Джон Гришам

Размяната

Фирмата #2

1

Мич Макдиър беше сам в кабинета си на четиресет и осмия етаж на лъскава сграда в южния край на Манхатън и гледаше през прозореца към Батъри Парк и оживените води отвъд него. Плавателни съдове с всякакви форми и размери кръстосваха пристанището. Товарни кораби, отрупани с контейнери, чакаха почти неподвижно. Фериботът за Статън Айланд се плъзгаше бавно покрай Елис Айланд. Круизен кораб, пълен с туристи, плаваше към открито море. Свръхлуксозна яхта влизаше достолепно в града. Някакъв смелчага лъкатушеше с петметров катамаран между другите лодки. Три-четири хеликоптера кръжаха като разлютени стършели на триста метра над водата. В далечината камионите на моста „Веразано“ не помръдваха, залепени един до друг. Статуята на Свободата наблюдаваше всичко това от своя величествен пиедестал. Гледката беше прекрасна и Мич се стараеше да ѝ се любува поне веднъж дневно. Понякога успяваше, но повечето дни бяха прекалено натоварени, за да му остава време за безделие. Той вършеше всичко по часовник — така преминаваше неговият живот, както и животът на стотиците други адвокати в сградата.

„Скъли и Пършинг“ имаше повече от две хиляди служители по цял свят и суетно се гордееше, че е най-влиятелната международна юридическа фирма на планетата. Нюйоркските съдружници, един от които беше Мич, се бяха възнаградили с по-просторни кабинети в центъра на финансовия квартал. Фирмата беше на сто години, излъчваше престиж и власт и вонеше на пари.

Той погледна часовника си и приключи с любуването на пейзажа. Двама млади адвокати почукаха и влязоха за поредната среща. Седнаха на масичката и секретарката им предложи кафе. Те отказаха и тя излезе. Клиентът беше финландска корабна компания, която имаше проблеми в Южна Африка. Властите там бяха наложили ембарго на товарен кораб, превозващ електроника от Тайван. Празен корабът струваше около сто милиона. Натоварен — два пъти повече, а южноафриканците се заяждаха за някакви митнически тарифи. Мич беше посещавал Кейптаун два пъти през последната година и не му се ходеше там отново. След половин час той отпрати младите адвокати със списък от инструкции и посрещна следващите двама.

Точно в пет часа се обади на секретарката си, която си тръгваше, и се запъти към стълбите. Избягваше да ползва асансьорите, защото не му се слушаха глупавите разговори на познати и непознати служители на фирмата. Мич имаше много приятели в нея и, доколкото знаеше, само шепа врагове. Постоянно прииждаха нови и нови напористи млади адвокати с лица и имена, които се очакваше той да знае. Но често не ги знаеше, нито пък имаше време да разлиства фирмения указател и да ги запомня. Много от тях щяха да изчезнат още преди да научи имената им.

Качването и слизането по стълбите бяха добра гимнастика за краката и дробовете му и неизменно му напомняха, че вече не е в колежа, не играе футбол и баскетбол и не е способен да го прави с часове. На четиресет и една години Мич все още беше в много добра форма, защото внимаваше как се храни и пропускаше обяда поне три пъти седмично, за да тренира във фитнес залата на фирмата. Поредната привилегия, от която се ползваха само съдружниците.

На четиресет и втория етаж той се отправи към кабинета на Уили Бакстром, също съдружник, който се радваше на лукса да не отчита работата си в часове. Уили имаше завидната задача да ръководи про боно програмите на фирмата и макар да вършеше страшно много, не изпращаше сметки на клиентите си. Нямаше кой да му ги плати. Адвокатите в „Скъли“ печелеха много, особено съдружниците, и фирмата беше известна с ангажимента си да поема работа про боно. Нагърбваха се доброволно с трудни дела по цял свят. От всеки адвокат се изискваше да отделя безвъзмездно най-малко 10 процента от времето си за такива случаи, до един одобрени от Уили.

Адвокатите бяха разединени относно работата про боно. Половината не възразяваха, защото за тях тя беше приятно разнообразие от изтощителната мелачка около делата на влиятелни корпоративни клиенти. За няколко часа месечно всеки адвокат представляваше реален човек или бедна неправителствена организация и не се занимаваше да изпраща сметки и да мисли за пари. Другата половина от служителите подкрепяха само на думи благородната идея да се проявява щедрост към общността, но всъщност я намираха за разхищение. Смятаха, че е по-добре въпросните 250 часа годишно да бъдат посветени на печеленето на пари и укрепването на позициите в различни комисии, които решаваха кой да бъде повишен, кой да стане съдружник и кой да бъде изритан.

Уили Бакстром поддържаше мира, което не беше особено трудно, защото нито един адвокат, каквито и амбиции да имаше, не би дръзнал да критикува агресивните про боно програми на фирмата. „Скъли“ дори раздаваше годишни награди на адвокатите, които отделяха повече от задължителното време, за да бъдат в услуга на хората с по-малко късмет в живота.

Сега Мич посвещаваше по четири часа седмично на един приют за бездомни в Бронкс и представляваше клиенти, които оспорваха изгонването от домовете им. Беше безопасна и чиста работа на бюро, точно каквато искаше. Седем месеца по-рано беше чул последните думи на свой осъден на смърт клиент, преди да го екзекутират в Алабама. В продължение на шест години Мич беше прекарал осемстотин часа в безуспешни опити да го спаси и беше съкрушен от изпълнението на присъдата му; чувстваше това като свой огромен провал.

Не беше сигурен какво иска Уили, но обаждането му не вещаеше нищо добро.

Уили беше единственият адвокат в „Скъли“ с конска опашка, при това неугледна. Беше прошарена като брадата му и само допреди няколко години някой по-висшестоящ от него би му наредил да се избръсне и подстриже. Сега обаче фирмата се стараеше да се отърси от закостенялата представа за себе си като клуб на белите якички, пълен с бели мъже в тъмни костюми. Една от радикалните промени беше отмяната на дрескода. Уили си пусна дълга коса и бакенбарди и идваше на работа по джинси.

Все още в тъмен костюм, но без вратовръзка, Мич седна срещу бюрото му и двамата се разговориха на общи теми. Накрая Уили мина на въпроса:

— Мич, има едно дело в Юга, което искам да погледнеш.

— Само не ми казвай, че става дума за смъртна присъда.

— Става дума за смъртна присъда.

— Не мога да го направя, Уили. Моля те. През последните пет години имах две такива дела и на двамата им забиха иглите. Резултатите ми никакви ги няма.

— Справи се страхотно! Онези двамата никой не можеше да ги спаси.

— Не съм в състояние да поема още един.

— Ще ме изслушаш ли поне?

Мич се съгласи с вдигане на рамене. Уили имаше пословична слабост към случаите с осъдени на смърт и малко адвокати в „Скъли“ можеха да му откажат.

— Добре, слушам те.

— Човекът се казва Тад Киърни и разполага с деветдесет дни. Преди месец взел странното решение да уволни адвокатите си, всички до един, а имал внушителен екип.

— Звучи откачено.

— Ами той си е откачен, вероятно дори невменяем от правна гледна точка, но въпреки това щатът Тенеси настоява за екзекуцията му. Преди десет години застрелял три наркоченгета под прикритие по време на арест, който се усложнил. Трупове колкото щеш — общо петима били убити на местопрестъплението. Тад едва не хвърлил топа, но успели да го спасят, за да могат да го екзекутират по-късно.

Мич се засмя притеснено и каза:

— И сега аз трябва да се появя на бял кон и да го спася, така ли? Стига, Уили, дай ми нещо, което може да проработи.

— Нищо няма да проработи, освен да пледира невменяемост. Проблемът е, че той може би изобщо няма да се съгласи да се срещне с теб.

— Тогава защо да си правим труда?

— Защото трябва да опитаме, Мич, и според мен ти си най-подходящ.

— Слушам те.

— Ами той много ми напомня на теб.

— О, поласкан съм.

— Не, сериозно. Бял, на твоята възраст, от окръг Дейн в Кентъки.

Мич замълча, за миг неспособен да отговори, после каза:

— Страхотно. Може да се окажем братовчеди.

— Съмнявам се, но и неговият баща е работил във въгледобивните мини като твоя. И двамата са загинали там.

— Не намесвай семейството ми.

— Извинявай. На теб ти е провървяло и си бил достатъчно умен да се махнеш. На Тад обаче не и много скоро се забъркал с наркотици — и вземал, и продавал. Той и приятелчетата му правели голяма доставка близо до Мемфис, когато наркоченгетата им устроили засада. Всички загинали, само Тад оцелял. Но май късметът му изневерява вече.

— Няма съмнения относно вината му, така ли?

— Не и за съдебните заседатели. Проблемът не е вината, а невменяемостта. Идеята е да го освидетелстват специалисти, нашите лекари, и да подадем молба за помилване в последния момент. Най-напред обаче някой трябва да влезе и да поговори с него. В момента той не приема посетители.

— И ти реши, че двамата ще намерим общ език.

— Малко вероятно е, но защо да не опитаме?

Мич потърси друг начин да се измъкне. Попита колкото да минава времето:

— Чий е случаят?

— Формално погледнато, ничий. Тад е станал нещо като затворнически адвокат и е подал нужните документи, за да уволни адвокатите си. Дълго време го е представлявал Еймъс Патрик — един от най-добрите там. Познаваш ли Еймъс?

— Срещали сме се веднъж на някаква конференция. Голям особняк.

— Повечето адвокати на смъртници са такива.

— Уили, нямам никакво желание да се прочувам като адвокат на смъртници. Два пъти съм го правил и ми е предостатъчно. Такива случаи те глождят и те поглъщат изцяло. Колко свои клиенти си гледал как умират?

Уили затвори очи и въздъхна.

— Извинявай — прошепна Мич.

— Твърде много. Да кажем просто, че знам за какво става дума. Виж, говорих с Еймъс надълго и нашироко и на него идеята му допадна. Той ще те закара в затвора и кой знае, току-виж, Тад се заинтригувал достатъчно, че да си поговорите.

— На мен ми се струва изгубена кауза.

— След деветдесет дни сигурно ще бъде изгубена, но поне ще сме опитали.

Мич се изправи и застана до прозореца. Кабинетът на Уили гледаше на запад, към река Хъдсън.

— Еймъс е в Мемфис, нали?

— Да.

— Наистина не ми се връща там след всички онези събития.

— Това са стари работи, Мич. Отпреди петнайсет години. Попаднал си в неподходяща фирма и е трябвало да напуснеш.

— Да напусна ли? По дяволите, те се опитаха да ме убият. Умряха хора, Уили. Всички от фирмата влязоха в затвора. Заедно с клиентите си.

— Заслужавали са си го, нали?

— Вероятно, но обвиниха мен за това.

— Тях вече ги няма, Мич. Разпръснали са се.

Мич се върна на стола си и се усмихна на своя приятел.

— Интересно ми е, Уили, дали хората тук ме обсъждат във връзка с историята в Мемфис?

— Не, не я споменават. Знаем за нея, но никой няма време за клюки. Постъпил си правилно, измъкнал си се, продължил си напред. Ти си един от най-добрите ни адвокати, Мич, а в „Скъли“ само това има значение.

— Не искам да ходя в Мемфис.

— Имаш нужда от тези часове. Тази година са ти малко.

— Ще наваксам. Защо не ми намериш някоя хубава малка фондация, на която ѝ трябват безплатни юридически консултации? Някаква организация, която изхранва гладни деца или доставя чиста вода в Хаити.

— Ще скучаеш. Ти предпочиташ да има екшън, драма, часовникът да тиктака.

— Това вече съм го правил.

— Виж, моля те за услуга. Наистина няма кой друг. И е твърде вероятно изобщо да не прекрачиш прага на затвора.

— Наистина не ми се връща в Мемфис.

— Стегни се. Има директен полет утре в един и половина от „Ла Гуардия“. Еймъс те очаква. Ако не друго, поне компанията му ще ти е приятна.

Мич прие поражението си с усмивка. Докато се изправяше, промърмори:

— Добре, добре. — И се запъти към вратата. — Знаеш ли, май помня семейство Киърни от окръг Дейн.

— Браво на теб. Иди да се срещнеш с Тад. Може да ти се окаже далечен братовчед.

— Не достатъчно далечен.

2

Към шест часа повечето съдружници от „Скъли“ и много от техните конкуренти от големите юридически фирми, както и безброй финансисти от Уолстрийт се изсипаха от небостъргачите и се пръснаха по черни седани, карани от професионалисти. Най-важните знаменитости от хеджфондовете се настаниха на широките задни седалки на дълги европейски коли, които бяха тяхна собственост и се управляваха от личните им шофьори. А истинските господари на Вселената бяха избягали от града и живееха и работеха на спокойствие в Кънектикът.

Макар да можеше да си позволи кола с шофьор, Мич пътуваше с метрото — един от многото му реверанси към икономичността и скромното му минало. Качи се на влака в 18:10 ч. на станция „Саут Фери“, намери си място на почти пълна дълга седалка и както винаги, скри лицето си зад вестника. Избягваше да гледа хората в очите. Вагонът беше пълен с други успешни професионалисти, пътуващи на север, и нито един не проявяваше интерес да заговаря някого. Нямаше нищо нередно в това да пътуваш с метрото. Беше бързо, лесно, евтино и в повечето случаи безопасно. Проблемът беше, че другите пътници бяха някакви служители на Уолстрийт, следователно или печелеха много пари, или предстоеше да го правят. Частните седани много скоро щяха да им станат достъпни. Дните им в метрото бяха преброени.

Мич нямаше време за такива глупости. Разлисти вестника, търпеливо се притисна още по-близо до другите пътници, когато във вагона се качиха още хора, и остави мислите си да блуждаят към Мемфис. Не се беше заричал да не се връща там. Нито той, нито Аби бяха давали такова обещание. Бягството им от онзи град беше толкова плашещо, че не можеха да си представят да се върнат там по каквато и да е причина. Само че колкото повече размишляваше, толкова повече случаят го интригуваше. Ставаше дума за кратко пътуване, което най-вероятно щеше да се окаже безпредметно. Мич правеше огромна услуга на Уили, който несъмнено щеше да му се отплати.

Двайсет и две минути по-късно той излезе от метрото на станцията на Кълъмбъс Съркъл и като всеки ден закрачи към апартамента си. Беше прекрасна априлска вечер с ясно небе и приятни температури, един от онези чудесни моменти, когато сякаш половината град се бе изсипал навън. Мич обаче бързаше да се прибере.

Жилищната им сграда се намираше на Шейсет и девета улица и Кълъмбъс авеню, в сърцето на Ъпър Уест Сайд. Мич размени няколко думи с портиера, прибра дневната поща и се качи с асансьора на четиринайсетия етаж. Кларк отвори вратата и вдигна ръце за прегръдка. Беше на осем, но си оставаше малко момченце и не се стесняваше от тези прояви на обич към баща си. Близнакът му Картър беше малко по-зрял и вече беше надраснал ритуалите на физически контакт с баща си. Мич би прегърнал и целунал Аби и би я попитал как е минал денят ѝ, но тя имаше гости в кухнята. В апартамента ухаеше божествено. Тук се готвеше сериозно и вечерята щеше да е поредната наслада за небцето.

Шеф готвачите бяха братята Розарио, Марко и Марчело, също близнаци. Бяха от някакво селце в Ломбардия, Северна Италия, и преди две години бяха отворили тратория близо до Линкълн Сентър. Заведението се превърна в хит още от първия ден и много скоро „Таймс“ му даде две звезди. Резервации се правеха трудно — за маса сега се чакаше четири месеца. Мич и Аби бяха открили мястото и често се хранеха там, всъщност когато пожелаеха. За Аби винаги се намираше маса, защото редактираше първата готварска книга на братята Розарио. Освен това ги канеше да използват модерно оборудваната ѝ кухня, за да изпробват нови рецепти, и поне веднъж седмично те нахлуваха в апартамента на семейство Макдиър с торби продукти и със своя шеметен подход към готвенето. Аби се включваше във вихъра и бърбореше на своя перфектен италиански, а Картър и Кларк гледаха от безопасно разстояние, седнали на високи столчета до плота. Марко и Марчело обичаха да готвят показно пред децата и обясняваха какво правят със силен италиански акцент. Освен това караха момчетата да повтарят италиански думи и фрази.

Мич се засмя тихо на сцената пред очите си, остави куфарчето, свали сакото и си наля чаша кианти. Разпита момчетата за домашните им и получи обичайните уверения, че са готови с всичките. Марко сложи малко плато с брускети пред момчетата и увери баща им, че няма защо да се притеснява за домашните, защото близнаците били натоварени с важната задача да дегустират храната. Мич привидно се разкая — щеше да провери домашните по-късно.

Името на ресторанта беше „Розарио“, както можеше да се очаква, и беше избродирано с дебели букви на червените престилки на двамата шефове. Марчело подаде престилка на Мич, който както винаги отказа с обяснението, че не умее да готви. Когато бяха сами в кухнята, Аби му позволяваше да бели и да реже зеленчуците, да отмерва подправките под нейния бдителен поглед, да подрежда масата и да изхвърля отпадъците — досадната черна работа, която тя смяташе подходяща за способностите му. Веднъж се беше издигнал до ранг су шеф, но доста бързо беше понижен, след като изгори една багета.

Аби помоли за малка чаша вино. Марко и Марчело отказаха както обикновено. Още преди години Мич беше научил, че макар да произвеждаха вино в огромни количества и то да присъстваше на масите им на всеки обяд и вечеря, италианците всъщност пиеха съвсем малко. Гарафа с любимото им местно червено или бяло вино стигаше за дългата вечеря на многолюдно семейство.

Като познавачка на италианския език и храна, Аби беше старши редактор в „Епикуреан“ — малко, но много активно нюйоркско издателство. Издаваха готварски книги, около петдесет годишно, почти всичките дебели и красиви томове с рецепти от цял свят. Тъй като съпругата му познаваше много шеф готвачи и собственици на ресторанти, двамата често вечеряха навън и рядко имаха проблем с резервациите. Апартаментът им беше любима лаборатория на младите кулинари, които мечтаеха да постигнат успех в големия град, пълен с ресторанти и ценители на хубавата храна. Повечето им ястия бяха невероятни, но тъй като имаха свободата да експериментират, се случваха и провали. Картър и Кларк на драго сърце играеха ролята на опитни зайчета и бяха отраснали с авангардни рецепти. Ако шеф готвачите не успееха да се харесат на тях, ястията им най-вероятно щяха да имат проблем. Момчетата бяха насърчавани да критикуват всяко нещо, което не харесат. Родителите им често се шегуваха, че са отгледали двама кулинарни сноби.

Тази вечер нямаше оплаквания. След брускетите им поднесоха парченца пица с трюфели. Аби съобщи, че са приключили с предястията, и насочи семейството към масата за хранене.

Марко сервира първото ястие: пикантна рибена яхния, която се казваше качуко, докато Марчело се настаняваше на мястото си. Шестимата я опитаха, вдъхнаха ароматите и се замислиха как да реагират. Хранеха се бавно и това нерядко затрудняваше децата. Пастата беше капелети — малки равиоли в говежди бульон. Картър, който много обичаше паста, заяви, че капелетите са супер. Аби не беше толкова сигурна. Марко поднесе второто ястие — ризото с шафран. И тъй като провеждаха проучване, имаше и трето ястие, отново паста — спагети с миден сос. Порциите бяха малки, само няколко хапки, и всички се шегуваха, че не бива да преяждат. Братята Розарио спореха помежду си за съставките, за вариантите на рецептите и тъй нататък. Мич и Аби изказваха мнението си, като най-често възрастните говореха един през друг. Още след рибената яхния момчетата започнаха да се отегчават. Скоро станаха от масата и се качиха на горния етаж да гледат телевизия. Пропуснаха месното ястие — задушено заешко, и десерта — панфорте, шоколадов сладкиш с бадеми.

На кафе съпрузите Макдиър и братята Розарио обсъдиха кои рецепти да бъдат включени в готварската книга и кои се нуждаят от доизпипване. Имаше месеци до крайния срок, така че предстояха още много такива вечери.

Малко след осем италианците си събраха нещата и се приготвиха да си тръгват. Трябваше да се върнат в ресторанта да проверят как върви работата. Изчистиха набързо и след обичайните прегръдки обещаха да дойдат отново следващата седмица.

Когато апартаментът утихна, Мич и Аби се върнаха в кухнята. Както винаги, там все още цареше хаос. Заредиха миялната, натрупаха няколко тенджери и тигани до мивката и угасиха лампите. Домашната им помощница щеше да дойде на сутринта.

Когато момчетата си легнаха и те им пожелаха „лека нощ“, двамата се оттеглиха в кабинета за питие преди лягане — чаша бароло. Отново обсъдиха вечерята, поговориха за работа и се отпуснаха.

Мич нямаше търпение да съобщи новината.

— Утре вечер няма да съм в града — каза той.

Нищо ново. Често се случваше да отсъства поне десет нощи месечно и Аби отдавна беше свикнала с изискванията на работата му.

— Няма го в календара — каза тя и сви рамене. Часовникът и календарът управляваха живота им, затова двамата старателно планираха нещата. — На някое интересно място ли?

— В Мемфис.

Тя кимна, като се опита да прикрие изненадата си, но не успя.

— Добре, слушам те и дано да е нещо хубаво.

Той се усмихна и ѝ разказа накратко за разговора си с Уили Бакстром.

— Моля те, Мич, недей пак да поемаш осъден на смърт. Обеща ми.

— Знам, знам, обаче не можах да откажа на Уили. Положението е отчайващо и сигурно пътуването ще е напразно, но се съгласих да опитам.

— Нали нямаше повече да се връщаме там?

— И аз така мислех, но става дума само за двайсет и четири часа.

Аби отпи от виното си и затвори очи. Когато ги отвори, каза:

— Отдавна дори не сме споменавали Мемфис.

— Така е. Но и няма нужда. Минаха петнайсет години, всичко е променено.

— И въпреки това не ми харесва, че ще ходиш там.

— Спокойно, Аби, никой няма да ме познае. Лошите вече ги няма.

— Надявай се. Доколкото помня, напуснахме града посред нощ, уплашени до смърт и напълно сигурни, че ни преследват.

— И те наистина бяха по петите ни. Но вече ги няма. Някои са мъртви. Фирмата се срина и всички влязоха в затвора.

— Там им е мястото.

— Така е. В Мемфис не е останал никой от тях. Просто отивам и се прибирам, без никой да ме забележи.

— Мразя спомените от онова място.

— Виж, Аби, отдавна взехме решение да живеем нормално и да не се озъртаме през рамо. Случилото се там вече е зад гърба ни.

— Но ако поемеш случая, името ти ще се появи в новините, нали?

— Ако изобщо го поема, което изглежда съмнително, няма да се задържам в Мемфис. Затворът е в Нашвил.

— Тогава защо отиваш в Мемфис?

— Защото адвокатът, по-точно бившият адвокат, работи там. Ще го посетя в кантората му, за да ме запознае със случая, после ще ме закара в затвора.

— В „Скъли“ работят един милион адвокати. Все ще намерят някой друг.

— Няма много време. Ако клиентът откаже да се срещне с мен, ще си тръгна и ще се прибера, преди изобщо да усетиш отсъствието ми.

— Кой казва, че изобщо ще го усетя? Теб все те няма.

— Така е и знам, че си нещастна, когато съм извън града.

— Как оцеляваме, не знам. — Тя се усмихна, поклати глава и си напомни, че е чиста загуба на време да спори с Мич. — Внимавай, моля ти се.

— Обещавам.

3

Мич влезе за пръв път в натруфеното фоайе на хотел „Пийбоди“ в центъра на Мемфис два месеца преди двайсет и петия си рожден ден. Беше третокурсник по право в Харвард и щеше да се дипломира следващата пролет четвърти по успех във випуска си. Вече имаше три хубави предложения за работа от големи фирми: две в Ню Йорк и една в Чикаго. Никой от приятелите му не разбираше защо му е да посещава някаква кантора в Мемфис, която не е от известните в бранша. Аби също се отнесе скептично.

Всъщност го тласкаше алчността. Фирма „Бендини“ беше сравнително малка, имаше само четиресет адвокати, но предлагаше повече пари и облаги, както и възможността по-бързо да стане съдружник. Мич все пак подложи алчността на логичен анализ, дори я отрече и успя да се убеди, че като млад мъж от провинциално градче ще се чувства по-добре в по-малък град. Във фирмата имаше семейна атмосфера, никой не я беше напускал. Поне не жив. Той трябваше да се досети, че предложението е твърде хубаво, за да бъде истина, и че е съпроводено със сериозни негативни последици и усложнения. Двамата с Аби издържаха само седем месеца и имаха късмет, че успяха да избягат.

Само че тогава влязоха във фоайето на хотела, хванати за ръце, и се смаяха от пищната мебелировка, ориенталските килими и невероятния фонтан по средата, в който плуваха патици.

И сега плуваха и Мич се зачуди дали не са същите. Поръча си диетична газирана напитка на бара и потъна в едно от меките кресла до фонтана. Спомените нахлуха: опияняващата радост, че са го избрали; облекчението, че следването му е към края си; безграничната вяра в светлото бъдеще; нова кариера, нов дом, модерна кола, висока заплата. Двамата с Аби дори заговориха за деца. Да, Мич имаше колебания, но те започнаха да се разсейват, щом прекрачи прага на „Пийбоди“.

Какъв глупак бе излязъл! Наистина ли минаха петнайсет години? Тогава бяха още наивни хлапета.

Той допи питието си, отиде на рецепцията и се регистрира. Беше си резервирал стая за тази нощ под името Мичъл И. Макдиър и докато чакаше рецепционистката да я намери, в съзнанието му пробяга мисълта, че някой може би го помни. Жената не го помнеше, едва ли и някой друг щеше да го познае. Беше минало твърде много време и участниците в престъпната схема, които го преследваха, отдавна ги нямаше. Качи се в стаята си, обу си джинси и излезе да се поразходи.

През три преки, на Фрънт Стрийт той застана пред пететажната сграда, която навремето наричаха Бендини Билдинг. Едва не го побиха тръпки, когато си спомни своя кратък, но сложен престой там. В съзнанието му изникнаха имена и стари лица, които вече ги нямаше — или бяха мъртви, или живееха скромно някъде другаде. Сградата беше реновирана, преименувана и пълна с апартаменти, чието голямо предимство беше гледката към реката. Мич я подмина и намери закусвалнята на Лански — старо мемфиско заведение, което не се беше променило. Влезе, седна на бара и си поръча кафе. От дясната му страна имаше редица сепарета — всичките празни в късния следобед. Третото сепаре беше онова, където седеше, когато един агент на ФБР се появи изневиделица и започна да го разпитва за фирмата му. Това беше началото на края, първият ясен сигнал, че нещата не са такива, каквито изглеждат. Той затвори очи и си припомни целия разговор, дума по дума. Уейн Тарънс, така се казваше агентът и Мич никога нямаше да го забрави, колкото и да се стараеше.

Когато изпи кафето си, плати, тръгна си и закрачи по главната улица, където за кратко се качи на тролей. Някои от сградите бяха променени, някои изглеждаха същите. Много от тях му напомняха за събития, които се опитваше да заличи от паметта си. Слезе при парка, намери си пейка под едно дърво и се обади в кантората, за да се осведоми какво става. Звънна и на Аби да провери как са момчетата. У дома всичко беше наред. Не, никой не го следеше. Никой не го помнеше.

По здрач се запъти обратно към хотел „Пийбоди“ и се качи с асансьора на последния етаж. Барът на покрива беше популярно място, откъдето хората гледаха залеза над реката и пиеха с приятели, обикновено в петък следобед след тежка седмица. Когато получи предложението за работа, двамата с Аби дойдоха в Мемфис и по-младите служители на фирмата заедно със своите съпруги ги доведоха тук. Всички бяха семейни. Всички адвокати бяха мъже. Такива бяха неписаните правила в „Бендини“. По-късно, когато с Аби останаха насаме, спокойно изпиха по едно питие и взеха пагубното решение той да приеме работата.

Мич си поръча бира, облегна се на перилата и зарея поглед към река Мисисипи, която се виеше покрай Мемфис в своето вечно пътуване към Ню Орлиънс. Големи шлепове, натоварени със соя, бавно минаваха под моста към Арканзас, докато слънцето залязваше зад безкрайните равни поля. Не го обзе носталгия. Дните, които биха могли да породят това чувство, изчезнаха за броени седмици и животът им се превърна в невероятен кошмар.

Имаше един-единствен избор за вечеря. Той пресече Юниън авеню, влезе в тясна уличка и веднага надуши уханието на ребърцата. „Рандеву“ беше най-известният ресторант в града и Мич се беше отбивал в него много пъти, при всяка възможност. Понякога с Аби се срещаха тук след работа за прочутите пушени ребра и чаша ледена бира. Беше вторник и макар да бе оживено, не можеше да се сравнява с уикендите, когато се случваше да чакаш цял час за маса. За резервации и дума не можеше да става. Млад сервитьор го насочи към маса в една от многото претъпкани зали. От мястото си Мич виждаше бара. Менюта не трябваха. Друг сервитьор се приближи и попита:

— Решихте ли какво да бъде?

— Порция с гарнитура, сирене и кана бира.

Сервитьорът дори не спря.

Мич забеляза много промени в града, но едно нещо беше останало неизменно: „Рандеву“. Стените бяха покрити със снимки на знаменитости, посещавали ресторанта, програми на „Малката купа“, неонови реклами на бира и безалкохолни напитки, рисунки на Стария Мемфис и още снимки, някои отпреди десетилетия. Една от традициите повеляваше да забодеш визитката си на стената, преди да си тръгнеш. Сигурно имаше милиони визитки. И Мич беше оставил своята и сега се запита дали още държат визитки от „Бендини, Ламбърт и Лок“. Сигурно, защото никой нямаше да си направи труда да ги махне.

След десет минути му поднесоха плато ребра, сирене чедър и зелева салата. Бирата беше ледена, каквато я помнеше. Той откъсна едно ребро, отхапа и се наслади на вкуса — първият му приятен спомен от Мемфис.

Инициативата за защита на осъдените на смърт беше основана от Еймъс Патрик през 1976 г., скоро след като Върховният съд отмени забраната на смъртното наказание. Когато това се случи, щатите със смъртно наказание запретнаха ръкави да постегнат електрическите си столове и газовите камери и надпреварата започна. Състезаваха се кой ще убие повече хора. Тексас беше безспорен лидер, а няколко щата се бореха за второто място.

Еймъс беше отраснал в крайна нищета в провинциална Джорджия и от дете познаваше глада. Най-близките му приятели бяха чернокожи и като малък той се възмущаваше от несправедливото отношение към тях. Като тийнейджър започна да проумява расизма и неговото коварно въздействие върху чернокожите. Не разбираше какво означава думата „либерал“, но когато порасна, стана доста радикален. Учителят по биология в гимназията забеляза способностите му и го насочи към колеж. В противен случай Еймъс щеше цял живот да работи на фъстъчените ниви заедно с приятелите си.

Сега той беше легенда в неголемия свят на защитниците на осъдените на смърт. Вече трийсет години водеше война от името на хладнокръвни убийци, извършили престъпления, които нерядко дори не се поддаваха на описание. За да оцелее, Еймъс се беше научил да затваря престъпленията във въображаема кутия и просто да забравя за тях. Проблемът не беше вината. Проблемът беше, че щатът — с всичките му недостатъци, предразсъдъци и възможности да оплесква нещата — имаше правото да убива.

Освен това Еймъс беше изморен. Работата най-сетне беше успяла да го изтощи. Той беше спасил много животи, беше изгубил дела си в голяма фирма, но беше изградил солидна неправителствена организация, която привличаше достатъчно капитали, за да се издържа, и достатъчно умове, за да продължава борбата. Само че собствената му борбеност гаснеше бързо, затова съпругата му и лекарят им непрекъснато го тормозеха да забави темпото.

Кантората му също беше легендарна. Представляваше лоша имитация на ар деко от 30-те години на XX в. и през десетилетията се беше разширявала и свивала. Сградата беше построена от търговец на автомобили, който навремето продавал понтиаци — нови и втора ръка — на „Автомобилната отсечка“ от Съмър авеню, на десетина километра от реката. Постепенно автокъщите се преместили, избягали на изток като по-голямата част от Мемфис и след тях останали офиси със заковани витрини, много от които били съборени. Еймъс спасил бившия шоурум на понтиак на един търг, на който бил единственият участник. Гаранцията за ипотеката му подсигурили негови симпатизанти, адвокати от Вашингтон. Той не давал пет пари за стил, външен вид и обществено мнение — нямал много средства за ремонти. Трябвало му голямо пространство с вода, ток и сервизни помещения, нищо повече. Не се опитвал да привлича клиенти, защото имал повече от необходимото. Прокурорите се били развихрили и смъртните наказания валели едно след друго.

Еймъс похарчил малко пари за боя, преградни стени и водопроводни тръби и преместил своите умножаващи се служители в някогашната автокъща за понтиаци. Почти незабавно адвокатите и правните асистенти на Инициативата заели отбранителна позиция относно своето тясно и еклектично работно пространство. Кой друг практикувал право в префасонирана автокъща, където навремето са сменяли масло и са поставяли ауспуси?

Нямало рецепция, защото клиентите не ги посещавали. Те лежали в смъртните отделения на затворите от Вирджиния до Аризона. Нямали нужда и от рецепционистка, защото не очаквали гости.

Мич натисна звънеца на входната врата, влезе в откритото пространство, което навремето било шоурум, и изчака да се появи някой. Обстановката го развесели: предимно рекламни плакати на лъскави нови понтиаци отпреди десетилетия, календари от петдесетте години и няколко поставени в рамки вестникарски материали за случаи, когато Инициативата беше успяла да спаси човешки живот. Нямаше мокет, нямаше килими. Подовете бяха много оригинални — бетонна замазка с незаличими петна от боя и масло.

— Добро утро — поздрави млада жена, която прелетя покрай него, понесла купчина документи.

— Добро утро — отговори Мич. — Имам среща с Еймъс Патрик в девет часа.

Жената го удостои с напрегната усмивка, сякаш да му покаже, че си има и друга работа, и каза:

— Добре, ще му предам, но сигурно ще трябва да почакате. Имаме тежка сутрин.

И изчезна. Нито го покани да седне, нито му предложи кафе.

Какво точно означаваше тежка сутрин в адвокатска кантора, чийто случаи бяха свързани само със смърт? Въпреки високите предни прозорци и многото светлина атмосферата беше мрачна, дори потискаща, като че ли през повечето дни адвокатите ставаха много рано, за да гонят крайни срокове из цялата страна. В един ъгъл имаше три пластмасови стола и ниска масичка, отрупана със списания. Нещо като чакалня. Мич седна, извади телефона си и се зае да си проверява пощата. В девет и половина стана да се разтъпче, погледа уличното движение по Съмър авеню, звънна в офиса си, защото трябваше, и се помъчи да потисне раздразнението си. В неговия свят, където всичко ставаше по часовник, беше рядкост някой да закъснее за среща с половин час и се очакваше, когато се появи, да даде приемливо обяснение. Но си напомни, че този случай е про боно и че той работи безвъзмездно.

В десет без десет някакъв младеж по джинси се подаде и каза:

— Господин Макдиър, заповядайте.

— Благодаря.

Мич го последва, излезе от шоурума и мина покрай дълъг тезгях, където според избелялата табела продаваха само авточасти. Продължиха по някакъв коридор, младежът спря пред една затворена врата и каза:

— Еймъс ви очаква.

— Благодаря.

Влезе вътре и се озова в мечешката прегръдка на Еймъс Патрик — грубоват мъж с рошава прошарена коса и неподдържана брада. След прегръдката двамата се ръкуваха и си поприказваха: за Уили Бакстром, за други общи познати, за времето.

— Искаш ли едно еспресо? — попита Еймъс.

— С удоволствие.

— Единично или двойно?

— Ти какво ще пиеш?

— Тройно.

— Нека са две.

Еймъс се усмихна и се приближи до плот, върху който имаше сложна италианска машина за еспресо с най-различни кафета и чаши. Човекът явно имаше много сериозно отношение към кафето. Взе две големи чаши — истински, не картонени — натисна някакви копчета и изчака да започне меленето на зърната.

Двамата се настаниха в ъгъла на разхвърляния му кабинет под гаражна врата, плъзгаща се по релса на тавана, която не бяха спускали от години. Мич забеляза, че очите на Еймъс са подути и зачервени.

— Виж, Мич — мрачно поде той, — опасявам се, че напразно си пътувал. Наистина съжалявам, но нищо не мога да направя.

— Добре. Уили ме предупреди.

— О, не, не е това. Много по-лошо е. Рано тази сутрин са намерили Тад Киърни обесен на електрически кабел в банята. Изпреварил ги е. — Гласът му се задави и секна.

Мич не намери подходящ отговор.

Еймъс се прокашля и успя да каже почти шепнешком:

— Определят случилото се като самоубийство.

— Съжалявам.

Двамата дълго седяха смълчани, чуваше се само как капе кафето. Еймъс избърса очите си с хартиена кърпичка, изправи се тромаво, донесе чашите и ги постави върху ниската масичка. После отиде до невероятно разхвърляното си бюро, взе някакъв лист и го подаде на Мич.

— Ето какво пристигна преди около час.

Беше шокираща снимка на гол и изпосталял бял мъж, който висеше нелепо на електрически кабел, врязал се в шията му и преметнат през минаваща под тавана тръба. Мич погледна снимката и побърза да му я върне.

— Извинявай — каза Еймъс.

— Ужасно!

— В затворите постоянно стават такива неща, но не сред смъртниците.

Помълчаха още малко, докато отпиваха от еспресото си. На Мич не му хрумваше какво да каже, но посланието беше ясно — тезата за самоубийството изглежда съмнителна.

Еймъс впери поглед в стената и каза тихо:

— Обичах го това момче. Беше луд особняк и непрекъснато се карахме, но дълбоко му съчувствах. Отдавна се научих да не се обвързвам емоционално с клиентите си, обаче с Тад не успях. Никога не беше имал шанс за нормален живот, бил е обречен още от раждането си и това не е рядкост.

— Той защо те уволни?

— О, няколко пъти ме е уволнявал. Превърна се в шега помежду ни. Тад беше умен и си беше направил труда да изучи законите. Въобразяваше си, че знае повече от адвокатите си. Аз обаче не го изоставих. Сигурно ти е познато. Трудно е да не ти влязат под кожата тези отчаяни хора.

— Изгубих двама.

— Аз двайсет, вече двайсет и един, но Тад ще си остане специален. Представлявах го осем години и през това време не е имал нито един посетител. Нито един приятел, нито един роднина, само аз и свещеникът. Ето на това му се вика самотник. Живееше като в клетка сам в килията си, без да има никого навън освен един адвокат. През годините психическото му състояние се влошаваше и последните няколко пъти, когато го посещавах, не обелваше нито дума. След това ми пишеше писмо от пет страници, пълно с толкова несвързани мисли, че би трябвало да послужи като недвусмислено доказателство за шизофрения.

— Но ти си се опитал да пледираш невменяемост.

— Опитах се, но доникъде не стигнах. Щатът ни спъваше на всяка крачка, а съдилищата не показаха никакво състрадание. Опитахме всичко и преди няколко месеца имахме шанс да успеем, но той реши да уволни адвокатите си. Не беше умен ход.

— А вината му?

Еймъс отново отпи от кафето си и поклати глава.

— Да кажем, че фактите не са в негова полза. Наркопласьор, попаднал в операция на наркоченгета, трима от които били простреляни в главата и загинали на място. Нищо, което да предизвика милостта на съдебните заседатели. Заседаваха около час.

— Значи той наистина ги е убил?

— О, да, застрелял е двама в челото от около дванайсет метра. Третия улучил в брадичката. Тад беше опитен стрелец. Отраснал беше сред оръжия — във всяка кола и пикап, във всеки килер, във всяко чекмедже. Като дете улучвал мишени със затворени очи. Наркоченгетата не са уцелили на кого да поставят клопка.

Мич остави думите да отекнат в стаята и попита:

— Клопка, казваш.

