tik maz laika, man jāsteidzas ātri, lai nonāktu tur, uz kurieni tiecos.

Un it kā lai iegūtu spēkus jaunam startam, paraudzījos uz krasta pusi.

Tur stāvēja kāds vīrs un nekustīgi mani novēroja.

Un tas, ka viņš tur nekustīgi stāvēja, ieviesa manās smadzenēs pārliecību: tu esi glābta! Būtu viņš saucis, vicinājis rokām, jeb kaut kā citādi izrādījis satraukumu, es tūlīt būtu uzlēkusi kājās un centusies sasniegt nākamo ledus valni. Bet tagad sajutu, ka mans pasākums izjucis. Nevaru sev izskaidrot, kādēļ saskatīju vīrā glābēju, jo to taču nevēlējos. Mani bija sagrābusi neatliekama, dedzīga vēlēšanās rāpties uz priekšu, bet kaut kas vēl varenāks manī sauca: nepūlieties, tam nav nekādas nozīmes, tur stāv kāds vīrs, un tu esi glābta, šī apziņa man atņēma pēdējos spēkus, un gaidīdama paliku raugoties uz krastmalu. Arī vīrs gaidīja, viņš nesteidzās, un tikai tad, kad redzēja mani nekustīgi sabrūkam uz ledus gabala, sāka palēnam man tuvoties. Viņš nekāpa taisnā līnijā kā es to biju darījusi, bet meklēja zemākas, mazāk bīstamas vietas. Un kad viņš atradās jau gluži tuvu, ieraudzīju, ka tas bija ļoti vecs vīrs, un rokā viņš turēja manu rīta kurpi.

Viņš neteica ne vārda, uzvilka kurpi manā sasalušajā kājā un sāka mani uzmanīgi kā nevarīgu bērnu vest uz krastmalu. Es nesajutu savu ķermeni un kustējos kā pa miegam. Tikai sasniegusi krastmalu, sāku no jauna plosīties kā cenzdamās tikt atpakaļ uz jūru.

„Gribu mirt, gribu mirt!“ saucu izmisumā.

„To tagad varēsit mājās izdarīt ērtāk,“ sacīja vecais kungs. „Pēc šādas saaukstēšanās mazas cerības palikt dzīvai. Kāda bērnišķīga muļķība rāpties pāri ledus blāķiem. Aiz tiem atrodas sīku ledus šķembu masa, un tur nav iespējams noslīcināties, bet asās šķembas gan pamazām noplēš miesu no kauliem. Bez tam tur ir ļoti sekls.

Viņš uzklāja savu mēteli man uz pleciem un jautāja:

„Kur jūs dzīvojat?“

Minēju ielu un mājas numuru. Zobiem klabot, tikko varēju izšļupstēt pa atsevišķam vārdam. Rāpodama pa ledus blāķiem biju iekodusi arī mēlē, jo tā sāpēja un uz lūpām parādījās asinis.

,,Jūsu mājas atrodas tālu,“ sacīja kungs, „un arī taksametru piestātuve nav pārāk tuvu. Tomēr jāmēģina tikt uz turieni.“

Viņš man nekā nevaicāja, un viņa klusēšana man šķita nedabīga — steidzoties uz Katrīnes lejas pusi raudzījos viņā ar greizu aci kā uz ienaidnieku. Nevarēju saprast, kā kādam kungam var būt tik maza interese par jaunas dāmas traģēdiju, tādēļ pati sāku stāstīt. Par kādu vecīgu Rēmusu Lēviju, kas bija prātā ierobežots un nevarīgs, kas daudzus gadus pat nosēdējis cietumā un kas spēja nostāvēt uz kājām tikai ar manu žēlastību. Un par Māli, nožēlojamu kioska īpašnieci, kas arī jau tuvojās vecenes gadiem, kuras vārdi nāca no mutes svilpjoši šalkdami, kas arvien dikti oda, jo kiosku ziemā apkurināja ar petrolejas prīmusu. Un šie divi, Rēmuss Lēvijs un Māle, iegrimuši tādā nekrietnā grēkā, ka es vairs nespēju dzīvot.

Nezinu, vai mani vārdi maz sasniedza kungu, jo aukstumā klabošie zobi sašķaidīja vārdus sīkos gabaliņos un vēju gaudas tos aizrāva sev līdzi. Tikai iesēžoties automobilī, kungs sacīja:

„Jūs vēl jauna un pietiekami spēcīga — kādēļ neizsviedāt tos divus pāri slieksnim? Kādēļ jums jāmirst un nevis tiem abiem? Viņu skriešana uz jūru nebūtu iztraucējusi manu mieru. Bet tagad ieraudzīju jūs, bija jāpaceļ jūsu rīta kurpe no ietves un jums jāseko. Vai jūs domājat, ka tā ir loti jautra nodarbošanās kādam kungam? Uzlasīt no ietves čības un ķert puskailas dullas dāmas? Man netīk uztraukties, un, jaucoties citu cilvēku darīšanās, var tikai apsvilināt savus pirkstus. Katram tiesības izvēlēties sev ceļu kā dzīvei, tā nāvei — gar to man nav nekādas daļas. Bet ja jauns cilvēks sāk rāpties pāri ledus blāķiem, tad tas nav vairs ne dzīves, ne nāves ceļš, tā ir visvienkāršākā muļķība, un muļķību grūti paciest. Otra cilvēka muļķība tevi aizvaino, pazemo tevi paša acīs, jo arī tu esi cilvēks un līdz ar to it kā līdzdalībnieks viņa muļķībās. Tikai tādēļ uzklāju savu mēteli jums uz pleciem un atvedu jūs uz mājām. Uz mājām, kur jūs varēsit savu muļķību turpināt, un man nebūs tas jāredz, nedz tādēļ jāuztraucās.“

Tie laikam bija viņa vēsie apvainojuma vārdi, bet droši vien vēl vairāk tas, ka ieraudzīju savu veco, nosūbējušo māju, kuras šķībi nokārušies slēģi pie katra vēja brāziena iečīkstējās savās sarūsējušās virās un dauzījās pret sienu, kas atnesa atpakaļ manu izmisumu. Vai man tiešām vajadzēja nosalušai, bez elpas, satriektai, iesoļot pa tiem pašiem vārtiem, pa kuriem nesen biju izskrējusi ar ciešu apņēmību atstāt visu, uz visiem laikiem. Vai patiesi man vajadzēja atgriezties šajā dūkstī, redzēt Rēmusu Lēviju zvilnam gultā, zaļo bareti ņirdzam man pretī uz krēsla, vakara krēslai nolaižoties pār zemajiem logiem?

Izkāpjot no automobiļa, sāku kliegt uz kungu: „Kādēļ izglābāt mani? Kādēļ neļāvāt man mirt? Jūs esat riebīgs, „jūs esat bez sirds, jūs esat pretīgs kā visi pārējie, ku^us maldīgi dēvē par cilvēkiem!“ Kungs mierīgi noņēma no maniem pleciem savu mēteli, atvēra man auto durvis un palīdzēja izkāpt. Viņu neuztrauca ne mana pukošanās, ne mana nepateicība. Viņš nosēdās blakus šoferim un ātri pazuda no manām acīm.

Bija pretīgi, gluži sāpīgi ieiet savā dzīvoklī, bet man briesmigī sala un vajadzēja dabūt siltākas drēbes. Apņēmusies nemaz nepalūkoties uz zvilnošo Rēmusu Lēviju, ne arī iepriecināt viņu kaut ar vienu vārdu — paņēmušu tikai ko apģērbties un aiziešu no šejienes uz visiem laikiem — iegāju istabā. Bērni bija mājās, viņi neizrādīja ne mazāku izbrīnu par manu ierašanos, it kā tas būtu dabīgi, ka māte iet un nāk, kad viņai patīk. Arī es nebildu viņiem ne vārda. Zināju tikai, ka man ātri, ātri jāsaģērbjas un jāiet projām no šejienes. Uz kurieni, to nezināju, jo nebiju par to vēl vispār domājusi. Tā drudžaini nodarbojoties gar sevi, skatiens neviļus pārslīdēja Lēvija gultai — tā bija tukša. Bet Mālēs zaļā barete vēl joprojām atradās uz krēsla, un man šķita, ka tā tīšām būtu pievērsusi uz manu pusi savas sviedriem piesūkušās melnās malas. Tas mani tā aizvainoja, ka uzsaucu bērniem:

„Kur ir tēvs?“

Bērni jautādami noraudzījās viens uz otru. Kāds atbildēja:

„Tikko vēl te bija.“

Viss bija tik neparasts un pretīgs. Bija smagi elpot. Kaut istabas bija sakurinātas smacīgi karstas un biju jau saģērbusies, joprojām salu. Izgāju pa durvīm — tiešām nezinu, kādēļ tomēr negāju uz vārtu pusi, bet virzījos pāri pagalmam uz darbnīcu, it kā man vajadzētu no turienes vēl kautko paņemt līdzi. Apstājos: biju ielikusi rokas somiņā nedaudz naudas, arī pase bija līdzi, laulību gredzenu biju tīšām atstājusi uz tualetes galdiņa. Viss bija kārtībā, bet tomēr es gāju uz darbnīcas pusi un klusu atvēru tās durvis.

Tur rīkojās Rēmuss Lēvijs. Apstājos durvīs, vīrs nebija ievērojis manu ienākšanu. Lēnām un nemitīgi pie sevis ko bubinādams, viņš tur rīkojās, dziļi iegrimis savā nodarbībā.

Protams — āķi viņš bija iedzinis griestos, un pie tā jau karājās aukla. Tagad viņš paņēma ķeblīti, rūpīgi to nopētīja gan no vieniem, gan otriem sāniem, atzina to par netīru un putekļainu un sāka berzt ar ēveļskaidām. Tad novietoja ķeblīti zem pakārtās auklas, pats acis nenovērsis raudzīdamies griestos, un sāka kāpt uz ķebļa. Tagad viņa bubināšana skanēja skaļāk, un es varēju saprast, ka viņš skaitīja tēvreizi. Tad šis stulbais Rēmuss Lēvijs sāka siet cilpu, pats stāvēdams uz ķeblīša, augumā garš, gaļīgs, sniegdamies gandrīz līdz griestiem. Ar vienu lēcienu atrados pie viņa un nogrūdu zemē vīru ar visu ķebli. Atskanēja spēcīgs kritiena troksnis, un man palika neizprotams, vai to sagādāja vīra lielais augums, ķeblis, vai izbiedētie grīdas dēļi. Paliku skatoties, kā Lēvijs sāka appētīt savas sadauzītās ķermeņa vietas un rokām aptaustīt savus sānus.

,,Ak, Kungs un Dievs!“ izsaucās viņš notrūcies.

Vēl joprojām viņš neieraudzīja mani, viņa skatiens bija pielipis griestiem, kā meklēdams tur savam kritienam cēloņus.

„Tu maita!“ izsaucos nikni. „Viena neprātīga rīcība seko otrai. Vai par bērniem nedomāji, kad sāki ākstīties ap šo āķi un auklu? Domāji tikai par savu kaunu un gribēji no tā izbēgt?“

Paņēmu cirvi, sacirtu Lēvija karātavu auklu sīkos gabaliņos, uzlasīju tos un ietriecu vīram sejā.

„Tu dzīvo?!“ izsaucās viņš aizsmakušā balsī, it kā pamodies no dziļa miega. „Domāju, ka tu izkriedama apakšveļā, tūlīt devies nāvē, un ko tad es vairs viens!“ Un viņš sāka raudāt. Viņa asaras bija lielas un dīvainas kā krusas graudi, tās neritēja pāri vaigiem uz leju, bet iebira kā ar loku tūlīt no acīm skaidās. To bija tik daudz, un tās krita tik blīvi kā ūdens spēcīgā lietū no jumta notekas.

Viņš tomēr bija vīrs, lai arī kāds, un es nebiju viņu nekad redzējusi tā raudam. Tas varētu mani samulsināt un padarīt piekāpīgāku, bet tai mirklī dzirdēju kāda bērna kliegšanu, un tas mani atgrieza pie prāta.

„Bērni arvien vēl neēduši,“ izsaucos dusmīgi. Tagad ej steidzīgi uz virtuvi un uzcep tiem ko vakariņām. Bet rīt, iegaumē, rīt no rīta pulksten sešos būsi precīzi darbnīcā!“

Atrados jau uz sliekšņa, kad padzirdēju Rēmusa Lēvija nevarīgu jautājumu:

„Bet tu?“

Aizcirtu durvis aiz sevis — jā, es, kur lai es palieku? Vēl joprojām drebinājos, un man gar acīm sāka griezties sarkani apļi. Kājas zvārojās kā reibonī. Viss arvien vairāk ietinās miglā, kaut arī, iekšpilsētu sasniegusi, atrados spožu uguņu zaigā. Gribēju tikai mieru, mieru un mazliet siltuma. Piepeši man ienāca prātā māsa, un tagad zināju, uz kurieni man jādodas. Uz turieni, kur sākās mans dīvainais ceļojums.

„Kas ar tevi noticis?“ jautāja Mērija izbijusies, kad iegāju viņas istabā. „Tava seja uztūkusi, un uz lūpām asinis. Nabaga bērns, tu drebi un nevari nostāvēt uz kājām. Runā taču!“

Bezspēcīgi atkritu krēslā. Sasprindzinādamās sāku ar pūlēm birdināt atsevišķus neskaidrus vārdus, un

nezinu, cik tos Mērija saprata. Viņa mani izģērba, noguldīja savā gultā un apsedza vairākām segām. Tad viņa uzvārīja tēju un pielēja tai krietnu devu konjaka. Dzēriens dedzināja muti, bet kaut kas manī kā pēkšņi atbrīvojās, un tikai tagad sāku histēriski raudāt.

„Nabaga Ene,“ sacīja māsa, tu raizējies par parastu grēciņu, kas atkārtojas katru dienu, katru stundu, kas ir tikpat vecs kā pasaule un līdz ar pasauli pastāvēs mūžīgi. Reiz šis grēciņš ir vīra, citreiz sievas pusē, un tā tas regulāri kustas līdzīgi sienas pulksteņa svārsteklim!“

Viņa runāja ilgi, bet man uznāca drudzis, un es viņu vairs nedzirdēju.

15

Atvēru acis. Mani plaksti bija smagi kā svins, skatiens maldījās apkārt, nekā neuztverot. Tikai pamazām sāka skaidroties lielie logi, baltās sienas un gultu rinda ar gulošiem cilvēkiem. Kāda slimnieku kopēja kustējās to vidū, bet es nedzirdēju viņas balsi, nedz arī soļus. Tā ir slimnīca, sacīju sev domās, bet es nesapratu, kādēļ atrodos šeit un kas es esmu.

Laiks bija apstājies, un manām dienām un naktīm nebija starpības. Biju kā viens vienīgs sāpju kamols, svaidījos pa gultu un murgoju. Dvaša, karsta kā uguns, svilināja manas lūpas, mitrināju tās nemitīgi ar sausu un uzpampušu mēli, bet tas nekā nelīdzēja. Sviedru lāses man tecēja acu dobumos, bet nebiju spējīga tās noslaucīt.

Viena doma manī iemiesojās un atgādināja sevi arvien no jauna: ja šoreiz vēl celšos no gultas, tad no manis iznāks gluži jauns cilvēks. Tā būtu atmošanās no miroņiem cēlākiem mērķiem, pilnvērtīgai dzīvei. Vai patiesi cilvēkam ir tik grūti būt par cilvēku?

No jauna iegrimu melnā karsonī, biju kā tikko piedzimusi, brīva no visa iepriekšējā. Kaut kur no zemapziņas man čukstēja, ka atrodos šeit tādēļ, lai kļūtu par cilvēku. Bet es nezināju, kā kļūst par cilvēku, un tādēļ man bija ilgi jāmokās un jāpārcieš smagas sāpes. Biju kā iemesta ugunī, degu, bet nesadegu.

Iekritu dziļumos, pār kuriem joņoja drausmīgi mākoņi, katru mirkli mainoties krāsā un veidos. Tie atradās augstu, bet taču sajutu to smagumu, it kā tie veltos man pār krūtīm un saspiestu manu degošo ķermeni. Bija tik baigs klusums, dzirdēju vienīgi savu nemierīgo elpošanu, tā līdzinājās viesuļvētrai, kas plosījās manās plaušās. Gribēju kliegt, bet man nebija balss, pacēlu rokas, bet tās nopļāva kā zāli un palika beigtas guļot man gar sāniem.

Mākoņi saplūda kopā, un no tiem izveidojās drausmīgas, groteskas sejas. Tās pārliecās bedibens malai, un to zaļās acis urbās manī.

,,Tu nederi dzīvei,“ man uzsauca korī, „tu dedz, bet nesadedz. Rijība, lepnums un viltus klāj tevi kā biezas bruņas, tava sirds neizkūst, lai saprastu cilvēkus un dzīvi. Tu esi krāpusi Dievu un cilvēkus, un mīlestība tev bijusi sveša!“

Viņi viņi apsūdzēja mani, un es jutu, ka sāku smakt zem savas grēku nastas.

Kaut kur tālumā piepeši izdzirdu kā aicinājam Jirgena balsi. Biedi ap mani izzuda, mākoņi izgaisa, es skrēju balss virzienā, bet ap mani bija tukšums. Un Jirgena balss skanēja arvien tālāk un tālāk, kamēr pārvērtās kā cītara stīgu klusā vibrēšanā. Sabruku bezspēcīgi, un viss pārvērtās bezskaņas tukšumā, un arī es pati vairs neeksistēju.

Nezinu, cik ilgi biju gulējusi nesamaņā, jo, kad no jauna atguvu apziņu un atvēru acis, mana galva bija brīnumskaidra, un visas sāpes izzudušas. Aplūkoju plašo slimnīcas telpu un slimniekus gultās. Kaut kā dēļ

man vajadzēja katru no tiem aplūkot un pakavēties ar savu skatienu uz viņu pelnu krāsā pelēkām sejām un iekritušām acīm. No gaiteņa atskanēja lēni pulksteņa tikšķi un kopēju klusinātās sarunas.

Sarāvos, kāds skaļi sauca manu vārdu.

„Ene Lēvija,“ sacīja pavēliga, bet draudzīga balss, „piecelies un nāc šurp!“

Tagad zināju, kas esmu, un visa mana dzīve atradās man acu priekšā. Sapratu, ka biju grūti slima un mans aiziešanas bridis pienācis. Manas acis bija tik skaidras un ķermenis tik viegls, es vairs nesajutu ne sāpes, ne smaguma. Viss bija palicis tālu aizmugurē, un es varēju noraudzīties uz savu nostaigāto ceļu ar piedevēju smaidu un draudzību. Visi mani pārkāpumi likās tik nenozīmīgi, jo no mīlestības biju dzimusi un to, man aizejot, deva līdzi kā vienīgo vērtību.

Un es redzēju kā debesis atvērās manā priekšā.

It kā zīda audekls būtu pārrauts uz pusēm, un viss, kas atradās aiz tā, stāvēja manā priekšā tik tuvu, ka varēju saskatīt vissīkāko detaļu. Tā bija liela gaisma, skanīgs mirdzums, un Dievs stāvēja tā vidū, un viņa rokas bija izstieptas uz manu pusi. Viņš bija kā saule, sēdams svētlaimi un mīlestību, un katra gaismas dzirkstelīte ap viņu skanēja kā nedzirdētas cītaras stīgas.

Sajutu visu aizgrābjošu svētlaimi, it kā manis pašas dvēsele būtu piepeši sākusi skanēt, savienodamās ar to, no kā tā radusies un uz kurieni tā steidzās atpakaļ. Un es sapratu, ka cilvēks tikai tādēļ piedzimst, tādēļ dzīvo un cieš, tādēļ viņam piešķirtas sāpes un slimības, lai izteiksmīgāk izprastu nāves neaprakstāmo svētlaimi. Tas, no kā cilvēki baidījušies, kā priekšā tie drebējuši un izmisuši, taču bija viņu dzīves vienīgā jēga un nolūks.

No jauna dzirdēju pavēlīgu balsi:

„Ene Lēvija, nekavējies, tavs laiks pienācis!“

Ātri piecēlos no gultas, redzēju pat to, ka palags vilkās man līdzi gar zemi un palika tad uz brūnganās grīdas kā balts traips. Biju kā nevainīgs bērns, kas žigli steidzas uz mātes klēpi.

Pēkšņi sajutu asas sāpes, debesis manā priekšā aizvērās.

Es iekliedzos — divas slimnieku kopējas norāva mani no palodzes un sāka vilkt atpakaļ uz gultas pusi. Sāpes un ugunis no jauna iesviedās manā ķermenī, un neaprakstāms izmisums pārņēma katru sīkāko asins ķermenīti. Gribēju atbrīvoties no uzmācības un izrauties atpakaļ tur, kur bija atvērušās debesis, bet biju tik nespēcīga, ka sabruku gultā. Raudāju bezskanīgi, un pat asaras it kā izplūda uz iekšu. Kādēļ viņi centās mani ieraut atpakaļ dzīvē, šie nožēlojamie, kas nepazina nāves lielo jēgu!

Ieradās ārsts, viņš aplūkoja mani un noteica: krize!

Krize — kāda bija šī vārda nozīme? Dzirdēju šo vārdu ārsta mutē arī vairākas reizes pēc tam, un mans prāts, cik no tā vispār vēl bija saglabājies, reģistrēja to arvien tad, kad sajutu slimības gaitā atvieglojumu. Bet es par to nepadomāju nopietni, jo visam, kas sekoja manam redzējumam par debesīm, nebija lielas nozīmes. Viena smaga kaite sekoja otrai, biju izmocīta un izkāsta, atlicis tikai nemitīgu sāpju kamols.

Jo vārgāks kļuva ķermenis, jo brīvāka jutās dvēsele. Tai bija apnicis sadzīvot ar vārgo, mokās saraustīto ķermeni, un tā sāka dzīvot savu dzīvi. Citādi es nepratu izskaidrot to, ka bieži saredzēju notikumus ārpus slimnīcas.

Es skaidri redzēju, kā Oleps iesoļoja pa Mērijas vārtiem un pēc kāda laika tie abi iznāca uz ielas un soļoja uz slimnīcas pusi. Man nevajadzēja ilgi gaidīt, kad pieteica māsas apmeklējumu.

„Kādēļ Oleps palika gaidot uz ielas,“ jautāju Mērijai.

Māsa mani aplūkoja izbijusies.

„Kā tu zini, ka Oleps gaida uz ielas,“ vaicāja viņa.