— Дълга история, затова ще ти разкажа кратката версия. През деветдесетте години имаше банда своеволни ченгета в Агенцията за борба с наркотиците, които бяха решили, че най-добрият начин да водят война с дрогата е да избиват пласьорите. Работеха с информатори, доносници и други боклуци от бранша и устройваха клопки. Когато се появяваше доставчикът със стоката, те просто го убиваха. Защо да се главоболят с арести, съдебни процеси и други подобни, след като могат да постигнат справедливост чрез саморазправа, а на властите и пресата това им дай. Много ефикасен начин да извадиш пласьорите от играта.

Мич изгуби ума и дума, затова реши да си пие кафето и да слуша.

— И до ден днешен не са разобличени, затова никой не знае на колко трафиканти са устроили засади. И, честно казано, на никого не му пука. Като обърна поглед назад, те май бяха изгубили ентусиазма си, след като Тад застрелял трима от колегите им. Случило се на трийсет и пет километра северно от Мемфис, на един пункт за доставка в провинцията. Имало известни подозрения, няколко адвокати събрали две и две, но никой не си направил труда да се задълбочи. Замесени били жестоки и зли служители на закона, които действали по свои правила. А хората, които знаели за това, с радост им помагали да си прикрият следите.

— И ти си знаел?

— Да кажем, че подозирах, но ние нямаме достатъчно служители, за да разследваме нещо толкова невероятно. Гоня крайни срокове за обжалване на присъди къде ли не. Тад обаче от самото начало знаеше, че това е клопка, и когато ни уволни, отправи доста налудничави обвинения. Мисля, че беше напипал нещо. Но бедното момче беше толкова неуравновесено, че човек трудно можеше да го приеме на сериозно.

— Каква е вероятността това да не е самоубийство?

Еймъс изсумтя и избърса носа си с ръкав.

— Бих заложил доста пари, а нямам в излишък, че Тад не е сложил край на живота си. Допускам, че властите са искали да му затворят устата веднага, вместо да изчакат да го убият по надлежния ред през юли. Само че никога няма да разберем, защото разследването, ако изобщо може да се нарече така, просто ще замаже следите. Няма начин да научим истината. Още един човек си е отишъл и на никого не му пука.

— Съжалявам.

Мич малко се изненада, че адвокат, който не е успял да спаси двайсет клиенти от екзекуция, се държи толкова емоционално. Нима с времето не ставаш по-коравосърдечен, по-безчувствен? Той не възнамеряваше да узнае. Неговото време в това малко кътче от света на работата про боно току-що беше изтекло.

— И аз съжалявам, че си пътувал чак до тук, Мич.

— Няма проблем. Струваше си да се запознаем и да видя фирмата ти.

Еймъс махна към гаражната врата, закрепена за тавана.

— Какво ще кажеш? Кой друг практикува право в стара автокъща за понтиаци? Обзалагам се, че в Ню Йорк нямате такива.

— Сигурно нямаме.

— Пробвай. Имаме свободно място, един служител ни напусна миналата седмица.

Мич се усмихна и овладя смеха си. Не искаше да го засегне, но сигурно заплатата на Еймъс беше по-ниска от неговите данъци за апартамента му в Манхатън.

— Благодаря, вече съм опитвал в Мемфис.

— Помня. Навремето се вдигна доста шум около онази история с „Бендини“. Цяла фирма изгърмя и всички отидоха в затвора. Как се забравя такова нещо? Твоето име обаче почти не се споменаваше.

— Имах късмет да се измъкна.

— И няма да се върнеш?

— Няма да се върна.

4

От автомобила под наем Мич се обади на секретарката си и я помоли да му купи нов билет за връщане. Беше изпуснал сутрешния директен полет до „Ла Гуардия“. Прекачването щеше да му отнеме часове и да го изпрати да кръстосва страната. Имаше директен полет от Нашвил в 17:20 ч. Пътуването до летището щеше да се съчетае добре с една идея, която той обмисляше.

Движението се разреди, Мемфис остана зад гърба му и неочаквано го завладя силно въодушевление. Току-що беше избегнал ужасно неприятно преживяване, а сюжетната линия с наркоченгета, които действат самоволно, можеше да докара язва на всеки адвокат. Мич беше поел удар в името на целия отбор, беше направил огромна услуга на Уили Бакстром и сега отново бягаше от Мемфис, но този път без заплахи и само с ръчен багаж.

Имаше предостатъчно време, затова караше по двулентовите шосета и се наслаждаваше на приятното пътуване. Пропусна няколко обаждания от Ню Йорк, но се чу с Аби, докато караше спокойно с осемдесет километра в час. Градчето Съмрол се намираше на два часа път източно от Мемфис и на един час западно от Нашвил. Беше столицата на окръга и имаше 18 000 жители, доста голямо население за тази част на селскостопанския Юг. Мич следваше табелите и скоро се озова на главната улица, която беше от едната страна на градския площад. Насред площада се издигаше добре запазената сграда на съда от XIX в. със статуи, беседки, паметници и разпръснати пейки под сенките на огромни дъбове.

Той паркира пред един магазин за дрехи и обиколи площада. Както винаги, имаше колкото искаш адвокати и малки кантори. За пореден път се запита защо старият му приятел бе избрал този живот.

Бяха се запознали в Харвард през късната есен, когато Мич беше в трети курс и най-престижните юридически фирми правеха ежегодното си посещение в университета им. Набирането на нови служители беше отплатата, но не за тежкото следване — то беше тежко във всеки правен факултет — а за това, че си умен и си имал късмета да те приемат в Харвард. За бедно момче като Мич предложенията от фирмите бяха особено вълнуващи, защото за пръв път през живота си той надушваше пари.

Ламар беше изпратен от името на „Бендини“, тъй като беше само седем години по-голям от него, а младежкото излъчване беше важно. Той и съпругата му Кей посрещнаха сърдечно семейство Макдиър при пристигането им в Мемфис.

От петнайсет години двамата бяха изгубили връзка. Благодарение на интернет човек лесно можеше да намери някого и да види кой с какво се занимава, особено в средите на адвокатите, защото, независимо дали бяха успели или не, те обичаха да привличат внимание. Отразяваше се добре на бизнеса им. Интернет страницата на Ламар беше доста непретенциозна, но и практиката му беше такава: скучни нотариални актове, завещания, разводи по взаимно съгласие, имотни сделки и разбира се, телесни повреди! Всеки адвокат в малко градче мечтаеше да му се падне някоя хубава катастрофа.

Не се споменаваше нищо за обвиненията срещу Ламар, неговото признаване на вината и затворническата му присъда.

Кантората му се намираше над магазин за спортни стоки. Мич се качи по скърцащите стълби, пое си дълбоко дъх и отвори вратата. Едра жена, която седеше зад компютърен екран, спря работата си и му се усмихна любезно.

— Добро утро.

— Добро утро. Тук ли е Ламар?

— В съда е — отговори тя и кимна назад по посока на съда.

— Дело ли има?

— Не, само изслушване. Би трябвало скоро да се върне. Аз мога ли да ви помогна?

Той ѝ подаде визитката си от „Скъли“ и се представи:

— Казвам се Мич Макдиър. Ще се опитам да го намеря там. В коя зала е?

— Има само една. На втория етаж.

— Добре. Благодаря.

Беше красива съдебна зала, от старите: високи прозорци, потъмняла дървена ламперия, портрети на вече мъртви магистрати, до един бели мъже. Той се вмъкна вътре и седна на задния ред. Беше единственият зрител. Съдията го нямаше и Ламар си приказваше с друг адвокат. Когато най-сетне забеляза Мич, се сепна, но не прекъсна разговора си. Щом приключи, той бавно закрачи по средната пътека и спря в края на реда. Двамата се измерваха с поглед известно време и накрая Ламар попита:

— Какво търсиш тук?

— Просто минавам през града.

Саркастичен отговор. Само пълен глупак би минал през забравено от бога място като Съмрол.

— Пак ще те попитам: какво търсиш тук?

— Снощи бях в Мемфис и имах работа, но тя отпадна. Полетът ми е от Нашвил след няколко часа, затова тръгнах с кола. Реших да се отбия да ти се обадя.

Ламар беше силно оплешивял и почти неузнаваем. А косата, която му беше останала, беше доста прошарена. И той като много други мъже се опитваше да компенсира оплешивяването си с гъста брада. Само че и брадата му беше прошарена и го състаряваше още повече. Той се вмъкна на реда пред Мич, спря на десетина метра и се облегна на предната скамейка. Едва сега се усмихна и попита:

— Нещо конкретно ли искаш да обсъдим?

— Ами не. Сещам се за теб от време на време и исках само да ти кажа „здрасти“.

— Здрасти. Знаеш ли, Мич, и аз се сещам за теб. Прекарах двайсет и седем месеца във федерален затвор по твоя вина, та ми е трудно да те забравя.

— Прекара двайсет и седем месеца във федерален затвор, защото участваше в престъпен заговор, който се опита да оплете и мен. Едва успях да се измъкна. Ти ми се сърдиш, но аз също ти се сърдя.

В дъното на залата една секретарка застана пред съдийската маса. Двамата я наблюдаваха и я изчакаха да си тръгне, после пак впериха погледи един в друг.

Ламар леко сви рамене и каза:

— Добре, имаш право. Извърших престъпление и си изтърпях наказанието. Не ми се говори за това.

— Не съм дошъл да създавам неприятности. Надявах се да си поговорим и да прекратим враждата.

Ламар въздъхна и отговори:

— Ами, ако не друго, възхищавам ти се, че си тук. Мислех, че повече няма да те видя.

— И аз теб. Ти беше единственият ми истински приятел тогава, Ламар. Въпреки напрежението имахме много приятни моменти. Аби и Кей също се разбираха. Пазим хубави спомени за вас.

— Е, ние не. Изгубихме всичко, Мич, и най-лесно беше да обвиняваме теб.

— Фирмата потъваше, Ламар, знаеш го. ФБР бяха надушили следата и бяха решили, че, като отскоро назначен, аз съм слабото звено.

— Оказали са се прави.

— Абсолютно. И понеже не бях извършил нищо нередно, реших да се защитя. Сътрудничих на федералните и после избягах като уплашен заек. Дори те не можаха да ме намерят.

— Къде отиде?

— Това е дълга история, приятелю — усмихна се Мич и бавно се изправи. — Да те почерпя един обяд?

— Не, благодаря, но хайде да си намерим маса.

Първото кафене на площада се оказа пълно с „твърде много адвокати“ според Ламар. На съседната пряка си намериха места в един магазин за сандвичи в приземието на стара железария. Всеки си плати обяда, после се настаниха в ъгъла, далече от навалицата.

— Е, как е Кей? — попита Мич.

Допускаше, че двамата още са женени. Беглите му детективски опити по интернет не бяха открили данни за развод през последните десет години. От време на време се случваше да си спомни име или лице от онова време и отделяше няколко минути да порови онлайн. Само че петнайсет години по-късно любопитството му започваше да гасне. Не си водеше бележки и не пазеше никакви папки.

— Добре е, продава медицински консумативи, произведени от известна фирма. Справя се чудесно. А Аби?

— Също. Редактор е в нюйоркско издателство.

Ламар отхапа от сандвича си с пуешко и кимна. „Епикуреан Прес“, старши редактор с предпочитание към италианската храна и вино. Беше попаднал на няколко нейни книги в една книжарница в Нашвил и ги беше разлистил. За разлика от Мич той събираше информация. Съдружник в „Скъли“. Международен адвокат. Папката съществуваше само за да задоволява собственото му любопитство, нямаше друго предназначение.

— Деца?

— Две момчета, близнаци. Картър и Кларк. А твоите?

— Уилсън е първокурсник в „Сюъни“. Сюзан е в гимназията. Добре си се устроил, нали, Мич? Съдружник в голяма фирма с офиси по цял свят. Живееш на бързи обороти в големия град. Ние отидохме в затвора, но ти успя да се измъкнеш.

— Не заслужавах да вляза в затвора, Ламар, и имах късмет, че останах жив. Помисли за онези, които не успяха, някои от тях ти бяха приятели. Ако не ме лъже паметта, имаше пет загадъчни смъртни случая за десетина години. Нали?

Ламар кимна, дъвчейки. Преглътна и отпи студен чай през сламка.

— Ти просто се изпари. Как успя?

— Наистина ли искаш да ти разкажа?

— Разбира се. Отдавна ме мъчи този въпрос.

— Добре. Имам брат, Рей, който беше в затвора. Убедих федералните да го освободят в замяна на моето сътрудничество. Той замина за Големия Кайман, срещна се там с приятел и уреди превоз с лодка. Десетметрова ветроходна яхта, много хубава. Не че разбирам нещо от лодки. С Аби се измъкнахме тайно от Мемфис само с дрехите на гърба си и заминахме за Флорида, близо до Дестин. Качихме се на лодката и отплавахме. Прекарахме един месец на Големия Кайман, после отплавахме за друг остров.

— И имахте средства да се издържате?

— Ами да. Подсигурих се с част от мръсните пари на фирмата и федералните си затвориха очите. След няколко месеца ни омръзна на островите и започнахме да пътуваме, но все се озъртахме през рамо. Не можеш постоянно да живееш като беглец.

— Но ФБР ви помогна, нали?

— Естествено. Дадох им всички необходими документи, но не се съгласих да свидетелствам на процеса. Кракът ми нямаше да стъпи повече в Мемфис. Но както знаеш, не се стигна до процес.

— О, не. Изпопадахме като плочки на домино. Предложиха ми да лежа три години, ако им съдействам, иначе отивах на съд и ме заплашваха най-малко двайсет. Всички се огънахме. Ключовата фигура беше Оливър Ламбърт. Притискаха го, докато не започна да се задушава. Когато той капитулира, останалите бяхме лесни.

— Ламбърт умря в затвора, нали?

— Да почива в мир копелето. Ройс Макнайт се застреля, след като излезе. Ейвъри, както сигурно знаеш, го очисти мафията. Последната глава от живота на „Бендини“ не е красива. Никой не се върна в Мемфис. Никой и не беше от Мемфис. И понеже всички бяхме осъдени и лишени от адвокатски права, се пръснахме и се опитахме да забравим един за друг. „Бендини“ не е любима тема за разговор.

Мич бодна с вилицата маслина от салатата си и я лапна.

— Не поддържаш ли връзка с някого?

— Не, с абсолютно никого. Преживяхме истински кошмар. Днес си важен адвокат с положение, много пари и всякакви играчки, а после… бум, преди да се усетиш, федералните нахлуват в къщата ти, размахват значки, крещят заплахи, изземат компютри, заключват врати. Изпаднахме в шок и хукнахме да си търсим добри адвокати. Но в Мемфис те не са много. Месеци наред чакахме присъдата и когато съдията удари с чукчето, нашият свят се срина. Първата ми нощ в ареста беше ужасна. Мислех, че ще ме нападнат. Прекарах там три нощи, преди да изляза под гаранция. Всеки ден пристигаха лоши новини — че още някой е дал показания и съдейства. Аз се признах за виновен пред федералния съд в центъра на Мемфис, знаеш в коя зала, а Кей и родителите ми седяха на първия ред и плачеха. Всеки ден мислех за самоубийство. После заминах. Най-напред в „Левънуърт“ в Канзас. Ако си адвокат в затвора, ставаш лесна мишена на надзирателите и на другите затворници. За късмет, мен ме засипваха само с обиди.

Той отново отхапа от сандвича си и май не му се говореше повече.

— Не исках да ти напомням за затвора, Ламар. Извинявай — каза Мич.

— Няма нищо. Оцелях и станах по-силен. Извадих късмет, че Кей не ме заряза, макар да не ѝ беше лесно. Изгубихме къщата и разни други неща, но това бяха само вещи. В такива моменти разбираш кое е важното. Тя и децата се стегнаха и издържаха. Родителите ѝ им бяха огромна опора. Но имаше толкова разводи, толкова съсипани животи. Година по-късно ударих дъното и тогава реших да не оставя затворът да ме съсипе. Започнах да работя в юридическата библиотека и помогнах на много хора. Освен това започнах да уча, за да се явя отново на изпита за адвокатска правоспособност. Исках да се върна в професията.

— Колко от някогашните ни приятели практикуват право сега?

Ламар се усмихна и изсумтя.

— Не знам за никого. Това е буквално невъзможно, ако си осъден за углавно престъпление. Но аз имах безупречно досие в затвора, изчаках подходящ момент, явих се на изпита, събрах много препоръки и тъй нататък. Два пъти ме късаха, но на третия път се получи. Сега съм незначителен, но самостоятелен адвокат в малко градче, който изкарва шейсет хиляди годишно. За щастие, Кей печели повече от мен, затова можем да плащаме за образованието на децата. — Той отхапа от сандвича си и каза: — Омръзна ми да говоря. А ти как от плажен лентяй стана съдружник в „Скъли“?

Мич се усмихна и отпи от чая си.

— Това с лентяйството не продължи дълго, писна ми. За известно време беше окей, но после трябваше да се върнем в реалния живот. Напуснахме островите и няколко месеца обикаляхме Европа, пътувахме с влак само с раниците на гърба си. Един ден се озовахме в Кортона, живописно градче в Тоскана, недалече от Перуджа.

— Не съм ходил в Италия.

— Красиво планинско село. Минахме покрай малка къща съвсем близо до площада и аз забелязах табелата на прозореца. Даваше се под наем за триста евро на месец. Какво пък, казахме си. Толкова приятно прекарахме първия месец, че наехме къщата и за следващия. Собственичката държеше и един пансион наблизо, който винаги беше пълен с американски и британски туристи, които искаха да посещават готварски курсове. Аби също се записа и се запали по италианската кухня. Аз се съсредоточих върху италианските вина. Останахме три, четири, пет месеца, накрая наехме къщата за цяла година. Аби стана су шеф, а аз поработвах каквото ми паднеше и се опитвах да се правя на италианец. Наехме си частен учител за езика и здравата залягахме над речниците. След година престанахме да си говорим на английски вкъщи.

— А тогава аз лежах в затвора.

— Продължаваш ли да ме обвиняваш за това?

Ламар уви остатъка от сандвича си във восъчната хартия и го избута настрани.

— Не, Мич. От днес преставам да ти се сърдя.

— Благодаря. Аз също.

— Е, как се появиха в картинката „Скъли и Пършинг“?

— След три години стана време да продължим напред. И двамата искахме да градим кариера и да създадем семейство. Установихме се в Лондон и аз просто ей така отидох в кантората на „Скъли“ да поразпитам. Дипломата от Харвард отваря доста врати. Предложиха ми работа и аз приех. След две години в Лондон решихме да се върнем в Щатите. Освен това Аби беше бременна и искахме да отгледаме децата си тук. Това е моята история.

— По-хубава е от моята.

— Изглеждаш доволен от живота си тук.

— Здрави сме и сме щастливи. Нищо друго няма значение.

Мич разклати ледените кубчета в празната си чаша. Беше приключил със сандвича и салатата си.

Ламар се усмихна и каза:

— Преди няколко години бях в Ню Йорк по правен казус за един клиент. Взех такси до Брод Стрийт номер сто и десет, където е твоята сграда, застанах отпред и вдигнах поглед към небостъргача — осемдесет етажа. Впечатляваща сграда, но просто една от хилядите такива. Международната централа на „Скъли и Пършинг“, най-голямата юридическа фирма в света, но всъщност поредното име в препълнения указател. Влязох вътре и се полюбувах на фоайето. На асансьорите. На ескалаторите във всички посоки. На чудатото съвременно изкуство, което сигурно струваше цяло състояние. Седнах на една пейка и гледах как хората влизат и излизат, неистовата блъсканица на добре облечените професионалисти, половината от които говореха по телефоните и се мръщеха важно. Всички бяха хукнали презглава да спечелят следващия долар. Не търсех теб, Мич, но си мислех за теб. Запитах се: ами ако той ме забележи и дойде при мен? Какво ще му кажа? Какво ще ми каже той? Нямах отговор, но се почувствах горд с теб, моя стар приятел, който беше толкова успял. Ти оцеля след „Бендини“ и сега си играч на световната сцена.

— Ще ми се да бях забелязал, че седиш там.

— Нямаше как, защото никой не вдигаше поглед. Никой не отделяше време да се порадва на обстановката, на изкуството, на архитектурата. Лудо бъхтене, това е точното описание.

— Аз съм щастлив там, Ламар. Живеем добре.

— Радвам се за теб.

— Ако дойдете с Кей, с радост ще ви посрещнем.

Ламар се усмихна и поклати глава.

— Мич, стари приятелю, това никога няма да стане.

5

Наближаваше полунощ, когато Мич излезе от асансьора и влезе в апартамента. Най-сетне беше успял да се прибере. Цяла вечер само закъснения: с качването на борда, с маневрирането по пистата, с излитането, дори студената вечеря им поднесоха със закъснение. Отне му половин час да си хване такси на „Ла Гуардия“, а някаква катастрофа на моста „Куинсбъро“ му изгуби още четиресет минути. Денят му започна навреме със спокойна закуска в хотел „Пийбоди“. След това обаче нищо не мина по план.

Но вече си беше у дома и нищо друго нямаше значение. Близнаците бяха заспали преди часове. И Аби би трябвало да спи, но тя седеше на канапето и четеше. Той я целуна и попита:

— Защо не си си легнала?

— Защото исках да ми разкажеш за пътуването си.

Мич ѝ се беше обадил с добрата новина, че поредният случай с осъден на смърт му се е разминал, и двамата си бяха отдъхнали. Не ѝ беше споменал, че възнамерява да се отбие при Ламар Куин. Аби му наля чаша вино и поговориха около час. Той я увери многократно, че не е изпитал носталгия в нито един момент. Нищо не ги свързваше вече с Мемфис.

Когато започна да дреме, тя го подкани да си лягат.

* * *

След пет часа, точно в шест, будилникът изпиука както винаги, Мич изпълзя от леглото и остави жена си да спи. Първата му задача сутрин беше да приготви кафе. Докато то се вареше, той отвори лаптопа си и намери сайта на „Къмършъл Апийл“, ежедневника на Мемфис. Заглавието на първа страница гласеше: „Тад Киърни намерен мъртъв след самоубийство“. Статията все едно беше писана от директора на затвора. Нямало никакво съмнение каква е причината за смъртта. Не било известно откъде „убиецът на ченгета“ е намерил електрическия кабел. Осъдените на смърт имаха право два пъти седмично да вземат душ за десет минути, през което време оставаха „без надзор“. Служителите в затвора недоумяваха, но какво толкова, самоубийствата бяха често явление по затворите. Тад и бездруго скоро щеше да получи смъртоносната инжекция и беше уволнил адвокатите си. На кого му пукаше всъщност? Цитираха думите на съпругата на един от загиналите наркоагенти: „Много сме разочаровани. Искахме да отидем там и да го видим как поема последната си глътка въздух“.

Бяха потърсили адвоката му, Еймъс Патрик от Мемфис, но той беше отказал коментар.

„Тенесиън“ в Нашвил беше още по-коравосърдечен. Осъденият беше убил „хладнокръвно“ — колко оригинално! — трима добри полицейски служители. Съдебните заседатели се бяха произнесли. Системата си беше свършила работата. Мир на праха му.

Мич си наля кафе, изпи го и тихо каза молитва за Тад, после благодари на небето, че е избегнал поредния безнадежден и заплетен случай. Ако се беше срещнал с Тад и някак си го беше увещал да го наеме, щеше да прекара следващите деветдесет дни в отчаяни опити да убеди съда, че клиентът му отговаря на правната дефиниция за невменяемост. Ако му провървеше и намереше подходящ лекар, след това щеше да се втурне да търси съд, склонен да го изслуша. Делото на Тад вече беше гледано на всички възможни инстанции. Всяка стратегия, която можеше да приложи — а такива имаше съвсем малко — щеше да е просто отчаяна мярка. Щеше непрекъснато да лети между Мемфис, Ню Йорк и Нашвил, да отсяда в евтини мотели, да навърти хиляди километри с автомобил под наем и да се храни с неща, които по нищо не можеха да се сравняват с ястията от кухнята на Аби. Тя и близнаците щяха да му липсват, работата му с клиентите, които плащаха за адвокатските му услуги, щеше да изостане, нямаше да си доспива и щеше да прекара последните четиресет и осем часа в затвора, където или щеше да крещи по телефона, или щеше да гледа Тад през решетките и да го лъже, че не всичко е загубено.

— Добро утро — поздрави Аби и го потупа по рамото. Наля си чаша кафе и седна на масата. — Има ли добри новини от света?

Мич затвори лаптопа и ѝ се усмихна.

— Обичайното. Задава се рецесия. Нахлуването ни в Ирак изглежда все по-неуместно. Затоплянето на климата се ускорява. Всъщност нищо ново.

— Чудно.

— Изчетох две статии за самоубийството на Тад Киърни.

— Тъжна работа!

— Да, много тъжна, но за мен случаят приключи. Реших никога повече да не ставам адвокат на хора със смъртна присъда.

— Не го чувам за пръв път.

— Е, този път говоря сериозно.

— Ще видим. До късно ли ще работиш днес?

— Не, мисля да се прибера към шест.

— Хубаво. Помниш ли онзи лаоски ресторант в Уест Вилидж, където ходихме преди около два месеца?

— Да. Как да забравя? Нещо като… „Ванг“…

— „Бида Ванг“.

— И фамилията на шефа има най-малко десет срички.

— Казват му Чан и е решил да напише готварска книга. Довечера ще дойде у нас, за да съсипе кухнята.

— Екстра. Какво включва менюто?

— Твърде много неща, но той иска да експериментира. Спомена някакви наденички с билки и пържен кокосов ориз. Не е зле да пропуснеш обяда.

От тъмното се показа Кларк и отиде право при майка си за прегръдка. Картър го последва пет минути по-късно. Мич наля две малки чаши портокалов сок и ги попита какво предстои днес в училище. Както винаги, Кларк се разсънваше бавно и беше мълчалив на закуска. Бъбривецът Картър обикновено говореше от името на двамата сутрин.

Когато момчетата си избраха да закусват гофрети и банани, Мич излезе от кухнята и отиде да вземе душ. Точно в осем без петнайсет тримата мъже в къщата прегърнаха Аби за „довиждане“ и поеха към „Ривър Латин“. Когато не беше извън града и времето го позволяваше, той изпращаше близнаците до училището. То се намираше само през четири преки и разходката до там винаги беше приятна, особено ако баща им ги придружаваше. Близо до сградата на „Ривър Латин“ се появиха още момчета, които вървяха в същата посока. Носеха униформи — тъмносин блейзър, бяла риза и панталон в цвят каки. Всеки сам избираше обувките си, затова те бяха пъстра смесица от скъпи маратонки, туристически обувки, кецове и мокасини.

Мич и Аби още се притесняваха дали са избрали правилното училище за синовете си. Плащаха за най-елитното в града, но и те като повечето родители искаха по-разнообразна среда. За разлика от всяко друго място „Ривър Латин“ имаше 90 процента бял и изцяло момчешки състав. Тъй като бяха завършили посредствени държавни училища обаче, двамата съзнаваха, че имат само една възможност да дадат добро образование на децата си. Засега не предвиждаха смяна на училището, но безпокойството им растеше.

Той се сбогува с близнаците без излишни прояви на обич, обеща да се видят вечерта и забързано се отдалечи към метрото.

Когато влезе в небостъргача на Брод Стрийт и тръгна да прекосява високия атриум, Мич спря и си спомни разказа на Ламар за посещението му тук. Видя пейките от хром и кожа до стъклената стена и седна на една от тях. С усмивка наблюдаваше сутрешния мравуняк, стотиците добре облечени млади професионалисти, нетърпеливи да започнат деня и мислено подканящи ескалаторите да се движат по-бързо. Наистина би било шок за адвокат от малко градче със спокойна практика.

Радваше се, че е направил усилие да се срещне със стария си приятел, но това нямаше да се случи повече. Ламар дори не се беше ръкувал с него на раздяла. Двамата имаха твърде много неприятни спомени.

Той погледна часовника си и си помисли, че преди двайсет и четири часа седеше в някогашен автосалон за понтиаци в съмнителен квартал на Мемфис и чакаше за среща, която всъщност не желаеше.

Името му прозвуча рязко, изтръгна го от хаотичните мисли и го върна в действителността. Уили Бакстром приближаваше към него с дебело куфарче на кожена презрамка.

— Добро утро, Уили — поздрави Мич и се изправи.

— Работя тук от трийсет години и нито веднъж не съм виждал някой да използва пейките. Добре ли си?

— Твърде заети сме, за да сядаме. Как ще спечелиш пари от клиент, ако седиш във фоайето?

— Няма как.

Двамата се отдалечиха от пейката и се вляха в гъмжилото пред цяла стена с асансьори. След като се натъпкаха вътре и потеглиха нагоре, Уили каза тихо:

— Ако имаш няколко свободни минути днес, мини да ми разкажеш за Еймъс.

— Разбира се. Ходил ли си в кантората му в онази автокъща?

— Не съм, но от години слушам за нея.

— Останах с впечатлението, че докато трае срещата ти с адвокат, могат да ти сменят маслото на колата.

Човекът на върха на „Скъли и Пършинг“ беше Джак Руш, ветеран в професията с четиресетгодишен опит, който продължаваше да работи усилено дори през последните месеци преди седемдесетия си рожден ден. Фирмата пенсионираше служителите си на седемдесет, без изключение. Беше умна политика, но страшно непопулярна. Повечето по-възрастни съдружници бяха известни експерти в своите области и вземаха огромни хонорари. Щом напуснеха, познанията им си тръгваха заедно с тях, прекъсваха се и дългите им взаимоотношения с клиентите, основани на взаимно доверие. От една страна, изглеждаше недалновидно да се поставя такъв задължителен праг, но младите го изискваха. Съдружниците на четиресет и няколко години като Мич се стремяха да получат място на върха. Младите адвокати бяха страшно амбициозни и много от тях отказваха да започнат работа в големи фирми, които не разчистват полето, като пенсионират възрастните.

Затова Джак Руш броеше дните. Официално се водеше управляващ съдружник и като такъв ръководеше фирмата подобно на главен изпълнителен директор на корпорация. Все пак това беше организация на горди професионалисти, а не корпорация, затова и титлите имаха повече тежест. Управляващ съдружник и толкова.

Когато Джак се обаждаше, всички адвокати в сградата изоставяха заниманията си, защото те едва ли бяха по-важни от онова, за което ги търсеше той. Но Джак беше добър управител и знаеше, че не бива да прекъсва работата на служителите си и да се налага. Имейлът от него канеше Мич да отиде в кабинета му в десет сутринта, „ако е удобно“.

Удобно или не, Мич смяташе да бъде там пет минути по-рано.

Така и стана. Секретарка го въведе във великолепния ъглов кабинет точно в десет. Наля му кафе от сребърна кана и му предложи да опита пресните сладкиши, наредени на плато върху бюфета. Мич си спомни за Чан и за неговата орда от лаоски готвачи, които щяха да нахлуят в кухнята му след няколко часа, затова благодари и отказа.

Двамата с Джак седнаха пред малка масичка в ъгъла на кабинета. От шейсетия етаж гледката към пристанището беше още по-впечатляваща, но Мич беше твърде съсредоточен, за да се възхищава на пейзажа. Хората, които работеха в най-високите сгради на Манхатън, бяха свикнали да не обръщат внимание на гледките, пред които посетителите ахваха.

Джак имаше хубав тен, беше в чудесна форма и носеше един от елегантните си ленени костюми. Изглеждаше с петнайсет години по-млад — жалко, че щеше да напусне. Сега обаче нямаха време да обсъждат фирмената политика, с която самият Джак се беше съгласил преди трийсет години и не възнамеряваше да променя.

— Вчера говорих с Лука — каза той мрачно. Явно нещо сериозно се беше объркало.

Във вселената на „Скъли“ съществуваше само един Лука. Преди двайсет години, когато имаше вълна от сливания между най-големите американски юридически фирми и поглъщания на по-малки от цял свят, „Скъли“ бяха убедили Лука Сандрони да се присъедини към тях. Той беше изградил солидна международна фирма в Рим и беше много уважаван в Европа и Северна Африка.

— Как е Лука?

— Не е добре. Не ми каза нищо конкретно, всъщност говореше доста неопределено, но по време на лекарски преглед получил крайно неприятни новини. Не каза точно какви и аз не го попитах.

— Това е ужасно.

Мич го познаваше добре. Лука посещаваше Ню Йорк няколко пъти годишно и си прекарваше чудесно. Беше вечерял на масата на Аби, а семейство Макдиър бяха отсядали в просторната му къща в центъра на Рим. Те бяха живели в Италия, познаваха езика и културата и това означаваше много за него.

— Иска да заминеш за Рим колкото се може по-скоро.

Странно защо Лука не беше отправил молбата си направо към него, но явно държеше да спази йерархията. След като беше потърсил най-напред Джак, значи изпращаше посланието, че Мич трябва да зареже всичко и незабавно да отлети за Рим.

— Разбира се. Имаш ли представа какво иска той?

— Свързано е с турската строителна фирма „Ланнак“.

— Работил съм с „Ланнак“, но не много.

— Лука отдавна представлява фирмата, чудесни клиенти са. Но сега в Либия е започнала поредната разправия и „Ланнак“ са замесени.

Мич кимна и се опита да овладее усмивката си. Очертаваше се поредното страхотно приключение! През четирите години, откакто беше съдружник, той си беше изградил репутация на ръководител на нещо като юридически корпус за бързо реагиране. „Скъли“ го изпращаше да спасява клиенти в беда. Мич ценеше тази роля и се опитваше да я разширява, като същевременно не я отстъпваше на друг.

— Както обикновено, Лука не сподели много подробности — продължи Джак. — Той мрази да говори по телефона, както и да пише имейли. Знаеш, че обича да обсъжда деловите въпроси на дълги обеди в Рим, за предпочитане на открито.

— Звучи ужасно. Заминавам в неделя.

6

„Скъли и Пършинг“ бяха прочути с луксозните си офиси навсякъде по света. Вече бяха стъпили в трийсет и един града на пет континента и продължаваха да се разрастват, тъй като за тях цифрите имаха значение. Наемаха най-хубавите места на престижни локации, обикновено в по-високи и по-нови сгради, проектирани от най-модерните архитекти. После изпращаха собствен екип интериорни дизайнери, които обзавеждаха всеки кабинет с картини и предмети на изкуството, мебели, платове и осветление, характерни за региона. В който и офис на „Скъли“ да влезеше човек, веднага виждаше, докосваше и помирисваше скъп вкус. Клиентите очакваха точно това. Срещу почасовите хонорари, които плащаха, те държаха да виждат успех.

През единайсетте години, откакто работеше във фирмата, Мич беше посетил десетина от офисите, предимно в Щатите и в Европа, и, честно казано, блясъкът започваше да му омръзва. Всяко пространство беше различно, но всички някак си приличаха, затова той вече не отделяше време да оценява огромните суми пари, които висяха по стените и застилаха подовете. След известно време всичко започна да се слива в съзнанието му. Напомни си обаче, че разкошът не е заради него, а за другите: за богатите клиенти, бъдещите партньори и адвокатите, които ги посещаваха. Улови се, че и той мърмори като другите съдружници за разходите около поддръжката на лъскава фасада. Голяма част от тези пари можеха просто да отидат в джобовете им.

В Рим нещата стояха различно. Тамошната кантора и всеки аспект от дейността се намираха под контрола на основателя ѝ Лука Сандрони. Повече от трийсет години той градеше фирма, разположена в четириетажна каменна сграда без асансьори и без зашеметяващи гледки. Намираше се на Виа дела Палия, близо до Пиаца Санта Мария в „Трастевере“, в сърцето на Стария Рим. Всички сгради наоколо бяха четириетажни, измазани с хоросан, с червени керемидени покриви, елегантно позападнали, както се полага на нещо, построено преди векове. Римляните — и древните, и съвременните — не си падаха много по високите здания.

Мич беше идвал тук много пъти и обичаше сградата. Тя го връщаше назад във времето и беше приятно разнообразие от безмилостно модерния имидж на всички останали кантори на „Скъли“.

Нито един друг офис на фирмата нямаше такава история, в нито един от тях не се осмеляваха на влизане да ти кажат „забави темпото“. Лука и екипът му работеха много и обичаха престижа и парите, но бяха италианци и отказваха да се поддадат на работохолизма, който очакваха американците.

Мич спря в уличката и се полюбува на масивната двойна врата. Стара табела до входа гласеше: SANDRONI STUDIO LEGALE. Условията на сливането позволяваха на Лука да запази името на фирмата си — нещо, за което той никога не би отстъпил. Мич се замисли за канторите, в които беше влизал тази седмица: неговата лъскава кула в Манхатън, жалката бивша автокъща в Мемфис, сънливото апартаментче на Ламар Куин над градския площад и сега тази сграда.

Влезе в тясно фоайе, където го очакваше Мия. Тя се усмихна, скочи от стола си и го поздрави със задължителните леки целувки по двете бузи — ритуал, който все още го смущаваше малко.

Двамата се заговориха на италиански и обсъдиха основното: полета му, Аби, момчетата, времето. Той седеше срещу нея, пиеше еспресо, което винаги беше по-вкусно в Рим, и най-накрая стигнаха до темата за Лука. Тя сбърчи леко вежди, но не разкри нищо. Телефонът ѝ не спираше да звъни.

Лука го чакаше в кабинета си, все същия от десетилетия. По стандартите на „Скъли“ беше малък за управляващ съдружник, но това не го интересуваше ни най-малко. Той също посрещна Мич с прегръдки, целувки и обичайните поздрави. По нищо не личеше, че е болен. Покани го с жест на ниската масичка в ъгъла, любимото му място за срещи, и секретарката му предложи сладкиши и кафе.

— Как е красивата Аби? — попита Лука на безупречен английски с едва забележим акцент.

Втората му степен по право беше от Станфорд. Освен това владееше френски и испански, а преди години се оправяше и на арабски, но вече го беше занемарил.

Докато обсъждаха новините около семейство Макдиър, Мич забеляза, че гласът на стария му приятел е малко по-глух. А когато Лука си запали цигара, той каза:

— Гледам, че още пушиш.

Лука сви рамене, като че ли пушенето изобщо не може да е свързано с неговите здравни проблеми. Двойният прозорец беше отворен и димът излиташе през него. Долу се намираше Пиаца Санта Мария и от там нахлуваше шумът от натовареното улично движение.

Мия донесе кафето на сребърна табла и им наля.

Мич внимателно подхвана темата за семейството на Лука — истинско минно поле. Той имаше два брака и два развода и никога не беше ясно дали настоящата му партньорка има потенциал да се задържи по-дълго. Не че Мич или някой друг се осмеляваше да го попита. Лука имаше две големи деца от първата си жена, която Мич никога не беше виждал, и тийнейджър от втората — сексапилна млада правна асистентка, която беше разрушила първия му брак. После тя съсипа и своя, когато получи нервен срив и избяга в Испания с рожбата на любовта им.

Светъл лъч насред цялата тази разруха беше дъщеря му Джована, която беше адвокат в лондонския офис на „Скъли“. Преди пет години Лука умело лавира с правилата срещу непотизма и тихомълком я уреди на работа там. Според вътрешните слухове Джована беше интелигентна и амбициозна като баща си.

Личният му живот беше хаотичен, но професионалната му кариера беше безукорна. Sandroni studio legale имаше романтичен ореол в очите на големите юридически фирми още преди Лука да сключи със „Скъли“ такава сделка, каквато искаше.

— Опасявам се, че имам малък проблем, Мич — каза той тъжно.

След дългогодишно практикуване на езика Лука беше заличил почти напълно акцента си, но въпреки това името на Мич прозвуча малко по-дълго и напевно.

— Правиха ми изследвания цял месец и накрая стигнаха до заключението, че имам рак. Напреднал. На панкреаса.

Мич затвори очи и раменете му увиснаха. Не знаеше да има по-лош рак от този.

— Много съжалявам — прошепна той.

— Изгледите не са добри, очакват ме трудни времена. Ще си взема отпуск, докато лекарите си вършат работата. Може пък да ми провърви.

— Съжалявам, Лука. Това е ужасно.

— Така е, но съм в добро разположение на духа, а понякога дори се случват чудеса. Така поне ме уверява свещеникът. Напоследък прекарвам повече време с него — подсмихна се той.

— Не знам какво да кажа, Лука.

— Няма какво. Пазим го в тайна, засекретена информация. Още не искам клиентите ми да разбират. Ако положението се влоши, ще започна постепенно да ги информирам. Вече прехвърлих някои от делата си на тукашните адвокати. И сега идва твоята роля, Мич.

— Тук съм, готов съм да ти помогна.

— Най-важният случай на бюрото ми в момента е свързан с „Ланнак“, турската строителна компания, която ни е стар клиент. Изключително ценен клиент.

— Работих по едно от делата им преди години.

— Да, знам, и се справи чудесно. „Ланнак“ е една от най-големите строителни фирми в Близкия изток и Азия. Строят летища, магистрали, мостове, канали, язовири, електростанции, небостъргачи, какво ли не. Фирмата е семейна и се управлява превъзходно. Изпълняват проектите си навреме в рамките на бюджета и умеят да въртят бизнес в един свят, където всички — от саудитските принцове до таксиметровите шофьори в Кения — искат рушвети.

Мич слушаше, кимаше и забеляза, че гласът на Лука леко глъхне. По време на полета си се беше запознал с фирмената информация, която имаха за „Ланнак“. Централата се намираше в Истанбул, бяха четвъртият по големина турски строителен предприемач с годишни приходи, възлизащи на 2,5 милиарда долара. Имаха около 25 000 служители и мащабни проекти по цял свят, но най-вече в Индия и Северна Африка. Фирмата беше собственост на семейство Челик — затворени и непроницаеми като швейцарски банкери. Семейното богатство се оценяваше на над един милиард, но това бяха само догадки.

Лука запали още една цигара и апатично издуха дима през рамо.

— Запознат ли си с грандиозния проект за изкуствена река в Либия?

Мич беше чел едно-друго, но само най-основното. Информираността му, или липсата на такава, нямаше значение, защото Лука беше в настроение да разказва.

— Всъщност не съм.

Лука кимна след правилния му отговор и каза:

— Датира отпреди десетилетия, но през хиляда деветстотин седемдесет и пета година полковник Кадафи решава да построи подземен канал, за да отведе водата под Сахара до градовете по крайбрежието на Северна Либия. Когато нефтените компании започнали да дупчат за нефт преди осемдесет години, открили огромни подземни водохранилища в пустинята, или на геоложки език — водоносни хоризонти. Идеята била водата да се изпомпва и да се отвежда до Триполи и Бенгази, но цената била безумно висока. Докато не открили нефт. Кадафи дал зелена светлина на проекта, но според повечето експерти осъществяването му било невъзможно. Отнело им трийсет години и двайсет милиарда долара, но проклетите либийци не се отказали. Получило се и Кадафи се обявил за гений. Той има такъв навик. И тъй като властвал над природата, решил да създаде река. В страната няма нито една голяма река. Има сезонни речни корита, които наричат уади, но през лятото те пресъхват. Следващият мащабен проект на Кадафи трябвало да свърже някои от тези уади, да пренасочи водата и да създаде постоянна река с превъзходен мост над нея.

— Мост насред пустинята?

— Да, Мич, мост насред пустинята. Дори чертаел налудничави планове да свърже единия край на Сахара с другия и да построи градове. Построиш ли мост, колите сами ще го намерят. Преди шест години, през деветдесет и девета, „Ланнак“ подписали договор с правителството за осемстотин милиона долара. Кадафи искал мост за един милиард, затова разпоредил промени преди началото на строителството. Вестниците публикували негови снимки до макети на „Големия мост на Кадафи“ и той разправял наляво и надясно, че строителството ще струва един милиард, спечелени от либийския нефт. Нямало да вземе назаем и един цент. „Ланнак“ развиват дейност в Либия от години и знаят колко хаотично се върши всичко. Да кажем, че полковник Кадафи и неговите войнолюбци не са най-проницателните бизнесмени. Те разбират от нефт и от оръжие. Договорите за тях често са досадна подробност. „Ланнак“ заявили, че няма да започнат работа, преди либийците да депозират петстотин милиона американски долари в германска банка. Четиригодишният проект отнел шест години и вече е завършен, което е истинско чудо и свидетелство за невероятното упорство на турската компания. Тя изпълнила условията по договора, но либийците не. Нарушенията са тежки. Те дължат на „Ланнак“ четиристотин милиона и отказват да ги платят. За това е нашият иск.

Лука остави цигарата си, взе едно дистанционно и го насочи към плосък екран на стената. От екрана към пода се спускаха кабели, които там се срещаха с други и се виеха във всички посоки. Съвременната технология налагаше работа с всякакви устройства и тъй като стените бяха от масивен камък и дебели шейсет сантиметра, компютърните техници не можеха да пробиват. Мич обожаваше контраста между старото и новото — модерни устройства, напъхани в лабиринта от стаи, построени, преди да има електричество, и замислени да издържат вечно.

На екрана се появи цветна снимка на огромен висящ мост над сухо речно корито с шестлентова магистрала от двете му страни.

— Това е Големият мост на Кадафи в Централна Либия — отбеляза Лука — над безименна река, която тепърва ще се създава. И преди, и сега идеята е страшно глупава, защото в областта не живеят хора и никой не иска да ходи там. Има обаче много нефт и мостът може би в крайна сметка ще се използва. На „Ланнак“ им е все едно. На тях не им плащат да планират бъдещето на Либия. Подписали са договор да построят мост и са изпълнили задължението си. Сега клиентът ни иска да му бъде платено.

Мич се питаше накъде ли води този забавен разговор. Имаше предчувствие, но се постара да овладее вълнението си.

Лука угаси цигарата си и затвори очи, сякаш изпитваше болка. Натисна дистанционното и екранът стана черен.

— През октомври подадох иск пред Обединената арбитражна комисия в Женева.

— Бил съм там няколко пъти.

— Знам и затова искам ти да поемеш този случай.

Мич се постара да запази неутрално изражение, но не успя да овладее усмивката си.

— Добре. Защо аз?

— Защото ти можеш да представляваш клиента ни ефикасно, можеш да спечелиш делото и защото имаме нужда американец да ръководи всичко. Председателят на комисията, известен официално като главен съдия, е от Харвард. Шестима от двайсетте съдии са американци. Има трима от Азия и те обикновено се разбират с американците. Искам да поемеш случая, Мич, защото аз сигурно няма да доживея края му.

Гласът му секна, когато го споходи мисълта за смъртта.

— Поласкан съм, Лука. Разбира се, че ще го поема.

— Добре. Днес сутринта говорих с Джак Руш и той даде зелена светлина. Ню Йорк е съгласен. Омар Челик, изпълнителният директор на „Ланнак“, ще бъде в Лондон следващата седмица и ще се опитам да ви уредя среща. Досието вече е дебело хиляди страници, така че трябва да наваксаш.

— Нямам търпение. Как либийците реагират на иска?

— С обичайните абсурди. Грешен проект, дефектни материали, ненужни забавяния, липса на контрол, липса на строителен надзор, раздути разходи. Либийското правителство използва лондонската фирма „Рийдмор“ да им върши мръсната работа, така че няма да ти бъде никак приятно. Те са крайно агресивни и неетични.

— Знам ги. Искът ни е железен, нали?

Лука се усмихна на въпроса и каза:

— В качеството си на адвоката, който го подаде, бих казал, че имам пълно доверие на клиента си. Ето ти един пример, Мич. Според първоначалния проект либийците искали супермагистрала, която да се свързва с моста в двете посоки. Осем ленти, обърни внимание. В цялата страна няма достатъчно автомобили да запълнят осемлентов път. Искали осем ленти и над реката. „Ланнак“ обаче се заинатили и накрая ги убедили, че е много по-подходящо на моста да има четири ленти. По някое време Кадафи преразгледал проекта и пак настоял за осем. Направо превъртял, когато неговите хора му обяснили, че лентите ще бъдат само четири. Краля искал осем! „Ланнак“ най-сетне го убедили платната да са шест и поискали поръчка за промяна на първоначалния проект. Разширяването на платното с още две ленти увеличило разходите с около двеста милиона, а сега либийците отказват да ги платят. Правели големи промени една след друга. Положението се усложнило още повече поради факта че пазарът на суров нефт се сринал и Кадафи разпоредил сериозни икономии, което в Либия означава орязване на всички разходи освен на военните. Когато либийците изостанали с плащанията в размер на сто милиона, от „Ланнак“ заплашили, че ще спрат работа. Затова Кадафи в типичния си стил изпратил на строителната площадка армията, неговите революционери главорези, за да контролират как върви строителството. Никой не пострадал, но станало много напрегнато. Приблизително по времето, когато мостът бил завършен, някой в Триполи се опомнил и осъзнал, че той никога няма да бъде използван. Либийците изгубили интерес към проекта и сега отказват да платят.

— Значи „Ланнак“ са приключили?

— Всичко освен някои дребни довършителни работи. Фирмата винаги завършва проектите си, независимо какво правят адвокатите. Предлагам ти да заминеш за Либия възможно най-скоро.

— Безопасно ли е?

Лука се усмихна, сви рамене и като че ли се задъха.

— Както винаги. Бил съм там няколко пъти, Мич, и познавам добре страната. Кадафи е нестабилен, но държи в желязна хватка военните и полицията, затова престъпността е ниска. В Либия е пълно с чуждестранни работници и той трябва да ги пази. Ще ти подсигурим охрана. Ще бъдеш в безопасност.

* * *

Излязоха да обядват, пресякоха площада и отидоха в открито бистро с големи чадъри. Без да спира при управителката, Лука ѝ се усмихна, каза нещо на един сервитьор и когато стигнаха до масата си, собственикът ги посрещна с прегръдки и целувки.

Мич и преди се беше хранил тук и се питаше защо Лука обядва всеки ден на едно и също място. В град, пълен с превъзходни ресторанти, не му ли се искаше някакво разнообразие? Но отново си замълча. Той беше допълнение към света на Лука и се радваше, че изобщо е допуснат.

Сервитьорът им наля газирана вода, но не им донесе менюта. Лука си поръча обичайното — малка салата с морски дарове и рукола и порция домати със зехтин. Мич си поръча същото.

— Вино? — попита Лука.

— Само ако и ти пиеш.

— Аз ще се въздържа.

Сервитьорът си тръгна.

— Мич, искам да те помоля за една услуга.

Как би могъл да му откаже точно в този момент?

— Слушам те.

— Познаваш дъщеря ми Джована.

— Вечеряхме в Ню Йорк два пъти, струва ми се. Тя беше на летен стаж в една юридическа фирма. Май „Скадън“.

— Точно така. Знаеш, че тя е в лондонския ни офис вече пета година и се справя добре. Обсъждах с нея случая на „Ланнак“ и тя много би желала да се включи. От известно време се е заседяла в офиса, работи по деветдесет часа на седмица и се нуждае от малко слънце и чист въздух. Ще ти трябват няколко адвокати за черната работа и бих искал да включиш Джована. Много е умна и е страшно трудолюбива. Няма да те разочарова.

Освен това Мич имаше много жив спомен, че Джована е изключително привлекателна.

Молбата беше лесна за изпълнение. Щеше да има много черна работа — изчитането на документи и подреждането им, анализирането на доказателства, снемането на клетвени показания, писането на досиета. Мич щеше да надзирава всичко, но досадната работа щеше да се падне на по-млади адвокати.

— Да я включим тогава — каза той. — Ще ѝ се обадя и ще я посрещна в отбора.

— Благодаря ти. Тя много ще се зарадва. Опитвам се да я убедя да се върне в Рим поне през следващата година. Имам нужда да е наблизо.

Мич кимна, но не му хрумваше какво да каже. Поднесоха им храната и те се заеха с обяда си. Площадът се оживяваше, защото служителите от околните сгради излизаха да си потърсят нещо за ядене. Имаше страшно много пешеходци, а на Мич никога не му омръзваше да ги наблюдава.

Лука престана да се храни, защото внезапна болка скова гърба му.

Пристъпът премина и той се усмихна, като че ли всичко беше наред.

— Ходил ли си в Либия, Мич?

— Не. Никога не ми се е искало.

— Много интересно място, честна дума. Баща ми живя там през трийсетте, преди войната, когато Италия се опитваше да колонизира страната. Сигурно знаеш, че италианците не ги бива много като колонизатори. Това го остави на британците, на французите, на испанците, дори на холандците и португалците. Кой знае защо, италианците така и не схванаха как се прави. Ние си заминахме след войната, но баща ми остана в Триполи до шейсет и девета година, когато Кадафи завзе властта с военен преврат. Историята на Либия е много интересна, струва си човек да се запознае с нея.

Мич не само никога не се беше канил да посети тази страна, но и не беше проявявал интерес към нейната история. Усмихна се и отвърна:

— Следващата седмица ще съм готов да напиша дисертация.

— През първите десет години от практиката си представлявах италиански фирми, които въртяха бизнес в Либия. Често ходех там, дори няколко години имах малък апартамент в Триполи, където срещнах една жена, мароканка.

В погледа му отново се появи искра. Мич се запита колко ли приятелки е имал по света навремето.

— Голяма красавица беше — каза Лука тихо и мечтателно.

Как иначе! Лука Сандрони не би си губил времето с невзрачна жена.

На чаша еспресо и задължителната италианска цигара след обяда Лука каза:

— Защо не се отбиеш в Лондон да се видиш с Джована? Ще ѝ стане приятно, ако я поканиш лично да участва в този случай. Провери как е, кажи ѝ, че аз съм добре.

— А добре ли си, Лука?

— Всъщност не. Остават ми по-малко от шест месеца, Мич. Ракът е агресивен и почти нищо не може да се направи. Случаят е твой.

— Благодаря ти за доверието. Няма да те разочаровам.

— Сигурен съм, но се опасявам, че няма да доживея да видя резултата.

7

Два часа преди да се качи на самолета за Лондон, Мич внезапно промени плановете си и взе последния билет за полет до „Кенеди“ в Ню Йорк. У дома го чакаше спешен ангажимент. Вечерята с Джована можеше да почака.

Прикован на тясната седалка за осем часа, той прекара времето както винаги на дълги полети — зарови се в дебелите папки, които бяха толкова скучни, че предрема на няколко пъти. Най-напред провери графика и сегашните членове на Обединената арбитражна комисия и прочете биографиите на нейните двайсет членове. Назначаваше ги една от многото комисии на ООН за период от пет години. Прекарваха много време в Женева и разполагаха с щедри суми за лични разходи. Бивш член на комисията навремето му беше казал на питие в Ню Йорк, че ОАК е една от най-хубавите служби в света за застаряващи адвокати с международна кариера и контакти. Както винаги, списъкът беше пълен с ярки правни умове от всички континенти, повечето от които по едно или друго време бяха преминали през университет от Бръшляновата лига — или бяха учили там, или бяха преподавали. Документацията на комисията беше на английски и френски, но приемаха работа на всякакви езици и успяваха да се справят. Преди две години Мич се беше явявал пред ОАК по делото на аржентински зърнен кооператив, който настояваше южнокорейски вносител да му изплати щети. Двамата с Аби прекараха в Женева три дни като на меден месец и още ги споменаваха. Мич спечели делото, получи парите и изпрати солидна сметка за хонорара си в Буенос Айрес.

Не беше трудно да спечелиш дело пред ОАК, стига фактите да са в твоя полза. Комисията имаше юрисдикция, защото договорите — като този за моста между „Ланнак“ и либийското правителство — съдържаха ясно разписана клауза, която задължаваше и двете страни да разрешават споровете си в ОАК. Освен това Либия, като буквално всяка друга държава, беше страна по различни договори, целящи улесняването на международната търговия и търсенето на отговорност от неетични изпълнители, каквито винаги имаше в изобилие.

Спечелването на делото беше относително лесно, но получаването на парите беше друго нещо. Десетки държави мамеха, като охотно подписваха договори и споразумения, които им бяха необходими, за да си свършат работата, но всъщност нямаха никакво намерение да плащат обезщетенията, присъдени от арбитъра. Колкото повече четеше Мич, толкова повече осъзнаваше, че Либия отдавна се опитва да се отметне от сделки, които на хартия са изглеждали печеливши, но впоследствие са се провалили.

Според разузнаването на „Скъли“ мостът беше идеален пример за хаотичните мечти на Кадафи. Той се влюбил в идеята за огромно съоръжение насред пустинята и поръчал да го построят. После изгубил интерес и се насочил към други важни проекти. В един момент някой го убедил, че идеята не струва, но досадните турци вече искали от него солидни суми.

Искът на Лука пред ОАК беше дълъг деветдесет страници и докато го прочете, Мич почти заспа.

* * *

Спешният ангажимент у дома беше младежки бейзболен мач в Сентръл Парк. Картър и Кларк играеха за „Брузърс“, сериозен претендент в дивизията на децата до осем години на полицейската лига в града. Картър беше кетчър и много му харесваше да е потен и мръсен. Кларк обикаляше по периферията на игрището и пропускаше половината екшън. Мич нямаше почти никакво време да тренира отбора, но си предлагаше услугите като помощник-треньор и следеше кой влиза в игра. Задачата му беше много важна, защото, ако някое дете независимо от таланта или интереса му изиграеше дори един ининг по-малко от другите, родителите щяха да устроят засада на Мич след мача.

След няколко леки сблъсъка с родители Мич вече се чудеше дали да не насочи интереса на близнаците към индивидуални спортове като голф и тенис. Само че някои родителите там също бяха страховити. Може би планинският трекинг и ските щяха да се окажат по-приятни.

Момчетата стояха рамо до рамо в антрето, докато Мич оглеждаше екипите им. Аби се тревожеше, че вече закъсняват. Тръгнаха набързо и профучаха по Шейсет и осма улица към Сентръл Парк Уест. Отборите бяха на едно от многото игрища на Голямата морава и се разгряваха отстрани, докато треньорите подвикваха и родителите се скупчваха близо един до друг заради понижаващите се температури.

Укриването на резервната скамейка си имаше своите трудности, но Мич го предпочиташе пред зрителските места, където възрастните не спираха да говорят за кариерите си, за имоти, нови ресторанти и нови бавачки, нови треньори, училища и тъй нататък.

Съдиите пристигнаха и мачът започна. Деветдесет минути Мич седя на скамейката сред една дузина осемгодишни хлапета и успя да се изключи от света. Водеше статистика на играта, правеше смените заедно с главния треньор Мъли, укоряваше съдиите, дразнеше треньора на противниковия отбор и се наслаждаваше на моментите, когато собствените му синове сядаха до него на скамейката и тримата си приказваха за бейзбол.

„Брузърс“ премазаха „Рамс“ и след финалния аут играчите и треньорите се подредиха за ръкостисканията след мача. Треньорите — Мъли и Мич — бяха твърдо решени да научат играчите си на спортсменско поведение, затова им даваха личен пример. Победата винаги е приятна, но много по-важно е да се печели с класа.

В един пренаселен град с твърде малко игрища и твърде много деца мачовете бяха ограничени по време, не по брой на инингите. Следващият мач започваше веднага след техния, затова трябваше да освободят игрището. Победителите от „Брузърс“ и техните родители се отправиха към една пицария на Кълъмбъс авеню, където заеха дълга маса в дъното и си поръчаха вечеря. Бащите пиеха големи бири, майките — шардоне, а играчите, горди с изцапаните си екипи, нагъваха пици и гледаха мач на „Метс“ на големия екран.

Почти всички бащи работеха във финансовия сектор, правото или медицината и произхождаха от заможни семейства от цялата страна. Не споменаваха често кой откъде е. Добронамерено обсъждаха колежански футболни съперничества, любими голф игрища и други подобни, но разговорът рядко се насочваше към родните им градове. Сега бяха в Ню Йорк, на голямата сцена, живееха нашироко, гордееха се с успеха си и се мислеха за истински нюйоркчани.

Дейнсбъро, щата Кентъки, сякаш беше в друг свят и Мич никога не го споменаваше. Мислеше за него обаче, докато гледаше синовете си да се смеят и да играят със своите приятели. Беше тренирал всички спортове, които градчето предлагаше, но не помнеше родителите му да са гледали и един негов мач. Баща му почина, когато той беше още малък, а след това майка му се хвана на няколко нископлатени работи, за да издържа него и брат му Рей. Тя нямаше време за мачове.

Тези деца бяха големи късметлии. Живееха охолно, учеха в частни училища и се ползваха с подкрепата на родителите си, които се ангажираха с техните занимания. Мич често се тревожеше, че момчетата му може да станат твърде разглезени и мекушави, но Аби не беше съгласна. Училището поставяше много високи изисквания и стимулираше децата за високи постижения. Кларк и Картър поне засега бяха будни и добре възпитавани деца както в училището, така и у дома.

Аби се разстрои от новината, че Лука е тежко болен. Познаваше много съдружници в „Скъли“ по цял свят, но Лука ѝ беше любимец. Не ѝ допадна, че Мич ще пътува до Либия, но след като той я уверяваше, че ще е в безопасност, тя не възразяваше. Не че би имало полза. Откакто стана съдружник преди четири години, той пътуваше постоянно. Аби често го придружаваше, особено ако дестинацията беше вълнуваща. Най-много обичаше европейските градове. Можеше да разчита на родителите си, на по-малката си сестра и на многобройните бавачки, така че винаги се намираше кой да гледа децата. Само че момчетата пораснаха и станаха по-енергични, затова Аби се опасяваше, че ще трябва да намали пътешествията си. Същевременно подозираше, макар да не го казваше, че успехът на съпруга ѝ ще е съпроводен с още по-чести отсъствия.

Късно вечерта тя запари кана чай от лайка, който уж действал като приспивателно, и двамата седнаха на канапето да поговорят, докато чакаха да им се доспи.

— Една седмица ли ще отсъстваш? — попита Аби.

— Нещо такова. Графикът не е ясен, защото не можем да предвидим какво ще се случи. Основният екип на „Ланнак“ още е на моста и ни увериха, че един от главните им инженери ще бъде на наше разположение.

— Ти какво разбираш от строителство на мостове? — изкиска се Аби.

— Нищо, но се уча. Всяко дело е ново приключение. В момента почти всички адвокати от „Скъли“ ми завиждат.

— Това е много народ.

— Така е и докато аз прекосявам пустинята с джип и търся един великолепен мост, струващ над един милиард долара, по който не се стига никъде, останалите ми колеги ще си стоят на бюрата и ще се тревожат събират ли достатъчно платени часове.

— И друг път съм го чувала.

— И сигурно пак ще го чуваш.

— Е, моментът е подходящ. Майка ми се обади днес, че пристигат за уикенда.

О, идеален е, помисли си Мич. Преди сигурно щеше да го каже на глас и отново да засегне жена си, обаче вече беше започнал неловкия процес на помирение с родителите ѝ. Беше напреднал в тази посока, но отначало му се струваше много трудно.

— Какво сте планирали? — попита той от учтивост.

— Всъщност нищо. Може да вечерям с момичетата в събота и нашите да гледат децата.

— Направи го. Имаш нужда да се поразсееш.

Войната започна преди около двайсет години, когато родителите ѝ настояха тя да развали годежа и да зареже този голтак Макдиър. И двете семейства бяха от Дейнсбъро — толкова малко градче, че всеки познаваше всеки. Баща ѝ беше управител на банка и семейството се държеше на положение. Семейство Макдиър нямаха нищо.

— Татко каза, че може да заведе момчетата да гледат „Янките“.

— Трябва да ги заведе да гледат „Метс“.

— Картър ще се съгласи с теб. И точно затова Кларк става фен на „Янките“.

Мич се засмя и каза:

— Имам брат. Помня какво беше.

— Как е Рей?

— Добре е. Говорихме преди два дни, няма промяна.

Седмица преди да завършат колежа, Мич и Аби се ожениха в малкия параклис на кампуса в присъствието на двайсетина приятели и нито един роднина. Нейните родители бяха толкова гневни, че бойкотираха сватбата — тежък удар за Аби. Минаха години, преди тя да бъде в състояние да обсъжда случилото се с психотерапевт. Мич никога нямаше да им прости истински. Рей щеше да дойде на сватбата, ако не беше в затвора. Сега той работеше като капитан на чартърно корабче в Кий Уест.

Благодарение на усилията си Мич вече можеше да се държи вежливо с тъста и тъщата си, да вечеря с тях и да им позволява да гледат внуците си. Когато влизаха в дневната обаче, той се ограждаше със стени и всичко останало ставаше недостъпно.

Не можеха да отсядат в апартамента. Мич твърдеше, че не е достатъчно голям. Не биваше да питат за работата му, макар да беше очевидно, че позицията му на съдружник осигурява на семейството му начин на живот, който далеч превъзхожда всичко в Дейнсбъро. Родителите на Аби не можеха да очакват и не очакваха семейство Макдиър да ги посещават в Кентъки. Мич нямаше да се върне повече там.

Дипломата по право от Харвард донякъде притъпи тяхното неодобрение към зет им, но само за кратко. Преместването в Мемфис ги озадачи, а след фиаското там и изчезването на Аби за месеци те обвиниха Мич и отново го презряха.

С времето някои проблеми отпаднаха и всички подхождаха по-зряло. Психотерапевт помогна на Аби да прости на родителите си. Същият психотерапевт установи, че при съпруга ѝ нещата стоят различно, но все пак направи малък пробив — макар и неохотно, Мич се съгласи да се държи вежливо, когато е в една стая с тях. Постепенно постигнаха още някакъв напредък, който се дължеше на любовта на Мич към съпругата му, а не на манипулациите на психотерапевта. И както се случваше често в семействата със сложни взаимоотношения, раждането на внуците поизглади неразбирателствата.

— А майка ти? — попита тихо Аби.

Той отпи от чая си и поклати глава.

— Все така, мисля. Рей я посещава веднъж седмично, поне така казва. Аз се съмнявам.

Майка му прекарваше последните години от живота си в старчески дом във Флорида. Имаше деменция и с всеки изминал ден се приближаваше към края.

— Какво прави човек в Триполи?

— Не знам. Язди камили. Играе на стражари и апаши с терористите.

— Не е смешно. Влязох в сайта на Държавния департамент. Правителството определя Либия като терористична държава, където явно мразят американците.

— Че кой не мрази американците?

— Държавният департамент казва, че Либия може да се посещава, но трябва да се вземат мерки за сигурност.

— Лука знае за тази страна повече от бюрократите във Вашингтон.

— Просто не ми се иска да заминаваш.

— Трябва, а и всичко ще е наред. Нашите охранители са по-бързи от терористите.

— Много забавно.

Преди няколко години Мич щеше да изстреля нещо като: „Предпочитам Революционната гвардия пред твоите родители“.

Мисълта го накара да се усмихне, но после просто я подмина. След терапия за няколко хиляди долара поне се беше научил да си държи езика зад зъбите.

Често го хапеше до кръв.

8

Нямаше директни полети от Ню Йорк до Триполи. Маратонът започна с осемчасово нощно пътуване с италианските авиолинии до Милано, където по разписание имаше двучасов престой преди полета с египтяните до Кайро, който закъсня с два часа без никакви обяснения и извинения. Последва бавна и мъчителна отмяна на полети и нови резервации, след което Мич трябваше да прекара тринайсет часа на летището в Кайро, като дремеше и четеше, докато някой някъде оправяше тази каша. Оправяше ли я всъщност? Единственото хубаво нещо беше, че престоят му тук няма да е пълна загуба на време. „Ланнак“ щяха да платят за всеки час.

Когато излетя от Ню Йорк, поне половината пътници му се сториха „западняци“, с други думи, такива, които, общо взето, изглеждаха, обличаха се, говореха и се държаха като него. Повечето от тези хора слязоха в Милано, а когато Мич се качи на полета на тунизийските авиолинии за последната част от пътуването си, самолетът беше пълен с хора, които определено не бяха „западняци“.

Не го смущаваше фактът, че в момента е малцинство. Либия насърчаваше туризма и привличаше половин милион посетители годишно. Триполи беше оживен град с два милиона жители и бизнес квартали с местни банки и корпорации. В страната бяха регистрирани десетки чужди компании, а в някои квартали на Триполи и Бенгази имаше оживени международни общности с британски и френски училища за децата на изпълнителните директори и дипломатите.

Както правеше често по време на пътуванията си до отдалечени места, Мич се усмихна при мисълта, че със сигурност е единственото момче от Кентъки в самолета. И макар че никога не го споменаваше, той се гордееше с постиженията си и искаше още. Беше амбициозен както винаги.

Почти трийсет часа след като беше излетял от Ню Йорк, той слезе от самолета на международното летище „Митига“ в Триполи и се затътри с тълпата за проверка на паспортите. Повечето табели бяха на арабски, но имаше и достатъчно на английски и френски, за да насочват потока от хора. Управлявана с желязна ръка от полковник Кадафи, Либия в продължение на трийсет и пет години беше държава с военен режим и както в повечето страни, където властта се крепеше на заплахи, и тук смятаха за важно веднага да натрапят на новопристигналите присъствието на тежковъоръжени войници. Те обикаляха залите на модерното летище в спретнатите си униформи, охраняваха пунктовете за проверка и оглеждаха намръщено преминаващите край тях чужденци.

Мич се скри зад слънчевите си очила и се помъчи да не им обръща внимание. По възможност не поглеждаше никого в очите. Същия навик си беше изградил отдавна и за нюйоркското метро.

Опашките пред гишетата за паспортна проверка бяха дълги и се движеха бавно. Помещението беше горещо и задушно. Когато един войник кимна на Мич към свободно гише, той излезе напред и подаде паспорта и визата си. Митническият служител не се усмихна, а когато видя, че е американец, се намръщи още повече. Измина минута, после втора. Граничните проверки и бездруго опъват нервите на всеки пътник. Може би имаше някакъв проблем с паспорта му. В страна като Либия винаги се таеше ужасът, че някой американец може изневиделица да се окаже повален на пода, да му щракнат белезниците, да го отведат и да го тикнат в затвора до живот. Мич обичаше тръпката на непознатото.

Служителят продължаваше да клати глава, когато вдигна телефона. Свалил слънчевите си очила, Мич хвърли поглед към стотиците изморени пътници зад себе си.

— Насам — каза грубо служителят и посочи надясно.

Мич погледна и видя към него да се приближава господин в хубав тъмен костюм. Той подаде ръка, усмихна се и каза:

— Господин Макдиър, аз съм Самир Джамблад. Работя с „Ланнак“ и с Лука сме стари приятели.

На Мич му идеше да го разцелува, което нямаше да изглежда странно при последвалите прегръдки и потупвания. Накрая Самир попита:

— Как беше полетът ви?

— Чудесен. Мисля, че откакто излетях от Ню Йорк, посетих поне десет държави.

Вече се отдалечаваха от гишетата, опашките и охраната.

— Насам — каза Самир и мимоходом кимна на войниците.

Лука беше казал на Мич да не се тревожи за влизането си в страната. Той щял да се погрижи.

Самир минаваше през специални врати с ограничен достъп, далече от тълпите, и след броени минути бяха отвън. Мерцедесът му беше паркиран близо до оживения терминал на платно, запазено за полицията. Двама полицаи се бяха облегнали на една патрулка, пушеха и се разтакаваха — не изглеждаше да пазят нещо друго освен хубавия седан на Самир. Той им благодари и метна багажа на Мич на задната седалка.

— За пръв път ли сте в Триполи? — попита той на излизане от летището.

— Да, за пръв. Вие откога познавате Лука?

Самир се усмихна непринудено и отвърна:

— От много години. Работил съм за „Скъли и Пършинг“ и за други юридически фирми. За компании като „Тексако“ и „Ексон“. За „Бритиш Петролиум“ и за холандската „Шел“. И за някои турски фирми. „Ланнак“ е една от тях.

— Адвокат ли сте?

— О, не. Един американски клиент веднъж ме определи като „консултант по сигурността“. Аз съм нещо като посредник, корпоративно момче за всичко, човекът, към когото да се обърнеш в Либия. Роден съм и съм отраснал тук, прекарал съм целия си живот в Триполи. Познавам всички, все пак сме само шест милиона.

Той се засмя на собствения си опит да се пошегува и Мич се почувства длъжен също да се засмее.

— Познавам лидери, военни, политици и правителствени чиновници, които могат да ти свършат работа — заговори му свойски Самир. — Познавам шефа на митницата на летището. Една дума от мен и ще те оставят на мира. Още една — и може да прекараш няколко дни в затвора. Знам ресторантите, баровете, хубавите и лошите квартали. Знам пушални за опиум и бардаци, хубави и лоши.

— Не си търся такива неща.

Самир се ухили и каза:

— Да, всички така говорят.

Ако се съдеше по първото впечатление — хубавия костюм, лъснатите черни обувки, луксозната кола — Самир наистина познаваше всички и явно му плащаха добре.

Мич погледна часовника си и попита:

— Колко е часът тук?

— Почти единайсет. Предлагам да се регистрираш в хотела и да се настаниш, после ще се видим в един часа за обяд в ресторанта. Джована пристигна. Познаваш ли я?

— Да, запознахме се в Ню Йорк преди няколко години.

— Прекрасна е, нали?

— Да, доколкото помня. А след обяда?

— Всички планове са променливи и подлежат на одобрение. Щом Лука не е тук, ти командваш парада. Имаме среща с турците в четири в хотела. Ще се запознаеш с охраната си и ще обсъдите посещението на моста.

— Един очевиден въпрос. „Ланнак“ съди либийското правителство за почти половин милиард долара и искът им изглежда основателен. Сериозни ли са търканията между фирмата и властите?

Самир смъкна малко прозореца и запали цигара. Колите бяха спрели плътно една зад друга.

— Не бих казал, че са сериозни. Турските строителни компании са в Либия от дълго време и са много добри. Значително по-добри от нашите. Военните се нуждаят от тях, а турците обичат парите. Да, спорят и се карат непрекъснато, но в крайна сметка бизнесът надделява и животът продължава.

— Добре, втори очевиден въпрос. Защо ми трябва охрана?

Самир се засмя и отговори:

— Защото сме в Либия. Терористична държава, не си ли чул? Така казва вашето правителство.

— Но става дума за международен тероризъм. А тук, в държавата? Защо вземаме турски охранители, за да посетим турски строителен обект?

— Защото правителството не контролира всичко, Мич. Либия има огромна територия, но деветдесет процента от нея са пустиня. Страната е дива и понякога неуправляема. Племената воюват помежду си. Престъпниците се залавят трудно. Все още има размирници, които постоянно създават проблеми.

— Ти ще се чувстваш ли в безопасност там, където отиваме утре?

— Разбира се. Иначе нямаше да съм тук, Мич. И ти ще си в безопасност, поне доколкото може да е в безопасност един чужденец.

— Същото каза и Лука.

— Той познава страната. Щеше ли да позволи на дъщеря си да дойде тук, ако се тревожеше?

Хотел „Коринтия“ беше отправната точка за много западни бизнесмени, дипломати и правителствени служители, а пищното фоайе беше пълно с корпоративни служители в скъпи костюми. Докато чакаше, Мич чу английска, френска, италианска и немска реч, както и няколко непознати езика.

Неговата ъглова стая се намираше на петия етаж и имаше великолепна гледка към Средиземно море. На североизток се виждаха древните стени на Стария град, но той не стоя дълго пред прозореца. Взе горещ душ и се просна на леглото, спа дълбоко един час и се събуди от алармата. Отново взе душ, за да се разсъни, облече се делово, но без вратовръзка и отиде на обяд.

Самир го чакаше в ресторанта до фоайето. Мич го завари на една тъмна ъглова маса и сервитьорът им подаде менютата точно когато пристигна и Джована Сандрони. Изпълниха ритуала с целувките и прегръдките, размениха си поздрави, седнаха и се заговориха за едно-друго. Джована попита как са Аби и момчетата, после с общи усилия стигнаха до извода, че първата им среща е била преди шест години на вечеря в Ню Йорк. Тя беше прекарала лятото там като стажантка в тяхна конкурентна фирма. Лука също се случи в града, затова се събраха в един италиански ресторант в „Трайбека“ — къде другаде — чийто шеф Аби познаваше и с когото обсъждаха издаването на готварска книга.

Джована беше пълнокръвна римлянка, с тъмни печални очи и класически черти, но беше прекарала половината си живот зад граница. Елитни пансиони в Швейцария и Шотландия, бакалавърска степен от „Тринити“ в Дъблин, една диплома по право от „Куин Мери“ в Лондон и втора от Вирджинския университет. Джована говореше английски без следа от италиански акцент. Лука беше споменал, че дъщеря му „понаучила“ мандарин, петия ѝ език, и на Мич му се зави свят само като се опита да си го представи. Двамата с Аби продължаваха да поддържат италианския си и често се тревожеха, че започват да го забравят.

Джована работеше в „Скъли“ от пет години и негласно я готвеха за съдружник, но никога нямаше да го признаят официално. След първата година на младите адвокати във въртележката на своеобразния тренировъчен лагер шефовете вече знаеха кой ще оцелее и кой ще напусне до пет години. Тя беше умна, упорита и с добър произход, а освен това беше хубава, което по принцип не се броеше, но в действителност отваряше много врати. Беше на трийсет и две години и преди време таблоидите я свързваха с един италиански безделник и плейбой, който беше загинал по време на скайдайвинг. Това беше единственият ѝ контакт със славата и ѝ беше предостатъчен. Джована беше от изтъкнато италианско семейство и лесно ставаше мишена за слухове, затова предпочиташе да живее на спокойствие в чужбина. През последните пет години беше в Лондон.

— Как е баща ти? — попита я Мич.

Джована се намръщи и отговори без заобикалки. Здравето му се влошавало и изгледите не били никак добри. Поговориха за Лука около петнайсет минути и на практика го погребаха. Самир го познаваше от трийсет години и беше съкрушен. Поръчаха си леки зеленчукови ястия и зелен чай.

Докато чакаха храната, Самир извади сгънат лист и го вдигна с ясното намерение да вземе думата. Според авторитетното му мнение трябваше да тръгнат на зазоряване на следващия ден, към пет, когато градското движение още не беше натоварено. Мостът се намираше на шест часа път южно от Триполи. Ако пристигнеха на обед, можеха да прекарат най-много три часа там, преди да потеглят обратно. Беше прекалено опасно да пътуват по тъмно.

— Каква е опасността? — попита Мич.

— На два часа път от града пътищата стават лоши, има банди и всякакви престъпни елементи. „Ланнак“ завършват работата по моста и развалят лагера. Нямат търпение да приключат. Но поне двама техни инженери все още са на обекта и ще ви запознаят с проекта, историята, проблемите и тъй нататък. Лука смята, че е важно да видите с очите си част от промените, наложени от либийското правителство, когато плановете им се провалили. Разполагаме с много материали — архитектурни чертежи, скици, снимки, клипове, какво ли не — но трябва да видите проекта в цялост. Лука е ходил там поне три пъти. Ще действаме бързо, после тръгваме обратно към Триполи.

— Прегледа ли резюмето на Лука? — попита Мич.

Джована кимна уверено и отговори:

— Да, всичките четиристотин страници, така че не е точно резюме. Понякога е страшно многословен, нали?

— Без коментар. Той ти е баща.

Поднесоха им обяда и Джована свали големите си тъмни очила. Мич допускаше, че те са просто за шик, а не за да подобрят зрението ѝ. Беше облечена с дълга и свободна черна рокля, която почти се влачеше по пода. Не носеше бижута и грим, а и не беше нужно. Говореше малко, беше самоуверена, но почтителна, както се полага на младши адвокат, и създаваше впечатлението, че ще бъде убедителен участник във всяко обсъждане. Докато се хранеха, обсъждаха Големия мост на Кадафи. Самир ги забавляваше с истории за проекта, които се разказваха от години — за поредната дивотия, която беше хрумнала на полковника. Един човек, роден в шатра. Историите обаче така и не стигаха до пресата. Тя се намираше под строг контрол.

Най-интересната и може би най-правдоподобната история беше, че след като мостът бъде завършен, полковникът иска да го взриви и да обвини американците. Неговите инженери не успели да отклонят течението на най-близката река. Той ги уволнил до един и престанал да плаща на „Ланнак“.