„Viņš tev šodien uzdāvināja dārgu gredzenu, bet tu neuzdrošinies to vilkt pirkstā,“ sacīju. ,,Tev radās aizdomas, ka Oleps to nozadzis savai sievai. Neraizējies, Oleps to nopirka pie juveliera.“

Citreiz.sacīju Mērijai:

„Pasaki Rēmusam Lēvijam, lai viņš mūžīgi nenāk pastaigāties gar slimnīcu. Es nejūtos labi, zinādama, ka viņš tur nervozi staigā uz priekšu un atpakaļ. Viņš neuzdrošinās nākt iekšā, un tādēļ viņa nācienam nav nekādas nozīmes. Dažkārt viņš atsteidzies šurp viegli apģērbies, tad viņam salst, un viņš vicina rokām gar krūtīm kā ormaņi lielā salā.“

Nebiju nekad redzējusi, un maz ticams, ka būtu to arī kaut kur lasījusi, ka ormaņi lielā salā vicina rokām gar krūtīm, un tomēr lietoju man tik svešu salīdzinājumu.

Bieži redzēju Jirgenu.

Arvien tā bija viena un tā pati vieta, kur steidzos savos sapņos — aka ar sviru un ap to kumelīšu mauriņš. Bija daudz saules, un no lielās gaismas trīcēja gaiss. Tikai tas vien un nekā vairāk, ne ainavas ap to ar kokiem, krūmiem, puķēm, nevienas ēkas, cilvēka, putna, nekā kas traucētu mūsu sastapšanās svētumu un ar savu eksistenci novirzītu uzmanību citur. Jutu tikai kumelīšu maigo, glāstīgo siltumu zem savām kājām, un no akas dibena virmoja man pretī manis pašas jaunā, laimē starojošā seja. Un no otras puses nāca Jirgens. Bieži viņu pat neieraudzīju, bet es zināju, ka viņš atrodas man blakus, kā varens lolojums, kā aizsprosts, kas nupat, nupat salauzīs šķēršļus un sāks plūst putodams.

Starp mums nekad nekas nenotika, un tomēr es biju laimīga, pāri plūstoši laimīga. Biju kā svinīga himna, kas, no manis izplūstot, ar savām skaņām aizrāva visu pasauli. Un Jirgens! Varbūt viņš bija tikai papīra lapa, uz kuras himna bija uzrakstīta. Tikai viena puse, ap ku^u mīlestība vijās līdzīgi dzijai, puse, kas gan ļoti nepieciešama, bet tikai kā mīlestības simbols, tāpat kā šī aka ar sviru un kumelīšu mauriņš. Jo sieviete savā būtībā ir īstā mīlestības koncentrācija, viņai tāds Jirgens nepieciešams tikai tādēļ, lai mīlestība atplauktu un atdzīvotos. Lai himnas notis parādītos uz papīra. Taču man bija jāzina, vismaz atmostoties no sapņa, ka Jirgens jau sen miris, bet tas mani ne mazākā mērā netraucēja, jo arvien vēl sapņoju par

Jirgenu. Manai mīlestībai tikai vajadzēja simbolu, pretmīlētāju, kuru kādreiz biju cildinājusi un no kufa gūtās izjūtas bija palikušas manī un negribēja vispār rēķināties ar īstenību, pat ne ar nāvi. Nākamā vai aiznākamā naktī es steidzos ar tādu pat degsmi un skurbumu pie akas ar svīru, lai sastaptu Jirgenu.

šie pārdzīvojumi palīdzēja man pārvarēt slimību un rāva mani atpakaļ dzīvē.

Jo vairāk es atlabu, jo retāki kļuva mani redzējumi un sapņi. It kā dvēsele būtu nomierinājusies un atkal piešķīrusi pirmtiesības miesai, pati sevi atgādinot vienīgi sapņos un nemierīgās ilgās. Viss, kam bija sakars ar ikdienas sīkumiem, sāka mani arvien vairāk interesēt. Solījumi un centieni cēlākai, cilvēcīgākai dzīvei nogrima arvien dziļāk zemapziņā kā novalkātas drēbes, kas vairs neder valkāšanai, bet ko žēl arī aizsviest un ko tādēļ noliek lādē kodēm grauzt.

Viss, kam bija sakars ar Rēmusu Lēviju un Māli, pacēlās no jauna acu priekšā un padarīja mani nervozu. Tik skaidri redzēju kādu bareti uz krēsla, un pretīguma sajūta bija tik stipra, ka sāku drebēt. Dzīve, kas debesu redzējumā likās tik nevērtīga, no jauna ierāva mani savās bangās. Un es pati? Es pati biju tā pati, no ļaunumiem saausta lupata.

Nekas nebija mainījies. Ar izbailēm atzinu, ka cilvēks nevar būt labāks kā viņš ir. Kā audekls, ko vecāmāte vaļas brīžos audusi no pakulu paliekām, nevar pārvērsties zīdā vai tūkā, lai cik daudz to arī veltu un gludinātu. Prasības pret dzīvi tikai aug, palielinās, un tu nostādi sevi it kā par centrālu figūru saules sistēmā, kur pārējie cilvēki tavuprāt ir tikai mirušas planētas un drīkst mirgot tikai tik daudz, par cik tava labā sirds piešķir tām gaismu un siltumu.

Mēģināju sevi pārliecināt, ka Rēmusa Lēvija piedzīvojums ar Māli bija niecīgs, salīdzinot ar maniem pārkāpumiem. Aplēsu Jirgenu, īzāku Rēnu un daudz citus no Lēvija cietuma laikiem, bet tas neko nelīdzēja. Biju savuprāt tomēr šķīsta un nevainīga, un ja manā pagātnē ārī varēja atrast kādu nieku, tad tas nebija

ielēšams, to varēja aizmirst. Bet Rēmusa Lēvija pārkāpums bija jālēš, to nevarēja aizmirst, jo tas bija ieķēries manā sirdī kā nepiedodams noziegums un brēcoša netīrība. Un vai vispār mani varēja salīdzināt ar Lēviju — mani, skaistu, pašaizliedzīgu meiteni, kuru pat prezidents bija cildinājis, ar kādu vecīgu šaurā vagā rušinātāju, kam vienīgā labā īpašība bija viņa skaistā sieva.

Rēmusa Lēvija vērtība manās acīs bija noslīdējusi tik zemu, ka par viņu kā laulības partneru vispār nevarēja ne runāt. Sajutu par to pat atvieglinājumu, jo tagad biju atbrīvojusies no sievas pienākumiem pret viņu un varēju savu turpmāko dzīvi izkārtot pēc sava prāta un vēlēšanās. Protams, viņš varēja palikt mans vīrs, kaut kāds vīrs manās mājās, bet apmēram pēc tā parauga kā namīpašniekam ir sētnieks — aptīrīšanas vajadzībām un mazāku darbu veikšanai. Viņš varēja savā kaktiņā vilkt savu dzīvību un mocīties, jo tikai viņa paša nekrietnības dēļ laimīgā laulība uzskrējusi uz sēkļa. Tagad viņam, nabadziņam, vajadzēja apmierināties ar Māli un vēl sliktākām. Man nebija nodoma viņu galīgi atstumt un atgrūst no sevis, jo viņš tomēr bija manu bērnu tēvs, un viņam bija savs vārdiņš sakāms, ja vajadzēja sodīt bērnus vai piespiest tos kaut ko paveikt.

Bija īsts pavasaris, kad beidzot varēju atstāt slimnīcu. Biju ilgi mocījusies, jutos vēl vāja, vajadzēja stingri pieturēties pie Mērijas rokas. Gribēju doties kājām mājup caur ziedošo pilsētu, aplūkot tās skaistos (

torņus, apbrīnojami tīrās ielas, puķu dobes, ziedošos kokus un pavasara skurbumā noreibušus cilvēkus.

Viss man piepeši izlikās tik jauns, it kā es to būtu pirmo reizi ieraudzījusi un gribētu šo skaistumu noglabāt sevī. Tā biju kā augšāmcelšanās no miroņiem, kad tu sajuti dzīvi atkal tik pievilcīgu, ka negribi ne drusciņai no redzētā ļaut izbirt no saviem pirkstiem.

Soļoju un apstājos, būtu gribējusi apmīļot katru ēku un katru koku.

Mājās viss bija sagatavots manis sagaidīšanai. Dzīvoklis bija remontēts, bija sagādātas jaunas mēbeles

un paklāji, bija daudz puķu uz galdiem un logiem. Galds bija bagātīgi klāts ēdieniem, un tur tīksminājās pat pudele laba vīna. Vajadzēja tikai iedomāties — Rēmuss Lēvijs, kas pat mūsu kāzās nebija atļāvies ne glāzīti liķiera, pēkšņi bija gādājis par vīnu! Bet galds bija klāts tikai mums divām: man un Mērijai. Vīrs pats pakavējās tikai uz brītiņu pie durvīm un aizsteidzās tad kautrīgi uz darbnīcu. Tas mani aizvainoja! Viņš tomēr būtu varējis ko pateikt, vīna iedrošināts apsveikt mani mājās, sajuzdams prieku par manu atgriešanos, nožēlot savu vainu un pielūgties vai vismaz, jā, vismaz pateikt kādu patīkamu vārdu. Bet viņš tiešām nebilda ne vārda, viņa acis bija maiguma pilnas, pat dažas asaras viņš lidojumā uztvēra piedurknē un aizsteidzās projām.

Tādu sagaidīšanu nebiju paredzējusi, un tā mani uztrauca. Gribēju pārnākt mājās kā cīnītāja, kam krājumā daudz pārmetumu. Man taču vajadzēja kādu gandarījumu par savām ilgajām ciešanām. Bet tagad nodarītā pārestība palika manā sirdī, un tā sāka mani mocīt. Kaut sagaidīšanai bija darīts viss iespējamais un pat vēl vairāk, pats zibens novadītājs izslīdēja no manām rokām, un kur tagad es, zibens, lai iesperu?

Noskaidrojās arī vēl kas vairāk. Rēmuss Lēvijs bija savu gultu ienesis darbnīcā un iekārtojis savu mazo iedzīvi tur aiz pusizjukušā aizkara. Pastāstīju to māsai, bet Mērija pamatoja Lēvija rīcību ar to, ka es joprojām esot ļoti vāja, ka man vēl nedēļām ilgi vajadzīgs miers un atpūta, ko Lēvijs, to apzinādamies, man augstsirdīgi novēlējis. Mērija arvien centās attaisnot pat cilvēku neglītākos nodarījumus, tas man nebija nekāds jaunums. Bet mani aizvainoja Lēvija izrīcība. Nevis tādēļ, ka es vēlētos viņa klātieni, bet ar ko un kā es tagad varēju izrādīt savu pārākumu? Pati būtu gribējusi viņam pateikt: „Vīrs, iecel savu gultu uz kādu laiku citā telpā, man mazliet nepieciešams miers un vientulība!“ Tā bieži pārsteidzīga cilvēka labprātība var izvērsties nevis cēlā darbā, bet gluži pretģji — par apvainojumu.

Biju satraukta un sacīju māsai:

„Vai tu nepaaicinātu Lēviju mazliet šurp — viņam taču vajadzētu sniegt man mazu pārskatu par veikala lietām ?“

„Atstāj to vismaz uz rītdienu vai parītdienu,“ lūdzās Mērija, „lāga neiederētos šodien, tavā svinīgajā sagaidīšanā, runāt par veikalu un skaitļiem.“

Bet tur jau atkal pavīdēja Lēvija stāvs, laikam gaidīdams no mums kādu pavēli, un es atkārtoju viņam savu vēlēšanos.

Kā mazs skolnieciņš viņš bija tūlīt gatavs, nolika naudas lādi uz galda manā priekšā, paķēra burtnīcu un sāka man lasīt priekšā skaitļus. Ak, Dievs, pēc datumiem viņam tur bija atzīmēti pat visniecīgākie izdevumi, un, kad viņš nolasīja kādu skaitli, kas pēc viņa domām varēja arī nebūt, viņa acis nokaunējās un balss ietrīcējās, it kā viņš būtu pieķerts noziegumā. Viss līdz pat sīkumam bija kārtībā, uzņēmums gan neuzrādīja sevišķu pieaugumu, bet Lēvijs bija pratis to noturēt stabīlu. Ievērojot Lēvija nevarību, tas bija vairāk nekā varēja sagadīties. Taču gribējās vīru paķircināt.