Тъй като бяха в града за пръв път и имаха само няколко свободни часа, Джована и Мич помолиха Самир да ги заведе да разгледат Стария град. Той отговори, че с удоволствие ще им го покаже. Тръгнаха от хотела пеша и скоро се озоваха сред стените на древния Триполи. Тесните улици бяха пълни с малки коли, мотопеди за доставки и рикши. По сергиите на пазара продаваха прясно месо и пилета, ядки, които се печаха на открито, шалове и всякакви дрехи. Смесицата от викове и закачки, клаксони, сирени и далечна музика беше оглушителна и непрестанна. В три часа от невидими високоговорители се разнесе адхан, следобедният призив за молитва, и буквално всички мъже пред очите им се пръснаха и се отправиха към най-близката джамия.

Мич беше ходил в Сирия и в Мароко и беше чувал по пет пъти дневно оглушителните молитвени призиви по улиците и в кварталите. Не знаеше много за исляма, но беше заинтригуван от мюсюлманските традиции и от дисциплинираността на последователите им. В Щатите не можеше да накараш никого да се втурне към църквата по средата на деня, за да се моли.

Пазарите и улиците изведнъж притихнаха. Джована реши да направи някои покупки. Мич я последва и купи шал за Аби.

9

Всички притеснения на Мич и Джована, че пустинните бандити могат да им устроят засада, се изпариха, когато те се запознаха с турските си охранители. Бяха четирима — Азис, Абдо, Гау и един, чието име звучеше като Хаскел. Тъй като собствените им имена бяха истинско предизвикателство, бодигардовете изобщо не споменаха фамилиите си. Всички бяха турци, едри млади мъже с мускулести ръце и гърди, а широките им дрехи бяха на пластове, които явно прикриваха всякакви оръжия. Хаскел, безспорният лидер, беше и говорителят на групата, защото само той знаеше английски. Самир побърза да подметне няколко фрази на турски само за да впечатли Мич и Джована с езиковите си умения.

Срещнаха се в малка стая в един склад на половин час път от хотела. Хаскел им показа разни места на голяма цветна карта, която заемаше цяла стена. Той живееше в Либия от четири години, беше ходил благополучно до моста десетки пъти и ги увери, че им предстои спокоен ден. Щяха да тръгнат от хотела в пет часа на следващата сутрин с едно превозно средство — брониран микробус със здрави оси, много гориво и други „екстри“. По време на обяда Самир се беше изпуснал, че важните клечки от „Ланнак“ често отскачат до моста с хеликоптер. Мич смяташе да попита защо и правният екип не отиде с хеликоптер, но се отказа.

Щеше да шофира Юсеф, доверен служител на „Ланнак“ и добросъвестен либиец. По пътя имаше пропускателни пунктове и войниците сигурно щяха да ги поизмъчат, но Юсеф щеше да се справи. Щяха да карат със себе си много храна и вода, защото било за предпочитане да не спират освен за естествени нужди. Пътуването беше одобрено от правителството, затова придвижването им нямаше да бъде следено. Самир щеше да ги придружи за всеки случай, но не изгаряше от нетърпение да отиде отново на моста.

Той остави Мич и Джована в хотела вече по тъмно и се прибра у дома. След като поздрави жена си и се помота в кухнята, Самир се оттегли в малкия си кабинет, заключи вратата и се обади на надзорника си в либийската военна полиция. Предаването на сведения продължи половин час и обхващаше всичко: от облеклото на Джована до марката на мобилния ѝ телефон, номера на хотелската ѝ стая, покупките ѝ на пазара и плановете ѝ за вечеря. Двамата с Мич се бяха уговорили да вечерят в хотела в осем часа и бяха поканили Самир да се присъедини. Той се извини, че няма да може.

Според него пътуването до моста беше загуба на време, но те постъпваха като типични западни адвокати. „Ланнак“ им плащаше на час, така че защо да не попътуват, да се позабавляват, да прекарат малко време извън офиса и да видят осмото чудо на света — мост за един милиард долара над пресъхнала река насред пустинята?

В хотела имаше много американци и европейци, затова Джована реши да зареже местната визия и да се издокара. Тясната ѝ рокля беше дълга до коленете и подчертаваше превъзходната ѝ фигура. Носеше чифт дълги златни обеци, колие и няколко гривни. Все пак беше италианка, умееше да се облича. Имаше среща с красив американец, съдружник в нейната фирма, и, току-виж, припламнеше искра. Бяха много далече от вкъщи.

Мич беше в тъмен костюм без вратовръзка. Остана приятно изненадан от преобразяването на Джована и ѝ направи комплимент. Срещнаха се в бара и си поръчаха мартини. На мюсюлманска почва алкохолът беше строго забранен, но управляващите знаеха колко важен е той за хората от Запада. Преди доста време хотелите бяха убедили Кадафи, че за да се задържат в бизнеса и да печелят, трябва да имат богати винени листи и пълната гама алкохолни напитки.

Мич и Джована занесоха чашите си на една маса до голям прозорец, откъдето се разкриваше гледка към пристанището. Той беше любопитен да научи повече за живота ѝ и тъй като го смяташе за по-интересен от своя, любезно насочваше разговора към самата нея. През половината от своите трийсет и две години тя беше живяла в Италия, а през останалото време — в чужбина. Искаше да се върне у дома. Една от причините беше болестта на баща ѝ. Смъртта му би оставила огромна празнина в офиса на „Скъли“ в Рим. Разбира се, Лука искаше дъщеря му да е до него в този момент и тя сериозно обмисляше дали да не се премести. Обичаше Лондон, но отвратителното време ѝ беше омръзнало.

Когато изпиха мартинитата си, Мич махна на сервитьора. Щяха да потеглят рано на следващата сутрин, затова не можеха да си позволят тричасова вечеря, нито тежки месни блюда със сосове. Спряха се на лека яхния с морски дарове и Джована избра бутилка пино гриджо.

— На колко години беше, когато напусна Рим? — попита Мич.

— На петнайсет. Учех в американското училище в града и пътувах много за дете на моята възраст. Родителите ми се развеждаха и обстановката у дома беше неприятна. Заминах за пансион в Швейцария — неприлично скъпо убежище за богати хлапета, чийто родители бяха твърде заети да ги гледат. Деца от цял свят, много араби, азиатци, латиноамериканци. Беше страхотна среда и аз много се забавлявах, но постоянно се тревожех за родителите ми.

— Често ли се връщаше в Рим?

— От време на време, най-вече за празниците. Записвах се на летни стажове на различни места, само и само да не се прибирам. Обвинявах баща ми за развода и още го обвинявам, но вече успяхме да постигнем примирие.

— Какво стана с майка ти?

Тя сви рамене и се усмихна, даде му да разбере, че темата за майка ѝ не подлежи на обсъждане. Мич нямаше нищо против. И той не искаше да говорят за неговите родители.

— Защо избра колежа в Дъблин? — попита той.

Донесоха им виното и двамата изпълниха ритуала с отварянето, опитването и одобряването. След като сервитьорът наля две чаши и си тръгна, Джована продължи:

— В пансиона прекалих с купоните и молбата ми за кандидатстване беше доста безлична. Училищата от Бръшляновата лига не се впечатлиха и всички ми отказаха, Оксфорд и Кеймбридж също. Лука задейства свои връзки и ме приеха в Дъблин. Отказите ми се отразиха зле и заминах да следвам доста нахъсана. Учих много прилежно и после записах право с намерението да променя света. Завърших за две години, но когато си на двайсет и три, не си готов да се явяваш на адвокатския изпит. Лука предложи да уча в Щатите, затова заминах за Вирджинския университет, където прекарах три прекрасни години. Но стига за мен. Ти как влезе в Юридическия на Харвард?

Мич се усмихна и отпи от виното си.

— Искаш да кажеш как едно бедно момче от затънтено градче в Кентъки се е намърдало в Бръшляновата лига?

— Нещо такова.

— Блестящ ум, харизматичен лидер, каквото се сетиш.

— Не, сериозно.

— Сериозно… Имах среден успех в колежа и почти идеален на приемните изпити за право. Освен това бях от въгледобивните райони на Кентъки, което се оказа страшно важен фактор. В Харвард не кандидатстват много хора от там, затова умните глави в отдела за прием бяха преценили, че ще бъда екзотично попълнение. Истината е, че извадих късмет.

— Ти сам си изковал късмета си в живота, Мич. Справил си се чудесно в Харвард.

— И аз като теб се бях нахъсал, исках да се докажа, затова се трудих много.

— Лука е споменавал, че си завършил като първенец на випуска.

Защо му беше притрябвало на Лука да говори тези неща?

— Не е вярно, бях четвърти.

— От колко души?

— Около петстотин.

Наближаваше девет часът и масите се пълнеха с шумни мъже, които говореха с пълно гърло на повече езици, отколкото Мич можеше да различи. Някои носеха дълги роби и куфии, но повечето бяха облечени в скъпи костюми. Поглъщаха се големи количества алкохол, димяха много цигари, а вентилацията на ресторанта беше слаба. Нефтът беше основният двигател на либийската икономика, затова Мич долови откъслечни разговори на английски за пазари, цени на суровия петрол и сонди. Постара се да ги игнорира, защото вечеряше с една от двете жени в салона и защото тя определено заслужаваше внимание. Заглеждаха я, Джована явно го усещаше и го приемаше като нещо обичайно.

Тя поде разговор за Аби и близнаците. Дълго останаха на темата, като хапваха по малко от яхнията, която не беше много вкусна, и пиеха вино, което беше добро, но щеше да е по-вкусно в Ломбардия. След като обсъдиха най-близките хора на Мич, Джована избута купата си и призна, че се нуждае от съвет. Работеше в „Скъли“ от пет години, всичките в лондонския офис на фирмата, и беше твърдо решена да стане съдружник. Дали щеше да има по-добри шансове за това, ако останеше в Лондон или ако се върнеше в Рим? И колко време щеше да отнеме? В „Скъли“ отнемаше обикновено толкова време, колкото в повечето големи юридически фирми — около осем години.

Мич се изкушаваше да кривне от официалния разговор и да сподели с нея слуховете, които бяха стигнали до него. Джована най-вероятно щеше да стане съдружник за обичайното време, ако продължаваше с това темпо, и нямаше значение къде се намира. Тъй като беше дъщеря на Лука Сандрони обаче, със сигурност за нея щеше да има повече отворени врати в Рим. Тя беше умна, амбициозна и от добро семейство. А фирмата се стремеше към многообразие и се нуждаеше от повече жени на върха.

Мич ѝ отговори, че няма значение къде е. „Скъли“ ценеше талантливите юристи, свои или откраднати от други фирми, независимо къде ги откриваха.

Когато приключиха с яхнията и виното, и двамата бяха изморени. На следващия ден им предстоеше приключение. Мич вписа вечерята в сметката на стаята си. Изпрати Джована до стаята ѝ на неговия етаж и ѝ пожела лека нощ.

10

Мич беше заспал и нямаше представа колко е часът, когато се събуди в мрака и се вкопчи в чаршафите, защото леглото сякаш се люлееше. Чаршафите му бяха подгизнали от вода, от пот или от нещо друго — не можеше да определи от какво в първите няколко ужасни секунди, когато седна в леглото и се опита просто да диша. Сърцето му биеше като лудо и сякаш щеше да се пръсне. Стомахът му се бунтуваше и се преобръщаше и преди да напипа ключа за осветлението, вечерята му от лека яхния с морски дарове и пино гриджо вече си прогаряше път нагоре. Той стисна зъби и се помъчи да преглътне, но не успя да удържи на напъна и повърна, надвесен встрани от леглото. Давеше се, плюеше и кашляше, и след като избълва първата партида, се вторачи в полумрака и се помъчи да разсъждава. Оказа се невъзможно. Всичко се въртеше пред погледа му — таванът, стените, мебелите. Беше плувнал в пот, а сърцето и дробовете му пулсираха неистово. Задави се и пак повърна. Трябваше да се добере до тоалетната, но беше толкова замаян, че едва ли щеше да успее да се изправи на крака. Търкулна се от леглото, тупна в повърнатото и пролази по мокета до банята, където включи осветлението и отново повърна в тоалетната. Когато стомахът му се изпразни, той се облегна на ваната и изми лицето си с хавлиена кърпа и студена вода. Остра и пареща болка пронизваше главата му и той простена. Ускореното му дишане не се успокояваше. Направи нов опит да се изправи, но не успя и бавно запълзя на четири крака, после му причерня и се свлече на една страна. Сигурен беше, че умира.

Стомахът му изригна отново и той повърна в тоалетната. Когато пристъпът отмина, се наведе над ваната и отвъртя кранчетата. Усещаше как вони, трябваше да се изкъпе. Легна по гръб, смъкна боксерите и долнището на пижамата си, после се пребори и с фланелката. Всичко беше мокро от пот и вонеше противно на рибена яхния. Мич хвърли дрехите под душа, щеше да се заеме с тях по-късно. Успя да влезе във ваната, без да си счупи някоя кост. Водата беше прекалено студена и той пусна по-силно топлата. Струята рукна върху главата и шията му, а когато ваната се напълни до половината, спря кранчетата и дълго време се кисна, затворил очи. Световъртежът беше непоносим. Той забеляза часовник върху плота. 1:58. Беше спал по-малко от три часа. Отново затвори очи, разтри слепоочията си и зачака световъртежът да отмине.

Ако беше получил хранително натравяне, и Джована трябваше да го има. Бяха яли една и съща яхния, бяха пили едно и също вино, аперитивът и на двамата беше мартини. Трябваше да ѝ се обади — тя беше само през четири врати от неговата. Ами ако и тя се чувстваше толкова зле? Ами ако умираше?

Проблемът беше, че Мич не можеше да ходи. По дяволите, беше му трудно дори да лежи неподвижно в хладката вана, защото главата му се въртеше като пумпал. Забеляза дебел бял халат за баня да виси на вратата и твърдо реши да го вземе и да се загърне с него. С много подхлъзване, въртене и гърчене успя да се измъкне от ваната, намери хавлия, подсуши се, дръпна халата от закачалката и го облече. Отново му се догади, затова легна върху студените плочки на пода и изчака пристъпът да отмине. Сигурно щеше да повърне отново, ако стомахът му не беше празен.

Допълзя до един шкаф, внимателно взе хотелския телефон и набра рецепцията. Никой не вдигна. Той изруга и опита отново. Нищо. Изруга отново и си спомни за Самир, единствения му познат в този град, който можеше да му намери лекар, може би и болница. Мисълта да го качат в линейка и да го откарат в болница в Третия свят беше ужасяваща, но не по-малко плашеща беше перспективата да го открият мъртъв в хотел далече от дома.

Пиеше му се вода, но не виждаше бутилка. Минаха пет минути, може би десет и Мич се закле да издържи трийсет, защото ако успееше, значи още беше жив и се подобряваше, нали? Вътрешностите му отново пламнаха, присвиха го спазми. Той се завъртя на една страна и се помъчи да не повръща, но просто не можа. Не изхвърли вечерята си, тя вече беше на пода. Сега повръщаше вода и кръв. Пак звънна на рецепцията и пак никой не вдигна.

Набра номера на стаята на Джована. След четири позвънявания тя най-сетне се обади:

— Ало? Кой е?

— Аз съм, Мич. Ти добре ли си?

Тя звучеше добре, може би малко сънено. С пламналото си гърло и пресъхналата уста Мич вероятно звучеше като човек, който умира.

— Да, добре съм, какво става?

— Не ти ли е зле?

— Не.

— Загазих, Джована. Мисля, че имам хранително натравяне и ми трябва лекар. Рецепцията не отговаря.

— Добре, веднага идвам.

Тя затвори, преди той да каже още нещо. Сега Мич трябваше да се добере до вратата и да отключи.

През следващия половин час той лежеше на голия матрак по халат и се опитваше да не мърда, докато Джована слагаше студени компреси на врата и челото му. Беше свалила чаршафите, завивката и калъфките на възглавниците и ги беше натрупала на пода, като скри част от мръсотията. Самир беше казал, че пристига след двайсет минути.

Гаденето беше отминало, но стомахът и червата на Мич още се гърчеха в спазми. Ту изпадаше в агония, ту се отнасяше почти в несвяст.

Самир пристигна запъхтян и продължи да ръмжи на служителя на рецепцията, който го следваше и само се пречкаше. Разправяха се на арабски. Зад тях се показаха двама униформени парамедици с носилка. Заговориха на Мич и Самир му превеждаше. Измериха му кръвното — оказа се твърде високо. Пулсът му беше 150. Определено беше обезводнен.

Самир го потупа по ръката и каза:

— Отиваме в болницата, ясно?

— Ясно. Ти идваш с мен, нали?

— Разбира се. В града има хубава болница. Довери ми се и не се тревожи.

Изнесоха Мич от стаята и продължиха по коридора към асансьорите, а Джована и Самир вървяха след тях. Във фоайето ги чакаше друг парамедик. Линейката беше пред входа.

— Качи се при мен, те ще ни следват — каза Самир на Джована. После увери Мич: — Обадил съм се на когото трябва. Лекарите ще ни чакат в болницата.

Без да отваря очи, Мич кимна. От това свое първо пътуване с линейка нямаше да помни нищо друго освен воя на сирената.

Профучаха по празните улици и след броени минути го вкараха в спешното отделение на военната болница „Метига“ — толкова модерен комплекс, че не отстъпваше по нищо на болница в американско предградие.

— Военна болница? — попита Джована.

— Да, най-добрата в Либия. Ако имаш пари и връзки, идваш тук. Нашите генерали получават най-доброто от всичко в страната.

Самир паркира на забранено място, без да се притеснява от това. Двамата с Джована се втурнаха в спешното и последваха носилката. Откараха Мич в стая за прегледи и го настаниха на легло. Край него се засуетиха медицински сестри и технически персонал и след като се беше опасявал от най-лошото, той въздъхна с облекчение заради вниманието и нивото на медицинските грижи. Пуснаха Самир и Джована в стаята при него. До леглото му се появи някой си доктор Омран и пое нещата в свои ръце.

— Господин Макдиър, и аз съм учил в Харвард — осведоми го той с широка усмивка и силен акцент.

Светът е малък. Мич се усмихна за пръв път от часове и се постара да се отпусне. С помощта на Джована описа всичко, което бяха яли не само на вечеря, но и на обяд. Докато говореха, две медицински сестри му поставиха абокат и включиха венозна система. Провериха жизнените му показатели и му взеха малко кръв.

Доктор Омран се озадачи от разказа, но не изглеждаше разтревожен.

— Не за пръв път се случва на един човек да му прилошее, а на друг да му няма нищо от една и съща храна. Необичайно е, но се случва. — Той погледна към Джована и каза: — Все още има вероятност и вие да сте пипнали бактерията и да се почувствате зле. Понякога остава в организма за ден-два.

— Не, добре съм — каза тя. — Нямам никакви симптоми.

Лекарят заговори на арабски със сестрите. Един от техниците отиде за нещо.

— Ще ви дам две лекарства — каза д-р Омран на Мич. — Едното ще успокои гаденето и ще спре спазмите, другото ще облекчи болката и ще ви даде възможност да поспите.

И двете звучаха чудесно и Мич отново се усмихна.

— Кога ще мога да изляза от тук? — попита той в опит да се покаже храбър.

— Току-що ви приехме, господин Макдиър — отговори лекарят с усмивка. — Няма да си тръгнете скоро.

Мич всъщност нямаше възражения. Допадна му най-вече обещанието за болкоуспокоително и дълъг сън. Спазмите продължаваха да присвиват вътрешностите му. Главата му се въртеше. Единственото му желание беше да поспи няколко часа. Помисли си за Аби и момчетата. Знаеше, че те са в безопасност и нямат никаква нужда от спешно обаждане от Либия с лоши новини. Той щеше да се оправи след няколко часа.

— Мич, наближава четири часът — каза Джована. — Трябваше да заминем в пет.

— Той не е в състояние да пътува — каза д-р Омран.

— Може ли да отложим с двайсет и четири часа? — попита Мич.

Самир и лекарят се спогледаха, после и двамата поклатиха глави.

— Не съм сигурен, че мога да ви изпиша след двайсет и четири часа — отговори лекарят. — Искам да видя резултатите от кръвните изследвания.

— Пътуването е одобрено за днес — обади се Самир. — Ще трябва да помоля за ново одобрение. А както ти казах, правителството е станало по-строго. По очевидни причини не са доволни от иска на „Ланнак“ и се съгласиха на днешното посещение само за да се представят в хубава светлина пред съда.

— Значи може и да не одобрят друга дата? — попита Мич.

— Кой знае? Според мен ще одобрят, но ще отложат решението с няколко дни, за да ни принудят да чакаме. Тези хора са бюрократи, трудна работа.

— Аз ще отида, Мич — предложи Джована. — Запозната съм с резюметата, с въпросите, които да се зададат, с всичко. Ще се справя. Да го направим и да приключваме.

Мич затвори очи и изчака новият спазъм да отмине. В този момент му се струваше, че е прекарал в Либия предостатъчно време, и нямаше търпение да си тръгне. Погледна Самир и го попита:

— Според теб безопасно ли ще е?

— Мич, ако не бях убеден, нямаше да сме тук сега. Както ти казах, аз самият съм ходил десетки пъти и никога не съм бил под заплаха.

— И ще отидеш и днес?

— Аз работя за теб, за фирмата ти и за твоя клиент. Ти командваш парада. Ако искаш да придружа екипа, ще замина.

— Ооох! — простена Мич през стиснати зъби. — Диария! Някой да донесе подлога!

Самир и Джована излязоха и се отдалечиха по коридора. Почакаха няколко минути, през които гледаха как сестри и санитари влизат и излизат от стаята на Мич.

— Да се връщаме в хотела — каза тя накрая. — Трябва да се преоблека.

* * *

Бронираният микробус ги чакаше близо до главния вход на хотела. Шофьорът Юсеф спеше зад волана. В кабината при него седеше шестият член на групата, Уалид, втори либийски шофьор, когото вземаха, в случай че Юсеф има нужда да подремне. Предстоеше му дълъг ден с най-малко десет часа зад волана. Четиримата турци се мотаеха на улицата, всички пушеха и бяха с пустинни униформи и платнени боти.

Самир поговори с тях, докато чакаха, после се отдалечи, притиснал телефона към ухото си. Посрещна Джована във фоайето на хотела и каза:

— Доктор Омран е на мнение, че трябва да остана тук днес и да помогна на Мич. Може да възникнат усложнения.

— Какви?

— Може да се окаже, че не е хранително натравяне.

— И това трябва да ме успокои, така ли?

— Не си длъжна да заминаваш, Джована. Ще опитаме отново следващата седмица или след две седмици.

— Пътуването не те ли тревожи?

Самир повтори за четвърти или пети път:

— Не. Ще имаш стабилна охрана, но съм сигурен, че няма да ти трябва.

— Добре, тръгвам. Ти се погрижи за Мич.

Той я целуна по двете бузи и каза:

— Ще се видим тук по-късно за вечеря.

— Чудесно. Само че няма да си поръчам яхнията с морски дарове.

Двамата се засмяха и той проследи с поглед как тя закрачи решително към въртящата се врата.

11

Кабината на микробуса приличаше на кокпит — с два капитански стола за шофьорите. Тясна пътека водеше към задната част, така че шофьорите да имат връзка с пътниците при нужда. Ненадписани сандъци с припаси бяха струпани до задната врата, а на багажника върху покрива товареха още. Когато Юсеф се увери, че всичко е стабилно вързано и закрепено, той седна зад волана и включи на скорост.

Джована и нейните бодигардове седяха на меки тапицирани седалки, чийто облегалки можеха да се накланят с няколко сантиметра и бяха доста удобни, поне по павираните градски улици. Лидерът Хаскел обясни на Джована, че в провинцията пътищата не са толкова равни. Разказа също, че този товарен микробус е видоизменен, за да превозва инженерите на „Ланнак“ и мениджърите от града до моста и обратно, и че от години се използва почти ежедневно. Юсеф можел да измине трасето със затворени очи… и често го правел.

Азис ѝ предложи гъсто турско кафе, което ухаеше божествено, докато той го наливаше в метална чашка. Хаскел ѝ подаде някакъв сладкиш във формата на плитка, който се ронеше покрая и миришеше на сусам.

— Казва се каак — обясни той. — Много е вкусен.

Юсеф подметна през рамо:

— Жена ми винаги ги приготвя за тези пътувания.

— Благодаря. — Джована отхапа и се усмихна одобрително.

Улиците на града бяха още тъмни и безлюдни, беше твърде рано дори за зората. През тесните прозорчета от двете страни на микробуса се мяркаха гледки от града. След броени минути Гау и Абдо се смъкнаха на седалките и затвориха очи. Само след две глътки кафе Джована разбра, че няма да може да заспи. Гризеше либийския сладкиш и разглеждаше околността. Преди два дни седеше на бюрото си в Лондон, облечена по последна мода както винаги и с предчувствие за поредните скучни срещи. Сега се намираше в Триполи, в задната част на префасониран товарен микробус заедно с четирима турци, въоръжени до зъби, и пътуваше за пустинята, където щеше да инспектира мост за един милиард долара, който не водеше наникъде. Беше облечена със свободни джинси и туристически боти и не носеше никакъв грим. Извади мобилния си телефон. Хаскел забеляза това и я предупреди:

— Ще има сигнал още час, после край.

— А как се свързвате със строителите на моста?

— По сателитни телефони и интернет. Можеш да ги използваш, когато пристигнем.

Джована се тревожеше за Мич и му изпрати есемес. Изпрати и един на Самир, който отговори бързо с новината, че Мич се чувства по-добре, но той смята да прекара деня в болницата при него. Джована си помисли за Лука и реши да почака. Надяваше се баща ѝ още да спи.

Азис задряма и само Хаскел остана на пост, въпреки че в момента не им трябваше никаква охрана. Обзета от скука, Джована отвори интересно служебно резюме, което претендираше да обобщава окаяното състояние на съвременна Либия, поне от 1969 г. насам, когато Кадафи беше осъществил държавен преврат и беше завзел властта като доживотен диктатор, управник и цар. В края на града, където шосето се стесняваше, тя започна да се прозява и си даде сметка, че всъщност е спала по-малко от три часа. Мич ѝ се беше обадил полужив в два часа и оттогава не беше мигнала.

Погледна телефона си. Нямаше сигнал. Оставаха само още четири часа.

На пропускателните пунктове охраната се състоеше от редовни либийски войници. Бяха петима и бяха мъртви от около час, когато Юсеф описа дългия завой и се показаха бетонните прегради. Телата бяха в каросерията на откраднат камион, който скоро щеше да бъде изгорен. Убийците бяха облекли униформите на жертвите си.

Юсеф забеляза пазачите и съобщи:

— Пропускателен пункт. Може да се наложи да слезем.

Хаскел погледна към Джована и предупреди:

— Това е главният пропускателен пункт. Обикновено слизаме, за да може войниците да проверят вътре. Тъкмо ще се поразтъпчем. Има и нещо като тоалетна при нужда. Не се тревожи.

Тя кимна и каза:

— Добре съм, благодаря.

Микробусът спря. Двама от войниците дадоха знак с оръжията си. Юсеф и Уалид слязоха и поздравиха. Беше нещо обичайно. Друг войник отвори задната врата и даде знак на четиримата турци и на Джована да слязат.

— Никакви оръжия! — провикна се войникът на арабски.

Както обикновено турците оставиха оръжията си на седалките и излязоха на слънце. Беше почти девет и в пустинята вече беше горещо. Двама униформени се качиха в микробуса да го претърсят. Минутите се нижеха бавно и Юсеф започна да се озърта. Не познаваше войниците, но пък те често се сменяха. Двама стояха наблизо с калашници и пръсти върху спусъка.

Командирът им слезе от микробуса с автоматичния пистолет на Хаскел в ръка. Размаха го срещу тях и кресна на арабски:

— Ръцете горе! Високо!

Четиримата турци, двамата либийци и Джована бавно вдигнаха ръце.

— На колене! — кресна отново онзи.

Вместо да падне на колене обаче, Юсеф направи крачка встрани и попита:

— Какво е това? Имаме разрешително!

Командирът насочи пистолета към лицето му и дръпна спусъка от един метър разстояние.

Когато напускаха града, Хаскел се беше обадил на шефа си в лагера на строителната площадка край моста и му беше съобщил, че са потеглили по график и ще пристигнат към десет. Такава беше обичайната процедура през цялото време на строителството. Винаги планираха пътуванията, нищо не импровизираха, винаги се обаждаха предварително, за да съобщят кога потеглят и кога се очаква да пристигнат. Повечето пътища бяха безопасни, но все пак се намираха в Либия, страна на враждуващи племена, които воюваха от векове.

В 10:30 ч. от лагера се обадиха по радиостанцията в микробуса на Юсеф, но никой не отговори. Същото стана в 10:45 и в 11:00 ч. Ако имаше авария, което не беше необичайно, шофьорът трябваше незабавно да се свърже с лагера. В 11:05 ч. се получи обаждане от либийската армия. Съобщението беше тревожно: на пропускателния пункт спрял друг микробус и го заварил празен. Петимата дежурни войници, както и техните два микробуса и два джипа били изчезнали. Нямало следи от друго превозно средство. Армията щяла да изпрати хеликоптери и войници на мястото.

Издирването не даде резултат, но то не беше трудно да се скриеш в необятната пустиня. В 15 ч. мениджърът от „Ланнак“ се обади на Самир, който беше в кабинета си. Когато либиецът отиде в болницата, завари Мич заспал, затова реши да почака един час, преди да му съобщи тревожната новина.

В 17 ч. Мич беше забравил за хранителното си натравяне и говореше по телефона с Джак Руш в Ню Йорк, който на свой ред се свърза с Райли Кейси — колегата му в лондонския офис. Предстоеше да потвърдят страшно много подробности и все още им се струваше невероятно адвокат на „Скъли и Пършинг“ да изчезне в Либия. Вече дванайсет часа нямаше следа от Джована и от мъжете, които бяха пътували с нея. И никакъв контакт. Кошмарът се задълбочаваше и ставаше все по-зловещ с всеки изминал час.

Най-неотложният проблем беше да решат как да съобщят на баща ѝ. Мич съзнаваше, че няма друг избор, трябваше да го направи той, преди Лука да научи новината от другаде.

В 18:30 ч. му се обади и му съобщи, че дъщеря му е изчезнала.

12

Смятана от почти целия свят за държава парий, Либия на Кадафи трудно поддържаше дипломатически отношения дори с приятелите си. Контактите по деликатни въпроси с неприятелите бяха в най-добрия случай сложни, а често — невъзможни. Турският посланик пристигна пръв в Народния дворец за набързо уговорена среща. Той разговаря с приближен на Кадафи военен съветник и научи, че правителството прави всичко възможно да намери изчезналия екип. Неофициално посланикът получи уверения, че правителството не е замесено в отвличането, похищението или както там определяха засега случилото се. Той си тръгна недоволен от срещата, с още повече въпроси, отколкото при пристигането си, но това не беше необичайно за този режим.

После се задействаха италианците. Поради колониалната си история те все още поддържаха официални отношения със страната и често вършеха мръсната работа на западняците, които имаха вземане-даване с Либия заради нефта. Италианският посланик разговаря по телефона с либийски генерал и получи официалната позиция: правителството не е замесено, не знае кои са извършителите и няма представа къде са отведени заложниците. Либийската армия претърсва пустинята. Посланикът незабавно се обади на Лука, с когото се познаваше, и му предаде разговора. По някакви неясни причини посланикът беше сигурен, че Джована и другите ще бъдат намерени невредими.

Британците и американците не използваха дипломати в отношенията си с Либия. След като президентът Рейгън бомбардира страната през 1986 г., на практика те бяха в състояние на необявена война с либийците. Джована имаше двойно гражданство: италианско и британско. Централата на „Скъли и Пършинг“ се намираше в Ню Йорк, но това беше фирма, корпорация, а не човек. Все пак Държавният департамент на САЩ и неговите разузнавателни служби бяха нащрек, следяха интернет и подслушваха разговорите. Не чуваха нищо обаче. Сателитните изображения също не бяха разкрили нищо.

Британските шпиони в Триполи също слухтяха за неофициални сведения. Само че подробностите си оставаха неясни и техните обикновено благонадеждни източници не знаеха нищо.

В десет часа все още нямаше никакви новини от похитителите. Никой не знаеше как да ги нарича, защото никой не знаеше кои са те. Терористи, гангстери, революционери, племенни воини, фундаменталисти, бунтовници, бандити — въртяха се много описания. И понеже държавата контролираше пресата, новината нямаше потвърждение. Нито една дума не стигна до западните медии.

Самир прекара дългия печален следобед и вечерта заедно с Мич в болничната стая и в обиколки на паркинга, притиснал телефона към ухото си. И двете бяха неприятни. Мич беше много зле, вероятно имаше хранително натравяне. Доктор Омран не откриваше друга причина. Повръщането и диарията най-накрая бяха престанали, защото в тялото му не беше останало нищо за изхвърляне. Все още се страхуваше да яде, а и нямаше апетит. Физическите му проблеми обаче бяха забравени в мига, в който разбра за засадата. Сега единствената му цел беше да напусне болницата.

Самир не научи почти нищо от връзките си във военната полиция. Бяха го уверили, че не е замисъл на правителството, целящ да прогони „Ланнак“ от страната без въпросните 400 милиона долара, които фирмата искаше за строителството на проклетия мост. И неговите източници бяха в неведение като всички останали. Самир обаче имаше подозрения, защото мразеше Кадафи и знаеше, че неговата поквара е бездънна. Не сподели с никого мислите си.

В 23 ч. източно стандартно време „Скъли“ взе решение да измъкне Макдиър от Триполи. Фирмата имаше застраховка, която осигуряваше спешна евакуация на всеки адвокат, който боледува в държава с незадоволителна здравна система. Либия отговаряше на условията. Джак Руш се обади на застрахователната компания, която вече беше уведомена и чакаше в готовност. След това Джак се обади на Мич за трети път и двамата поспориха. Мич искаше да остане, не желаеше да заминава без Джована. От друга страна, искаше да замине, защото все още се чувстваше ужасно зле; и през ум не му минаваше някога отново да стъпи на либийска земя. Два пъти беше говорил с Аби и тя настояваше разпалено той да се махне от там възможно най-скоро. Джак ясно и категорично убеждаваше Мич, че не може да направи нищо, за да помогне на Джована и на екипа охранители, както и че би било пълна глупост да се опитва.

В 6:30 ч. в събота, 16 април, настаниха Мич на инвалиден стол, изведоха го от болницата и го качиха в линейка. Самир остана до него заедно с една медицинска сестра. След четиресет минути спряха на писта в специална част на летището, която бе с ограничен достъп. Чакаше ги сребрист Гълфстрийм 600. Мич настоя сам да се качи по стълбата на самолета. Посрещнаха го лекар и медицинска сестра и незабавно го настаниха на удобна носилка. Мич се ръкува със Самир за „сбогом“.

Пулсът и кръвното му налягане бяха твърде високи, но това не беше учудващо с оглед на вълненията от последния час. Температурата му беше леко повишена. Изпи чаша ледена вода, но отказа крекерите. Лекарят го попита дали иска да спи. Да, непременно. Сестрата му даде две хапчета и той захърка още преди самолетът да излети.

Полетът до Рим продължи час и петдесет минути. Мич се събуди едва когато лекарят го потупа по ръката и му съобщи, че са кацнали. С помощта на един от пилотите той успя да слезе по стълбата и да се качи в поредната линейка.

В болница „Джемели“ в центъра на Рим го отведоха в частна стая и отново го прегледаха. Всичко беше нормално и лекарят обеща да го изпишат преди обед. След като медицинските сестри си тръгнаха, Роберто Маджи, съдружник от „Скъли“, влезе в стаята и го поздрави. Двамата се бяха виждали няколко пъти през годините, но не бяха близки. Роберто беше прекарал с Лука цял следобед. Естествено, и двамата били в шок. Лука не се чувствал добре и преди новината, а сега бил упоен и поверен на грижите на лекаря си.

Мич, вече съвсем бодър и внезапно огладнял, си припомни всяка стъпка, която двамата с Джована бяха направили в Триполи. Нищо от тази информация не вършеше работа. Той знаеше за отвличането по-малко и от Роберто. Явно либийските власти или все още не бяха научили, или просто си мълчаха. Доколкото беше известно на всички, похитителите не се бяха обаждали.

Роберто си тръгна, като обеща да се върне след няколко часа, за да му съдейства при изписването. Една медицинска сестра донесе на Мич купа нарязани плодове и малко крекери. Той се нахрани бавно, после се обади на Аби и ѝ съобщи, че си почива в удобна болнична стая в Рим и се чувства много по-добре.

Тя гледаше новините по кабелната телевизия, както и по интернет, но не беше попаднала на нищо за Либия.

13

Информационното затъмнение приключи драматично, когато четиримата турци бяха намерени с отрязани глави. Бяха голи и провесени за краката на кабели между два склада на около километър и половина от моста. Телата им бяха нарязани, окървавени и обгорени, затова основателно можеше да се предположи, че са страдали много, преди да бъдат обезглавени. Наблизо имаше голям варел от нафта, върху който беше поставена дъска. А на дъската бяха четирите глави в редица.

На Хаскел, Гау, Абдо и Азис.

Служителят от охраната на „Ланнак“, който ги беше открил рано сутринта, дори не беше направил опит да съпостави главите с телата. Някой по-умен от него щеше да получи тази задача.

От Юсеф, Уалид и Джована нямаше и помен. Както и от убийците. Никаква бележка, никакво искане, никакъв ултиматум. Охраната на „Ланнак“ на моста не беше чула нищо, но най-близкият пазач се намираше поне на сто метра от мястото. Не бяха останали много охранители, защото фирмата изтегляше служителите си от обекта и ги връщаше у дома. На практика строителството беше приключило. Охранителните камери в района бяха демонтирани.

Четиримата обезглавени несъмнено щяха да подтикнат фирмата да се изтегли още по-бързо.

Либийски служител бързо отцепи района и забрани да се правят снимки и видеозаписи на местопрестъплението. Заповедите му от Триполи бяха да държи всички, включително служителите на „Ланнак“, далече от телата. Зловещата гледка щеше светкавично да плъзне навсякъде и да постави правителството в ужасно положение. Само че историята не можеше да бъде потулена, затова преди обед Триполи излезе с изявление, в което потвърждаваше убийствата и отвличанията. Все още нямало новини от „терористите“. При първия си опит за дезинформация режимът заяви, че нападението „се смята за дело на прословута племенна банда, чийто щаб се намира в Чад“.

Либийските власти се кълняха, че ще намерят престъпниците и ще ги изправят пред съда. След като открият заложниците им, разбира се.

Мич напускаше болницата в кола заедно с Роберто Маджи, когато му се обадиха. Адвокат от фирмата в Рим току-що беше гледал новините от Триполи. Правителството потвърждавало отвличането на Джована Сандрони и на двама либийски служители на „Ланнак“. Местонахождението им било неизвестно. Турските охранители били убити.

Отидоха в къщата на Лука в „Трастевере“, в южната част на Централен Рим, и го завариха да седи сам на верандата под сянката на една пиния, плътно завит с одеяло и зареял поглед към фонтана в малкия вътрешен двор. До отворената двойна врата седеше медицинска сестра. Лука се усмихна на Мич и го покани да седне на празния стол.

— Приятно ми е да те видя, приятелю — каза той. — Радвам се, че си добре.

— Ще бъда вътре, Лука — обади се Роберто и изчезна.

— Как си? — попита Мич.

Лука сви рамене и не отговори веднага.

— Продължавам да се боря. Цяла сутрин говоря по телефона с най-солидните си познати в Либия, но не научих много.

— Може ли да е Кадафи?

— Винаги има такава вероятност. Той е луд и е способен на всичко. Обаче аз се съмнявам. Току-що са намерили пет трупа на либийски войници — охраната на пропускателния пункт. Всички са застреляни в главата и телата са изгорени. Едва ли Кадафи ще убива собствените си хора, макар че никога не се знае.