„Bet jaunās mēbeles, kas šeit parādījušās,“ vaicāju, „tās nav atzimētas izdevumos?“

Tomēr mans jautājums, kas bija domāts kā pārmetums, sagādāja Lēvijam prieku.

„Tās gatavoju pats pa nakts stundām,“ teica viņš kautrīgi pasmaidīdams.

Tāds bija šis Rēmuss Lēvijs. Savu pārkāpumu viņš gribēja izpirkt ar čaklumu un kārtīgumu, un man vajadzēja atzīties, ka tas tomēr bija vairāk nekā tukša pielūgšanās, solījumi un apņemšanās. Man bija pat viņa mazliet žēl, tādēļ negribēju to vairs ķircināt un virzījos uz gultas pusi, kaut vēl tik labprāt būtu patērzējusi ar Lēviju un māsu. Sāku bažīties, ka jūtu uzplūdumā varētu visu piedot, bet tas mani novestu atpakaļ agrākā strupceļā.

Rēmusa Lēvija gādībā ātri atžirgu un jau pēc nedēļas varēju doties uz darbnīcu. Bet nebija vairs agrākā prieka un uzņēmības, un es sajutu, ka kaut kas manī tomēr ieplaisājis, kāda problēma tomēr palikusi neatrisināta. Tas mani nomāca, bet nevarēju atrast īstos cēloņus. Attiecības ar Lēviju tās nevarēja būt, jo viņš manā sirdī jau sen bija savu laiku pārdzīvojis.

Bet, soļojot uz darbnīcas pusi, kādā dienā pēkšņi iezibējās jauna doma galvā, un kā vēja brāzmas triekta metos ārā pa pagalma vārtiem. Paliku stāvot Mālēs kioska priekšā un bolīgi glūnēju iekšā pa kioska lodziņu. Doma bija nākusi tik piepeši, ka, pēkšņi pieskrējusi, nepratu atrast tūlīt vārdus.

„Ienāc iekšā!“ ierunājās Māle kioskā.

Viņa tūlīt aizrāva lodziņu un attaisīja sānu durtiņas.

„Atnāci izplūkties,“ sacīja viņa mierīgi, „bet, pati redzi, šeit nav diezgan daudz telpas lai plūktos. Brīdinu tevi no pārliecīgas rosības — tikai vienu spēcīgāku kustību, un mēs apvelsimies ar visu būdu un mantību. Piespiedies ciešāk pie maniem sāniem, tad varēsi nostāties taisni.“

Patiesi telpas bija tik maz, ka mūsu sejas gandrīz sadūrās. Māle izņēma laikrakstu kaudzē noslēptu pudeli, ielēja krūciņā degvīnu un pasniedza man.

„Dzer!“ sacīja viņa pavēlēdama.

Nezinu, vai tas bija Mālēs suģestīvais miers, mans nervozums vai komiskā situācija, bet es tiešām pieņēmu piedāvāto un iztukšoju krūciņu, kas oda aiz netīrumiem. Māle pati iemeta divas .pēc kārtas, novēlēdama sev veselību kā pie pirmās, tā otrās.

„Vai tu aiznesi degvīnu arī Rēmusam Lēvijam?“ vaicāju.

„Kā gan citādi?“ brīnījās Māle. „Bet viņš pats nav dzērājs, viņam ar varu jāielej mutē.“

Es nevarēju pēkšņi atrast vārdus, bet manas dusmas neizpaudās arī darbos.

„Pati redzi — tāda ir šeit mana dzīvīte,“ stāstīja Māle. ,,Vairāk nekā divdesmit gadus esmu šeit tupējusi un izsēdējusi sevi platu kā pankūku. Simtiem cilvēku steidzas šeit katru dienu garām, tiem visiem ir kur skriet un kur iet, viņu mutes pilnas smieklu un jautru valodu, bet man jānoraugās pa šauro lodziņu, kā dzīve man tur aizsteidzas garām.“

„Arī tev ir savas iešanas,“ iespraucos vidū.

„Jā — reti,“ atbildēja Māle mierīgi. „Tad, kad eju zagt. Citām sievām ir vīri, ir bērni, ir mājas, man Dievs nav devis nekā — cenšos šīs siltuma drusciņas nozagt citām. Bet zogot es nepaņemu līdzi nekā, viss paliek tur kur bijis. Dažkārt pat atstāju kaut ko no sevis, kā, piemēram, tev atmiņai savu zaļo baretīti.“ „Tas bija neglīti!“ izsaucos dusmīgi.

„Ne jau no manas puses,“ atbildēja Māle apnicīgi. „Neglīti izrīkojies tu. Pati esi tā Kunga svētīts kareivis, valkā lepnu uniformu, pēkšņi pamet savu Dievu un skrien uz mājām. Kā tu drīkstēji svinīga dievkalpojuma vidū skriet projām no baznīcas? Biji pie friziera, izkrāsoji savus nagus un lūpas, izplūkāji uzacis, lai tās iezīmētos kā melna svītriņa virs tavām acīm, pārklāji ar pūderi savu seju un kaklu, iesmaržoji savu miesu — visu savam Dievam par godu. Paklau, ko jūs tur rotaļājaties ar Dievu? Jūs nedomājat par viņu, bet par sevi un savām mājām. Un ko tu atradi mājās? Vai kāds bija nogalināts, vai kas nozagts? Visas tavas mantiņas atradās savā vietā. Ja es steigā nebūtu tur aizmirsusi savu baretīti, tev tagad nebūtu nekāda iemesla šeit stāvēt un mani tracināt. Saki īsti — kādēļ tu skrēji uz jūfu un gribēji slīcināties? Esmu, šeit sēdēdama, vairākkārt par to domājusi, bet mans prāts par īsu.“

„Tu pārkāpi laulību!“ izsaucos.

„Es, kādā veidā?“ brīnījās Māle. „Ja divas līdzvērtīgas sievietes sacenšās vīrieša iegūšanā, tad pārkāpj laulību. Bet vai es kāda sāncense? Veca vecene, kam jau dzimstot dots neglītums līdzi, kam, runā, trūkstot pat pilna prāta — kāda es laulības pārkāpēja? Un ar kādām gan sevišķām vērtībām tas Kungs apbalvojis tavu vīru ? Tāpat tāds vecs arkla lemesis, tev ko raustīt, stumdīt un plūkāt. Ko tādu nieku iekārot vai mīlēt. Bet tu tūlīt uztraucies, uzliesmo. Ja kaķēns tavā piena bļodā apslapina savu mēlīti, vai tev jāskrien tūlīt jūrā slīcināties? Jeb ja suņa plušķis sagrābj zobos zemē nobirušu maizes drusciņu, vai ar to notikusi kāda liela nelaime ?“

„Patiesi tu esi nekrietna un pavāja prātā!“ izsaucos bezcerīgi.

„Varbūt arī mazliet esmu — apstākļu spiesta,“ atbildēja Māle nesatricināmā mierā.

„Bet visumā esmu tāda pati sieviete kā visas citas, arī man ir dvēsele, sirds un iekāres — kur lai eju ar tām, ja neviens man nav tuvojies ar kādu laipnāku vārdu? Pat bērnībā izvairījās no manas sabiedrības, sacīja — Māle, tu esi neglīta! Mālēs dvēsele tādēļ nebija neglīta. Arī tā gaidīja no dzīves mazliet siltuma un mīlestības. Un ja to nedeva, vajadzēja zagt, tāpat kā izbadojies zirgs noplūc pilnu muti, braucot garām siena vezumam.“

„šausmīgi!“ izsaucos ar riebumu.

„Tu uzņem to kā savu likteni un — pierodi,“ sacīja Māle vienaldzīgi. „Tu sameklē vīru, kas sten zem kādas stingras un rosīgas sievas tupeles, un tu dabū pat pasmieties, kā šis vīrs pēkšņi izslienas taisns, mānīdams sevi ar domu, ka viņš vēl joprojām ir iekārots kavalieris. Jā, tādas lietas jau ir visai muļķīgas, to es nenoliedzu, bet es tāda neesmu vienīgā. Mūs, Maļu, ir tūkstošām, vai gribi tās visas izslēgt no dzīves? Un kā tas būtu iespējams?“

To nezināju. Varbūt nemaz nedomāju par to. Stāvēju mēmi viņai blakus un jutu, ka man vairs nebija dusmu, lai ar lamāšanos un morāles pasvītrošanu nokārtotu jautājumu un tad ietu projām. Jutos kā vainīga pavecās sievietes priekšā, kam dota dvēsele, sirds un iekāres, bet kas atstāta bez skaistuma un pievilcības, kas atklāti atzinās, ka ir zagle, un nevarēja saprast, kādēļ viņas sīko grēciņu uzskatīja par tik jaunu.

Noliku viņai priekšā sudraba divkronu gabalu un sacīj u:

„Māle, ielej man vēl vienu krūciņu!“ šāds atrisinājums viņu uzmudrināja.

„Arī tevī ir mazliet no cilvēka, kaut arī gribēji skriet jūrā,“ sacīja viņa sirsnīgi.

Izgāju no kioska un paliku stāvot uz ielas stū^a. Kādēļ iedevu Mālei divkronu gabalu — tā taču bija liela nauda? Es taču nemeklēju ar viņu izlīgumu?

Un kādēļ šis gājiens man nedeva apmierinājumu? Noklausījos kādas pretīgas vecenes stāstā, sadzēru ar to degvīnu, pati nevarēju izrunāt ne vārdiņa. Kāda man vispār bija daļa gar viņu tagad, kad biju izbeigusi savas attieksmes ar Lēviju. Vēl nesen pateicu vīram, ka viņš ir brīvs un var rīkoties pēc savas patikas.

„Pareizi,“ sacīju sev, „nevis Māle bija mana nemiera cēlonis, un gājiens pie viņas bija veltīgs. Naudu iedevu Mālei tādēļ, ka viņa pateica tomēr vienu patiesību: mēs rotaļājoties ar Dievu.

Rībinājām bungas un strinkšķinājām ģitares, bijām svētīti un staigājām lepnās uniformās pa pilsētu, uz citiem cilvēkiem noraudzījāmies pār plecu kā uz nožēlojamiem pagāniem un ticējām, ka pats Kungs mūs izredzējis, bet vai bijām atbrīvojušies kaut jel no viena ļaunuma? Vai svētīti bijām kļuvuši cēlāki, šķīstāki, cilvēcīgāki? Skrējām uz grēksūdzes solu un kiedzām uz draudzi, bet vai tie maz bija mūsu īstie grēki, kādos mums vajadzētu atzīties un kuru piedošanu ilgojāmies? Rūpīgi noslēpām savus īstos pārkāpumus un sadzejojām neesošos, kas bija draudzei patīkami. Mūsu vidū turpināja dzīvot nenovīdība, naids un lepnība, un arī mūsu darbi atbilda šīm īpašībām.

Mālei bija taisnība: pirms iešanas uz baznīcu sevišķi rūpīgi kopu savu skaistumu un stundām ilgi varēju pavadīt spoguļa priekšā. Tad bija tik pacilājoši iesoļot jaunai un skaistai grēksūdzes solā, jeb padižoties ar savu pievilcību kora pirmajās rindās un sajust sev pievērstos iekārotājus vai apskaudējus skatienus. Kas tam bija kopīgs ar Dievu? Vai tas nebija neglītāks grēks kā Mālēs zādzība? Kādēļ sakairināju sevi līdz histērijai, lai iedomās saklausītu īpašu Dieva aicinājumu? Ja Dievs ir mīlestība un apžēlošana, tad debesu vārtiem vajadzētu stāvēt atvērtiem visiem grēcīgajiem, atstumtajiem un desmit baušļu pārkāpējiem, arī bez vajadzības nemitīgi kliegt un rībināt bungas.