— А защо ще убива служители на „Ланнак“?

— За да сплаши фирмата може би.

Една елегантна жена на около петдесет години се появи и попита Мич дали иска нещо за пиене. Той помоли за еспресо и тя се отдалечи.

Лука не ѝ обърна внимание, а продължи:

— Кадафи има да плаща на турците най-малко четиристотин милиона долара за своя красив мост насред пустинята. Цената на нефта пада. Либийците никога нямат пари, защото той се запасява с планини от оръжия. Току-що е поръчал на руснаците още четиресет изтребителя „МиГ“.

Гласът на Лука пресекна и той запали цигара. Беше блед и изглеждаше с десет години по-стар, отколкото преди две седмици.

Мич искаше да каже нещо за Джована, но нямаше сили да повдигне темата. Жената му поднесе еспресото върху табличка и той ѝ благодари.

Когато тя излезе, Лука издуха облак дим и каза:

— Това е Бела, моя приятелка.

В къщата на Лука винаги имаше някоя приятелка.

— Нещо ми подсказваше да не я пускам да замине, Мич. Идеята никак не ми допадаше, обаче тя настоя. Скучаеше в Лондон, а се опасявам, че правото също е започнало да ѝ омръзва. Търсеше приключения. Беше у дома за Коледа и аз говорих твърде много, разказах ѝ за моста на Кадафи в пустинята и за клиента ми „Ланнак“ — прекрасна турска фирма. Бяха най-общи приказки, както говорят адвокатите, нищо поверително. Нямах представа, че ще поиска да отиде там. А и не можеше да замине, докато случаят беше мой. Но после се разболях, обадих се на теб и ето докъде стигнахме…

Мич отпи от еспресото си и реши само да слуша. Нямаше какво да добави.

— Ти как си, приятелю? — попита Лука.

Мич сви рамене и махна с ръка. Вече имаше девет загинали — пет изгорели тела и четири обезглавени — затова му се струваше глупаво да обсъждат някакво си хранително натравяне.

— Добре съм. Физически.

На масата до Лука имаше два телефона и единият започна да вибрира. Той го взе, погледна дисплея и каза:

— Либийското консулство в Милано. Трябва да се обадя.

— Разбира се.

Мич влезе вътре и завари Роберто приведен над лаптоп върху масата в кухнята. Той му махна да се приближи и каза тихо:

— Има видео, което направо подлуди мрежата. Някой е снимал четиримата убити турци. Новинарските емисии не го показват, но е плъзнало навсякъде в интернет. Искаш ли да го видиш?

— Не знам…

— Зловещо е, а ти още не си във форма, нали?

— Дай да го видя.

Роберто плъзна лаптопа си към Мич и натисна едно копче. Видеото беше заснето с мобилен телефон и авторът му явно беше съвсем близо до телата. Толкова близо, че го предупреждаваха да се дръпне назад заради кръвта, която се стичаше и образуваше локва под всяка жертва. Записът беше дълъг трийсет секунди и спря внезапно, когато някой започна да крещи на арабски.

Мич се изправи, усети как стомахът му се стяга и каза:

— Няма да казваме на Лука.

— Няма, но той сигурно ще го види.

Ню Йорк беше шест часа назад от Рим. Мич се обади на Аби, която следеше новинарските репортажи. Засега нямаше нищо от Либия. Лошите новини от Северна Африка не бяха популярни в Съединените щати. Британците и европейците обаче проявяваха по-голям интерес. Когато лондонските таблоиди надушиха историята за млада британска адвокатка, отвлечена в Либия от безмилостна банда, която е обезглавила нейните охранители, новинарските сайтове направо обезумяха. В офиса на „Скъли и Пършинг“ на Канари Уорф побързаха да засилят охраната не поради страх от терористични нападения, а за да предпазят служителите от набезите на британската преса.

Тримата обядваха на верандата на Лука, който не хапна почти нищо. Мич, който вече умираше от глад, поглъщаше каквото му попаднеше пред погледа. Очевидно се чувстваше много по-добре и Лука каза:

— Мич, искам да се прибереш у дома. Ще ти се обадя, когато имам нужда от теб. Наистина, няма какво да направиш тук.

— Съжалявам за случилото се, Лука. Трябваше да съм с нея.

— Бъди благодарен, че не си бил, приятелю.

Лука кимна на Роберто, който каза:

— Връщаме се трийсет години назад и преглеждаме всички случаи на американци и европейци, взети за заложници в мюсюлмански страни. Продължаваме да търсим. Почти всички жени са оцелели и много малко от тях са били изтезавани. Периодът на пленничество варира между две седмици и шест години, но буквално всички са освободени — откупени са, избягали са или са били спасени. С мъжете нещата стоят различно. Повечето са били изтезавани и близо половината не са оцелели. Знаем за четиресет, които все още са пленници. Така че ти наистина бъди благодарен за хубавото си хранително натравяне.

— Има ли някаква вероятност за дипломатическо решение? — попита Мич.

Лука поклати глава.

— Едва ли. Все още не знаем кой е врагът ни, но е основателно да се допусне, че не дава пет пари за дипломацията.

— Значи остава спасителна операция или откуп.

— Да. И не бива да разчитаме много на спасяването. То винаги е невероятно опасно. Британците ще се задействат на пълни обороти и ще искат сложна, почти военна операция. Италианците ще предпочетат да платят парите. Както и да е, още е рано. В момента можем само да седим и да чакаме телефонното обаждане.

— Съжалявам, Лука — повтори Мич. — Мислехме, че сме в безопасност.

— Аз също. Знаеш, че съм ходил там много пъти. Обичам Либия въпреки цялата ѝ нестабилност.

— Самир беше сигурен, че нищо не ни застрашава.

— Не се доверявай на Самир. Той е либийски агент и отговаря пред военната полиция.

Мич преглътна измъчено и се постара да запази неутрално изражение.

— Мислех, че работи за нас.

— Работи за всеки, който му плати. Не очаквай от него някаква лоялност.

— Той трябваше да придружи Джована — добави Роберто, — но си намери извинение да остане в болницата с теб.

— Сега вече наистина се обърках — призна Мич.

Лука се усмихна измъчено и каза:

— Мич, в Либия не бива да имаш доверие на никого.

14

За дванайсетте часа, през които Мич летя с KLM от Рим до Амстердам и после до Ню Йорк, не се промени нищо. Имаше едно свободно място за директния полет до летище „Кенеди“, но беше икономична класа, а Мич се нуждаеше от по-широките седалки в бизнес салона. Освен това му трябваше лесен достъп до тоалетните. Стомахът му отново се бунтуваше и той се опасяваше от внезапен пристъп на гадене. След изпитанието, през което премина тялото му през последните четири дни, не възнамеряваше да остави нищо на случайността. Пътьом се обади на Аби два пъти и тя го осведоми за семейните дела и съседските клюки. Звънна и на Роберто Маджи, за да провери как е Лука — почивал си. Нямаше новини от Либия, никакви вести от похитителите. Свърза се със секретарката си и пренареди графика си. Над Атлантика изпи едно хапче за сън, което съвсем леко тушира напрежението му и в крайна сметка му осигури трийсет минути неспокоен сън. Когато се събуди, той се обади на правната си асистентка и на двама от младшите адвокати.

Опитваше се да не мисли за Джована, но не му се удаваше. Как се отнасяха с нея? Къде я бяха скрили? Даваха ли ѝ храна и вода? Разпитваха ли я, бяха ли я наранили, малтретираха ли я? Законът на джунглата допускаше изтезанията и убийствата на въоръжени мъже, които бяха обучени да си служат с оръжия и от които се очакваше да убиват, но не и на невинни цивилни. Особено на млада адвокатка, която просто е част от пътуващия екип.

Пътуващ екип? Мич кипеше от ярост заради глупавото и самонадеяно решение да се втурне към една държава, за която знаеше, че е опасна и нестабилна, и да включи Джована, за да угоди на баща ѝ. Разбира се, самият Лука беше предложил пътуването и го беше уверил, че ще са в безопасност, но Мич не беше неопитен младеж и можеше да настоява за по-различна организация. Неведнъж се запита необходимо ли беше посещението на моста. И отговорът гласеше: може би не. Реагира ли той прекалено въодушевено на приключението? Да. Не беше ходил в Либия и много му се искаше да я добави в своя списък на посетени държави.

Докато убиваше време на летището в Амстердам, се обади на Кори Галант, шефа на отдел „Сигурност“ в „Скъли“. Когато Мич започна работа във фирмата преди единайсет години, не подозираше, че тя разполага със собствена малка армия от експерти по сигурността. Научи, че повечето големи юридически фирми по света харчат цяло състояние не само за да защитават своите служители, но и за да разследват враговете си и дори собствените си клиенти. Преди Мич да замине за Рим и Триполи, Кори го инструктира относно ситуацията в Либия. Той беше ходил до моста заедно с Лука. Според него пътуването криело съвсем незначителни рискове. В интерес на либийците било да защитават всички чуждестранни бизнесмени и професионалисти.

Кори го чакаше пред багажните ленти на летище „Кенеди“ заедно с шофьор — набит млад мъж, който пое куфарите на Мич и ги натовари в черен джип, паркиран на забранено място близо до такситата. Седна зад волана, а Мич и Кори — на задната седалка. От шофьора ги отделяше плексигласова преграда.

Наближаваше осем вечерта в неделя, 17 април, и трафикът на излизане от летището беше непоносим както винаги.

След като описа удоволствието от дванайсетчасовото си пътуване, Мич попита:

— Някакви новини от там?

— Не много.

— Не много? Звучи като повече от нищо, каквото беше преди няколко часа.

— Има известно развитие.

— Слушам те.

— Пуснали са още едно видео. Намерихме го преди около час в Дълбоката мрежа. Похитителите са заснели обезглавяванията.

Мич въздъхна и зарея поглед през прозореца.

Кори продължи:

— На живо и цветно. Ужасяващо е. Гледах го и ми се ще да не бях. Тези типове са злодеи.

— Не съм сигурен, че искам да го видя.

— Не бива, Мич, повярвай ми. Дори те моля да не го правиш. То няма нищо общо с Джована освен факта, че я държат някакви извратени садисти.

— Това успокояващо ли трябва да ми подейства?

— Не.

Колите се раздвижиха и двамата се умълчаха.

— Може ли да ми го опишеш, без да навлизаш в много подробности?

— Използвали са верижен трион и са принудили другите да гледат. Последният, на име Азис, е видял обезглавяването на трима души, преди да отрежат и неговата глава.

Мич вдигна ръце във въздуха.

— Добре, добре.

— Не съм гледал нищо по-ужасяващо.

— Познавах Азис. Познавах и четиримата. Срещнахме се предишния ден в офиса на „Ланнак“ в Триполи и те ни обясниха какво да очакваме по време на пътуването. Нямаха никакви притеснения, непрекъснато ходели до моста и се връщали.

Кори кимна тъжно и каза:

— Явно са сбъркали.

Мич затвори очи и се помъчи да не мисли за Азис, Хаскел, Гау и Абдо. Да не си ги представя, провесени за краката. Стомахът му отново се сви, а пулсът му направо откачи.

— Съжалявам, че попитах.

— Виждал съм много неща, но това е от друга категория.

— Ясно. Някакви новини от Вашингтон?

— Нашите хора говорят със свои познати в Държавния департамент, ЦРУ и Агенцията за национална сигурност. По редица причини нямаме много добри източници на информация в Либия. Кадафи никога не е бил особено дружелюбен. Британците имат по-солидни връзки, италианците също, а Джована е тяхна гражданка. Турците са освирепели. Положението е много критично и непредвидимо и никой не знае кой командва парада. Не може просто да нахлуем, както нерядко правим.

— Колко ценна е тя?

— Ами зависи кой я е отвлякъл. Ако е някаква терористична групировка или военни ренегати с амбициозни планове, ще поискат откуп. Няколко милиона може да им стигнат. Но ако е Кадафи, кой знае? Той може да я използва като разменна монета, за да уреди съдебния спор.

— Да, тя би му спестила сериозна сума — съгласи се Мич.

— Това е по твоята част.

— Ако е Кадафи, ходът е много глупав, защото „Ланнак“ няма да се съгласят на споразумение. Бесни са, защото той не им плаща повече от две години. А сега, след като четирима от охраната им са мъртви, те ще искат още повече пари. И според мен съдът ще им ги даде. А Джована ще попадне под кръстосан огън.

— Е, първите предположения на Вашингтон са, че не е Кадафи. Той може и да е луд, но не е глупав. Утре в седем часа имаме брифинг с нашите хора там, телеконференция. В кабинета на Джак Руш.

— Няма да успея за седем, Кори. Променете часа.

— Господин Руш каза в седем.

— Сутрин водя синовете си на училище и ще бъда в офиса в осем и половина, както обикновено. Съзнавам, че въпросът е важен, но спешната среща утре в седем с нищо няма да помогне да Джована.

— Ясно. Сигурен съм, че господин Руш ще ти се обади.

— О, той се обажда непрекъснато и аз обикновено правя каквото ми каже.

Картър и Кларк бяха по пижами и бяха получили допълнителен час телевизия, докато чакаха баща си. Мич се прибра малко преди девет и двамата се втурнаха към него. Той ги вдигна, метна ги на канапето и започна да ги гъделичка. Двамата се кискаха и пищяха, докато накрая не се намеси Аби с обичайната си загриженост за съседите. Когато децата се поуспокоиха, Картър се възползва от шанса и попита:

— Татко, може ли да останем до десет?

— В никакъв случай — отсече Аби.

— Разбира се, че може — каза Мич. — И хайде да си направим пуканки.

Момчетата хукнаха към кухнята, а Мич се опита да целуне жена си.

— Пуканки за вечеря? — попита тя.

— По-хубави са от храната в самолета.

— Добре дошъл у дома. В хладилника има останали маникоти.

— От братята Розарио?

— Да, бяха тук снощи. Това сигурно са най-вкусните маникоти, които съм опитвала.

— Ще си ги запазя за утре. Не съм чак толкова гладен, а и стомахът ми отново е разстроен.

— Имаме много да говорим.

— И още как.

Докато момчетата се тъпчеха с пуканки на канапето, Мич и Аби отидоха в кухнята. Наляха си по чаша вино и тя попита тихо:

— Някакви новини за Джована?

— Нищо.

— Сигурно си гледал видеото.

Мич затвори очи и лицето му се сгърчи.

— Кое?

— Познаваш ли Джина Нелиган? Преподава рисуване в прогимназията.

Мич поклати глава.

— Синът ѝ е предпоследна година в „Пърдю“. Обадил ѝ се преди около час и ѝ казал за видеото в Дълбоката мрежа.

— Видеото с отрязването на главите ли?

— Да. Гледа ли го?

— Не. И не смятам. Шефът на охраната ми го описа и това ми стига.

— Ти познаваше ли тези мъже?

— Да, запознахме се в деня, преди да ги убият. Щяха да ни придружат до моста заедно с двама либийски шофьори и Джована. Щяхме да пътуваме в специална кола.

— Не мога да повярвам, Мич. Горкото момиче! Имате ли някаква представа къде е тя?

— Абсолютно никаква, но очакваме това да се промени. Тя може да им донесе много пари, така че рано или късно похитителите ѝ ще осъществят контакт.

— Надявай се.

— Да, в момента никой не е сигурен за нищо.

— Е, аз съм сигурна, че няма да се върнеш в Либия. Ясно?

— Ясно.

— Хайде да седнем при децата.

Към девет и половина момчетата започнаха да се прозяват и Аби ги подкани да си лягат. Мич отиде да ги завие и им пожела лека нощ. Угаси телевизора и доля вино в двете чаши. Седяха на канапето и се наслаждаваха на тишината.

— Сигурно знаеш, че медиите отразяват широко случая, особено във Великобритания. Часове наред се рових в интернет, опитвах се да открия всичко възможно. Има много материали и тук, и в Рим. Постоянно се споменава „Скъли“, но засега не съм видяла твоето име.

— И аз. Секретарката ми и двама правни асистенти също търсят.

— Значи се тревожиш?

— Разбира се, че се тревожа за Джована. Донякъде се чувствам виновен за случилото се, Аби. Това пътуване беше мое, аз го поисках, за да установим фактите, аз отговарях за него.

— Нали Лука ти е казал да отидеш?

— Той го предложи, но решението беше мое. Искаше дъщеря му да се включи в случая, защото скучаела в Лондон и си търсела нещо по-вълнуващо. Като се замисля сега, цялата идея ми изглежда нелепа.

— Разбирам, но аз мислех по-скоро за нас. Тревожиш ли се за фирмата?

— За нашата безопасност ли?

— Ами да.

— Не, ни най-малко. Похитителите най-вероятно са някакви племенни бойци, които кръстосват Сахара и безчинстват. Много са далече и не са толкова обиграни.

— Надявай се.

Мич отпи от виното си и разтри крака ѝ.

— Да, Аби, признавам, че сме на тъмно. Утре би трябвало да научим повече, вдругиден също. Ако има повод за тревога, веднага ще ти кажа, но сега е още рано.

— Струва ми се, че не чувам това за пръв път.

15

Каквито и да бяха похитителите — престъпници или терористи — определено имаха усет за драматичното. Четири дни след като нападнаха пропускателния пункт и убиха петима войници, три дни след като обезглавиха с верижен трион турците охранители, и два дни след като пуснаха видеото си в необятната Дълбока мрежа, призори беше намерено тялото на Юсеф, увесено на телефонен стълб край оживено шосе в Бенгази. Имаше глава, но на нея зееше дупка, а трупът беше окървавен и гол, със завързани китки и глезени, и се въртеше бавно на дебела жица. На десния му глезен беше окачена табелка: Юсеф Ашур, предател.

Военната полиция наводни града, блокираха пътища и магистрали и оставиха тялото да виси с часове, докато чакаха заповеди. Може би щеше да се появи ново видео с поредното убийство, което да ги насочи по някаква следа.

Самир отиде на мястото, потвърди, че трупът наистина е на Юсеф, когото познаваше от години, и се обади на „Ланнак“, а след това на Лука.

Доколкото беше известно, оставаха само Уалид и Джована.

* * *

Кори Галант получи обаждането в четири сутринта и макар че през следващите три часа почти не мигна, без проблем стана от леглото и отиде на работа. В осем и половина, когато Мич пристигна, той го чакаше пред кабинета му.

Само като го погледна, Мич разбра, че новината не е добра.

— Има ново развитие — каза Кори без предисловия.

— Започвам да мразя думата „развитие“.

— Господин Руш ни чака.

В асансьора Кори съобщи на Мич всичко, което знаеше за Юсеф — почти нищо повече от мястото, където беше намерен трупът, и състоянието му. Това беше станало преди девет часа, но нищо чудно, че досега нямаше никакви вести от хората, които го бяха обесили на телефонния стълб.

Джак Руш беше ядосан, че конферентният разговор с вашингтонския офис в седем сутринта, който поиска, не се вместваше в графика на Мич. Джак все още работеше по шестнайсет часа на ден и беше известен със своите срещи на разсъмване, с които доказваше издръжливостта си. На Мич обаче му беше дошло до гуша от това мъжкарско перчене в „Скъли“.

Джак посочи заседателната маса, загледан към големия екран високо на стената. Постоянно течаха репортажи за някакво земетресение, но за щастие, без звук. От Либия още нямаше нищо. Секретарка наля кафе и Джак каза:

— Допускам, че Кори те е осведомил за най-новото.

— Да, накратко в асансьора — отговори Мич.

— Горе-долу само това ни е известно засега.

Джак отново погледна към екрана, сякаш всеки момент очакваше още новини. Секретарката излезе от стаята и затвори вратата. Джак изпука кокалчетата на пръстите си, погледна Мич и попита:

— Сутринта говори ли с „Ланнак“?

— Още не. Но са първи в списъка ми.

— Направи го. Много са разстроени. Юрисконсултът им е Денис Талъс.

— Познавам го.

— Хубаво. Аз говорих с него снощи. Фирмата се опитва да транспортира в Турция четирите тела, а либийците изобщо не им съдействат — още са бесни заради съдебния иск. Всички са бесни. „Ланнак“ си искат парите, но сумата вече е много по-голяма, защото либийците не са защитили чуждестранните работници, както са обещавали от самото начало. Сигурно искът ще бъде допълнен с настояване за още обезщетения. Кога ще стигне до съдебната зала?

— След месеци, може би след година. Кой знае?

— Ясно. Искам да натиснеш газта, Мич, и да представиш делото пред съдиите. „Ланнак“ е наш ценен клиент, миналата година ни платиха около шестнайсет милиона за хонорари. Планирай среща с тях другата седмица или там някъде, за да се почувстват обгрижени.

— Ясно.

— Колко голям е екипът ти?

— Имам двама по-млади адвокати, едната е Джована. Но вече не съм сигурен. Роберто Маджи ще остане да работи от Рим.

— Хубаво. По-късно ще обсъдим екипа. В момента имаме много по-сериозен проблем. Адвокат на „Скъли“ е отвлечен в Либия и ние трябва да направим всичко по силите си да осигурим освобождението ѝ. Познаваш ли Бенсън Уол, който ръководи офиса ни във Вашингтон?

— Да, виждали сме се.

— След малко Бенсън ще се присъедини към нас по видеовръзка. Във Вашингтон има трима съдружници, които са работили или за Държавния департамент, или за ЦРУ, затова имат доста познанства. Чувал ли си за оперативна група на име „Крюгъл“?

— Звучи като име на зърнена закуска.

— Нищо подобно. Кори!

Кори ловко пое подадената топка и продължи без никакво забавяне:

— Няма да ги намериш нито в интернет, нито някъде другаде. Това са бивши шпиони и експерти по военно разузнаване, които действат по цял свят като свръхсекретна група наравно с МИ6, Мосад, ЦРУ, КГБ и тъй нататък. Отиват на местата, където са проблемите, затова прекарват много време в Близкия изток. Без съмнение са най-добрият избор в ситуация със западен заложник. Имат богат опит и много добра репутация.

— Ние сме ги наели, така ли? — попита Мич.

— Да.

— Развиваме дейността си по цял свят — поясни Джак — и ходим на места, които не са толкова безопасни, колкото би ни се искало, затова се застраховаме солидно, Мич. Преговори за заложници, откупи, какво ли не.

— А военни операции?

— Не са покрити. И не се очакват.

— Най-сигурният начин да предизвикаш смъртта на заложник е да изпратиш хрътките — каза Кори.

— Кои хрътки?

— Момчета с оръжия и нетърпеливи пръсти на спусъците, ченгета, спецотряди или някакви подобни. В такива ситуации дипломацията, преговорите и парите вършат много по-добра работа. Чувал ли си за застраховка „О и О“?

— Май да.

— Отвличане и откуп. Това е огромна индустрия и повечето големи застрахователи я предлагат.

— От години я имаме, но я пазим в тайна. Не я обсъждаме, защото похитителите може да се превъзбудят, щом разберат, че сме застраховани.

— Значи и аз, така ли?

— Всички сме застраховани.

— За каква сума? Колко струвам?

Кори погледна Джак и не каза нищо. Отговорът трябваше да дойде от шефа му, който отговори:

— За двайсет и пет милиона. Струва ни сто хиляди годишно.

— Звучи доста. Просто от любопитство: колко струва заложник като Джована на свободния пазар?

— Кой знае? — отговори Кори. — Мога само да предполагам. Носи се упорит слух, че преди две години френското правителство платило трийсет и осем милиона за журналист, държан като заложник в Сомалия, но те го отричат, разбира се. Преди пет години испанците платиха двайсет милиона за хуманитарен служител в Сирия. Франция и Испания обаче преговарят. Великобритания, Италия и Съединените щати не преговарят. Поне официално. Рядко има ясна разделителна линия между престъпна групировка и терористична организация.

— И тук идва мястото на „Крюгъл“. Наехме ги и убедихме и нашата застрахователна компания да ги използва.

— Коя е тя?

— Ди Джи Ем Екс.

— Ди Джи Ем Екс? Звучи много творчески.

— Те са клон на голям британски застраховател — обясни Кори.

— Както и да е — намеси се Джак, подразнен от бъбренето им, — на линията са Бенсън Уол и Дариън Кейсък. Кейсък е американец от израелски произход, който оглавява „Крюгъл“ в световен мащаб.

Той натрака нещо на клавиатурата и един монитор в края на масата светна. Появиха се две лица. Бенсън Уол и Дариън Кейсък. И двамата бяха петдесетинагодишни. И двамата се бяха вторачили неловко в камерите си.

Джак набързо представи всички. Уол ръководеше вашингтонския клон на „Скъли“, където работеха двеста адвокати. Той само промърмори едно „здравейте“. Дариън дори не поздрави, а направо започна:

— В Южна Либия, далече от Триполи и Бенгази, действат много банди. Боричкат се помежду си за територия, но всички мразят Кадафи и най-малко две-три обикновено планират преврат. Както знаете, той е оцелял след осем такива опита, откакто е завзел властта през шейсет и девета, и се нуждае от около десет хиляди лоялни войници, за да се защитава. Когато враговете му не кроят заговор да го убият, те се стремят да създават огромни неприятности. Отвличанията са често явление и носят добри приходи на бандите. Освен това редовно отмъкват работници от нефтените платформи, а ако им провърви — и по някой високопоставен мениджър на „Бритиш Петролиум“, обикновено само за пари. Сегашното отвличане обаче има необичайни особености и те са притеснителни. Първо, страховитото кръвопролитие, което вече е факт. Досега има десет убити.

Дариън имаше късо подстригана прошарена коса, загрубяла и потъмняла от слънцето кожа, както и суровия нетрепващ поглед на човек, живял в опасни подмоли и видял много трупове. Мич остана доволен, че той е от техния отбор.

— Това е необичайно за една престъпна банда, по-типично е за терористи — продължи Дариън. — Втората особеност е, че последната жертва, шофьорът, е намерен много близо до Бенгази. Бандите рядко се приближават до големите градове. Тези два фактора говорят, че вероятно си имаме работа с нова, по-зловеща заплаха.

Дариън замълча и Мич попита:

— Значи подозирате, че е Кадафи?

— Не. И причините са няколко. Най-очевидната е, че този режим има вземане-даване с чуждестранни компании през последните трийсет и пет години без подобни прояви на насилие. Либийците се нуждаят от чуждестранни работници и се стараят да ги опазват. „Ланнак“ работи там от двайсет години без нито един сериозен инцидент. Защо ще ги нападат сега? Защото правителството се сърди за съдебния иск? Едва ли. Непрекъснато имат дела и винаги се постигат споразумения. Колко проекта е осъществила фирма „Ланнак“ в Либия?

— Осем — отговори Мич.

— А колко пъти е била принудена да съди правителството?

— Пет.

— В колко от тези случаи е постигнато споразумение?

— Всичките пет стигат до съда и „Ланнак“ печели делата. След издаването на съдебните решения страните в крайна сметка се споразумяват.

Дариън кимна леко, за да покаже, че и той е запознат с цифрите.

— Това имам предвид. Изправяте ги пред съда, печелите, после те протакат, после вие убеждавате съда да им наложи санкции. Либийците не харесват думата „санкции“ и обикновено отиват на споразумение, нали?

— Не е толкова просто — каза Мич. — Някои от споразуменията са за много по-малки суми, отколкото са се полагали на „Ланнак“. Сериозно ги прецакват.

— Разбирам, но тук така се върти бизнес. Либийците са го правили многократно, познават играта. Защо изведнъж ще започнат да убиват хора? За да отговоря на въпроса ви, засега сме изключили намеса от страна на режима. Твърде рисковано е за тях. Няма да оцелеят, ако наплашат и прогонят чуждестранните компании.

Човекът говореше убедително и Мич не можеше да оспори думите му.

— Изпратихме хора на място в Триполи — продължи Дариън — и търсим. Имаме няколко заподозрени, но не съм склонен да ги обсъждам от разстояние. Единият проблем е, че половината шпиони и двойни агенти в света в момента душат в Либия и отчаяно се опитват да се доберат до някакви разузнавателни сведения. Британците, турците, италианците, дори либийците. А американците, естествено, нямат търпение да се намесят. Но по-късно следобед сигурно ще имаме нещо, което да обсъдим. Утре в осем сутринта мога да бъда в Манхатън. Това устройва ли ви?

Всички кимнаха, а Джак каза:

— Да, ще бъдем тук.

Валеше, когато Мич си тръгна от офиса следобед. Обикновено дъждът в града предизвикваше бъркотия, която нюйоркчани, свикнали на всякакви атмосферни условия, преодоляваха с лекота. Освен в дните, когато имаше мачове, Мич не се притесняваше от дъжда. Ако обаче играеха „Брузърс“, наставаше истинска катастрофа.

Докато Мич пътуваше с метрото, ръмежът се превърна в порой — нямаше никакъв шанс за мач на открито в Сентръл Парк. Той влезе вкъщи в пет и половина и завари печална сцена: Картър и Кларк седяха един до друг на канапето, облечени в пълните екипи на „Брузърс“, единият държеше бейзболна топка, другият — ръкавица, и зяпаха телевизия. Бяха толкова унили, че дори не поздравиха баща си.

— Трудна работа — прошепна Мич на Аби и я целуна по бузата.

— Много ли вали?

— Като из ведро. Никакъв шанс да има мач.

— Наистина исках да ги изведа от къщи.

Картър хвърли бейзболната топка на един стол и отиде да прегърне баща си. Сълзите му напираха.

— Трябваше да съм питчър, татко — каза той.

— Знам, но така става в бейзбола. Дори на „Метс“ понякога им пречи дъждът. Ще преместим мача в събота.

— Обещаваш ли?

— Обещавам, ако не вали отново.

— Може да свалите екипите — обади се Аби.

— Имам по-добра идея — каза Мич. — Останете с тях. Хайде да се обадим на всички от отбора да дойдат с екипите си в „Сантас“ на пица.

Кларк скочи от канапето с широка усмивка.

— Страхотна идея, татко! — възкликна Картър.

— Кажете им да си носят чадъри — напомни Аби.

16

Джована беше на четиринайсет години, когато родителите ѝ се разведоха. Тя ги обичаше и двамата, а те я боготворяха — единствената им дъщеря, по-малкото им дете — но бракът им започна да се пропуква, затова Лука и Анита прецениха, че е по-добре да спестят на децата обтегнатите си отношения. Изпратиха сина си Серджо в частно училище в Англия, а Джована — в швейцарски пансион. Когато децата заминаха, родителите продължиха да се карат, после им дойде до гуша и подписаха бракоразводно споразумение. Анита се изнесе от къщата и се отказа от всички претенции към нея. От десетилетия това беше домът на семейството на Лука и италианските закони бяха в негова полза.

Анита получи малко пари и вила в Сардиния, после напусна Рим, за да се опита да си стъпи на краката. Когато тя замина, Лука покани приятелката си и бъдеща съпруга номер две да се нанесе в къщата му. Появата ѝ беше поредната причина Джована да не иска да се прибира у дома.

Тя следеше всичко това отдалече и се радваше, че е в Швейцария. Продължаваше да обича баща си, но по онова време не го харесваше. Не бяха близки най-вече заради неговата амбиция да изгради най-голямата юридическа фирма в Италия. Тази амбиция твърде често го задържаше до късно в офиса или го изпращаше на път. Брат ѝ Серджо толкова ненавиждаше живота на баща си, че се закле никога да не се занимава професионално с нищо. В момента живееше в Гватемала, скиташе се и рисуваше улични сцени в град Антигуа.

Джована не беше близка и с майка си Анита, която беше красива жена и с растяща завист наблюдаваше как дъщеря ѝ също се превръща в красавица. Тя си съперничеше с нея в модата, стила, ръста и теглото, почти във всичко. Не можеше да се примири с остаряването и негодуванието ѝ се засилваше, колкото повече разцъфваше Джована, колкото по-слаба и по-висока ставаше. Майка и дъщеря си прекарваха чудесно заедно, но съревнованието винаги се усещаше под повърхността.

Анита беше съсипана, когато научи, че съпругът ѝ си има любовница, и потърси подкрепа от дъщеря си, тогава тийнейджърка. Но Джована не беше готова да се справя с такива хаотични емоции и я отблъсна. Дълго време избягваше и баща си, но неизменно я глождеше мисълта, че не може да го вини, задето е потърсил друга жена. За да се отдалечи и от двамата си родители, тя прие идеята да замине да учи в Швейцария.

Когато и вторият брак на Лука се разпадна, Анита беше на седмото небе и му пожелаваше още по-лош късмет. Злорадството ѝ отблъсна Джована и през последните две години в пансиона престана да се вижда и с двамата. Когато споменаха, че ще дойдат на дипломирането ѝ, тя се закле, че ще избяга и ще се скрие.

С течение на времето болката и гневът намаляха. Лука, дипломатичен по природа, успя да закърпи отношенията си с Джована. Все пак той плащаше образованието ѝ в колежа. Когато тя спомена, че иска да следва право, баща ѝ беше във възторг и се постара да ѝ отвори подходящите врати. Анита намери щастието със сериозен приятел — малко по-възрастен мъж с повече пари от Лука. Казваше се Карло и беше богат грък, минал през достатъчно бракове, за да съзнава необходимостта от спокойствие. Не смяташе да се жени повече, но и той като Лука обожаваше жените. Карло настоя да се запознае с него и накрая успя да договори примирие между бившите съпрузи.

Лука и Анита седяха на верандата, завити с одеяла, и пиеха чай, докато слънцето залязваше. Вечерният хлад беше приятен. Широките врати бяха отворени и съвсем близо до тях, в малката трапезария, Карло играеше табла с Бела, сегашната приятелка на Лука. Всички разговаряха приглушено и дълго време се чуваше само тракането на зарчетата. Държаха се много възпитано.

Както винаги, Лука не беше напълно искрен с Анита. Призна, че е задействал някои връзки, за да включи дъщеря си в случая с „Ланнак“, но не спомена, че е насърчил Мич да я вземе в Триполи. Нито пък възнамеряваше да ѝ каже.

Лука се представяше пред бившата си съпруга като мъдър ветеран, който познава на пръсти Либия и е уверен, че Джована ще оцелее при това изпитание. Не беше ясно дали този факт действа успокоително на Анита. Тя беше неспокойна и емоционална жена със склонност към драматични изблици. Може би възрастта ѝ и стабилното влияние на Карло бяха позагладили острите ѝ ръбове и я бяха уравновесили. А може би това се дължеше на хапчетата, които тя пиеше в банята. Каквато и да беше причината, Анита беше изненадала Лука няколко часа по-рано с телефонно обаждане, за да му съобщи, че с Карло са в Рим и смятат за важно родителите да се подкрепят взаимно. Имал ли нещо против да се отбият при него и може би да вечерят заедно? Лука намери идеята за чудесна.

И ето че седяха заедно, докато денят гаснеше, и си спомняха забавни и трогателни истории за малкото си момиченце. Не обсъждаха какво може да ѝ се случва сега — това беше прекалено ужасяващо. С продължителни паузи в разговора, за да имат време да си спомнят и да размишляват, двамата насочиха поглед към миналото. Съжаляваха за доста неща. Бурната им раздяла беше изцяло по вина на Лука и той го признаваше. Беше разбил семейството си. Себичността му накара Джована да напусне дома си и да се махне от тях. Само че разкаянието не беше най-силното му качество, затова Лука не възнамеряваше да се извинява отново. Толкова много неща се бяха случили оттогава.

Поне беше жива. И вече не я държаха в палатка насред пустинята. Първите ѝ две нощи като пленница бяха неприятни — спеше на мръсна рогозка върху мръсно платно, което служеше за под, и гледаше как страните на палатката се огъват и трептят на виещия вятър; оцеляваше без храна, само с една бутилка вода; свиваше се уплашено, когато маскираните ѝ похитители влизаха при нея. След това те увиха главата ѝ с някакъв груб плат и я изведоха навън до някакво превозно средство, където я напъхаха под разни кашони, и потеглиха. Караха с часове, чуваха се само бученето на двигателя и скърцането на съединителя. После спряха и тя чу гласове, бързи и резки реплики между изнервени мъже. Когато млъкнаха, угасиха двигателя, бързо я измъкнаха навън и я преведоха по няколко стъпала в някаква сграда. Джована не виждаше нищо, но чуваше разни звуци. Клаксон на автомобил. Радио или телевизор в далечината. Развързаха ръцете ѝ и я оставиха, така че тя можеше да свали покривалото. Новата ѝ стая имаше под, който не беше от пясък, но нямаше прозорци. Видя тясно легло, военно, ако се съдеше по вида и размерите му, и малка маса с мъждива лампа — единствената светлина. В единия ъгъл имаше голяма ламаринена тенджера, в която вероятно се очакваше тя да се облекчава. Не беше нито студено, нито топло. Първата нощ Джована допускаше, че е тъмно, но всъщност нямаше представа. Спеше на пресекулки и се събуждаше от мъчителен глад. Понякога чуваше приглушени гласове в коридора или каквото имаше там отвън.

Вратата се отвори и при нея влезе забулена жена, която държеше поднос с храна; кимна и го остави на масата. Отново кимна и излезе от стаята. Вратата щракна. Купа сушени плодове — портокали, череши, смокини — и три тънки филии хляб, които приличаха на тортили.

Джована яде лакомо като бежанка и изпи половин бутилка вода. Притъпи болезнения глад, но ѝ се ядеше още. Явно не смятаха да я уморят, оставяйки я без храна и вода. Не беше мислила за техните планове, докато беше гладна, но сега, когато тялото ѝ се чувстваше по-нормално, започна да разсъждава за възможните сценарии. Нито един не беше приятен. Нямаше дори намек за физическо или сексуално посегателство. Ако не броеше няколко нечленоразделни изсумтявания, не бяха говорили с нея през последните двайсет и четири часа. Не беше чула друг език освен арабски, а от него не разбираше почти нищо. Смятаха да я разпитват ли? Ако бе така, какво се надяваха да изкопчат? Тя беше адвокат. Можеше да обсъжда правните стратегии, но ѝ беше трудно да повярва, че тези типове проявяват някакъв интерес към закона.

Чакаше. Нямаше какво да чете, да гледа, да прави, нямаше с кого да говори, затова се опита да си припомни най-интересните случаи от американското конституционно право. Първата поправка — свобода на словото: „Шенк“, „Дебс“, „Джитлоу“, „Тинкър“. Втората поправка — право за носене на оръжие: „Милър“, „Тейтъм“. Третата поправка? Вече безполезна, защото пазеше гражданите от принудата да подслоняват войници — беше просто бележка под линия в историята. Върховният съд никога нямаше да я оспори. Четвъртата поправка — забрана на обиски без съдебно разпореждане: „Уийкс“, „Мап“, „Тер“, „Кац“, „Ракас“, „Върнония“. Четвъртата открай време беше изтъкана от противоречия.

Не чак толкова отдавна Джована получи „отличен“ по Конституционно право във Вирджиния най-вече защото беше способна да запамети почти всичко. На държавния си изпит цитира триста дела.

Правният факултет вече беше далечно минало. Тя чу гласове и се стегна. Но гласовете заглъхнаха и отминаха.

Нямаше представа какво се е случило с останалите. След като я подложиха на ужаса да гледа как застрелват Юсеф в лицето, Джована беше съборена на земята, щракнаха ѝ белезници, завързаха ѝ очите, отмъкнаха я нанякъде и я захвърлиха в каросерията на камион. Усещаше други тела край себе си — живи тела, които сумтяха, стенеха, дишаха тежко. Вероятно турците. Тя изгуби представа за времето, но не след дълго я свалиха и я отделиха от другите заложници.

Оставаше ѝ само да се моли и да се надява, че те са живи, макар да се съмняваше.

17

В шест и половина Мич вече пиеше втората си чаша силно кафе и ровеше в интернет. Трета поредна сутрин преглеждаше таблоидите и се удивляваше на умението на британците да правят от мухата слон. Историята беше сензационна — адвокатка от лондонския офис на най-голямата юридическа фирма в света беше отвлечена от опасни главорези в Либия. Оскъдните реални факти не успяваха да възпрат неистовите заглавия, снимките и спекулациите. Щом фактите не бяха достатъчни, за да се тиражира една история, просто ги съчиняваха в крачка. Похитителите искали десет милиона лири откуп… или пък бяха двайсет? Били дали три дни срок, преди да екзекутират Джована… или пък бяха четири? Видели я в Кайро… или пък беше в Тунис? Набелязали я заради аферите на баща ѝ с либийските петролни компании. Някакъв луд твърдеше, че е бившето ѝ гадже и че Джована открай време се възхищавала на Муамар Кадафи.