Ilgi nomocījos gar šiem jautājumiem un bieži izraudājos. Rēmusu Lēviju tas biedēja, bet viņš neuzdrošinājās jautāt iemeslus.

Kādā dienā sacīju viņam:

„Rēmus, esi tik laipns un aiznes šo uniformu atpakaļ uz baznīcu. Saki, ka tava sieva jūtas tik grēcīga, ka neuzskata sevi par cienīgu ilgāk uzturēties tik šķīstu cilvēku sabiedrībā. Un brīdini no turpmākiem sakaru atjaunošanas mēģinājumiem!“

16

Dzīvojām ar Rēmusu Lēviju katrs savu dzīvi. Man nebija ne mazākās intereses par to, ar ko viņš nodarbojās pēc darba brīvajās stundās, ne arī par to, kas norisinājās aiz vecajiem aizkariem darbnīcas stūrī. Bet viņa glūnīgo ēnu bieži novēroju savā aizmugurē, kad apciemoju kādu savu draudzeni vai citādi devos kādās darīšanās. Viņš mani neapgrūtināja ar jautājumiem, un man nebija sevišķa pamata noliegt viņam šo izsekošanas prieku.

Bet kādā dienā ar izbrīnu vēroju, ka Rēmuss Lēvijs sāka ar savu veco gultu virzīties no drabnīcas uz dzīvokli. šai rīcībai jau gan nebija nekā sevišķa, bija taču netaisni likt vīram mitināties darbnīcas putekļos, bet veids, kā Lēvijs rīkojās, modināja ievērību un izbrīnu. šis slābais, mazliet padruknais vīrs, kas jau kopš ilgāka laika bija pieradis staigāt taustīgiem soļiem, it kā viņš baidītos aizvainot zemi ar savu kāju pēdām, piepeši, bija saslējies, un viņa galva vai nu aiz lepnības vai kā cita ar varu lauzās mākoņos. Ar troksni viņš atgrūda durvis un nosvieda gultu rībot uz grīdas. Mierīgi vēroju viņa rīkošanos, iespraudusi rokas sānos. Bet vīrs neļāvās traucēties, nemaz arī nē — viņš sameklēja veseri un sāka dauzīt gultas sānu dēļus, kaut tam nebija nekādas nozīmes, jo šī vecā gultas palieka čīkstēja jau kopš gadiem, un nekāda

jauna klaudzināšana ar veseri nevarēja aizvērt tās kviecīgo muti. To zināja arī vīrs pats, bet viņš gribēja ar trokšņošanu pasvītrot savu nozīmi un varu. Kad bija pietiekami izdauzījies, atnesa no darbnīcas putekļainu salmu maisu, palagus un segu, mazo galdiņu un citas lietiņas, bet viņa dārgo Bībeli šo priekšmetu vidū neredzēju. Kad domājās esam gatavs ar savu darbu, apmierināts vēroja jauno mitekli un, pagriezis man muguru, sacīja: „sākot ar šodienu tiks gulēts šeit!“

Vispār Rēmusa Lēvija stājā varēja vērot lielas pārmaiņas — rokas, kas bija it kā jau dzimstot sakrustotas lūgsnām, sāka tagad mētāties plašos lokos, soļi bija pasvītroti pašapzinīgi, un vīrā pēkšņi bija it kā radušies kauli. Zem zoda parādījās jauna kaklsaite, jocīga un staraina kā novārīts vēzis. Arī ar bērniem viņam tagad bija lielas runas. Bet, kad nejauši iegāju viņu istabā, sarunas pēkšņi pārtrūka, un vienam vai otram palika mute pusvārdā atplēsta, tikai viņu savādais acu spīdums lika jaust kādu saspīlētu satraukumu. Ar mani rēķinājās arvien mazāk, un atbildes uz maniem jautājumiem nāca pāri plecam kā apnicīgam svešniekam.

Man arī nevajadzēja ilgi gaidīt — tanku rīboņas pavadībā mūsu zemē ieplūda sarkanā armija, un apstākļi mainījās vienā naktī. Vakarējais cilvēks vairs nelīdzinājās šīsdienas cilvēkam. Visus bija sagrābušas stindzinošas bailes. Arī es nespēju palikt vienaldzīga, sevišķi pēc tam, kad jaunā vara pārņēma manu darbnīcu. Pēkšņi biju ienīsta un nostumta kaktā, kaut arī < centos soļot zem sarkanajiem karogiem un pilnā balsī kliegt līdzi svešas un pretīgas dziesmas. To taču darīja vairākums vai nu piespiedu kārtā, vai labprātīgi; visi rādīja tādas eņģeļa acis it kā tie būtu tikko dzimuši un viņu dvēselītes tīras no jebkāda grēka. Tautas mugurkauls bija lauzts, un tagad centās rāpojot uzturēt dzīvību. Arī mana sejas izteiksme bija liekulīgi priecīga, un, kad soļoju gafām jauno varas vīru tribīnei, es gluži vai mirdzēju pazemībā, uzticībā,

biedriskumā. Bet tas nelīdzēja, es nebiju vajadzīga, manā priekšā bija visas durvis slēgtas.

Mana saime atradās nemitīgā skrējienā, un ja kāds arī pārradās mājās vēlās nakts stundās, tas ātri norija savu ēdienu un iekrita gultā kā nopļauts, bieži ar visām virsdrēbēm. Mēģināju runāt ar Lēviju.

„Neaizmirsti, ka tu biji strādnieku izsūcēja,“ sacīja viņš, rādamies kā uz palaidnīgu meiteni skolā. „Tas ir liels grēks, un to nevar noklusēt. Pie tam sabiedrība, kurā tu apgrozījies, sastāvēja no mums naidīgiem plūtokratiem, un arī tas nevar tev nākt par labu. Vismaz pagaidām tev jāieraujas kaktā un kādu laiku jācieš par saviem maldiem. Varbūt uz priekšdienām varēs arī tevi iesaistīt jaunajā darba procesā, protams, kādā nenozīmīgā vietā, atbilstoši tavām spējām un — izglītībai.

Lēvijam runājot, viņa rādītāja pirksts tik sparīgā pārmetumā vicinājās tieši man gar acīm, ka, šai sarunai ieilgstot, man noteikti būtu uznākusi jūras slimība. Vēl pirms dažām nedēļām šāda vīra uzvedība būtu viņam maksājusi vismaz sejas ādu, bet tagad izjutu viņa vārdos pat atvieglojumu. Nevien tādēļ, ka apstākļi mainījušies, ne arī tādēļ, ka es no viņa baidītos, bet piepeši es atklāju, ka man radies atbalsts, vīrs mājās, pie kura turēties. Un šis vīrs, cik dīvaini, līdz šim nonicināts, pat ienīsts, parādīja man savu varu un iedrošinājās mani pat norāt, tas bija atklājums, gluži pārsteigums, žēl, ka man vairs nepiederēja darbnīca, tagad es būtu tur labprāt aizbēgusi aiz saplīsušajiem aizkariem, jo gādība par ģimeni un visa atbildība tagad bija pārgājusi uz manu vīru.

Tā norisinājās mūsu izlīgšana, un Rēmuss Lēvijs vairs nedrīkstēja būt man pretīgs. Apzināti centos meklēt viņā cēlākas un vīrišķīgākas rakstura īpašības, un visus viņa pagātnes pārkāpumus un neveiksmes pierakstīju savā lēsē. Kaut gan mums nebija par to runa, taču zinājām abi, ka tas ir vienīgais pareizais viedoklis un atrisinājums mūsu izlīgumam. Tā es blakus vīram saplaku arvien mazāka, un Lēvijs izvērsās arvien vērtīgāks. Sāku viņu pat lutināt un staigāt viņa priekšā uz pirkstgaliem — tas man iederējās, un tādam vajadzēja būt kārtīgas sievas pienākumam. Kungs bija ienācis namā, un noteikšana piederēja viņam. Protams, tas nebija laiks, kad sievietē varētu pamosties ilgas vai sapņi, vajadzēja apmierināties ar mazumu un pateikties liktenim, ka tas tev ļāva no rīta pamosties dzīvai. Katra jauna diena bija kā nozagta, un drebēdama turējos pie savas kailās dzīvības. Kādēļ tagad neskrēju ar pašnāvības domām uz jūras pusi, kad dzīve bija kļuvusi nevērtīga, kādēļ tagad negribēju mirt, kaut biju redzējusi atklājamies debesis un izjutusi nāves svētlaimi? Man bija atņemta dvēsele, prāts un spēja izšķirties, biju nenozīmīgs piliens lielajā, steidzīgajā straumē. Kad Rēmuss Lēvijs kādā no brīvajiem vakariem sapulcināja ap sevi bērnus un sāka iztirzāt tiem jauno valsts iekārtu, tad arī man vajadzēja kā skolniecei sēdēt viņu vidū un atbildēt visziņa vīra skarbajiem jautājumiem, vārdu pa vārdam jānoskaita veselas nodaļas. Par niecīgāko kļūdu saņēmu krietnu bārienu, un man bija bailes, bailes no Rēmusa Lēvija! Man radās aizdomas, vai viņš tikai tādēļ neiekārtojās darbnīcā aiz vecajiem aizkariem, lai tur, neviena nemanīts, rūpīgi iekaltu galvā visas šīs muļķības un aplamības. Vai viņa kāršanās nebija tikai vienkāršs viltīgs inscenējums, izplānots tieši tajā mirklī, kad redzēja mani atgriežamies? Man radās desmitiem jautājumu, un es nespēju vairs saskaitīt Lēvijā nekā īsta.

Bet par spīti visām šaubām un aizdomām, es pati biju tā, kas kādā dienā iznesa viņa veco, čīkstošo gultu uz istabaugšas. šai rīcībai vajadzēja apliecināt mūsu laulības svētumu un mūžīgu pastāvēšanu, un norādīt, ka mūs nešķir ne mazākās domstarpības. Viss, kas bijis, ir izdzēsts. Satraukta gaidīju Lēvija pārnākšanu, un viņa atturīgais smaids būtu mani apmierinājis. Bet es maldījos.

Lēvijs it kā nemaz nebija ievērojis savas gultas nozušanu. Viņš tūlīt iesoļoja manā istabā, novilka svārkus, noāva kurpes un visā garumā izstiepās manā gultā.

„Pagulēšu šeit brītiņu, kamēr būsi uzklājusi galdu," sacīja viņš žāvādamies.

Auksti tirpuļi pārskrēja man pāri mugurai — kungs bija mājās!

Kādā pēcpusdienā satraukta pie manis atskrēja Mērija. Viņa bija pēc jaunās modes nekārtīgi saģērbusies, uzsējusi galvā saburzītu lakatu, un viņas acis bija noraudātas sarkanas.

„Olepa ģimene apcietināta — kundze un bērni“, šņukstēja māsa. ,,Lēvijam ir sakari pie jaunās varas, viņš droši vien varētu tiem palīdzēt, jo ne kundze, ne bērni nav nekā noziegušies.“

„Un pats Oleps?“ vaicāju.

„Olepu brīdināja, viņš nozuda pagrīdē,“ čukstēja Mērija, raudzīdamās bailīgi apkārt. „Bet kad viņš dzirdēs par savas ģimenes apcietināšanu, tas droši vien iznāks no paslēptuves. Tad arī viņš nozudīs!“

Vakarā, kad Lēvijs pārnāca, centāmies viņam uzmanīgi izklāstīt savu lūgumu.