Само че истинската сензация бяха труповете, разбира се. Повечето таблоиди продължаваха да публикуват снимки на четиримата обезглавени турци, провесени с главата надолу. Юсеф с въже на шията все още беше новина от трета страница. Под неговата снимка един от таблоидите питаше с дебел шрифт: Възможно ли е Джована да бъде следващата? Превъзбуденият тон не оставяше място за съмнение, че репортерът няма да е разочарован от още трагични новини.

Италианската преса беше малко по-сдържана и спря да публикува други снимки освен тази на Джована. Няколко нейни приятели бяха казали хубави неща за нея пред репортери. Лука беше получил повече медийно внимание от очакваното, но не такова, каквото му се искаше.

Американците бяха твърде ангажирани с войната си в Ирак и с неочакваните бунтове там, които им създаваха неприятности. Цивилните жертви растяха. Всеки ден носеше още лоши новини, а за една страна, свикнала с лошите новини от Близкия изток, отвличането на британска адвокатка не беше достатъчно сериозно нещо, че да намери място в заглавията. Случаят беше отразяван, но само мимоходом.

„Скъли и Пършинг“ поддържаха непробиваемо мълчание. „До момента няма връзка“, гласеше коментарът в много от репортажите. Фирмата излезе с изявление, когато новината за отвличането се разчу. Пиар специалистите ѝ работеха денонощно и следяха събитията. Ежедневно изпращаха засекретени съобщения до всеки адвокат и служител на фирмата. В основни линии всички те гласяха едно и също: нито дума на пресата без официално одобрение. Всяко изтичане на информация ще бъде строго санкционирано.

Но какво точно можеше да изтече?

Фирмата бе решила да не прави изявления, докато няма какво да каже, а тя нямаше да има какво да каже, преди Джована да се прибере невредима у дома.

Аби влезе в кухнята и мълчаливо се насочи към кафеварката. Седна, отпи първата глътка и се усмихна на Мич.

— Искам да чуя само добрите новини — каза тя.

— „Янките“ са изгубили.

— Няма нови трупове?

— Още не. Никакви новини от похитителите. „Скъли и Пършинг“ се споменават в разни материали, Лука Сандрони също, но нищо друго.

Доволна от новините, тя отново отпи от кафето си.

Мич изключи телевизора и затвори лаптопа си.

— Какво предстои в твоя свят днес?

— Срещи, нескончаеми срещи. С маркетинговия отдел, струва ми се. А при теб?

— Тази сутрин имаме брифинг с нашия консултант по сигурността. Не мога да заведа момчетата на училище.

— С удоволствие ще го направя. Консултант по сигурността ли? Мислех, че „Скъли“ си имат собствени шпиони.

— Имаме. Но положението сега е много по-сериозно и се налага да похарчим цяло състояние за външни разузнавателни услуги — тайнствена група от бивши агенти и пенсионирани полковници.

— И за какво ще е този брифинг?

— Секретно е, строго секретно. В идеалния случай ще ни кажат кой е отвлякъл Джована и къде я крие, само дето още не знаят.

— Трябва да я намерят, Мич.

— Всички се опитват и това е част от проблема. Може би днес сутринта ще научим нещо.

— Ще ми се обадиш ли?

— Секретно е. А кой ще нахлуе в кухнята ни довечера?

— Секретно е. Всъщност никой. Но имаме замразена лазаня от последното посещение на братята Розарио.

— Малко ми омръзна от тези двамата. Кога ще приключиш с готварската им книга?

— Може да отнеме години. Предлагам днес да изведем някъде момчетата.

— Пак ли пица?

— Не, хайде да ги накараме да изберат истински ресторант.

— Късмет с избора!

Сградата беше небостъргач от седемдесетте години, но кафявите тухли бяха повече, отколкото стоманата и стъклото; беше толкова безлична, че се сливаше с всички други на улицата, които не бяха нито приятни за окото, нито внушителни. Центърът на града беше пълен с такива неугледни постройки, издигнати само за да носят приходи от наеми, без никакви естетически съображения. Тази сграда беше идеалното място за укриване на тайнствена фирма като „Крюгъл“. На главния вход откъм Лексингтън авеню имаше въоръжена охрана. Други охранители следяха цяла стена от монитори на вътрешната система за сигурност.

Мич беше минавал покрай сградата стотици пъти, без да ѝ обърне внимание. И сега отново мина покрай нея, после съгласно получените инструкции зави по Петдесет и първа улица и влезе през страничен вход с по-малко питбули, готови за нападение. След като го снимаха и му снеха пръстови отпечатъци, го посрещна охранител, способен да се усмихва, и го поведе към асансьорите. Докато чакаха, Мич огледа списъка на фирмите в сградата и разбира се, не откри в него „Крюгъл“. Той и придружителят му се качиха в пълно мълчание до трийсет и осмия етаж, където слязоха в малко, негостоприемно фоайе. Нямаше нито табела с името на фирмата, нито ексцентрични картини, нито столове или канапета — само камери, които заснемаха кой идва.

Преминаха през още нива на защита и стигнаха до друга масивна врата, където Мич беше предаден на млад мъж в костюм от хубав плат. Минаха през вратата и влязоха в обширна зала без видими прозорци. Джак Руш и Кори Галант разговаряха с Дариън Кейсък в средата на залата. Всички се поздравиха. Наляха им кафе, предложиха им сладкиши, които отказаха. Настаниха се около широка маса и Дариън взе дистанционното. Натисна едно копче и на голям екран се появи подробна карта на Южна Либия. На стените имаше най-малко осем такива екрана.

Дариън насочи червената точка на лазерна показалка към областта Убари, недалече от южната граница с Чад.

— Първият въпрос е: къде е тя? Нямаме отговор, защото нямаме новини от похитителите ѝ. Вторият въпрос е: кои са те? Отново нямаме нищо конкретно. Убари е много нестабилен регион и е настроен враждебно към Кадафи. Той е ето от тук.

Червената точка се премести на север, към Сирт, после се върна надолу към Тазирбу. Засега той не им беше казал нищо, което вече не знаеха.

Дариън продължи:

— От почти четиресет години либийците воюват със съседите си: Египет на изток и Чад на юг. В южната част на Убари има силно революционно движение на ожесточени противници на Кадафи. През последните пет години един военен командир на име Азим Баракат очисти повечето си съперници и успя да консолидира властта. Той е хардлайнер, който иска Либия да стане ислямска държава и да прогони всички западни компании и икономически интереси. Освен това е терорист, който обича да лее кръв — само един от многото.

Дариън натисна копче на дистанционното и пред тях се появи начумереното лице на Баракат. Буйна черна брада, зли черни очи, бял хиджаб, два патрондаша с лъскави патрони през раменете му, кръстосани на гърдите.

— Четиресетгодишен, образован в Дамаск, не знаем нищо за семейството му. Напълно отдаден на идеята за сваляне на сегашния режим.

— За да заграби нефта — отбеляза Джак Руш.

— Да, за да заграби нефта — повтори Дариън.

Мич се вгледа в лицето на екрана и не му беше трудно да повярва, че този човек е способен да издаде заповед за мащабно кръвопролитие. Изтръпна при мисълта, че може той да държи Джована, и попита:

— Защо мислим, че Баракат е човекът?

— Не сме сигурни. Докато не осъществят контакт, това са само предположения. Миналия месец обаче Баракат се опита да взриви една рафинерия близо до град Сарир. Операцията е била добре планирана и впечатляваща от тактическа гледна точка, включвала е около стотина души и вероятно е щяла да бъде успешна, ако е нямало пробив в сигурността. Правителството било предупредено в последния момент и изпратило армията. Загинали няколко десетки души и от двете страни, но точният брой е неизвестен. В световните медии няма и една дума по въпроса. Двама от хората на Баракат били заловени и изтезавани. Не издържали на мъченията и проговорили, преди да бъдат обесени. Ако може да им се вярва, организацията разполага с няколко хиляди тежковъоръжени стрелци, които действат на различни фронтове. Твърдо решени са да прогонят чуждестранните инвеститори. Един от заловените казал, че мостът насред пустинята продължава да е тяхна мишена. Имаме свой човек в Либия, който го потвърждава. Баракат действа все по-близо до Триполи, сякаш предизвиква Кадафи за директен сблъсък. И сигурно ще получи каквото иска.

Мич се отегчи от брифинга. „Крюгъл“ не можеха да потвърдят почти нищо, а Дариън се престараваше да впечатли „Скъли“ с информация, която дори не беше достоверна. Не за пръв път през последната седмица Мич се улови, че копнее за старите времена, когато можеше да работи, без да се тревожи за терористи и заложници.

Известен със своето нетърпение, Джак Руш отбеляза:

— Значи просто гадаем.

— Напредваме — хладно отговори Дариън. — Ще стигнем до целта.

— Добре, и когато разберем кой държи Джована, после какво? Кой ще взема решенията в този момент?

— Зависи какво ще поискат.

— Това го разбирам. Да очертаем хипотезите. Тя е британска гражданка, нали така? Ами ако британците решат да връхлетят с гръм и трясък, обаче италианците откажат? Ако либийците кажат „да“, а семейството на Джована каже „не“? Американците… кой знае? Но има ли изобщо значение всичко това? Тя е в Либия, поне така предполагаме, и докато е там, нашите възможности са буквално нулеви, нали?

— Нещата се променят, Джак, всеки ден се променят. Не можем да планираме нищо, докато не разполагаме с много повече информация.

— Колко души имате на място в Либия сега? — попита Кори.

— Ако броим свръзки, агенти, двойни агенти, вербувани и вербуващи, вероятно дванайсет. На всички се плаща или се дават подкупи, каквото е нужно. Някои са стари източници, на които може да се разчита, други сме привлекли съвсем скоро. Това е мътна вода, Кори, свят на крехки взаимоотношения и несигурни лоялности.

Мич отпи от кафето си и реши, че му стига толкова кофеин за тази сутрин. Погледна към лицето на Азим Баракат и попита:

— Каква е вероятността този тип да държи Джована?

Дариън сви рамене и се позамисли.

— Шейсет на четиресет.

— Добре, ако той я е отвлякъл, какво иска?

— Лесният отговор е пари. Със солиден откуп ще си набави още оръжия и още войници. Другият отговор е по-сложен. Той може да не поиска размяна. Може да направи нещо зрелищно, нещо ужасно, за да оповести пред света своето присъствие.

— Да я убие, така ли?

— За жалост, това е реална възможност.

18

В отсъствието на Джована Мич се нуждаеше от амбициозен млад адвокат, който да се включи в екипа и да върши черната работа. В „Скъли“ имаше колкото щеш такива. Фирмата наемаше по триста от най-умните младежи, завършили право, и ги пускаше в мелачката на безмилостните срокове и сточасовите работни седмици. След година способните започваха да се открояват сред множеството. След две години изоставащите просто напускаха, но ветераните вече знаеха кои са издръжливите, бъдещите съдружници.

Стивън Стоджхил беше старши адвокат и работеше във фирмата от пет години. Роден беше в малко градче в Канзас и беше завършил с отличие Правния факултет на Чикагския университет.

Мич имаше тайно предпочитание към новобранците от малки градчета, постигнали успех в най-добрите университети. Той покани Стивън да се присъедини към отбора и не се учуди, че той прегърна предоставената му възможност. Нямаше хапливи шеги за случилото се с предишния адвокат, избран от Мич. Все още се опитваха да намерят Джована.

Всеки адвокат в „Скъли“, всички две хиляди души в трийсет и един офиса по цял свят, мислеха за злощастието, сполетяло Джована. Всички се тревожеха и си говореха за нея, докато работеха и чакаха вести. Неизменно бяха в очакване на ново развитие. В офисите в Атланта и Хюстън малки групи адвокати и служители се събираха на кафе и молитва всяка сутрин. Една съдружничка в Орландо беше омъжена за свещеник от Епископалната църква, който прояви загрижеността да се отбие в кантората и да прочете кратка молитва.

В четвъртък следобед Мич работи до късно и се срещна за един час със Стивън, за да се заемат с трудната задача да обхванат всички аспекти на делото „Ланнак срещу Република Либия“. Досието беше дебело четиристотин страници, а броят им не спираше да расте. „Скъли“ нае осем вещи лица, готови да свидетелстват относно проектирането на моста, архитектурата, методите на строителство, материалите, ценообразуването, закъсненията и тъй нататък. Отначало мисълта за необикновен случай в екзотична страна въодушеви Стивън, но усещането бързо отмина, когато се зарови в материалите.

Мич си тръгна в седем и прекара спокойна вечер с Аби и момчетата. Върна се в офиса в осем на следващата сутрин и завари Стивън, където го беше оставил — на малката работна маса в ъгъла на кабинета си. Когато осъзна какво се е случило, Мич поклати глава.

— Нека позная: бил си тук цяла нощ, нали?

— Да. Всъщност нямах какво друго да правя и се зарових в работа. Страшно интересно е.

Мич беше работил здраво навремето, но никога не се беше чувствал длъжен да остава по цели нощи. Подобни подвизи не бяха рядкост в света на големите адвокатски фирми. Те би трябвало да предизвикват възхищение и да носят допълнителни точки на амбициозния млад адвокат, който се стреми да стане съдружник възможно най-скоро. Но Мич не си падаше по тези неща.

Само че Стивън не беше семеен, а приятелката му беше адвокат в друга голяма фирма и беше подложена на същото натоварване. Той искаше да ѝ предложи брак, но не намираше време. И тя искаше да се омъжи, но се тревожеше, че двамата изобщо няма да се виждат. Когато успееха да се срещнат на късна вечеря, често задрямваха след първия коктейл.

Мич се усмихна и каза:

— Добре, ново правило. Ако искаш да останеш в екипа, не може да работиш повече от шестнайсет часа дневно. Ясно?

— Предполагам.

— Предположи пак. Чуй ме, Стивън. В момента аз съм главният адвокат по случая, следователно съм ти шеф. Недей да работиш денонощно по този случай. Разбра ли?

— Разбрах, шефе.

— Добре. Сега изчезвай от кабинета ми.

Стивън скочи на крака и награби купчина документи. На излизане каза:

— Шефе, през нощта се мотаех из интернет и намерих видеото, онова с верижния трион. Гледал ли си го?

— Не, и няма да го гледам.

— Умно. И на мен ми се иска да не го бях гледал, защото никога няма да го забравя. Това е причината да остана цяла нощ — не можех да заспя. Сигурно и днес няма да мога.

— Не е трябвало да го гледаш.

— Да, знам. Писъците…

— Достатъчно, Стивън. Върви да си намериш някаква друга работа.

* * *

Мина още един ден без новини от похитителите или от онези, които се опитваха да ги намерят. После още един. Всяка сутрин на Мич започваше с брифинг по сигурността с Кори в кабинета на Джак Руш. С растящо безсилие слушаха по вътрешната комуникационна система последните новини на Дариън от Северна Африка. Той убедително успяваше да запълни двайсет минути със сценарии какво биха могли да очакват да се случи, но истината беше, че това са само предположения.

Накрая се разигра огромна драма. През нощта в събота, 24 април, девет дни след отвличането, либийска бойна част за борба с тероризма атакува лагер близо до границата с Чад. Областта беше ничия земя с една шепа жители, а хората носеха оръжия и или очакваха неприятности, или възнамеряваха да ги създават. Говореше се, че обширният таен лагер е щабквартирата на Азим Баракат и неговата малка революционна армия. Предвид равната площ на Сахара изненадващите нападения бяха почти невъзможни и либийците наистина оплетоха конците. Баракат вероятно беше предупреден от племена, на които плащаше, или от патрулите си с техните дронове, които бдително следяха всичко. Той беше оказал фронтален отпор на нападението и ожесточеното сражение беше продължило три часа. Стотици либийски командоси пристигнаха с военнотранспортни самолети, други бяха спуснати с парашути от хеликоптери Ми-26, руско производство. Два от тях бяха улучени от преносими ракетни комплекси „Стрела“, също руско производство. Либийците бяха изумени от тази огнева мощ. И двете страни дадоха ужасяващ брой жертви, а когато стана ясно, че сражението може да продължи до последната капка кръв, либийският командир издаде заповед за отстъпление.

Триполи незабавно излезе с изявление, в което описваше мисията като прецизен удар, нанесен от правителствените сили на една терористична групировка. Безспорен успех, врагът бил разгромен.

В същото време от правителствени източници изтече информация, че действителната причина за нападението била спасяването на Джована Сандрони. То трябвало да послужи като недвусмислено доказателство, че Кадафи не е замесен в нейното отвличане и дори се опитва да я спаси.

За щастие, Джована се намираше на шестстотин и петдесет километра от там.

В 8:15 ч. Мич и Джак Руш излетяха от „Ла Гуардия“ за националното летище „Рейгън“ във Вашингтон. Посрещна ги Бенсън Уол, управляващият съдружник в тамошния клон на „Скъли“. Шофьорът на черния фирмен седан потегли светкавично и броени минути след като те кацнаха, вече пъплеха в задръстването над река Потомак. Срещата им със сенатор Лейк беше насрочена за 10:30 ч., така че разполагаха с предостатъчно време. Лейк беше известен с навика си да закъснява почти винаги, но очакваше точност от хората, които посрещаше в кабинета си.

Елайъс Лейк беше в третия си мандат, но все още беше младши сенатор от Ню Йорк. Старшият сенатор беше избран през 1988 г. и не показваше никакви признаци на умора или уязвимост. „Скъли и Пършинг“ закономерно поддържаше тесни връзки и с двамата, топли взаимоотношения, основани на способността на фирмата да набира огромни суми и на склонността на сенаторите да се вслушват. Без много усилия Джак можеше да се свърже по телефона и с двамата по всяко приемливо време, само че неотложният проблем със Сандрони изискваше среща очи в очи. Сенатор Лейк беше председател на подкомисия по външните работи и поради поста си беше близък с настоящия държавен секретар. Освен това преди три години Бенсън Уол беше наел племенника на Лейк като адвокат във фирмата в Джорджтаун. Джак и Бенсън бяха единодушни, че посещението им при Лейк ще бъде по-продуктивно от евентуална среща със старши сенатора от Ню Йорк.

Пет години по-рано Мич беше посетил Капитолия за пръв път. Придружаваше друг съдружник и клиент — предприемач в сферата на отбраната, който беше наел „Скъли“ да го отърве от несправедливи договори. Трябваше да повлияят на някакъв сенатор от Айдахо. Мич никак не хареса Капитолия, според него това място беше пълна лудница, при това доста неефективна. Закле се повече кракът му да не стъпи там.

Освен… Освен ако не се случеше нещо толкова неотложно като отвличането на адвокат на „Скъли“ и фирмата не се нуждаеше отчаяно от помощ.

Мич, Джак и Бенсън пристигнаха в 10:15 ч. в „Дърксън“, една от сградите на Сената, и се качиха на втория етаж, където пред кабинета на Лейк ги посрещна още охрана. Въведоха ги в малка заседателна зала, където почакаха няколко минути, а после при тях дойде служител от кабинета и ги осведоми, че сенаторът закъснява, защото е ангажиран с друг важен въпрос.

В 10:40 ч. ги въведоха в импозантния му кабинет, където той ги поздрави сърдечно и ги покани да седнат. Лейк беше истински нюйоркчанин от Бруклин и обичаше всичко в града. Стените му бяха украсени с флагчета и емблеми на различни спортни отбори. Никой разумен политик не би си позволил да показва любимите си отбори, ако очаква да бъде преизбран в щата Ню Йорк. Лейк беше около шейсетгодишен, в добра форма, свръхенергичен и винаги готов за едно хубаво спречкване.

Бяха в неговия кабинет, на негова територия, така че той щеше да насочва разговора.

— Оценявам, че идвате лично, но можехме да свършим работа и по телефона. Разбирам колко голям е залогът.

— Да, знам — увери го Джак. — Джована има италианско и британско гражданство, сенаторе, така че на теория не е една от нас. Но всъщност е. Тя е служителка на „Скъли“ и макар да имаме клонове по цял свят, „Скъли“ открай време е американска фирма. Нюйоркска. Джована прекара едно лято в Ню Йорк като стажантка в „Скадън“. Завършила е право във Вирджинския университет. Английският ѝ е по-добър от моя. Бихме искали вие и Държавният департамент да гледате на нея като на една от нас, на практика като на американка.

— Ясно, ясно. Вчера отново говорих с държавния секретар. Повярвай ми, тя се отнася много сериозно към проблема. Ежедневно правят брифинги и тук, и там. Активирани са страшно много контакти. Тук никой не спи, Джак. Но проблемът е, че никой нищо не знае. Някакви разбойници са я отвлекли, но засега мълчат. Прав ли съм?

Джак кимна мрачно към Бенсън.

Сенаторът прегледа някакви свои бележки и продължи:

— Според нашите хора — но ти напомням, че те не са добре дошли в Либия, затова се налага да разчитаме за разузнавателни сведения на британците, италианците и израелците — има някакви бунтовни формирования от пустинни плъхове, командвани от някакъв бандит на име Баракат, който най-вероятно дирижира всичко. Смятаме, че неговите хора са отвлекли госпожица Сандрони, но още не са потърсили контакт. Както знаеш, отначало имаше предположения, че зад отвличането стои Кадафи, но нашите хора не смятат така.

Мич се чувстваше като на поредния брифинг с Дариън Кейсък. Нямаше ли да чуе нещо ново?

Джак го беше предупредил, че срещата ще му се стори загуба на време, но сенатор Лейк щял да им бъде от решаваща полза впоследствие.

За да ги впечатли, сенаторът взе от бюрото си засекретен документ. Настоя всички да запазят информацията поверителна. Нападението отпреди две нощи, за което либийците не спирали да се хвалят, всъщност било пълен провал за тях. Според ЦРУ, откъдето изпращали на сенатора всякакви поверителни материали, либийската армия изгубила много повече хора от врага и се наложило да отстъпи след безмилостна контраатака.

Най-вероятно това нямало нищо общо с Джована, но тъй като сенаторът разполагал с информацията, той се чувствал длъжен да я сподели. Строго поверително, естествено.

На три от стените имаше часовници, за да внушават на посетителите, че времето е от съдбоносно значение и че дните на сенатора са разграфени прецизно. И наистина — в 11 ч. на вратата почука секретарка. Лейк се престори, че не ѝ обръща внимание, и продължи да говори. Тя почука отново, открехна вратата и съобщи:

— Сър, следващата ви среща е след пет минути.

Той кимна, без да спира да дърдори, и тя излезе. Сенаторът не млъкваше, сякаш сегашните му посетители бяха много по-важни от важната среща, която следваше. Първото прекъсване беше показно и целеше да накара гостите му да се почувстват неудобно и да се надигнат да си ходят.

Второто прекъсване също беше по сценарий и беше направено пет минути по-късно, когато началникът на кабинета му почука и влезе. Носеше документи, които при преглед да докажат, че графикът трябва да се спазва, а сенаторът вече закъснява. Началникът на кабинета се усмихна на Джак, Мич и Бенсън и каза:

— Благодаря ви, господа. Сенаторът има среща с вицепрезидента.

С кой вицепрезидент, зачуди се Мич. С този на Ротари Клуб ли? Или този на най-близкия банков клон?

Сенаторът не млъкна и когато гостите му се изправиха. Обеща да продължи да следи ситуацията и да се свърже с Джак, ако има някакво развитие. Дрън-дрън-дрън. Мич нямаше търпение да си тръгне.

Обядваха със сандвичи в някакво кафене под Капитолия.

В 13 ч. се срещнаха с адвокат от кабинета на правния съветник на държавния секретар. Навремето той беше адвокат във вашингтонския клон на „Скъли“, но беше напуснал частната практика, тъй като не издържал на напрежението. Бенсън го беше наел веднага след университета и помежду им се бяха установили приятелски отношения. Човекът твърдеше, че е близък със заместник държавния секретар и че надава ухо какво се говори по коридорите. Трудно му беше да повярва, че е бил отвлечен адвокат от „Скъли“.

Докато прекосяваха Потомак на път за летището, Мич се прояви като отборен играч и се съгласи, че денят е минал добре. Мислено обаче си обеща да избягва Капитолия при всяка възможност.

19

Обединената арбитражна комисия се помещаваше на петия етаж на Съдебната палата в центъра на Женева. Членовете ѝ бяха двайсет съдии от цял свят, изпълняваха петгодишен мандат и всеки имаше шанс да бъде преизбран за още един. Членството в тази комисия беше много престижно, за него често се лобираше и местата се разпределяха от ООН. Графикът на ОАК представляваше пъстра смесица от граждански спорове от цял свят. Правителства се бореха едно с друго; корпорации от различни държави се съдеха; отделни личности искаха огромни суми от чуждестранни компании и правителства. Около половината дела се гледаха в Женева, но комисията бързо се организираше да заседава и другаде. Пътуваха в първа класа, разполагаха и с първокласни суми за разходи. Ако Камбоджа искаше да съди Япония например, нямаше никакъв смисъл да се изисква от адвокатите и свидетелите да строят лагер в Женева, затова комисията бързо избираше по-удобна локация в Азия, за предпочитане близо до модерен курорт.

Лука беше подал иска на „Ланнак“ срещу Либия предишната година, през октомври 2004-та, и беше помолил делото да се гледа в Женева. Председателката на комисията, наричана главен съдия, се беше съгласила.

Сега тя искаше да пренасрочи делото — досадна неприятност за всеки адвокат, но се случваше често. Мич беше на мнение, че комисията проявява любопитство към този случай поради неочакваната шумотевица около отвличането. На практика всички останали дела в графика им бяха крайно скучни спорове на другия край на света. Нищо не можеше да се сравни със съдебна битка за половин милиард долара, която включваше мост насред пустинята, четири обезглавени тела, няколко свързани със случая убийства и сагата с изчезнала адвокатка от „Скъли“. Когато Мич получи известие да се яви за насрочването на нова дата, той сериозно се замисли дали да не поиска отлагане, което беше обичайна практика. Щяха да му отпуснат от трийсет до деветдесет дни. Само че, след като поговори с „Ланнак“, решиха, че изслушването в Женева ще бъде по-удобно място да се срещнат и да обсъдят делото.

Мич и Стивън отлетяха за Рим и посетиха Лука в дома му. Бяха минали две седмици от отвличането на Джована и все още нямаше вест от нейните похитители. Дните на Лука ставаха все по-трудни. Той рядко се хранеше, почти не спеше и беше много отслабнал. Предстоеше му нов курс химиотерапия, но той нямаше да я понесе. Спореше с лекарите си и не беше доволен от медицинските сестри в дома си. Зарадва се обаче да види Мич и дори изпи чаша вино, първата от дни.

Заедно с Роберто Маджи екипът прекара два часа в домашния кабинет на Лука, където обсъдиха стратегията, после отлетяха за Женева за среща с представители на „Ланнак“: Омар Челик, изпълнителен директор и внук на основателя на фирмата; Денис Талъс, юрисконсулта им, с когото предимно беше във връзка Мич; и сина на Омар, Адем, завършил Принстън и бъдещ собственик на фирмата. Не бяха мюсюлмани и пиеха алкохол. След коктейлите в бара на хотела отидоха в един ресторант, където щяха да прекарат вечерта. Към тях щеше да се присъедини Йенс Битерман, швейцарски адвокат, който беше част от екипа и движеше отношенията с ОАК.

Омар беше близък с Лука повече от двайсет години и се тревожеше за приятеля си. Много пъти беше виждал Джована като малка. Лука и семейството му неведнъж бяха ходили на почивка в имението на Челик на брега на Черно море. Разбира се, Омар беше гневен, че Либия му дължи 400 милиона долара за моста — пари, които беше твърдо решен да си получи — но беше много по-загрижен за благополучието на Джована.

По време на един от многото разговори помежду им Денис Талъс беше казал на Мич, че фирмата финансира частна операция в Либия в опит да открие Джована. Мич предаде информацията на Дариън Кейсък от „Крюгъл“, който не се изненада.

— Добре дошли в отбора — каза той.

Изслушването беше насрочено за 14 ч. в четвъртък, 28 април. Мич и екипът прекараха цялата сутрин в една от заседателните зали на хотела заедно с Омар, сина му и Денис Талъс. Прегледаха процедурния график, който Лука им беше дал, и потърсиха начини да направят по-резултатен прегледа на планината от материали, която все още не бяха проучили. Обсъдиха стратегията да допълнят иска с обезщетения за четиримата убити охранители и Юсеф — до един служители на „Ланнак“. Още в началото Омар пое контрола над срещата и показа защо го смятат за корав и неотстъпчив корпоративен шеф. Той се бореше с либийците повече от двайсет години и макар че обикновено си получаваше парите, вече му беше дошло до гуша от тях. Нямаше да реализира повече проекти там. Не вярваше, че правителството е отговорно за засадата и кръвопролитието, защото властта открай време обещаваше да защитава чуждестранните работници, особено тези от „Ланнак“. Но на Омар му беше ясно, че Кадафи губи контрол над голяма част от територията си и повече не може да се разчита на него. „Ланнак“ държеше да се предяви иск и за обезщетения за убитите служители и либийското правителство да бъде подведено под отговорност, но се съгласи с Мич, че трябва да изчакат. Най-вероятно щяха да намерят Уалид с прерязано гърло. Никой не можеше да предвиди какво ще се случи с Джована. В момента неизвестните бяха прекалено много, за да се опитват да чертаят стратегия.

Обядваха по един сандвич, отидоха с таксита до Съдебната палата и се качиха до залата на петия етаж. Отпред, в просторния празен коридор ги чакаха двама репортери. Единият с фотоапарат на шията се оказа от лондонски таблоид, а другият — от по-сериозен вестник. Попитаха Мич има ли време да поговорят. Той им отказа вежливо, без да спира, и влезе в съдебната зала.

Беше с високи тавани и големи прозорци, обляна в светлина и с места за стотици зрители. Но нямаше нито един — само малки групи адвокати, скупчени тук-там, които си шушукаха сериозно и се измерваха с погледи от различни краища на залата.

Съдийската маса беше внушителна — дълга почти двайсет и пет метра и изработена от някакво потъмняло тежко дърво, отсечено вероятно преди двеста години. Висока беше около два метра и на подиума зад нея бяха наредени двайсет въртящи се стола на колелца. Столовете бяха еднакви, тъмновинени и равни на височина и докато съдът заседаваше, съдиите гледаха към адвокатите и страните по споровете от извисената си позиция на хора с много познания и власт.

Двайсетте стола бяха празни. Един съдебен служител отведе Мич, Стивън, Йенс и Роберто до масата на ищците в другия край на залата. Те извадиха съдържанието на дебелите си куфарчета, сякаш им предстоеше да прекарат тук часове. От отсрещната страна друг екип от адвокати със сериозни лица се приближиха до своята маса и също извадиха документите си. „Рийдмор“ от Лондон, любимата адвокатска фирма на либийците, беше известна със своите арогантни адвокати, на които явно им беше приятно, че се славят като негодници от световна класа.

Фирма „Рийдмор“ имаше само 550 адвокати — недостатъчно да попаднат дори в първите двайсет и пет в света по персонал, и беше ограничила бизнеса си до няколко страни, предимно в Европа. От много години обслужваше либийския режим. Лука бе казал, че сигурно затова хората в нея гледат на живота с такова озлобление.

Едно от главните предимства на „Скъли и Пършинг“ — освен многобройните талантливи адвокати, амбицията, уменията и многообразието — беше мащабът. Вече десет години фирмата беше водещата в света и беше твърдо решена да остане на върха. Адвокатите ѝ нерядко парадираха с нейния забележителен размах. Никога не бе имало по-голяма юридическа компания от тази. Големината не е равнозначна на талант, нито пък е гаранция за успех, но когато си номер едно в правния свят, ти завиждат всички от втория до петдесетия в класацията.

„Рийдмор“ бяха трудни съперници и Мич никога не би ги подценил, но и не се впечатляваше от тяхната напереност. Джери Роб беше главният адвокат от страна на Либия. Беше довел двама по-млади колеги. Тримата бяха облечени в безупречно ушити тъмносини костюми и явно не бяха способни да се усмихват.

Само че, тъй като другата маса преживяваше труден момент, Роб се почувства длъжен да почовърка раната. Той се приближи, подаде ръка и каза:

— Добър ден, господа. — Беше като глътнал бастун и се ръкуваше вдървено като дванайсетгодишен. — Миналата седмица говорих с Лука — каза той, леко вирнал нос. — Надявам се, че той е добре въпреки всичко.

Въпреки всичко. Въпреки факта, че умира от рак и че дъщеря му е заложница на опасни типове.

— Лука е добре — отвърна Роберто. — Въпреки всичко.

— Някакви новини за Джована?

Мич не се хвана на въдицата и само поклати глава.

— Никакви — каза Роберто. — Ще му предам за проявената загриженост.

— Ако обичаш.

Разговорът щеше да продължи все така неловко, но в този момент съдебната чиновничка до съдийската маса заговори тържествено и Роб се върна на мястото си. Тя призова на английски за ред в залата. Седна и след нея се изправи друга жена, която повтори същото на френски. Мич огледа просторната зала. Имаше две групи адвокати, седнали далече една от друга, и няколко клиенти, пръснати между тях. Двамата британски репортери бяха на първия ред. Едва ли някой в залата говореше френски, но съдът си имаше своите процедури.

Влязоха трима съдии и седнаха зад високата маса. Главният съдия се настани по средата. Двамата ѝ колеги бяха най-малко на пет метра от нея. Седемнайсет стола останаха празни. Пренасрочването на делото не изискваше комисията да присъства в пълен състав.

Съдът се председателстваше от Виктория Поули, американка от Дейтън, бивш федерален съдия, една от първите жени, завършили право в Харвард. Приемливите обръщения към нея бяха „мадам“, „ваша чест“, „госпожо съдия“ или „лорд“. Всичко останало беше проблемно. Само адвокатите от Британските острови и Австралия си позволяваха да я наричат „лорд“.

От дясната ѝ страна седеше съдия от Нигерия, а от лявата — от Перу. И двамата не носеха слушалки, затова Мич не очакваше да има забавяне заради превод.

Мадам Поули поздрави всички участници в следобедното заседание и обяви, че в графика им са включени само няколко точки. Погледна към съдебната чиновничка, която се изправи, оповести делото на „Ланнак“, след това прочете историята му, като започна с подаването на жалбата през октомври миналата година. Почти невъзможно беше подобно изслушване да бъде нещо друго освен скучно, но монотонният глас на чиновничката сякаш успа всички в залата. Тя продължаваше да чете, отгръщаше страниците и гласът ѝ ставаше все по-монотонен, а последната мисъл на Мич, преди да изпадне в летаргия, беше: дано не го повторят и на френски.

— Господин Макдиър — каза високо някой и Мич се събуди. Говореше мадам Поули. — Добре дошли в съда и моля, предайте благопожеланията ми на синьор Лука Сандрони.

— Благодаря, Ваша чест. Той също ви изпраща поздрави.

— Господин Роб, приятно ми е да ви видя.

Джери Роб се изправи, поклони се леко от кръста и направи опит за усмивка, но не каза нищо.

— Седнете и не се чувствайте длъжни да ставате.

Двамата адвокати седнаха.

— Процесът е насрочен за февруари догодина, след девет месеца. Ще попитам и двамата дали ще бъдете готови за процес дотогава. Господин Макдиър?

Мич остана на мястото си и отговори, че ищецът ще бъде готов — той беше подал жалбата, затова от него се очакваше да настоява за скорошен процес. Рядко се случваше ищец да отлага явяването пред съда. Колкото и работа да имаха, Мич беше сигурен, че ще влязат в графика. Клиентът му искаше процес дори преди февруари, но щяха да повдигнат този въпрос в друг ден.

Мадам Поули попита как върви събирането на доказателствата. Мич отговори, че очаква да приключат до деветдесет дни. Предстоеше да снемат още клетвени показания, да съберат още документи, да привикат още вещи лица, но деветдесет дни би трябвало да им стигнат.

— Господин Роб?

Той не беше добър актьор и не успя убедително да се престори на изненадан от оптимизма на адвоката на отсрещната страна. Предстояли още най-малко шест месеца събиране на доказателства, може би повече, затова процес след по-малко от година бил просто невъзможен. Роб прибягна до обичайния за тази ситуация сценарий на защитата и изреди няколко причини защо им трябва още време. Говори твърде пространно и за финал каза:

— Само мога да гадая колко ще се усложни работата ни с оглед на последните събития в Либия.

Мадам Поули веднага се възползва от повода:

— Нека да поговорим за последните събития. Господин Макдиър, възнамерявате ли да поискате още обезщетения?

Отговорът беше „да“, но Мич нямаше да го каже в съда. Той се постара да изглежда безпомощен, когато отговори:

— Ваша чест, ситуацията в Либия е нестабилна и може да се промени драстично във всеки един момент. Не бих могъл да предскажа какво ще се случи и какви ще са правните последици.

— Не, естествено, разбирам позицията ви. Но с оглед на вече случилото се може основателно да се допусне, че проблемите само ще се усложняват, нали?

— Ни най-малко, Ваша чест.

Роб видя шанс да се намеси:

— Ваша чест, имате право, разбира се. Събития извън нашия контрол мътят водата, образно казано. Справедливо би било да уговорим удължаване на срока, вместо по принуда да се стремим към невъзможна крайна дата.

Мич реагира:

— Крайната дата ни устройва, Ваша чест, и обещавам на съда, че ищецът ще бъде готов през февруари, ако не и по-рано. Не мога да говоря от името на защитата.

— И не бива — контрира Роб.

— Господа — строго се намеси мадам Поули, за да не допусне обсъждането да се превърне в препирня. — Нека видим как ще се развият събитията там и ще го обсъдим впоследствие. Сега бих искала да разгледаме някои от въпросите, които възникнаха при прегледа на доказателствата. Преброих осем евентуални вещи лица на ищеца, които да свидетелстват на процеса. Шестима на защитата. Това са много показания, не съм сигурна, че имаме нужда от всички. Господин Макдиър, искам кратко резюме на показанията на всяко вещо лице. Не се престаравайте. Само най-същественото.

Мич кимна и се усмихна, като че ли това беше най-съкровеното му желание. Роберто реагира светкавично и му подаде някакви бележки.

Когато Мич приключи с представянето на третото вещо лице — специалист по цимента — беше сигурен, че и тримата съдии вече спят.

20

Два лондонски вестника публикуваха репортажи за изслушването. В допълнение „Гардиън“ бе описал на втора страница историята с отвличането и припомняше на читателите си, че не е „съобщено“ за контакт с похитителите. Определяха насрочването на делото в Женева като „отегчително“ и твърдяха, че на него не е постигнат особен напредък. Комисията явно не била склонна да взема решения при наличието на толкова много неясноти. Бяха публикували малка снимка на Джована, взета от архива им, и нова на Макдиър как влиза в съдебната палата с Роберто Маджи. Двамата бяха правилно идентифицирани като съдружници в огромната юридическа фирма „Скъли и Пършинг“. Те настоявали либийското правителство да изплати най-малко четиристотин милиона долара на клиента им.

Докато отново прелиташе над Атлантика, Мич се взираше в своята черно-бяла снимка. Не беше доволен, че са го разпознали, но знаеше, че това е неизбежно.

„Карънт“ бяха пуснали тийзър на първа страница: Адвокатите на Кадафи се опитват да протакат: няма вести за Джована, а на пета страница нападаха „безмилостния диктатор“, че не си плаща дължимото. Намекът им беше ясен: Кадафи стои зад убийствата и отвличанията, защото е бесен заради съдебното дело. Имаше снимка на Мич, една на Джована и вече познатата трагична снимка на бедния Юсеф, увиснал на дебела жица.