,.Katram pašam jācieš par saviem grēkiem!“ izsaucās Lēvijs dusmīgi, un viņa gaļīgajā sejā sāka pēkšņi raustīties sarkanas dzīsliņas, ko es agrāk pie viņa nebiju ievērojusi. „Nav agrākie laiki, kad ar pazīšanos pa virtuves durvīm varēja iečukstēt savus lūgumiņus. Un kāds es starpnieks pilsoņiem! Man pat savas lietas nav pilnīgi nodrošinātas, kaut esmu smagi cietis pili soniskās varas laikos. Arvien vēl esmu tikai pamatskolas pārzinis, kaut gan sen jau man apsolīta daudz atbildīgāka vieta. Varu iedomāties vilcināšanās iemeslus

—   mana sieva, kuras pagātne nav tīra!“

Ko mēs varējām viņam atbildēt? Mērija aizgāja nokārtu galvu, un arī es klusu atkāpos virtuvē. Tagad es biju tā, kas bija novietota šaurajā vadziņā, kur uz katra soļa nācās klupt. Vīrs bija mani tā iebaidījis, tā iespiedis kaktā, ka nodrebēju pie katras auto rūkoņas. Un taču neapzinājos uz savas dvēseles nekāda grēka, arī ne tā, ka manā darbnīcā atraduši darbu daži strādnieki. Tie visi bija kārtīgi ļaudis, un neticu, ka kāds no viņiem būtu vēlējies mani apsūdzēt. Vai vīra baidīšana nebija tikai, lai uzspiestu man savu varu, varu, ko šis vīrelis vēl nekad nebija izbaudījis? Tomēr turējos sāņus un, pat ar bērniem sarunājoties, neizmetu neviena neapdomāta vārda.

Un tomēr tas viss nekā nelīdzēja. Kādā naktī automobilis piestājās pie mūsu mājas, un apbruņoti kareivji iebruka istabā. Viss notika ātri un lietišķi, un tie Lēvijam pat atvainojās par traucēšanu.

Būtu mans vīrs bildis kaut vārdiņu, kaut apjautājies par apcietināšanas iemesliem! Viņš stāvēja mēmi pie loga, raudzījās nekustīgi tumsā un nepasniedza, man aizejot, pat roku. Varbūt vēl nopriecājās, ka tagad pēdējais traucēklis viņa augšupejai novērsts un viņam atvērušās plašas izredzes.

Bet ko es stāstīšu par savu apcietināšanu, pratināšanām, mocībām un beidzot par atbrīvošanos no sēklī uzskrējuša kuģa — ikkatrs brīvibā izkļuvis tautietis varbūt varētu stāstīt par vēl šausmīgākiem pārdzīvojumiem. Grēksūdze pie tam nav dzīves stāsts, bet savu kļūdu un vainu atklājums, lai atrastu savu patieso personību. Slimu mani kopā ar daudziem citiem apcietinātiem uzstiepa uz kuģa, un saviem spēkiem netiku arī no tā nost. Mani nogādāja slimnīcā, kur nācās pavadīt veselu nedēļu.

Iznākusi no slimnīcas, soļoju uz māju pusi. Nezināju, vai tādas vispār vairs eksistēja. Tāpat nezināju, kas no manas ģimenes pārdzīvojis baigās dienas. Mans solis bija negribīgs un šaubīgs, it kā baidoties atklāt savā priekšā kapsētu. Biju jau arī pati izglābusies no nāves tikai laimīga gadījuma dēļ un šķitu sev kā gars.

Iegāju pa pazīstamajiem pagalma vārtiem, nospiedu sava dzīvokļa durvju rokturi, pavēru durvis pusvirus.

Kāds vīrietis ar augšējo ķermeņa daļu bija pārkāries pāri galdam, un, kaut es ar troksni aizvēru durvis, viņš nepacēla galvu. Piegāju tuvāk, uzsaucu. Viens vīra plecs sāka nervozi trīcēt, viņa ķermenis spēji noraustījās, labā kāja apmeta loku uz grīdas, tad viss atkal palika kluss un mierīgs. Matu šķipsna pelēka kā pelni bija nokārusies pāri pierei uz galda, it kā tur būtu aizmirsta galda slaukamā lupata.

Uzsaucu no jauna. Tagad galva pacēlās, divas duļķainas acis palika mani raugoties, bet tās nekā neredzēja, jo noslīga atkal pār galdu, kā iztraucētas dziļā miegā. Tikai mute izdvesa dīvainu troksni.

„Lēvij, vai esi slims?“ jautāju, purinādama vīru aiz pleca.

Tagad viņš pielēca kājās.

„Ak, Dievs, tu dzīvo!“ izsaucās vīrs. „Domāju, ka redzu garus. Sēdu kopš vairākām dienām šeit pie galda, negulējis, neēdis, gaidīdams, arvien gaidīdams. Bet neviens nenāk, itin neviens nenāk!“

„Kam tad šeit jānāk,“ vaicāju. „Vai bērniem?“

Viņš no jauna sabruka krēslā.

„Trīs jaunākie ir dzīvi — vēl tikko skraidīja še apkārt,“ vaidēja vīrs. „Bet par pārējiem nekā nezinu, varbūt kāds devies līdzi krieviem, kāds noslēpies, nē, nezinu,“

Tad ar mokām un it kā gārdzienu balsī:

„Evija ir kritusi!“

Ēvijas, manas kādreizējās sāncenses pie īzāka Rēna, šīs meitenes, kas mani bija sūtījusi pie viņas tēva par kalponi, bet pēc mūsu precībām vairs nekad nebija cēlusi kāju pāri mūsu mājas slieksnim, šīs Ēvijas vairs nebija?

Juceklīgi un caur asarām vīrs izstāstīja par Ēvijas dīvaino un neticamo galu. Viņa bija pievienojusies iznīcināšanas bataljonam un braukājusi pa visu zemi, cilvēkus apšaudama un mājas dedzinādama. Viņu bijusi liela apbruņota banda, krietns bars jaunekļu un četras meitenes. Meža brāļiem un vācu armijai tuvojoties, jaunekļi izklīduši, bet meitenes atvilkušās kādā šķūnī, tur ballējušas, dziedājušas un atklājušas uguni. Niknā apšaudīšanās beigusies tikai tad, kad visas četras meitenes nošautas. Pie Ēvijas atrastā personas apliecība modinājusi šaubas, tādēļ izsaukts Lēvijs

„Vai tu arī zināji,“ vaicāju vīram, „ka tieši Ēvijas melīgi izdomāta sūdzība bija tā, kuras dēļ mani apcietināja? To man atkārtoti lasīja priekšā’un rādīja pat Ēvijas parakstu. Manus paskaidrojumus vispār neievēroja. Nezinu, kādēļ Ēvija mani ienīda?“

„Visi bērni mūs ienīda un kaunējās par mums,“ teica vīrs īgni. „Kas kaut cik varēja nostāties uz savām kājām, negribēja mūs vairs pazīt. Pat Lēvija vārds bija ienīsts, cietumnieka vārds! Es to zināju, bet nespēju nekā grozīt. Tikai tad, kad sarkanie pārņēma varu, pavērās iespēja. Gribēju Lēvija vārdam piešķirt jaunu spožumu, jo pilsoniskos laikos izciestais cietuma sods bija tagad nopelns, tas piešķīra godu un varēja pavērt ceļu uz augšu. Un es tā ilgojos tikt uz augšu, bērnu dēļ, kufu naidam vajadzēja pārvērsties mīlestībā un kaunam lepnumā. Gribēju tikai labu — vai tu netici man?“

„Nē, Rēmus Lēvij,“ atbildēju atklāti, „vairs nespēju ticēt nevienam tavam vārdam. Visi cilvēki grib tikai labu, bet dara tikai ļaunu. Tu esi bieži runājis par mīlestību, bet patiesībā tu neesi mīlējis ne mani, ne bērnus. Tev piemitušas tikai kailas kaislības, un tās tu esi slēpis reiz aiz svētulības, reiz aiz ticības, reiz aiz komūnisma baigās maskas, atkarīgi no tā, kā prasa laiks un vide. Un ko arī es zinu par sevi? Varbūt kādam māksliniekam bija taisnība, kad tas teica:

„Kājas skrien pa priekšu un prāts nopakaļ, bet kad prāts panāk kājas, tās jau atrodas grāvī!“ Viss atkarīgs no gadījuma, un mēs tur nekā nevaram grozīt.

Gadījums mani noveda pie tevis, gadījums mani spieda ar tevi apprecēties, un visa mūsu kopdzīve bija tikai akls gadījums. Kādēļ mēs runājam par mīlestību, kuras mums nebija ne vienam, ne otram? Kādēļ prasām mīlestību no bērniem, ja paši neesam viņiem to devuši? Esam sējuši tikai nezāles, un tagad mums jāno- < raugās to zelšanā. Jeb kur gan citur Ēvijā iesakņojās tāda nežēlība un asinskāre, ka tai bija jāslepkavo cilvēki un jādedzina mājas? Tas ir tavs mantojums,

Rēmus Lēvij, un tās man nepazīstamās sievas, kuru tu noguldīji zemes klēpī žīda dāvinātā zārkā. Tas nav teikts nolūkā apvainot, jo patiesībā katram cilvēkam vajadzētu arvien un allaž apvainot tikai sevi, jo no grēka nav tīrs neviens!“

Tās bija plašas runas tanī dienā, žultainas un varbūt arī netaisnas, un tās nevarēja mūs vienu otram

tuvināt. Un vajadzēja domāt arī par rītdienu, kas vēl jādzīvo. Tā kā Rēmuss Lēvijs tagad vairs nebija spējīgs neko uzsākt, visas rūpes un bēdas uzvēla uz maniem pleciem.

Un tā sākās manas dzīves melnākie gadi.

Izdevās atjaunot darbnīcu, saņēmu no armijas pasūtinājumu, atgriezās strādnieki. Arī Rēmuss Lēvijs kaunīgi atlavījās atpakaļ pie sava darba galda, kaut gan nespiedu viņu un labprāt būtu redzējusi viņa atturēšanos no uzņēmuma. Viņam nebija jānes no istabaugšas lejā arī sava vecā pusizjukušā gulta, lai iekārtotos darbnīcā aiz aizkariem, jo mans agrākais dzīvoklis palika viņam un bērniem, kamēr es pati saņēmu tai pašā mājā daudz labākas telpas.

Spekulācijai patiesībā pievērsos apstākļu spiesta. Kā ģimene, tā strādnieki gribēja paēst, un oficiālās devas bija pietiekamas tikko dzīvības uzturēšanai. Darbnīca deva iespēju ievest no laukiem malku un pat nepieciešamos izejmateriālus. Kas tad gan varētu būt dabīgāk, kā paslēpt zem malkas un dēļu vezuma visu nepieciešamo, ko prasīja izsalkušā pilsēta. Bet sākotnējā atturīgā pašapgāde ātri izvērtās plaša mēroga spekulācijā. Tā bija kā sniega pika, kas iekustināta vēlās arvien lielāka un ko vairs nevarēja apturēt.

Neviena kaislība neatsedza dzīvnieku mazajā cilvēkā labāk par rijību. Slava padara ģeķīgu, tas piedēvē sev īpašības, kādas tam patiesībā nepiemīt, bet tas nav bīstams citiem cilvēkiem un izraisa tajos tikai plecu paraustīšanu vai smīnu. Reliģijai piemīt liels spēks un tā ir cilvēces vienīgā cerība, bet ar saviem daždažādiem iztulkojumiem tā var novest strupceļā, kaut arī kā tāda tā ir šķīstīšanas uguns, kuj-ai cilvēkam jāiziet cauri savas dvēseles meklējumos. Bet postīgāks par visu ir rijīga mantkāre.