На 1 май с Уалид се случи каквото всички очакваха. Убийците бяха решили да удължат страданието му, бяха отрязали тестисите му и го бяха оставили да кърви. Беше провесен за едното стъпало от висок кипарис близо до оживен път на около трийсет и пет километра от Триполи. На другото му стъпало беше закачена табела: Уалид Джамблад, предател.

Адвокат от кантората в Рим видя новината пръв и алармира Роберто Маджи, който на свой ред се обади на Мич. Няколко часа по-късно в Дълбоката мрежа беше пуснато видео, поредното извратено клипче как главорези убиват невинен човек просто за забавление. А може би имаше цел или някакво послание. Роберто го изгледа и предупреди Мич да не прави неговата грешка.

Оставаше само Джована. Разбира се, тя беше ценният трофей и съдбата ѝ беше трудна.

Мич, Джак Руш и Кори Галант изтърпяха поредния конферентен разговор с Дариън от „Крюгъл“. Не забелязаха той да им каза нещо, което не беше очевидно или което те не знаеха. След края на разговора и след като Мич се увери, че няма работещи микрофони или натиснати копчета, той попита Джак:

— Колко плащаме на тези?

— Много.

— Поредният пропилян половин час.

— Не точно. Пиши го на сметката на „Ланнак“.

Мич погледна Кори и попита:

— Още ли вярваш на тези типове? Досега не са ни дали нищо.

— Ще ни дадат, Мич. Така мисля.

— Какъв е следващият ни ход?

— Нямаме такъв. Ще чакаме. Докато не получим вест от Джована или от гадовете, които я държат като заложница, нищо не можем да направим от тук.

— Последни новини от арбитражния съд? — попита Джак.

— Няма много — отговори Мич. — Всъщност няма никакви. Делото е на изчакване, докато тя е заложница. Не забравяй, че съдът и сам лесно си намира причини да отлага.

— А Лука?

— Говоря с него всеки ден. Понякога е по-добре, друг път не, но засега се държи.

— Е, да приключваме. Ще поговорим отново утре сутрин.

На 4 май Райли Кейси пристигна на работа както обикновено — в осем и половина. Беше управляващ съдружник в лондонския офис на „Скъли“ и работеше във фирмата от почти три десетилетия. Преди единайсет години му се падна да интервюира млад американски адвокат, който беше в града и си търсеше работа. Дипломата от Харвард отвори вратата на Мич. Пъргавият ум, бързата мисъл и хубавата външност му осигуриха работата и той се присъедини към екипа на „Скъли“, когато беше на трийсет години.

Шест години по-късно Райли нае Джована Сандрони и като повечето мъже в офиса тайно си падаше по нея. Тайно, но съвсем професионално и, естествено — мълчаливо. Райли беше щастливо женен и внимаваше да не изневерява, в противен случай вече щеше да е направил някоя глупост. След като я нае по настояване на Лука, той с огромна гордост наблюдаваше как Джована се превръща в способен адвокат, който някой ден като нищо може да оглави цялата фирма.

Още преди да изпие сутрешното си кафе, секретарката му влезе и безмълвно му подаде мобилния си телефон. На дисплея се виждаше съобщение от неизвестен номер: „Кажи на Райли да си провери спама“.

Той го прочете и я погледна. Нещо не беше наред и тъй като след отвличането на Джована напрежението в офиса беше направо задушаващо, подхождаха предпазливо към всяко дребно отклонение. Даде ѝ знак да заобиколи и да дойде от неговата страна на бюрото. Двамата впериха погледи в огромния монитор върху бюрото му. Райли влезе в папката със спама и кликна върху имейл от непознат подател, получен преди единайсет минути. Двамата подскочиха невярващо.

На екрана имаше голяма черно-бяла снимка на Джована, седнала на стол и облечена в черна роба и с черен хиджаб, който покриваше всичко освен лицето ѝ. Тя нито се усмихваше, нито се мръщеше. Държеше вестник — сутрешния брой на „Та Неа“, което на гръцки означаваше „Новините“, най-големия ежедневник в страната. Райли уголеми снимката и датата стана четлива — 4 май 2005 г. Днес сутринта. Статията на първа страница отразяваше стачка на фермерите и имаше снимка на редица трактори, преградили някакво шосе. Не пишеше нищо за Джована, поне в горната половина, над сгъвката.

— Извикай някой от техническия отдел, а аз ще се обадя на охраната — каза Райли.

Кори знаеше, че Мич става рано, затова го остави да поспи до пет и половина и му се обади. След броени секунди Мич беше в кухнята. Най-напред натисна копчето на кафемашината, после бързо отвори лаптопа си. Първата му мисъл беше: поне е жива.

— Гръцкият вестник е проверен, всичко е точно каквото изглежда. Продава се в Триполи, но трябва да знаеш къде да го търсиш. Купили са днешен брой рано сутринта, направили са снимката и са я изпратили в Лондон. Доколкото можем да преценим, не е изпратена никъде другаде.

— И няма съобщение от подателя?

— Нито дума.

Мич отпи от кафето си и се опита да избистри мислите си.

— Смяташ ли да кажеш на Лука? — попита Кори.

— Да. Ще се обадя на Роберто.

На следващата сутрин новините от Атина бяха още по-зловещи. В 3:47 ч. — според алармената система — в пощенската стая на гръцкия офис на „Скъли и Пършинг“ беше избухнала бомба. Кантората се намираше в деловия център на града. Тъй като по това време никой не беше на работа, нямаше пострадали. За направата на бомбата бяха използвани запалителни вещества, които не можеха да събарят стени, но бяха предизвикали пожар — при това доста внушителен. В Атина имаше само четирима адвокати на „Скъли“, това беше най-малкият им офис зад граница, който изгоря целият още преди да пристигне пожарната. Пламъците плъзнаха на третия етаж и от изпочупените прозорци изригна пушек. Два часа след като се разпищя алармата, пожарът беше овладян и угасен. По изгрев пожарникарите прибираха маркучите си и се оттегляха, но разчистването щеше да отнеме дни.

Управляващият съдружник беше допуснат до сградата и отведен до овъглената черупка на някогашния луксозен офис. Там цареше пълна разруха. Стени, врати, мебели, компютри, принтери, килими — всичко беше почерняло и съсипано. Няколко метални шкафа бяха издържали на високите температури, но бяха целите мокри. Съдържанието им обаче не беше ценно. Важните документи се съхраняваха онлайн.

По обед пожарникарите официално окачествиха случилото се като умишлен палеж.

Въоръжен с тази информация, управляващият съдружник се обади в Ню Йорк.

21

Издателство „Епикуреан“ заемаше долните три етажа на сграда от кафяв камък, построена в началото на XX в. Намираше се на Седемдесет и четвърта улица, близо до Мадисън авеню. Четвъртият и петият етаж се обитаваха от саможива и ексцентрична старица, наближаваща деветдесет, която живееше с котките си и с операта. По цял ден пускаше плочи и с напредването на възрастта все повече оглушаваше, затова постепенно усилваше звука. Никой не се оплакваше, защото тя беше собственичка на сградата, както и на двете съседни. Редакторите на третия етаж понякога чуваха нейната музика, но това не беше проблем. Сградите имаха дебели стени и подове. Собственичката им вземаше скромен наем, защото, първо, не ѝ трябваха пари и второ, приятно ѝ беше да има свестни наематели.

Идеалната сутрин за Аби започваше с ясно небе, петнайсетминутна разходка с Кларк и Картър до училището, после трийсет минути пеша през Сентръл Парк до кабинета ѝ в издателството, който, тъй като тя беше старши редактор, се намираше на първия етаж, далече от операта, но близо до кухнята. Офисът им беше малък, но ефективен. Беше тясно като в повечето офиси в Манхатън, още повече че бяха направили кухнята много широка — просторна, модерна, напълно оборудвана, за да посреща различните шеф готвачи, които ги посещаваха, докато пишеха готварските си книги. Почти всеки ден идваше по един и в издателството постоянно ухаеше на ястия от цял свят.

Джована беше отвлечена двайсет и седем дни по-рано.

Както винаги, Аби се отби в популярно кафене на Седемдесет и трета улица за любимото си лате. Към девет и петнайсет чакаше на опашката, насочила мислите си към предстоящия ден, към синовете си в училище, към съпруга си на четиресет и осмия етаж, затънал в работа, и беше вперила поглед в телефона си. Някой зад нея я потупа леко по рамото. Тя се обърна и се оказа лице в лице с някаква мюсюлманка. Жената носеше дълга кафява роба, хиджаб в същия цвят и фередже, което скриваше всичко освен очите ѝ.

— Вие сте Аби, нали?

Аби се стъписа и не можа да си спомни нито първия, нито последния път, когато бе разговаряла с напълно забулена жена. Но все пак това беше Ню Йорк, тук живееха много мюсюлмани. Аби се усмихна вежливо и отговори:

— Да, а вие коя сте?

Мъжът зад жената четеше сгънат вестник. Най-близкият бариста зареждаше витрината с кроасани и кишове. Никой не обръщаше внимание на никого.

Жената отговори на безупречен английски със съвсем лек арабски акцент:

— Имам новини от Джована.

Очите ѝ бяха тъмни, млади и тежко гримирани и Аби се взираше в тях невярващо. Коленете ѝ омекнаха, сърцето ѝ прескочи, а устата ѝ пресъхна толкова, че не можеше да говори.

— Моля? — успя все пак да каже тя, макар че беше напълно сигурна какво е чула.

Някъде изпод диплите на дрехата си жената измъкна плик и ѝ го подаде. Малък пощенски плик, но твърде издут, за да съдържа само писмо.

— Предлагам ви да правите каквото ви е казано, госпожо Макдиър.

Аби взе плика, макар че нещо ѝ подсказваше да не го прави. Жената забърза към вратата и излезе от кафенето, преди тя да изрече и дума. Мъжът сгъна вестника и вдигна очи. Аби се обърна напред, все едно нищо не се е случило.

— Какво да бъде? — попита баристата.

— Двойно лате с канела — каза задавено тя.

Намери си стол, седна и се опита да диша дълбоко. Почувства се неловко, когато усети, че по челото ѝ е избила пот. Избърса се с хартиена салфетка от масата и се озърна. Пликът още беше в лявата ѝ ръка. Вдиша и издиша бавно още няколко пъти. Реши да го отвори в офиса и го пъхна в голямата си чанта.

Можеше да се обади на Мич, но нещо ѝ подсказваше да не бърза. Да изчака няколко минути, докато види съдържанието на плика, защото каквото и да имаше вътре, щеше да изисква неговата намеса. Когато латето ѝ беше готово, тя го взе от плота и излезе от кафенето. Направи няколко крачки по тротоара и се закова на място, осъзнала, че някой я е наблюдавал. И дори в момента може би я гледаше, следеше я. Някой знаеше името ѝ, името на съпруга ѝ, какво работи той, обичайния ѝ маршрут, любимото ѝ кафене. И този някой не си беше отишъл, а дебнеше наблизо.

Продължавай да вървиш, заповяда си тя, дръж се нормално, все едно всичко е наред.

Кошмарът започваше отново. Ужасът да се опитваш да живееш нормално и в същото време да знаеш, че някой те наблюдава и те подслушва. Бяха изминали петнайсет години от премеждията с „Бендини“ в Мемфис и на нея ѝ трябваше много време, преди да престане да се озърта през рамо.

След пет минути Аби отвори вратата на издателство „Епикуреан“, на която нямаше табела, размени по няколко думи с колегите си и побърза да влезе в кабинета си. Заключи се, седна на бюрото и отвори плика. Вътре имаше телефон и лист хартия за принтер, на който пишеше:

До Аби Макдиър

(1) Най-пагубното нещо, което можеш да направиш, е да въвлечеш в това вашето правителство. Подобна стъпка ще доведе до лош край за Джована, а вероятно и за други хора. Не се доверявайте на правителството ви — нито ти, нито който и да е друг.

(2) Ангажирай Мич и неговата адвокатска фирма, която има много връзки и пари. Ти, Мич и фирмата му можете да успеете и всичко да приключи добре. Не намесвайте никой друг.

(3) Наричай ме Нура. Аз съм връзката с Джована. Следвай инструкциите ми и тя ще се върне при вас. С нея не се отнасят лошо. Другите заслужаваха да умрат.

(4) Телефонът в този плик е от огромно значение. Дръж го подръка непрекъснато, дори като спиш. Ще ти звъня по всяко време. Не пропускай нито едно обаждане. Използвай зарядното на собствения си мобилен. Кодът е 871. В папката със снимки ще намериш интересни неща.

Аби остави листа и взе телефона. Беше най-обикновен, с нормални размери и вид, в който нямаше нищо подозрително. Тя набра 871 и се отвори меню. Натисна „Снимки“ и моментално ѝ призля. На първата бяха тя, Картър и Кларк отпреди час, когато се сбогуваха на тротоара пред училището им на четири преки от техния апартамент. Аби се пресегна към бутилката с вода, не към кафето. Развъртя капачката, отпи и намокри блузата си. За секунда стисна очи, после отвори следващата снимка. Фасадата на сградата от кафяв камък, където се намираше в момента. На следващата снимка беше жилищната им сграда, снимана от Шейсет и девета и Кълъмбъс авеню. На следващата беше сградата на „Скъли и Пършинг“ на Брод Стрийт 110, направена от далечно разстояние.

Последната снимка беше на Джована, която седеше в тъмна стая, носеше черен хиджаб, държеше лъжица и гледаше надолу в купичка с нещо като супа.

Времето течеше, но Аби не го усещаше. В шеметните ѝ мисли цареше пълен хаос. Сърцето ѝ блъскаше като пневматичен чук. Отново затвори очи, разтри слепоочията си и чу, че някой тихо чука на вратата ѝ.

— Минутка — каза тя и чукането престана.

Обади се на Мич.

Бяха като замръзнали, гледаха широкия екран и чакаха да се появи видеото на Аби. Ето го: близък план на напечатаната бележка от Нура. Прочетоха я бързо, после я препрочетоха по-бавно. Камерата се отмести към загадъчния телефон върху бюрото ѝ до плика, в който ѝ беше предаден. Видеото беше дълго двайсет и две секунди.

Мич най-сетне си пое дъх, издиша и застана до прозореца в кабинета на Джак Руш, който се вторачи в малката заседателна маса, изгубил ума и дума. Кори, който беше под невероятно напрежение след бомбата в Атина, се взираше в черния екран и се опитваше да разсъждава трезво.

— В телефона има пет снимки, така ли? — попита той, без да поглежда Мич.

— Точно така — отговори Мич, все още с гръб към него.

— Нека да не ни ги изпраща по имейла, ясно?

— Добре. Какво да ѝ кажа?

— Още не съм сигурен. Да допуснем, че те следят всичко, което се прави с онзи телефон. Да допуснем, че могат да го използват, за да наблюдават Аби навсякъде, независимо дали е включен или не. Да допуснем също, че той чува и записва всичко, което се говори около него, дори да е изключен.

Сякаш не беше чул нито дума, Мич каза:

— Снимали са децата ми, докато отиват на училище днес.

Кори стрелна с поглед Джак, който поклати глава. Шокът не беше отминал, никой не можеше да се опомни, всичко им бе като в мъгла.

Мич продължи, все още обърнат към прозореца:

— Инстинктът ми подсказва да изляза незабавно от тази сграда, да се кача на такси, да взема синовете си от училище, да ги заведа на безопасно място и да заключа всички врати.

— Напълно те разбирам, Мич — каза Кори. — Върви, ако трябва. Няма да те спрем. Но най-напред трябва да видим онзи телефон. Твоят мобилен безопасен ли е?

— Не знам. Ти инсталира онова антивирусно приложение.

— На телефона на Аби също, нали?

— Да. Би трябвало да сме защитени от хакери, ако изобщо някой е защитен от тях в днешно време.

— Хрумна ми нещо — обади се Джак. — Хотел „Карлайл“ се намира на Седемдесет и шеста улица, близо е до офиса на Аби. Звънни ѝ и я заведи на обяд там. Нека да носи новия си телефон. Ще ангажираме заседателна зала и ще го огледаме, докато вие обядвате.

— Чудесна идея — съгласи се Кори.

Мич се обърна и попита:

— Значи ще действаме?

— Да.

Мич извади телефона си и се обади на Аби. Трябваше да внимава, в случай че ги подслушваха, и ѝ каза, че ще бъде близо до офиса ѝ по обед. Предложи ѝ да се срещнат в „Карлайл“ в дванайсет, за да обсъдят дали да предприемат нещо в училището. Когато приключи, Мич попита Кори:

— Възможно ли е да хакнат телефоните и имейлите ни? Подслушват ли ни?

— Малко вероятно е, Мич. В днешно време всичко е възможно, но аз се съмнявам.

— И какъв е смисълът? Тях не ги интересува какво правите на обяд или на вечеря. Става дума само за пари. Ако искаха да убият Джована, вече щяха да са го направили, нали, Кори?

— Вероятно, но кой знае?

— Вижте, играта се промени. Най-накрая похитителите се свързаха с нас и са склонни да говорят. Което означава преговори, което означава пари. За какво им е иначе Джована? За да убие Кадафи? Да договори мир в Либия? Да намери още нефт в пустинята? Не. Тя струва пари, въпросът е колко.

— Не е толкова просто, Джак — възрази Мич. — Остава и въпросът колко щети сме склонни да понесем, преди да се пречупим. Освен извършените убийства — а това са единайсет души, ако броя правилно — един от офисите ни изгоря и те вече са тук, в нашия град.

— Да не прибързваме — каза Кори. — Не ние командваме парада, а те. Не можем да направим много, преди Нура да се появи отново.

— Нима? Е, аз възнамерявам да защитя семейството си.

— Разбрах, Мич. И не те виня. Някакви идеи?

— Ти си специалистът по сигурността, нали? Какво ще ме посъветваш?

— Мисля по въпроса.

— Побързай, моля те.

— Трябва да поговорим за „Крюгъл“ — каза Джак. — Да ги включим ли?

Мич сви рамене, като че ли въпросът не беше насочен към него. Отново застана до прозореца и се загледа към улиците долу. Десетки жълти таксита пълзяха по тях в оживения трафик. Той се канеше след няколко минути да седи на задната седалка на някое от тях.

— Говорил ли си наскоро с Дариън? — попита Джак.

— Последно в девет часа — отговори Кори. — Първата ми работа всяка сутрин е петнайсетминутен брифинг с него и той обикновено ме уведомява, че няма нищо ново. Търсели, чакали, търсели, чакали… Трябва да му кажем, и то скоро. Похитителите се обадиха, Джак, а ние се надявахме точно на това. „Крюгъл“ познават тази игра много по-добре от нас.

— Имаш ли им доверие? Фирмата им бъка от шпиони и бивши агенти на ЦРУ. Гордеят се, че имат хора във всяка дупка по света. Ами ако някой си е развързал езика?

— Няма да стане. Дариън е в града. Мога да му се обадя и да се видим в „Карлайл“.

— Мич?

— Докато не се уверя, че децата ми са в безопасност, не съм от голяма полза. Аби също е развалина.

— Разбирам те — каза Джак. — Отиди да се видиш с нея на обяд. Ние ще бъдем там и ще начертаем план.

22

Мич чакаше във фоайето на „Карлайл“, когато Аби се втурна вътре десет минути преди дванайсет. Той ѝ махна и без да разменят нито дума, двамата хлътнаха в бар „Бемелманс“, един от най-прочутите в Манхатън. В този час обаче беше почти празен. Седнаха на високи столчета до бара един срещу друг и си поръчаха диетична сода. Очите им бяха влажни и тревожни. Мич се стараеше да запази спокойствие. И двамата не бяха нервни по природа, но за пръв път някой заплашваше децата им.

Мич ѝ даде знак и тя остави дамската си чанта на пода под високото си столче.

— Има вероятност новият ти телефон да следи къде ходиш — каза ѝ тихо той. — Както и да слуша и да записва всичко, независимо дали е включен или изключен.

— Искам да се отърва от него. Обади ли се в училището?

— Още не.

Той кимна, изправи се и ѝ даде знак да го последва. Отдалечиха се на няколко метра, без да изпускат чантата ѝ от поглед. Мич каза почти шепнешком:

— След няколко минути ще се срещнем с експерти по сигурността. Може би ще измислим какво да правим.

Тя стисна челюсти и скръцна със зъби.

— Предлагам да вземем момчетата и да изчезнем от града, да се скрием за няколко дни.

— Идеята ми допада. Проблемът е, че не можеш да се скриеш. Телефонът може да те проследи, а ти трябва да го носиш постоянно. Ти си свръзката, Аби. Избрали са теб.

— Поласкана съм. — Очите ѝ се насълзиха. — Можеш ли да повярваш? Проследили са ни до училището днес сутринта. Знаят къде живеем и къде работим. Как се озовахме в това положение?

— Озовахме се, но ще се измъкнем. Обещавам ти.

— Без обещания, Мич. И ти не знаеш повече от мен. Искам да помогна на Джована, но в момента двете ми деца са единствената ми грижа. Да ги вземем и да бягаме.

— Може би по-късно. Сега трябва да се качим горе и да се срещнем с екипа.

Двете заседателни зали в бизнес центъра бяха заети, затова Кори ангажира апартамент на третия етаж. Чакаше ги заедно с Джак и Дариън. Запознаха се набързо. Аби беше виждала Джак на ежегодната коледна вечеря на фирмата — претенциозно официално парти, което всички мразеха. С Кори се запозна няколко години по-рано по време на една от фирмените проверки за сигурност.

По понятни причини Аби се чувстваше много уязвима в момента. Освен това изведнъж попадна на среща с напълно непознат човек, пред когото трябваше да обсъжда лични неща. Настъпателен както винаги, Дариън мина направо на въпроса:

— Разкажи ни стъпка по стъпка за сблъсъка си с Нура.

Аби го стрелна с поглед и отговори:

— Не ми допада тонът ви.

За секунда въздухът сякаш излетя от стаята. Мич се почувства длъжен да успокои напрежението и се намеси:

— Виж, Дариън, беше трудна сутрин и всички сме малко напрегнати. Какво точно те интересува?

— И кой каза, че е било сблъсък? — попита Аби.

Дариън се усмихна фалшиво и отговори:

— Права сте, госпожо Макдиър. Изразих се неуместно.

— Добре.

— Може ли да видя телефона?

— Няма проблем.

Телефонът беше на дъното на голямата ѝ чанта, затова ѝ отне малко време да го измъкне. Остави го в средата на кръглата масичка. Дариън притисна показалец към устните си, за да помоли всички да мълчат. Взе телефона, огледа го и с малка отвертка отвори капачето. Снима го отзад със своя телефон и изпрати снимките на някого в „Крюгъл“. Отвори лаптопа си, започна да трака по клавишите като вманиачен хакер и после спря да се полюбува на откритието си. Завъртя леко екрана, за да видят и другите. Търговската марка беше „Джакъл“ и се произвеждаше във Виетнам за фирма в Унгария. Списъкът с техническите данни беше със ситен шрифт и заемаше няколко страници. Посланието беше ясно: беше сложен телефон, който не е предназначен за обикновения потребител. Дариън отново затрака бързо по клавишите и продължи да проучва. Мобилният му звънна и той заговори на някакъв кодиран език, после се усмихна и приключи разговора.

— Не ни подслушва — съобщи той с облекчение. — Обаче излъчва проследяващ сигнал, независимо дали е изключен или не.

— Значи в момента те знаят, че телефонът се намира в хотел „Карлайл“? — попита Мич.

— Знаят, че е някъде в радиус от петдесет метра от мястото, на което се намира всъщност. Вероятно не знаят, че е тук горе, а не в ресторанта.

Аби изсумтя отвратено и поклати глава.

Дариън подаде телефона на Кори, който го хвана така, че двамата с Мич да виждат дисплея. Отвори „Снимки“ и се появиха момчетата и майка им — поредният ден, в който отиваха на училище. Мич невярващо клатеше глава, докато разглеждаше петте снимки, после каза:

— Добре. Аби, разкажи ни какво се случи с Нура.

Тя погледна към Дариън и каза:

— Извинете, че бях толкова рязка. Малко е напрегнато.

— Няма нужда от извинения, Аби. Тук сме, за да помогнем.

Тя се постара да си припомни всяка подробност, докато Дариън я записваше, а останалите си водеха бележки. Той я разпита подробно за външния вид на Нура: ръст — почти като нейния, метър и седемдесет. Тегло — не можела да прецени заради пластовете облекло. Възраст — млада, под трийсет, но пак нямало как да е сигурна заради фереджето. Акцент — безупречен английски, може би с лек арабски акцент. Нещо характерно за дланите ѝ, ръцете, обувките? Нищо, всичко било скрито под дрехата. Поръчала ли си е Нура нещо за пиене или за ядене? Не.

Докато разпитът продължаваше, Джак отиде в съседната стая и започна да звъни по телефона.

След като им разказа всичко, Аби добави:

— Това е, няма друго. Чувствам се като на свидетелското място. Бих искала да остана насаме с Мич.

— Добра идея — съгласи се Кори. — Вие двамата слезте долу и обядвайте, докато ние обмисляме следващите стъпки.

— Страхотно, Кори, но следващата стъпка са децата ни. Джована е важна, но в момента нищо друго няма значение освен безопасността на Кларк и Картър.

— Ясно, Мич.

— Хубаво. И няма да предприемате нищо без моето одобрение, нали?

— Разбрах.

Не можеха да мислят за храна, но беше задължително поне да поръчат нещо. Избраха салати и чай и неволно огледаха прекрасния ресторант „Даулингс“, за да проверят дали някой не гледа към тях. Никой.

Въпреки че проклетият телефон „Джакъл“ беше пъхнат на дъното на голямата дамска чанта на Аби, която на свой ред беше навряна под стола, двамата разговаряха тихо. Въпросът беше къде, а не дали, кога или как. Къде? Трябваше да намерят безопасно място, където да избягат и да се скрият с момчетата. Нейните родители бяха в Кентъки, в родния ѝ дом, и това беше една от възможностите, но твърде очевидна. Шефът на Аби в „Епикуреан“ имаше вила на Мартас Винярд. Буквално всичките им познати в града имаха вили или в Хемптънс, или в северните части на щата, или някъде в Нова Англия, затова списъкът с вариантите ставаше все по-дълъг с напредването на разговора. Лесно им хрумваха места, но щеше да им бъде трудно да помолят собствениците.

Мич се съмняваше, че Аби ще може да напусне града. Не знаеха кога Нура ще се обади отново и тогава от Аби се очакваше да зареже всичко и да се яви на срещата. Мич с радост би заминал някъде с момчетата и би забравил за офиса.

Директорът на училище „Ривър Латин“ се казваше Джайлс Гатерсън, ветеран в подложената на неизменен натиск система на частните училища в града. Мич беше член на родителската комисия по правни въпроси и образователни политики и познаваше добре Джайлс. Щеше да му се обади по-късно и да му обясни необичайното положение, в което се намираха и което не беше предвидено в никакви правилници. От съображения за сигурност щяха да спрат децата от училище за няколко дни, може би дори за седмица. Мич щеше да даде съвсем смътни обяснения и нямаше да каже на директора, че момчетата са наблюдавани, следени или заплашени. Нямаше нужда да тревожат никой друг в училището. Може би щеше да разкрие истината впоследствие, но не сега.

За сумата от 57 000 долара на дете, която плащаха всяка година, училището можеше да отстъпи малко от правилата. Родителите лично щяха да следят подготовката на момчетата, а учителите можеха да ги проверяват онлайн.

Време беше да действат. Единственият въпрос беше къде да отидат.

Храната им стоеше непокътната на масата в ресторанта. Горе в апартамента на никого дори не му хрумваше да обядва. Кори, Джак и Дариън седяха край ниската масичка и обсъждаха различни сценарии. Дариън повдигна въпроса дали не трябва да уведомят ФБР и ЦРУ, но само колкото да спомене тази възможност. „Крюгъл“ поддържаше близки контакти и с двете агенции и той не се съмняваше, че информацията ще остане поверителна. Не препоръчваше осъществяването на контакт, но смяташе за нужно просто да спомене тази опция. Очевидната причина за отказ от страна на службите щеше да е, че Джована Сандрони не е американка. Джак беше твърдо убеден, че нито ФБР, нито ЦРУ щяха да се замесят заради нестабилните отношения с Либия и вероятността от лош изход. А и ЦРУ бяха провалили достатъчно операции през последните години, за да могат да им се доверят. Дариън се съгласи. По време на своята дълга кариера в разузнаването той беше виждал как ЦРУ оплитат конците при не една и две кризи, много от които предизвикани от самите тях. Не вярваше, че те са способни да не си врат носа излишно, нито че могат да защитят Джована, ако и когато се заемат да помагат.

Джак реши засега да не влизат в контакт с американските власти. Може би по-късно, ако се наложеше. Той предупреди Дариън и Кори да не предприемат нищо без изричното одобрение на фирмата и на Мич Макдиър.

Поговориха за Лука и обсъдиха дали да го информират. Трудно решение, защото той беше не само баща на Джована, но и техен уважаван съдружник. Всеки родител би искал да участва в обсъждането на този деликатен въпрос. Само че Лука беше болен и омаломощен. Освен това похитителите бяха предпочели да не се свързват със семейството. Лука беше състоятелен човек, но нямаше милиони, които да изсипе накуп. „Скъли“, най-голямата юридическа фирма в света, ги имаше или поне създаваше впечатление за огромно богатство. Водеше дела по цял свят срещу големи корпорации и правителства за обезщетения от милиарди долари. Тя би могла да плати всеки откуп, ако целта на отвличането бяха парите.

Нямаше предварителни сценарии, нямаше правила. Дариън беше работил по няколко отвличания в хода на кариерата си, но всеки случай беше коренно различен. Повечето бяха приключили благополучно.

Решиха да изчакат двайсет и четири часа и отново да обсъдят как да постъпят с Лука.

По-малко от четиресет минути, след като излязоха, за да обядват, Аби и Мич се върнаха в хотелския апартамент и установиха, че нищо не се е променило. Джак държеше изписан с бележки лист и каза:

— Имаме няколко идеи за следващите двайсет и четири часа.

— Да ги чуем — промърмори Мич.

— Добре, днес вземате момчетата от училище както обикновено, а ние ще бъдем наблизо.

Кимна към Кори, който продължи:

— Имаме хора на терен, Мич. Ти прибираш ли ги понякога от училище?

— Рядко.

— Аби?

— Непрекъснато.

— Добре. Днес ще ги вземеш в три и петнайсет и ще се върнете по обичайния маршрут.

— Аз ще съм вкъщи — каза Мич.

— Пригответе багаж за един дълъг уикенд, много дълъг. Утре е петък и момчетата ще заминат с теб, Мич. Аби, засега не е препоръчително да напускаш града. Трябва да си тук.

Аби не трепна, само попита:

— Значи искате утре те да отидат на училище?

— Да, според нас ще бъдат в безопасност.

— Ще отидат — намеси се Мич, — но ще си тръгнат на обед. Ще говорим с директора довечера и ще му обясним. Утре Аби ще заведе момчетата, а аз ще ги измъкна тайно на обед.

— Измислихте ли къде да отидете, Мич? — попита Джак.

— Още не.

— Аз имам добро предложение.

— Слушаме.

— Брат ми Бари се пенсионира преди десет години, след като натрупа цяло състояние на Уолстрийт.

— Срещали сме се.

— Точно така. Той има хубава къща в Мейн, която е много уединена. Мястото се казва Айлсбъро, малък остров на атлантическото крайбрежие близо до Камдън. До там се стига с ферибот.

Наистина звучеше безопасно и уединено, затова Мич и Аби се поуспокоиха.

— Току-що говорих с него — продължи Джак. — Той прекарва там лятото, остава около пет месеца, докато не завали сняг. Ходим му на гости всеки август, когато времето там е най-хубаво. Отворил е къщата миналата седмица.

— Има ли достатъчно място?

— Осемнайсет спални, Мич, и няколко души персонал. Има две яхти. Лятната лудница още не е започнала и на острова няма много народ. Уединено място е, уверявам те.

— Осемнайсет спални?! — възкликна Мич.

— Да. Бари обича да повтаря на всички, че семейството ни е голямо. Само дето не казва, че не може да понася роднините си. Аз съм единственият му съюзник. Той и жена му посрещат в къщата свои приятели от тук и от Бостън. Малко по-възрастни хора, които обичат да седят на верандата и да се любуват на гледката, докато ядат омари и пият розе.

— Ще изпратим и двама от нашите хора, Мич. Няма да ви се набиват на очи, но ще бъдат наблизо.

Мич погледна към Аби и тя кимна.

— Благодаря, Джак. Звучи чудесно. Ще ни трябва самолет.

— Няма проблем, Мич. Каквото кажеш.

23

След като най-сетне убедиха Картър и Кларк, че един уикенд далече от града, на остров в Мейн, ще бъде страхотно приключение и че мачът на „Брузърс“ в събота сигурно пак ще се отмени заради дъжда, и че ще отседнат в разкошна къща с осемнайсет спални и две яхти на пристана, и че ще летят с малък частен самолет, а после ще се возят на ферибот, и че баба и дядо сигурно също ще са там, за да си играят с тях, както и баща им, нищо че майка им трябва да остане в града по някаква причина, момчетата бяха готови да заминат. Легнаха си с нежелание и продължиха да обсъждат пътуването.

Следващият разговор беше не по-малко сложен, но с четиресет минути по-кратък. След като си размениха имейли с директора на училището Джайлс Гатерсън, за да се уговорят кога да се чуят, Мич му се обади точно в 21:30 ч. Отново се извини, че го притеснява, и бързо премина по същество. Без да навлиза в подробности, обясни, че един от случаите му, международно дело, повдига „съображения за сигурност“, които налагат на следващия ден близнаците да си тръгнат от училище по-рано и тайно и да напуснат града за около седмица. Джайлс изрази желание да помогне. В училището учеха много деца на важни личности, които обикаляха по света и попадаха в необичайни ситуации. Ако някой се поинтересуваше от отсъствието на момчетата, официалният отговор щеше да е, че имат шарка и са под карантина. Това щеше да парира въпросите на любопитните.

Аби проведе следващия телефонен разговор, третия с родителите ѝ през последните няколко часа. Рано следобед в събота щеше да ги вземе частен самолет за директен полет от Луисвил до Рокланд в Мейн, където щеше да ги посрещне шофьор, който да ги откара до пристанището в Камдън.

Докато разговаряха, Мич не спираше да си мисли за осемнайсетте спални и беше признателен, че вилата е достатъчно голяма, за да може да е далече от родителите на жена си. Само заплаха за терористично нападение можеше да го принуди да прекара цял уикенд с Харолд и Максин Съдърланд. Хопи и Макси, както им казваха момчетата. После психотерапевтът му щеше да настоява за подробен разказ и той вече репетираше версии наум. Все още харчеше солидни суми, за да преодолява проблемите с тъста и тъщата си, и това ужасно го глождеше. Аби обаче настояваше и той го правеше заради нея.

Но точно в този момент неприязънта му към Хопи и Макси изглеждаше банална и маловажна.

След като проведоха необходимите телефонни разговори, незабравимият ден най-сетне свърши. Мич наля две чаши вино и двамата с Аби си събуха обувките.

— Тя кога ще се обади? — попита Аби.

— Кой?

— Как така кой?

— А, да.

— Да, Нура. Колко ще изчака?

— Откъде да знам? — отвърна Мич.

— Никой не знае. Но какво предполагаш?

Той отпи от виното си и се намръщи, все едно беше потънал в дълбок и тежък размисъл, за да прецени какво точно мислят терористите.

— В рамките на четиресет и осем часа.

— И на какво основание го твърдиш?

— Така са ни учили в Правния факултет. Завършил съм Харвард, нали помниш?

— Как бих могла да забравя!

Той отпи още една глътка и продължи:

— Доказаха, че са търпеливи. Днес е двайсет и седмият ден и едва сега осъществяват контакт. От друга страна, никак не е лесно да държиш заложник. Тя сигурно е затворена в някоя пещера или в мръсна дупка, на много гадно място. Ами ако се разболее? След известно време на похитителите ще им писне. Джована струва много пари, затова е време да ги получат. Защо да чакат още?

— Значи всичко е заради откупа?

— Да се надяваме. Ако се канеха да я наранят по някакъв зрелищен начин, вероятно вече щяха да са го направили. Поне според нашите експерти. Пък и какво ще спечелят от това?

— Ами те са просто диваци. Успяха да шокират целия свят. Защо да не го шокират още повече?

— Така е, но хората, които убиха, нямаше да им донесат много пари. Джована е друга работа.

— Значи всичко е заради парите?

— Ако имаме късмет.

Аби не беше убедена.

— Защо тогава взривиха атинския офис?

— Това не сме го учили в Правния факултет. Не знам, Аби. Искаш от мен да мисля като терорист. Тези хора са фанатици и са луди, но не съвсем. Достатъчно умни са, за да създадат организация, която изпраща свой агент в улично кафене, за да ти предаде пакет.

Аби затвори очи и поклати глава. Двамата се умълчаха задълго. Не помръдваха, само от време на време отпиваха от чашите си. Накрая тя попита:

— Уплашен ли си, Мич?

— Ужасен съм.

— И аз.

— Наистина искам да имам оръжие.

— Стига!

— Сериозно. Тези гадове имат твърде много оръжие. Ще се чувствам по-спокойно с пистолет в джоба.

— Ти никога не си държал пистолет, Мич. Ако имаш оръжие, ще си опасен за половината град.

Той се усмихна и разтри крака ѝ. Зарея поглед към стената и каза:

— Не е вярно. Когато бях малък, баща ми постоянно ме водеше на лов.

Тя се замисли над думите му. Бяха заедно от почти двайсет години и Аби още от самото начало се научи да не проявява любопитство към детските му години. Мич никога не ги обсъждаше, никога не споделяше с нея спомени от трудното си детство. Тя знаеше, че баща му е умрял във въгледобивните мини, когато той е бил на седем. Майка му рухнала. Хващала се на нископлатена работа, но трудно се задържала. Често се местели от една евтина квартира в друга. По-големият му брат Рей прекъснал училище и станал дребен престъпник. Мич веднъж спомена някаква своя леля, при която живеел, преди да избяга.

— Отраснахме в планината, а там на шест години всяко хлапе вече е ходило на лов. Оръжията бяха част от живота ни. Чувала си за окръг Дейн.

Тя беше чувала. Намираше се в Апалачите, но Аби беше градско момиче, чийто баща ходеше на работа с костюм и вратовръзка. Имаха хубава къща и две коли.

— Ходехме на лов през цялата година, независимо дали беше ловният сезон. Видех ли животно, което може да се превърне в яхния, брой го за мъртво. Зайци, пуйки, убих първата си сърна на шест. Мога да си служа с пистолети, револвери, ловни пушки. След смъртта на татко мама не ми позволяваше да ходя на лов. Страхуваше се да не пострадам и мисълта да изгуби и втория си син я ужасяваше. Раздаде всичките ни оръжия. Така че, да, скъпа моя, права си да твърдиш, че ако сега имах оръжие, сигурно щях да нараня някого, но грешиш, ако мислиш, че никога не съм държал оръжие в ръка.

— Забрави за оръжията, Мич.

— Добре. Няма да пострадаме, Аби, повярвай ми.

— Вярвам ти.

— Никой няма да ни намери там. Кори и хората му ще бъдат наблизо. И понеже става дума за Мейн, сигурен съм, че в къщата ще е пълно с пушки. Там нали стрелят по лосове?

— Мен ли ме питаш?

— Не.

— Да не си пипнал оръжие, Мич!

— Обещавам.

24

Точно в 6 ч. на следващата сутрин Кори позвъни на вратата на семейство Макдиър и Мич му отвори. Аби му наля кафе в кухнята и му предложи гранола и кисело мляко. Никой не беше гладен.

Кори им разясни плана за деня и им даде по един малък зелен телефон с капаче.

— Тези мобилни не могат нито да бъдат проследени, нито хакнати. Само пет са: тези двата, моят, на Руш и на Алвин.

— Алвин? — попита Аби, видимо подразнена от цялата шпионска история. — Познаваме ли някой Алвин?

— Работи за мен и сигурно не сте го виждали.