Tā mani sagrāba tik vareni, ka zaudēju kauna sajūtu un cilvēka seju. Manī pamodās mežonīgs, nežēlīgs plēsējs, kas miegā un īstenībā domāja tikai par savas mantas vairošanu. Ja agrāk savu brīvo laiku iespēju robežās biju izmantojusi grāmatu lasīšanai, teātra izrādēm un koncertiem, tad tagad šādi pasākumi man likās kā tukša laika izšķiešana. Bieži pati braukāju apkārt pa laukiem, revolveri rokas somiņā, un, kad mans auto likās aizdomīgs un vezumu apstādināja, ļaunākā gadījumā es būtu lietojusi pat ieroci. Bet to nevajadzēja, mana pievilcība un norunātās satikšanās bija iespaidīgākas par ieroci.

Ja mans ēdamgalds pēdējos gados nebija sevišķi bagātīgs, tad tomēr pietiekams. Bet tagad tas bieži vien kļuva tik pieticīgs, ka šad tad nebija ko celt uz šķīvja. Katrs kumoss pēkšņi bija kļuvis tik dārgs, ka man bija sāpīgi noraudzīties, kā cilvēkbērns var tik rijīgi ēst. Ja no saviem lielajiem krājumiem man vajadzēja dot kādu riecienu saimei, tad biju līdz asarām aizkustināta par savu labo un vienreizējo sirdi. Man likās it kā es būtu eņģelis, tik laba, tik sirsnīga, tik daiļa. Tikai krāt, tikai raust — kādai vajadzībai, to manas smadzenes neaptvēra. Naudas zīmes, kas ar katru dienu arvien vairāk zaudēja savu vērtību, likās man kā nesalīdzināmi mākslas darbi, ko varēju apbrīnot izplestām acīm un priecāties.

Mani apciemoja Mendi kundze. Viņas vīrs bija deportēts, viņas īpašumi un manta iznīcināta, viņa pati bija izglābusies, slēpdamās mežā. Tagad viņa nāca pie manis pirkt pārtiku. Biju lepna, izrādīju tai savu bagātību. Staigāju no vienas istabas otrā, viņai bija viss jāredz.

„šis flīģelis laikam kādreiz piederēja Kirdēm,“ sacīja kundze. „Un šīs mahagonija zāles mēbeles arī kādreiz redzētas — vai tās neatradās direktora Lānes dzīvoklī? Un šis dārgais lūgšanu paklājs — pareizi gan — arī to pazīstu. Jā, visi to agrākie īpašnieki tagad noslepkavoti un aizvesti. Tikai viņu mantas vēl ceļo apkārt, kamēr arī tās pārvērtīsies nevērtīgās grabažās!“

Sasaiņoju viņas pirkumu, un kundze nolika man uz galda savu gredzenu, laikam pēdējo dārglietu, kas tai saglabājusies no agrākās bagātības. Un es nekautrējos to pieņemt. No cilvēka, kas man tik daudz palīdzējis!

Varbūt biju pat priecīga, ka mūsu lomas bija mainītas un tagad es biju kundze, pie kuras durvīm klauvēja.

Mantkāre padara cilvēku rupju. Viņa apetīts tikai pieņemamas, un tas gatavs riskāt pat ar savu dzīvību, tikai ne piekāpties. Biju jau atkārtoti brīdināta, bet es tikai pasmējos un brāzmoju tālāk.

Kādā pievakarē klauvēja pie manām durvīm. Tanī dienā vajadzēja pienākt lielākam sūtījumam, un es priecīgi steidzos atvērt durvis, domādama, ka mans uzticības vīrs ieradies. Bet pie durvīm stāvēja apbruņots kareivis. Nopratu — iestādes bija aizturējušas sūtījumu, un kareivja parādīšanās nevarēja nozīmēt neko labu. Bet viņš bija jauns un mēs atradāmies divatā, tādēļ cerēju arī šoreiz izspraukties no briesmām. Viņš uzrādīja apcietināšanas pavēli, pats atvainodamies par traucējumu un nosarkdams.

„Ko tāds papīrs varētu maksāt,“ jautāju. „Tūkstoti, divus, trīs?“

,,Neesmu veikalnieks,“ atbildēja kareivis.

„Bet jūs esat vīrietis?“ uzsmaidīju viņam.

„Lūdzu steidzīgi saģērbties un nākt man līdzi, lejā gaida automobilis,“ sacīja viņš aizvainots.

Atkal uz cietumu ? Nē, tikai ne uz turieni. Asinis iesitās man galvā, sāku drebēt. Solīju viņam visu, lūdzos, mangoju, viņam taču nevajadzēja darīt neko vairāk kā priekšniecībai paziņot, ka neatrada mani mājās. Bet viņš purināja galvu un bija nepiekāpīgs.

„Jūsu grēki pārāk lieli, kundze,“ sacīja viņš stingri.

Sāku ģērbties, sabāzu dažas lietiņas rokas somā un brīdī, kad kareivis bija apstājies pie klavierēm un vēroja kādu nošu burtnīcu, es ieslīdēju virtuvē un izlēcu pa logu ārā.

Kāpu pāri sētām, izskrēju cauri pagalmiem un atviegloti uzelpoju tikai pēc tam, kad pilsēta atradās man aiz muguras.

17

I

lgi biju bēguļojusi pa mežiem un maziem celiņiem, un jo tuvāk nonācu savam mērķim, jo stingrāka manī brieda apņemšanās atbrīvoties no visa tā, kas mani līdz šim saistījis ar dzīvi. Es biju it kā atradusies garos maldu ceļojumos, kas tagad, raugoties atpakaļ, mani piepildīja ar bailēm un izmisumu. Bieži paliku sēdot uz kāda akmens vai celma — augstās koku galotnes šūpojās pār mani, starp tām zilgoja neliels debess plankums — jutos kā no linu mārka izrauta, slapja, duļķaina, smirdīga.

Un kaut biju apgānījusies un visu zaudējusi, man tomēr vēl bija palikusi sirds, šī pukstošā, siltā cilvēka sirds, kas tāpat kā agrāk ilgojās pēc maiguma, mīlestības un citu cilvēku draudzības. Vēl dedzīgāk tā bija izslāpusi nekā pirms gadiem, no šejienes šķiroties. Kādēļ tā neatrada meklēto?

Man bija kauns sev atbildēt. Iztrūkusies piecēlos un steidzos tālāk, it kā man būtu iespējams visas savas nekrietnības un maldus atstāt un aprakt šeit pie šī celma uz visiem laikiem. Nē, es vairs nespēju sevi apmānīt, es zināju, ka katrs grēks ir neizpērkams un katrs pārkāpums slāni pa slānim nosēžas cilvēka sirdī un visas lūgšanas un kliedzieni uz Dievu nespēj tavu nodarījumu nastu atvieglot. Grēku piedošana ir tikai farizeju un sludinātāju māņi, tik ilgi kamēr tu pati nebūsi kļuvusi šķīstāka un ar saviem labajiem darbiem un < pārliecību nebūsi izpirkusi savus grēkus.

Meklēju cilvēku mīlestību un draudzību, bet pati sēju tikai viltu un ļaunumu. Attaisnoju sevi un apvainoju citus cilvēkus. Bet vai ceļš uz cilvēku nav meklējams tevī pašā? Pazemībā, mīlestībā un sirds šķīstībā? Vai esmu kādu mīlējusi vai jelkad sevi upurējusi?

Kā sniega pārsla nolaidos dzīvē un ļāvu gadījumam sevi nest. Bet kad iestājās grūtības, es saucu palīgā Dievu un lūdzos citu cilvēku žēlastības dāvanas. Ko es devu tiem pretī? Es mierināju sevi ar apgalvojumu,

ka cilvēks nevar kļūt labāks nekā viņš ir, bet ar to es attaisnoju tikai sevi, kamēr citiem cilvēkiem vajadzēja būt labākiem un cēlākiem.

Ak, Dievs, tur jau kļuva redzamas Kristapa Verna bijušās dzirnavas un tālāk viņa ganības un upīte. Mana sirds sāka pukstēt straujāk, un manas kājas devās skriešus pretī jaunības takām. Neviens cilvēks nebija redzams, pat dzirnavas — šīs jautrās tērzētājas — bija kā iegrimušas nāves miegā. Nobriedusi labība gaidīja pļāvēju, bet frontes tuvums paralizēja cilvēka gribu. Viss bija apstājies kā pastarās dienas gaidās.

Tur pakalnā laikam bija Kristapa Verna būda, bet uz turieni vēl negāju. Pa šauro taciņu, kas starp akmeņiem un paegļu krūmiem līkumoja pāri ganībām, es, sirdij pukstot, soļoju uz upītes pusi. Cik priecīgi tās ūdeņi burbuļoja uz jūras pusi — kādēļ arī es nevarēju palikt tikpat priecīga un vadīt savu dzīvi pretī lielākai apskaidrotībai un plašumiem? Arī upei par šķēršļiem ceļā bija akmeņi un straujie līkumi, bet tā steidzās, saules staru pilns klēpis, jautri tiem pāri un apkārt, un tās straume palika tīra un skaidra.

Un šeit — šeit reiz sēdēja Jirgens savas makšķeres kāta galā, un reti viņam atgadījās tik laimīga diena, ka raudas mazulis pieķērās pie āķa un tad plašā lokā izlidoja pāri zēna galvai pļavā. Kādēļ katrs koks, ki’ūms, akmens un cinis manās jaunības takās bija tik aizkustinoši mīļš, tā pieaudzis sirdij, ka, tos no jauna ieraugot, asaras spiedās acīs? Tās bija šķīstās, tīrās bērna acis, ar kufām sirds to visu uzņēma un noglabāja sevī uz visiem laikiem. Bet vēlāk acis kļuva aukstas un viltīgas, un sirds caur tām redzēja vienīgi ļaunumu, rijību un nenovīdību.

Tagad sapratu, kādēļ Kristaps nespēja šķirties no savas dzimtās vietas, kaut bija pārdevis savas dzirnavas un bija spiests ievākties mazajā būdiņā. Šie akmeņi, šie vētras plosītie paegļu krūmi, šie bērzi, augšanas mokās noplicinātām galotnēm, šīs debesis tam visam pāri un jūra priekšā — kā gan cilvēks varēja to atstāt, ja sirds ar to saaugusi? šo lielo akmeni krastmalā, kur pirmo reizi ieraudzīja kādu meiteni, zīda lentīti matos — kā gan cilvēks varēja to atstāt!

Kāda mana dzīve būtu izvērtusies šeit, ja es būtu paklausījusi Jirgena mātes vēlēšanos un gājusi uz Jormām kaut vai par kalponi? šīs debesis, šī jūra, šie tīrumi un ganības saglabātu manu dvēseli tīrāku un mācītu man izprast mīlestību. Kāpēc to iedomājos tikai kā pretēju dzimumu savstarpēju pievilcību? Dievs ir mīlestība, un tā uzzied katrā puķītē, stiepjas uz augšu katrā zāles stiebrā, dreb katrā lapiņā, mirdz katrā ūdens lāsē, laistās katrā saules stariņā, un pat peldošā mākonītī tu redzi tās draudzīgo smaidu. Arī cilvēks ir mīlestība — neizprotamākais brīnums un lielākā svētlaime, ko Radītājs tam devis līdzi dzīvē. Kādēļ tas nav šo mīlestību saglabājis un tai dzīvojis? Paaudzi no paaudzes tas šo mīlestību apracis arvien dziļākos kaktos un apzināti sevi mānījis, ka mīlestība ir tikai kaislība. Viņš ir rūpējies tikai par savu dusmu, viltus un varas kāres pieaugumu, un tagad jau arī pār pasauli veļas kara rati un nav vairs kur nolikt galvu. Tā cilvēks izpratis Radītāja līdzdoto mīlestību un pārvērtis pasauli kaislību ellē.

Un es šeit, atgriezusies no saviem maldu ceļojumiem, jutos kā baznīcā, svētsvinīgām pacilātām izjūtām sirdī. Labprāt būtu vēlējusies turpat nomesties ceļos un izstiept savas rokas pret mūžīgi plūstošo upīti, krūmiem, kokiem, akmeņiem, pret Jirgenu un savām bērnības takām, kuru bija piemīta pilna krastmala un ganības, un izlūgties no tiem sirds šķīstību. Bet piepeši izdzirdu kādu bērna balstiņu un pacēlu galvu.

Tā bija maza meitenīte, kas žigli tecēja uz upītes pusi, bet, mani ieraugot, apstājās un bailīgi raudzījās pāri plecam atpakaļ.

„Sallij,“ atskanēja balss aiz krūmiem, „Sallij, kur tu pazudi?“

Pēc balss pazinu Jirgena māti Līzi — acīm redzot kāds viņu bija attriecis no pilsētas uz laukiem.

„Es skatos un skatos,“ teica Jirgena māte, man tuvojoties,“ kas tas tur sēd jau kopš vairākām stundām un neizkustas ne no vietas. Kristaps sacīja, lai nāk aplūkot — varbūt kādam vajadzīga palīdzība. Bet tā taču mūsu Ene! Arī tevi pilsēta atstūmusi, jeb baidījies palikt karam kājās?“

Viņa nosēdās man blakus, pelēcīgu seju un skumju skatienu.

„Tā ir Sallija, mazā ingeriete,“ sacīja Jirgena māte pamādama uz meiteni. „Tēvs, māte krituši karā, tagad māsa pieņēma to pie sevis audzināšanā. Bet nevar pie mums pierast, nesaprot arī vēl valodu.“

„Vai jūs neesat bērna audzināšanai par veciem?“ es apšaubīju.

„To jau arī es esmu teikusi māsai,“ sacīja Jirgena māte. „Bet viņa saka, ka vīrs prot sievieti mīlēt tikai kā savu mīļāko vai kā gādīgu bērnu māti, citādi viņš nevar saprast kopdzīvi. Tā bija jāņem mazā bārene mājās, kas šos divus vecos saistītu un piešķirtu tiem drosmi dzīvei.“

Meitene mani ilgi vēroja, sāka tad nākt arvien tuvāk un drīz vien atradās man klēpī.

„Tas taču ir brīnums,“ sacīja Jirgena māte, „māsai un man viņa nekad nenāk klēpī, lai kā mēs viņu arī labinātu. Tev, svešniecei, ieraušas klēpī kā putna bērns ligzdā.“

„Arī es pati atnācu kādreiz šurp kā bārene,“ atbildēju, „droši vien bērns to instinktīvi nojauž. Un tikko šeit kavējos lūgsnās un izlūdzos no tā Kunga sirds šķīstību.“

„Tad esi domājusi palikt pie mums?“ vaicāja Jirgena māte.“ „Apmesties varēsi tagad visur, kur vien vēlies; un arī uztura netrūkst. Lūk, arī dzirnavas jau kopš dažām dienām bez iedzīvotājiem, kūtī divas govis un sivēni, klēts graudu pilna. Pat gultas pārklātas baltiem palagiem un puķes uz galda. Devās meklēt patvērumu pāri jūļ-ai. Pēc pāris dienām laikam izbrauks arī Jormu tagadējais saimnieks ar savu lielo saimi, arī viņu mājlopi un manta paliks še. Ko gan tu vari paņemt līdzi laivā, labi ja vari izglābt kailu dvēseli. Eju pāris reizes dienā uz dzirnavām pabarot lopus un izslaukt govis, un tā man katru dienu iznāk kārtīgi izraudāties.“

„Jā, ja vien tas ko līdzētu!“ piebildu sāpināta.

„Nelīdz jau,“ pievienojās Jirgena māte, „bet acis sāk asarot pašas no sevis, un tās grūti nomierināt. Aiz tām atrastos kā plašā jūrā, ai'vien tur ūdens pārpilnībā… Ilgi raudāju, savas mājas pārdevusi; gauži izraudājos, dēlu apglabādama; raudāju, pazaudējusi savus noguldījumus; un tagad, šķiroties no dzimtenes un svešumā patvērumu meklējot, nemaz nebūs gala. Arvien asaru pilnas acis, bez gala un mitas.“

„Tad arī tu esi nodomājusi doties pāri jūrai?“ vaicāju.

„Bet ko gan citu es zinu iesākt?“ teica Jirgena māte. „Arī Kristapam laiva braucienam sagatavota, gaida tikai izdevīgu brīdi. Saka, esot vecs un neietu, bet Sallija, šī mazā ingeriete, nedrīksat taču bērnu atstāt krievu kājminās. Diezgan jau zaudējusi un cietusi, lai arī viņa pieredz gaišākas dienas. Bērns atdevis arī viņiem, vecajiem, ticību un cerību dzīvei. Kristaps kļuvis gluži cits cilvēks.

Ticību un cerību — kādēļ mani bērni man to nedeva?

Arī, mazi būdami, viņi nekad man nenāca klēpī un izaugot rūca man pretī kā sirdīgi vilcēni. Viņi nebija dzimuši no mīlestības, un viņu sirdīs mantojuma ceļā nepārgāja Radītāja lielais brīnums. Un arī es nebiju izjutusi silto mātes klēpi, ne viņas glāstīgās rokas uz savas galvas. No tālumiem tā bija nākusi un kaut kur tālumos atkal aizgājusi, iemezdama šeit jūras vējos ilgu pilnu, sapņainu bērnu, kas, palikdams bez mātes mīlestības, meklēja to pie citiem cilvēkiem, no savas puses nesolīdams pretī nekā. Kādēļ es kā bērns nespēju pārvērst Kristapu citā cilvēkā, kā to darīja mazā ingeriete?

Vakarā, kad ilgi bijām tērzējuši Kristapa māzajā būdā un kad man uzklāja guļvietu uz grīdas, ilgi nevarēju aizvēr acis. Arī mazā Sallija svaidījās savā gultiņā, bet tad izkāpa no tās, sīkiem solīšiem pa tumsu atskrēja pie manis, ielīda man blakus zem segas un acumirklī iemiga. Mēs bijām divi bāreņi — viens kara vētrās šeit atvests un otrs jau izgājis pilnu apli, bet mūsu abu sirdis pukstēja blakus jaunā ticībā un cerībā. TIksmas trīsas pārskrēja ķermenim. Ak, Dievs, cik maz cilvēkam vajadzēja! Maza, tumša būdiņa piekrastē, mazdrusciņ ēdamā un citu cilvēku draudzības, un tu jūti savā dvēselē dzīves vareno strāvojumu, kurā arī tev ir sava vieta un uzdevums. Un es teicu pie sevis: uzticies dzīvei, apmierinies ar mazumu, esi atklāta pret sevi un citiem cilvēkiem. Apdomā, ka visa tā, ko tu sev rijīgi sarausi, tev nemaz nevajadzēja. Viena maza, uzticīga sirds, kas tev pukst blakus, spēj dot tavai dvēselei daudz vairāk nekā visas pasaules bagātības. Viņai nepieciešams tavs maigums un glāsti, un arī tu dzīvē neesi ilgojusies pēc kā cita.

Pienāca diena, kas jau kopš agra rīta izlikās svētsvinīga, it kā ļaudis gatavotos uz dievgaldu. Zināju

—    vakarā paredzēta šķiršanās no dzimtenes. Es biju izšķīrusies palikt šeit, jo arī man bija savi pienākumi, no kuriem nedrīkstēju izvairīties. Valgām, asarainām acīm vēroju, kā sēja saiņus, kā Jirgena māte ielaida krāsnī pēdējos dzimtenes maizes klaipus, kā viņa arvien no jauna izskrēja uz pakalna, lai aplūkotu savas jaunības mājas un takas.. Pār lūpām nepārvēlās neviens vārds, visi bija nopietni un slēpa savas sāpes.

Kristapa sieva uzklāja galdu.

Ēdām, kaut mute negribēja uzņemt ne kripatu.

Tad piecēlāmies, sakrustojām rokas, un Kristaps noskaitīja pēdējo lūgsnu.

„Mūsu Tēvs debesīs…“

Viņa balss drebēja, jebšu tā bija vīra šķīstākā un vienkāršākā lūgšana, kurā izskanēja uzticība Dievam un dzīvei. Esmu tūkstošām reižu dzirdējusi šos vārdus un tikpat daudz reižu tos atkārtojusi pati, bet, noklausoties Kristapā, man atvērās kā jauna pasaule. Likās, ka Dievs, cilvēks un visa pasaule būtu viens kopīgs jēdziens, ar vienu kopīgu mērķi un kopīgu uzdevumu.

Nostāvējām vēl brītiņu, un tad Kristaps sacīja:

„Tu, Ene, paņem klēpī Salliju un pavadi mūs līdz laivai.“

Mums bija tālu jāiet un vajadzēja tuvoties krastam klusu ui> piesardzīgi, jo jūļ*a vēl joprojām bija aizliegta josla un dažu laivu robežsargi bija atveduši atpakaļ.

Kad sasniedzām laivu, Sallija mani nelaida vaļā. Viņas rociņas bija tik stipri apkļāvušās man ap kaklu, ka nevienam nepietika dūšas tās atplēst.

„Ene, kāp tūlit laivā ar visu bērnu!“ sacīja Kristaps pavēlēdams.

Un es nespēju izšķirties, kāds bija mans lielākais pienākums — tas, kas mani piesaistīja dzimtenei, vai šis bērns, ku^a dzīvība man bija dārga.

Rīkojos pēc Kristapa pavēles.

*

Divi pīlādži, kas auga viņpus virves iežogojuma un viņpus sargkareivja, jau bija nobirdinājuši savas pēdējās lapas, putni noknābājuši arī jau ogas, kad Ene Lēvijas kundze beidza savu grēksūdzi. Mums arī vairs nebija iespējams ilgāk pasēdēt uz pierastā sola, lai patērzētu — saule uz ilgāku laiku ietinās mākoņos, tālā Stokholma atradās biezā miglā, baltā kā piens, un arī Melārs pārvilkās plānu ledus segu.

Bet šeit, mežinieku būdā, esmu bieži kavējies domās pie Enes kundzes, un arī šī garā diena tā pagājusi. Viņa bija tikpat ļauna vai tikpat laba kā katrs no mums, viņai piemita tās pašas ilgas pēc mīlestības un draudzības, bet viņa bija atklātāka par mums un tādēļ vērtēju viņu augstāk. Viņas izslāpušā dvēsele gribēja dzīvē atrast ritmu, atskaņas un skanīgas strofas — vai arī mēs neesam bieži par to domājuši?

Mani darba biedri atlaidušies uz lāviņām. Vai viņi izliekas iemiguši, vai arī viņu nemierīgās domas klīst ilgu pilnas apkārt?

Bet ārā joprojām plosās vētra.

Kad gan reiz beigsies šie nemitīgie auri un pie debesīm parādīsies saule!

/

Content

Gailits Augusts Lēvijas kundzes grēksūdze

1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17