— Разбира се. — Тя взе най-новата си играчка и се вторачи безсилно в нея. — Поредният телефон?

— Съжалявам — каза Кори. — Знам, че колекцията ти расте.

— Ами ако сбъркам и извадя погрешния телефон?

Мич се намръщи срещу нея и каза:

— Моля ти се!

— Нали уж и нашите мобилни не можеха да бъдат хакнати или проследени? — попита Аби.

— Доколкото ни е известно, не могат. Тези са просто за допълнителна сигурност. Довери ни се.

— Млъквам.

— Планът е следният: Аби излиза от сградата точно в осем както винаги заедно с Кларк и Картър, за да ги заведе до училището. На юг по „Кълъмбъс“, на запад по Шейсет и седма и още две преки до училището. Ще ги държим под око през всичкото време.

— Защо? — попита Мич. — Нали не мислите, че тези типове ще направят някоя глупост на оживен тротоар?

— Не, най-вероятно няма. Искаме да видим кой ги наблюдава. Едва ли Нура действа сама. Нужен е бил цял екип, за да следят Аби и момчетата вчера, да ги снимат, да я последват през парка и да пристигнат в кафенето почти едновременно с нея. Някой ѝ е дал телефон „Джакъл“, доста екзотично апаратче. Нура изпълнява нечии заповеди. Тези клетки не се ръководят от жени.

— И ако по една случайност забележите кой следи Аби днес?

— Ще направим всичко по силите си да го проследим на свой ред.

— Колко хора имаш на терен в момента?

— Не мога да ти кажа, Мич. Съжалявам.

— Добре, добре, продължавай.

— Ти излизаш по обичайното време, отиваш с метрото на работа, нищо необикновено. В десет ще съм подсигурил кола наблизо и ще се обадя с насоки. — Кори взе своя зелен телефон, усмихна се и каза: — Ще използваме тези, дано да вършат работа.

— Изгарям от нетърпение.

— Ще се върнеш тук, ще се качиш през подземния вход, ще вземеш багажа и ще го натовариш в колата. В единайсет ще влезеш в училището през страничната врата на Шейсет и седма улица, ще вземеш момчетата и ще изчезнете. Аз ще ви чакам на летището в Уестчестър. Ще пътуваме с хубав малък самолет и след трийсет и пет минути ще кацнем в Рокланд, Мейн. Някакви въпроси дотук?

— Изглеждаш изтощен, Кори — каза Мич. — Спиш ли въобще?

— Шегуваш ли се? Адвокат от „Скъли“ вече цял месец е заложник някъде в Северна Африка. Как да спя? Телефонът ми започва да звъни в един през нощта, когато там слънцето изгрява. Изцеден съм.

Мич и Аби се спогледаха.

— Благодаря ти за всичко това, Кори — каза тя.

— Под огромно напрежение си — въздъхна Мич.

— И аз, и вие. Но ще се справим. Ти си ключовата фигура, Аби. Избрали са теб, трябва да успееш.

— Голяма късметлийка съм, няма що.

— А аз ще съм на лов за лосове — каза Мич и се засмя, но никой друг не го последва.

Аби и близнаците стигнаха до училището за седемнайсет минути без никакви инциденти. Тя успя да си приказва с тях и да следи уличното движение, без да се озърта. По едно време я развесели мисълта, че те изобщо не подозират колко души ги следят в момента, докато крачат към училище. Нито щяха да научат някога.

Кори и екипът му се увериха, че никой не следи Аби и момчетата. Той не се изненада. Заплахата вече беше отправена предишния ден. Защо им бяха още снимки? Пет бяха предостатъчно. Но добрата охрана и добрите шпионски практики налагаха наблюдение. Може би нямаше да имат втора възможност да го направят.

Мич пристигна в офиса и веднага се обади на Лука, който звучеше вяло и немощно и му напомни, че дъщеря му я няма вече цял месец. Мич му обясни, че поддържа постоянна връзка с експертите по сигурността на фирмата. Разговорът продължи по-малко от пет минути и когато приключи, Мич отново си каза, че ще е грешка да съобщи на Лука за Нура днес. Може би утре.

В 9:15 ч. Кори му се обади по зеления телефон и съобщи, че хората му не са забелязали никой да следи Аби и момчетата. Мич отиде на брифинг в кабинета на Джак. В 10 ч. се качи в един джип на ъгъла на „Пайн“ и „Насау“. Кори го очакваше на задната седалка. Когато потеглиха, той просто задряма. Мич се усмихна и му дожаля за него. Освен това беше доволен от тишината. Затвори очи и се опита спокойно да премисли събитията от последното денонощие. До вчера сутринта никой на света не беше чувал за Нура.

В 11:10 ч. Мич излезе от училището с Кларк и Картър. Чакаше ги сив седан с друг шофьор. Четиресет минути по-късно спряха пред терминала за частни и чартърни полети на летището в Уестчестър. Служител от охраната на портала им махна да влизат и колата потегли по пистата към самолет Лиър 55, който ги очакваше. Момчетата го гледаха със светнали очи и нямаха търпение да излетят.

— Олеле, тате, това ли е нашият самолет? — възкликна Кларк.

— Само ще го ползваме за кратко — отговори Мич.

Кори чакаше пред самолета и гледаше часовника си. Посрещна момчетата с широка усмивка и им помогна да се качат. Запозна ги с двамата пилоти, настани ги на меките кожени седалки и им закопча коланите. Мич и Кори седнаха срещу тях. Петият пасажер, Алвин, се настани отзад. Когато самолетът започна да рулира, Кори донесе кафе на Мич и бисквити за момчетата, но те бяха твърде заети да зяпат през прозорците, за да им обърнат внимание. Когато се издигнаха на шест хиляди метра височина, Кори разкопча колана на Картър и го заведе да надникне в пилотската кабина. Разноцветните копчета, ръчки, екрани и уреди направо го зашеметиха. Картър имаше най-малко сто въпроса, но пилотите следяха някакви данни и говореха по радиото, затова не можеха да му обърнат много внимание. След няколко минути дойде редът на Кларк.

Вълнението от пътуването с луксозен малък самолет сякаш скъси полета и съвсем скоро вече се снижаваха. Спряха на частен терминал, където ги чакаше черен джип. На момчетата не им се слизаше. През следващите два дни говореха само за това как ще летят, като пораснат.

Беше 13 май, петък, и крайбрежието на Мейн се сбогуваше с поредната продължителна зима. Последният сняг се топеше и живописният град Камдън се събуждаше за живот. Красивото му пристанище вече беше пълно с рибари, моряци и първите летни жители, които изгаряха от нетърпение да се пръснат по островите и да отворят своите вили.

Един от хората на Кори пазеше маса в ресторант до водата. Когато пристигнаха, той изчезна и на Мич много му се искаше да попита колко души са в отбора. Докато седеше на масата и се любуваше на великолепната гледка към пристанището, на далечните възвишения и на залива Пенобскот, Мич почти забрави причината да се озоват тук.

Далече от майка си и пристигнали на нещо като ваканция, Кларк и Картър без капка колебание си поръчаха бургери, чипс и млечни шейкове. Мич яде салата. Кори предпочете същото като децата. Обслужването беше бавно или пък ритъмът в Мейн беше такъв, но те и бездруго не бързаха. Големият град беше далече и не след дълго щяха да се върнат там. Беше петък следобед и на Мич му се допи бира. Кори обаче беше на работа и отказа. Мич не обичаше да пие сам, затова пребори изкушението.

Два пъти по време на обяда Кори се извини и отиде да говори по телефона. След всеки разговор Мич искаше да изкопчи от него последните новини, но успяваше да овладее любопитството си. Допускаше, че той общува с екипа си, който е наблизо, а не го търсят от Триполи.

До Айлсбъро имаше ферибот пет пъти дневно и пътуването отнемаше двайсет минути. В два и половина Кори ги подкани:

— Трябва да се наредим на опашката.

Островът беше дълъг двайсет и два километра и на места беше широк почти пет. Източният му край бе вдаден в океана и от скалистия му бряг се разкриваха красиви гледки. Мич и момчетата бяха на горната палуба на ферибота и се любуваха на другите острови, докато плаваха покрай тях.

Кори се приближи и посочи в далечината.

— Ей там е Айлсбъро, показва се вече.

Мич се усмихна и отбеляза:

— Доста се отдалечихме, нали?

— Казах ти. Това е идеалното място да се скриете за няколко дни.

— От кого да се скрием?

— Не съм сигурен, вероятно от никого. Но по-добре да не рискуваме.

Скоро започнаха да различават къщите покрай брега. Бяха десетина, повечето отпреди сто години, от славното време, когато богатите бяха „летували“ тук.

Семейства от Ню Йорк, Бостън и Филаделфия си бяха построили хубави къщи на острова, за да бягат от жегата и влагата, и разбира се, имаха нужда от много спални и от огромен персонал, за да се грижи за приятелите им, които нерядко отсядаха при тях за седмици. Къщите все още се използваха, все още бяха прекрасни, а някои от тях дори бяха привличали знаменитости. Постоянните жители на Айлсбъро бяха петстотин души и повечето възрастни работеха „в къщите“ или ловяха омари.

Слязоха от ферибота и скоро подкараха по единственото шосе, което пресичаше острова по дължина. Десет минути по-късно завиха по тясна асфалтирана алея и отминаха табела с надпис УИКЛОУ.

Мич попита Кори:

— Знаеш ли откъде произлиза това име?

— Така се нарича графството в Ирландия, където е роден първият собственик. Забогатял от контрабанда на ирландско уиски по време на сухия режим, построил същински палат и умрял много млад.

— От цироза ли?

— Нямам представа. Къщата е купувана и препродавана няколко пъти и всички собственици са запазили името. Господин Руш я е придобил на търг преди около петнайсет години и я е реновирал. Отделил е десет спални в друго крило според Джак.

— И са му останали осемнайсет.

— Само осемнайсет.

Скоро стигнаха до кръгла алея пред голяма стара къща, сякаш извадена от туристическо списание. Класическа кейпкодска архитектура: две нива със стръмни скатове на покривите и странични фронтони, широк вход по средата, избеляла дъсчена обшивка, боядисана в светлосиньо, мансардни прозорци с фронтони и четири комина в средата. Зад къщата нямаше нищо друго освен морска шир.

Бари Руш се показа на входната врата и притисна Мич в мечешка прегръдка, все едно бяха близки приятели. А не бяха, поне не още. Мич се беше запознал с него преди няколко години на тържество по случай рождения ден на по-малкия му брат Джак. Имаше най-малко още петдесет гости, затова той беше разменил само няколко думи с Бари, известен като мълчалив и затворен милиардер, който мрази да привлича внимание. Според една стара статия във „Форбс“ Бари беше спечелил състоянието си чрез борсови спекулации с латиноамерикански валути.

Каквото и да означаваше това.

Всички се ръкуваха и се поздравиха. Картър и Кларк застанаха мирно и както ги бяха учили, казаха: „Приятно ми е да се запознаем“. Баща им се гордееше с тях.

Бари въведе цялата група в главното фоайе, където се запознаха с Танър, който беше иконом, шофьор, капитан на яхтите и момче за всичко. В свободното си време ловеше омари и затова винаги се чувстваше неловко, издокаран с тъмносиньо сако и бяла риза. Добре че господин Руш му позволяваше да носи зеленикави бричове.

Танър се зае с багажа и го разпредели по стаите, а Бари заведе семейство Макдиър в дневната, където бумтеше огън. Разказа им през смях, че последният сняг паднал само преди две вечери, но им обеща, че повече няма да вали до октомври. Може би дори до ноември.

Докато мъжете говореха за времето и за това как Джак ще понесе наближаващото пенсиониране, Картър и Кларк зяпаха смаяно огромната препарирана глава на лос, окачена на стената над каменната камина.

Бари забеляза това и се оправда:

— Не съм го убил аз, момчета, не бях аз. Заварих го в къщата, когато я купих. Според Танър е тук от около трийсет години. Сигурно е от континента.

— На острова има ли лосове? — попита Картър.

— Ами не съм виждал, но ще отидем да потърсим. Според Танър вятърът утихва и времето ще се затопли. Да почакаме няколко часа и после ще се повозим с яхтата.

Момчетата нямаха търпение да се качат на нея.

25

Предположението, което Мич направи напосоки и което шеговито отдаде на доброто си образование, се оказа забележително точно. Нура дори не изчака четиресет и осем часа. Малко след четиресет и шестия се обади на Аби в 7:31 ч. в събота.

Аби беше на своята постелка за йога в дневната, разтягаше се вяло и се мъчеше да си спомни кога за последен път е оставала сама в апартамента през уикенда. Момчетата ѝ липсваха, но при различни обстоятелства нямаше да се тревожи за тях. Снощи два пъти говори с Мич по зеления телефон и получи пълен отчет. Близнаците си прекарвали страхотно във вилата, а той и Бари пушели кубински пури и пиели скъпи уискита.

Чувствали се в безопасност. Никой не можел да ги намери.

Аби взе звънящия „Джакъл“ от ниската масичка, върху която държеше малката си колекция от телефони, и каза:

— Ало?

— Аби Макдиър, обажда се Нура.

Как е подходящо да поздравиш един терорист в дъждовна съботна сутрин в Манхатън? Обаждането донесе на Аби необяснимо облекчение, но тя за нищо на света нямаше да прояви заинтересованост. Отговори спокойно:

— Да, Аби е.

Явно терористите не поздравяваха, защото Нура мина направо по същество.

— Трябва да се срещнем утре сутринта. Свободна ли си?

Като че ли имаше избор?

— Да.

— Отиди на ледената пързалка в Сентръл Парк. В десет и петнайсет бъди пред главния вход. Отляво, от източната му страна има будка за сладолед. Застани там и чакай. Съпругът ти е фен на „Метс“, нали?

И ритник в корема не би разтърсил Аби така силно. Откъде знаеха тези хора толкова много за тях?

— Да — успя все пак да отговори тя.

— Носи шапка на „Метс“.

Мич имаше поне пет такива в гардероба си.

— Добре.

— Ако доведеш някого, веднага ще разберем.

— Ясно.

— Това ще е ужасна грешка.

— Да, добре.

— Трябва да дойдеш сама.

— Ще бъда там.

Продължително мълчание.

— Ще бъда там — повтори тя.

Отново мълчание. Нура вече я нямаше.

Аби внимателно остави телефона „Джакъл“, взе зеления, отиде в спалнята, затвори вратата и се обади на Мич.

Макар че вилата несъмнено беше предназначена да забавлява възрастни хора, в „Уиклоу“ се виждаха и следи от присъствието на деца. В една от спалните имаше двуетажно легло, изрисувани по стените цветни дъги, стари видеоигри и телевизор с голям екран. Танър разведе момчетата из вилата и те начаса я провъзгласиха за „супер готина“. До вечерта в петък Танър вече беше станал новият им най-добър приятел.

На сутринта се събудиха в осем и уханията ги отведоха до стаята за закуска на долния етаж, където завариха баща си да пие кафе и да разговаря с господин Кори. Госпожица Ема се подаде от кухнята и ги попита какво им се закусва. След кратко колебание близнаците се спряха на солени гофрети и бекон.

Кори дояде омлета си и излезе навън. Мич попита момчетата харесва ли им тук и те го увериха, че всичко е страхотно. Искали и вкъщи легло на два етажа.

— Говорете с майка си. Тя отговаря за обзавеждането.

— Къде е господин Бари? — попита Кларк.

— Мисля, че отиде в кабинета си.

— А той къде е?

— Натам — отговори Мич и махна през рамо, като че ли кабинетът беше много далече, но все пак под същия покрив. — Не искам да шарите из цялата къща, ясно? Ние сме гости и това не е хотел. Не влизайте по стаите без покана.

Те слушаха внимателно и кимаха.

— Татко, защо стаите тук са толкова големи? — попита Картър.

— Може би защото господин Бари има много пари и може да си купува огромни къщи с големи стаи. Освен това кани гости, които понякога остават тук за няколко седмици и се нуждаят от пространство. Учудвате се, защото в Манхатън почти всички живеем в апартаменти, а те обикновено са по-малки от къщите.

— Не може ли и ние да си купим такава? — попита Кларк.

Мич отговори с усмивка:

— Определено не. Малко хора могат да си позволят къща колкото палат. Наистина ли искате осемнайсет спални?

— Повечето от тях са празни — отбеляза Картър.

— Господин Бари има ли жена? — попита Кларк.

— Да, има прекрасна съпруга, която се казва Милисънт. Тя е още в Ню Йорк и ще пристигне тук към края на месеца.

— А има ли деца?

— И деца, и внуци, но те живеят в Калифорния.

Според Джак брат му не беше близък с двете си деца, вече зрели хора. В семейството от години имаше разправии за неговото огромно състояние.

Гофретите и беконът пристигнаха върху подноси, всеки от които можеше да изхрани малко семейство, и близнаците изгубиха интерес към господин Бари. Мич ги остави на масата и излезе на покритата веранда, недалече от пристана с яхтите. Кори, разбира се, говореше по телефона. Когато приключи, Мич го попита:

— Какъв е планът?

— Ще останем тук тази нощ, ще настаним бабата и дядото, а утре сутринта с теб потегляме обратно. Току-що ми се обади Дариън, ще ни чака на летището. Наел е апартамент в хотел „Евърет“ на Пето авеню, от другата страна на ледената пързалка.

— Колко често си напомняш, че нямаме представа с кого си имаме работа? — попита Мич. — Знаем само за някаква жена на име Нура.

— През половин минута.

— А колко често се питаш дали тази история с Нура не е някакъв номер?

— През половин минута. Само че не е номер, Мич. Намерила е жена ти в кафене в Манхатън. Наблюдавали са я. Наблюдавали са цялото ти семейство, по дяволите! Нура ѝ е дала онзи телефон. Не е номер.

— Колко ли пари ще поискат? — зачуди се Мич.

— Сигурно повече, отколкото можем да си представим.

— Значи очакваме Аби да преговаря, така ли?

— Нямам представа. Не ние командваме парада, Мич, а те. Можем само да реагираме и да се молим да не се издъним.

Харолд и Максин Съдърланд не бяха ходили в Мейн, но щатът беше в техния списък с желани дестинации. След като се пенсионираха, постоянно пътуваха и си прекарваха чудесно на местата, за които бяха мечтали. Нямаха котки и кучета, притежаваха скромна къща в провинцията и солидна банкова сметка, така че бързо стягаха куфарите си и потегляха. Техните приятели им завиждаха за пътешествията. За щастие, си бяха у дома, когато Аби им се обади в четвъртък следобед да каже, че спешно се нуждае от помощта им.

Танър ги взе от ферибота и ги откара в „Уиклоу“. Мич и близнаците ги чакаха на входа. Мич почти се трогна от радостта, с която децата посрещнаха Макси и Хопи, които, разбира се, също се радваха, че виждат внуците си. Всички помогнаха с багажа и Танър ги настани в хубаво студио точно срещу стаята с двуетажното легло. Момчетата изгаряха от нетърпение да разведат баба си и дядо си из къщата на господин Бари. Бяха прекарали в нея двайсет и четири часа, но вече се чувстваха като нейни собственици и бяха забравили предупреждението на баща си да не щъкат по стаите. Поднесоха им късен обяд и Бари се появи от някакво отдалечено кътче на къщата, за да прави компания на семейство Макдиър и семейство Съдърланд. Беше любезен домакин и умееше да накара дори напълно непознати да се почувстват като у дома си. Мич допускаше, че това се дължи на годините, през които бе посрещал в „Уиклоу“ многобройни приятели, а и по природа беше непринуден човек. Вероятно милиардите в банката помагаха за неговото лежерно отношение към живота, но Мич познаваше доста преуспели брокери на Уолстрийт и знаеше, че много от тях не са особено симпатични.

Той държеше момчетата под око. Майка им ги беше научила да не говорят много в присъствието на възрастните и да внимават как се държат. Мич беше благодарен, че Аби е израснала в малък град, където държат на обноските. Беше „правилно възпитана“, както казваха в Кентъки. Признаваше, че заслугата е на родителите ѝ.

Защо тогава му беше толкова трудно да им прости? И да ги харесва. Защото те така и не се извиниха за грешките и оскърбленията към него отпреди двайсет години, а той, честно казано, беше престанал да се надява, че ще го направят. Последното, което искаше, бяха неловка прегръдка по принуда и някакво сълзливо извинение. Психотерапевтът почти беше успял да го убеди, че продължителното озлобление спъва развитието му като зряла личност. То се беше превърнало в негов проблем, не в техен. Мич вредеше на себе си. Просто сложи точка, гласеше лечебната мантра.

На обед Бари и Харолд бързо намериха допирна точка: риболова на муха. Бари още преди години беше сложил край на осемдесетчасовите работни седмици и намираше утеха в планинските потоци из цялата страна. Харолд беше рибар още от дете и познаваше всяка рекичка в Апалачите. Колкото по-големи ставаха рибите в разговора, толкова повече се вглъбяваше Мич в собствените си мисли. Размени няколко думи с Максин. Родителите на Аби бяха видимо разтревожени и искаха да узнаят повече подробности.

Появи се Танър и предложи пак да се поразходят с яхтата. Момчетата стигнаха на пристана преди него. Бари се оттегли в дебрите на „Уиклоу“ да гледа мач на „Янките“ — ежедневния му ритуал.

Мич заведе Максин и Харолд в библиотеката, затвори вратата и им обясни защо са тук. Не навлезе в подробности, но и каквото каза, беше достатъчно да ги уплаши. Двамата се шокираха, че някакви терористи следят и снимат дъщеря им и внуците им насред Манхатън.

Бяха готови, ако трябва, да се крият в Мейн с момчетата цял месец.

26

Пистата на малкото летище на остров Айлсбъро беше дълга само осемстотин метра, твърде къса за реактивен самолет. Рано сутринта в неделя Мич и Кори излетяха с турбовитловия Кинг Еър 200, който не се нуждаеше от дълга писта.

Оставиха Алвин и другия бодигард в „Уиклоу“. Мич беше убеден, че децата му са на отдалечено и тайно място, където никой не може да ги намери, и си заповяда да престане да се тревожи, защото и бездруго му предстоеше труден ден. Но това не му се удаде.

След един час кацнаха в Уестчестър, отидоха с кола до града и в 10 ч. пристигнаха в голям апартамент на петнайсетия етаж на хотел „Евърет“, откъдето се виждаше ледената пързалка „Уолман“ в Сентръл Парк. Дариън вече беше там. Джак също. На чаша кафе Мич му даде пълен отчет за брат му и новостите около „Уиклоу“, а те не бяха много. Джак планираше да се пенсионира на 31 юли и да прекара цял месец на Айлсбъро, където да лови риба с Бари.

В прохладната ясна сутрин Сентръл Парк беше пълен с хора. Виждаха кънкьорите на пързалката, но се намираха твърде далече, за да разпознаят някого. В 10:20 ч. Мич беше сигурен, че е забелязал жена си да върви по Пето авеню от страната на парка. Беше с джинси, спортни боти и кафяв анорак, който носеше от години. И избеляло кепе на „Метс“ от неговата колекция.

— Ето я — каза той и стомахът го присви.

Аби влезе в парка и те я изгубиха от поглед. Обсъдиха дали да не поставят човек на входа на пързалката, който да наблюдава Аби, но се отказаха. Кори прецени, че няма да спечелят нищо от такъв ход.

В 10:30 ч. тя се приближи към будката за сладолед до главния вход на пързалката. Скрита зад големите си слънчеви очила, наблюдаваше всички и в същото време се стараеше да изглежда безгрижна. Не ѝ се получаваше, защото беше кълбо от нерви. Телефонът „Джакъл“ завибрира в джоба ѝ и тя го извади.

— Ало?

— Нура е. Махни се от ледената пързалка и тръгни към Голямата пешеходна алея. Мини покрай статуята на Шекспир и от лявата си страна ще видиш паметника на Робърт Бърнс и дълга редица пейки зад него. Остани отляво, върви трийсетина метра и си намери място на някоя пейка.

След броени минути Аби мина покрай статуята на Шекспир, зави надясно и тръгна по алеята между две редици внушителни брястове. Безброй пъти беше минавала оттук. Спомни си първата им зима в града, когато, хванати за ръце, с Мич крачеха в дълбокия две педи сняг, който продължаваше да вали. Бяха прекарали не един и два дълги неделни следобеда в сянката на брястовете, загледани в нескончаемия поток от нюйоркчани, излезли на разходка. Когато се родиха близнаците, тя разхождаше двойната им количка по тази алея и из целия парк.

Но сега не беше подходящ момент да изпада в носталгия.

По алеята се разхождаха стотици хора. На открити сергии продаваха топли и студени напитки. От високоговорителите в далечината се чуваше силна музика като в лунапарк. Аби изброи четиресет крачки, намери свободна пейка и седна съвсем нехайно наглед.

Минаха пет минути, десет. Тя стискаше телефона в джоба си и се стараеше да не зяпа минувачите. Оглеждаше се за мюсюлманка с дълга роба и хиджаб, но не виждаше такава. До нея спря жена в тъмносин спортен екип, която буташе бебешка количка.

— Аби — каза тя едва чуто.

И двете носеха големи слънчеви очила, но някак успяха да се погледнат в очите. Аби кимна. Допускаше, че това е Нура, но нямаше как да я познае. Същият ръст и същата стойка, но нищо повече. Козирката на голямата бейзболна шапка беше смъкната ниско и закриваше челото ѝ.

— Ела тук — каза непознатата и махна към дясната си страна.

Аби се изправи и попита:

— Нура?

— Да.

Двете закрачиха рамо до рамо. И да имаше бебе в количката, то не се виждаше. Нура зави надясно по странична алея. Когато се отдалечиха от хората, тя спря и каза:

— Гледай към сградите, не към мен.

Аби зарея поглед към величествените сгради по Сентръл Парк Уест. Нура изчака и каза:

— Благополучното завръщане на Джована ще струва сто милиона долара. Цената не подлежи на договаряне. И трябва да бъде платена в срок от десет дни. На двайсет и пети май в пет следобед източно стандартно време, това е крайният срок. Разбра ли ме?

Аби кимна и отговори:

— Да.

— Ако се свържеш с полицията или с ФБР или ако намесиш по някакъв начин правителството, тя няма да се върне. Ще я екзекутираме. Ясно?

— Ясно.

— Добре. След петнайсет минути ще получиш по телефона видео. Съобщение от Джована.

Нура зави с количката и се отдалечи. Аби я проследи с поглед — елегантен спортен екип „Адидас“, маратонки в червено и бяло, чиято марка не се виждаше, нелепа шапка. Беше видяла само част от лицето ѝ и никога нямаше да я разпознае.

Пое в обратната посока, по извитите алеи стигна до Седемдесет и втора улица и вървя на изток по нея до Пето авеню. Влезе в хотел „Евърет“, отиде в ресторанта и попита за масата, която беше резервирала сутринта. Маса за трима. Щеше уж да се срещне с приятели за брънч. Когато ѝ поднесоха кафето, тя стана от масата и се качи с асансьора на петнайсетия етаж.

Дариън свърза телефона „Джакъл“ към лаптоп с осемнайсетинчов екран и четиримата зачакаха. През това време всеки от тях обмисляше безкрайно трудната задача да намерят по някакъв начин сто милиона. Когато първоначалният шок отмина, се разбра, че никой в стаята няма представа как ще стане това.

Когато видеото пристигна, екранът остана черен за няколко секунди, после се появи тя: Джована в тъмна стая, облечена в тъмна роба или рокля и с черен хиджаб. Изглеждаше крехка, дори уплашена, въпреки че стисна зъби и се постара да бъде храбра. На масата до нея гореше малка свещ. Ръцете ѝ не се виждаха.

Без да се усмихва, тя каза:

— Аз съм Джована Сандрони от „Скъли и Пършинг“. Здрава съм, нахранена съм и не ме малтретират. Нура вече е предала съобщението. Цената да се върна невредима е сто милиона американски долара. Сумата не подлежи на преговори и трябва да бъде платена до двайсет и пети май, иначе ще бъда екзекутирана. Днес е неделя, петнайсети май. Моля ви, умолявам ви, платете парите.

После Джована изчезна и екранът отново стана черен. Аби взе телефона „Джакъл“, пъхна го на дъното на дамската си чанта и я занесе в банята. Мич стоеше до прозореца, който гледаше към Сентръл Парк. Дариън още чакаше пред екрана. Кори се беше вторачил в обувките си. Джак седеше на масата за закуска и пиеше кафе. Никой не бе в състояние да говори.

„Скъли и Пършинг“ бяха юридическа фирма, не хеджфонд. Да, адвокатите печелеха много пари и съдружниците ветерани бяха милионери, поне на хартия, но съвсем не бяха милиардери. Ни най-малко. Имаха хубави апартаменти в града и приятни вили в провинцията, но не си купуваха яхти и острови. Частните самолети, които използваха, бяха наети, а не тяхна собственост и всеки полет с тях се плащаше от клиентите им. Предишната година фирмата имаше брутни приходи от малко над 2 милиарда, но след като платиха сметките и разпределиха печалбата, не остана почти нищо. Не беше необичайна практика да ползват кредитната си линия, за да имат оборотни средства през по-ненатоварените месеци. Всяка голяма юридическа фирма правеше същото.

Най-накрая Кори каза:

— Чудехме се дали това не е номер, дали Нура е истинска. Случилото се премахва всякакво съмнение. Тя е част от много ловка операция тук, на място, с много участници.

— Мич, сигурен ли си, че това е Джована? — попита Дариън.

Мич изсумтя, все едно въпросът беше абсурден.

— Повече от сигурен съм.

Дариън изглеждаше готов да поеме контрола, но Мич не възнамеряваше да го допусне. Това беше проблем на „Скъли“ и съдружниците трябваше да вземат трудни решения. Той се извърна от прозореца и каза:

— Ясно е, че сме много ограничени в комуникацията. Само Нура и никой друг, но се съмнявам, че тя е упълномощена да преговаря. Следователно, ако не можем да преговаряме, трябва да платим деветцифрен откуп, което изглежда невъзможно. Но и дума не може да става да вдигнем ръце. Някой съмнява ли се, че след десет дни тези главорези ще устроят показна екзекуция на Джована?

Той измери с гневен поглед Джак, Кори и Дариън. Всички бяха единодушни.

— Тя е с двойно гражданство, британско и италианско. Какви са шансовете да помолим тези правителства да участват в събирането на сумата?

Дариън поклати глава.

— Нищожни. Те не преговарят с терористи и не плащат откупи. Поне не официално.

— Никой не преговаря, Дариън. Това е част от проблема. Онези типове предават съобщенията си на Аби чрез Нура. Нека обясним недвусмислено на двете правителства, че има огромна опасност след десет дни тяхна гражданка, при това неслучайна личност, да бъде убита, вероятно пред камера.

— Какво имаш предвид под „поне не официално“? — обърна се Джак към Дариън.

Той кимна и отговори:

— Преди няколко години италианците платиха солидна сума, за да спасят един турист в Йемен. Направиха го тайно и продължават да отричат.

— Ти участва ли в това? — попита Мич.

Дариън отново кимна, но не каза нищо повече.

— Значи имаме някакъв шанс с правителствата — предположи Мич и зачака отговор.

Дариън сви рамене и пак не отговори. Мич погледна към Джак и попита:

— Кога се събира управителният съвет?

— Рано сутринта. На извънредно заседание.

— Чудесно. Аз заминавам за Рим. Трябва да съобщя на Лука, че похитителите са се свързали с нас и искат откуп. Ще му покажа видеото и ще се постарая да успокоя страховете му. Доколкото познавам Лука, ще му хрумне как да съберем малко пари.

За да акцентират върху неотложността на проблема и да подтикнат най-голямата юридическа фирма в света към действие, терористите подпалиха още един офис на „Скъли“. Избраха момента безупречно: точно в единайсет източно стандартно време, половин час след срещата на Нура с Аби.

Поредната проста бомба в колет: здрав кашон с епруветки със силно запалителни течности, вероятно амониев нитрат и мазут, но разследващите органи никога нямаше да установят със сигурност, защото щетите бяха огромни. Беше подобна на бомбата от Атина и не целеше да събаря стени, да троши прозорци или да убива хора. Целта беше да предизвика буен пожар в неделя, когато в пощенската стая на офиса в Барселона нямаше да има никой. Той се намираше на петия етаж на нова сграда и имаше добра противопожарна система. Пръскачките се задействаха незабавно и ограничиха максимално огъня до пристигането на пожарните. Помещенията в офиса на „Скъли и Пършинг“ бяха или опожарени, или плуваха във вода, но почти нищо друго в сградата не беше пострадало.

Мич пътуваше с такси към летище „Кенеди“ за полета си до Рим, когато Кори му се обади с новината.

— Ненормални копелета — промърмори той невярващо.

— Без съмнение, а ние сме лесна мишена, Мич. Само погледни прекрасния ни уебсайт. Офиси във всеки голям град и дори в някои по-малки. Най-голямата юридическа фирма в света, дрън-дрън-дрън. Сами си търсим белята.

— И сега ще похарчим цяло състояние за охрана.

— Ние вече го правим. Как иначе да осигуря безопасността на две хиляди адвокати в трийсет и една кантори?

— Вече са двайсет и девет.

— Много смешно.

27

Управителният съвет на фирмата се състоеше от девет старши съдружници на възраст между петдесет и две и почти седемдесет, като Джак Руш беше най-възрастният. На членовете не се полагаше допълнително възнаграждение и повечето съдружници се стремяха да избегнат участие в съвета. И все пак някой трябваше да поеме голямата отговорност за управлението на фирмата и за вземането на най-трудните решения. Но през цялата им корпоративна история до този момент нито един съдружник не се беше изправял пред толкова огромно предизвикателство.

В понеделник Джак ги вдигна от леглата в седем часа, за да проведат спешна среща. Незабавно събра гласове за закрито заседание, поради което Кори и двете секретарки трябваше да напуснат. Джак помоли колегата си Барт Амброуз да води протокола и макар да беше съвсем излишно и почти досадно, напомни на всички, че заседанието им е поверително. Първо показа набързо всички снимки, които Нура беше изпратила на телефона на Аби миналия четвъртък сутринта: Аби и момчетата, жилищната им сграда, нейния офис. Остави най-любопитното за накрая — снимката от далечно разстояние на красивия небостъргач на Брод Стрийт 110, в който се намираха сега.

— Наблюдават ни — оповести той драматично. — Наблюдават ни, снимат ни и ни заплашват. А вече и опожаряват наши офиси на другия край на света.

Всички бяха престанали да дишат, докато зяпаха снимките.

Кадрите бяха от четвъртък. Семейство Макдиър се бяха укрили в петък. Пратеничката Нура беше осъществила контакт с Аби в събота и се беше срещнала с нея в неделя, за да предаде искането за сто милиона долара.

Към страха се добави униние, когато останалите осем членове на съвета си дадоха сметка за колко пари става дума и че фирмата ще трябва да осигури поне част от тях.

Залата притихна, когато Джак пусна видеото с Джована на голям екран. Само няколко души я бяха виждали, но всички познаваха баща ѝ. Кадрите с адвокат от „Скъли“, държан като заложник, ги потресоха. Анализираха ситуацията вече цял месец, но не бяха подготвени за измъченото лице на Джована и за напрегнатия ѝ глас.

Джак спря видеото и остави на екрана образа ѝ като храна за размисъл. Съобщи на колегите си, че Мич е заминал за Рим преди около час и ще се срещне с Лука.

После се изсипа порой от въпроси. Защо не се обърнат към ЦРУ и ФБР? Имат стабилни контакти с Държавния департамент. Какво правят британците и италианците? Има ли план за преговори? Застраховката на фирмата покрива наемането на експерти в преговорите за заложници, защо не ги използват? Какво е известно за терористичната групировка? Установили ли са коя е тя? Свързали ли са се с банкерите?

Джак не очакваше съветът да начертае план, не очакваше нищо всъщност, затова и не предложи нищо. Отговори на въпросите, на които можа, отклони другите, поспори при нужда и, общо взето, остави всички да изпуснат парата и да се опитат да впечатлят останалите. След първия бурен час съветът се раздели на три-четири групи с различни настоявания. Най-шумната се обяви за незабавна връзка с ФБР и ЦРУ, но Джак не отстъпваше. На няколко души не им допадаше Мич да действа самосиндикално зад граница без истински контрол.

Никой не си мълчеше. Мненията се изказваха бързо, после се оттегляха. Някои факти се размиха. Имаше гневни изблици, но не прибягнаха до оскърбления. Беше недопустимо за професионалисти като тях, а и повечето от присъстващите бяха близки от десетилетия. По някое време всеки член на съвета се замисли за Джована и се запита: ами ако се беше случило на мен? Неведнъж Барт Амброуз напомни:

— Тя е една от нас.

Когато според Джак дискусията се изчерпа, той насочи вниманието на колегите си към проблема със сигурността. Поканиха Кори да се включи в разискванията. Той раздаде копия от първоначалния доклад за местопрестъплението в Барселона, придружен от стряскащи снимки на изтърбушения офис.

Едно от предимствата да си важен играч в света на големите юридически фирми бяха неограничените пътувания. Старши съдружниците обикаляха целия свят или поне местата, където един човек с положение би искал да отиде, наричаха пътешествията си командировки и си приспадаха огромни разходи. Отбиваш се в офис на „Скъли“, водиш някой съдружник на обяд или на вечеря, отиваш на опера или на футболен мач и цялото ти пътуване минава за служебно. Ако се налага да обсъждаш делови въпрос, вземаш двойно от клиента и го караш да плати дори билетите. Барселона беше едно от любимите им места и всеки член на управителния съвет беше ходил в елегантния им офис в града. Затова им беше трудно да гледат снимките на опожарената кантора.

Кори ги запозна със спешните планове за подсилване на охраната и наблюдението във всеки офис на фирмата. По негово мнение терористите, които все още не бяха идентифицирани, бяха ударили офисите в Барселона и Атина, защото те бяха лесни мишени. Нямаха силна охрана, не бяха бдителни и достъпът беше почти безпрепятствен. Тези кръвожадни главорези внимаваха много да не наранят никого. Пожарите бяха само предупреждение.

Имаше ли и други лесни мишени? Той спомена Кайро, Кейптаун и Рио, но подчерта, че това са само предположения. Думите му дадоха повод за несвързан разговор кои офиси са безопасни и кои не, но всичко си оставаше в сферата на догадките. Един от съдружниците сподели колко е впечатлен от охраната в мюнхенския им клон. Друг току-що се беше върнал от Мексико Сити и беше забелязал, че там няма охранителни камери. И тъй нататък. Бяха успешни адвокати, гордееха се с интелигентността си и се чувстваха длъжни да споделят мислите си.

Джак ги познаваше добре. След изтощителен двучасов маратон той преся казаното и прецени какво е останало премълчано. Знаеше, че накрая „Скъли“ ще отпусне някаква сума. Въпросът беше колко голяма.

Роберто посрещна Мич на летището в Рим и го откара в дома на Лука. По време на четиресет и пет минутното пътуване обсъдиха много неща. Физическото състояние на Лука се беше стабилизирало малко, а новината, че похитителите са осъществили контакт и са поискали откуп, значително бе повдигнала духа му. Беше убеден, че умелите преговори могат да доведат до намаляване на сумата. Вече обработваше италиански политици.

В колата Мич пусна видеото с Джована на мобилния си телефон. Очите на Роберто се насълзиха и той отмести поглед. Каза, че я чувства като по-малка сестра и че вече цял месец сън не го хваща. Колебаеше се дали да показват видеото на баща ѝ. Решиха да обсъдят този въпрос по-късно.

Лука беше на верандата — седеше на сянка и говореше по телефона. Изглеждаше още по-отслабнал, но беше мобилизиран както винаги. Светлосивият скъп костюм висеше на тялото му като на закачалка. Той успя да прегърне Мич, без да прекъсва телефонния си разговор. Гласът му беше укрепнал. По-късно на кафе Лука предаде на Мич последните си разговори. Не харесваше сегашния министър-председател, но познаваше един от заместниците му. Целта беше да убедят италианското правителство да се притече на помощ на една италианска гражданка. С пари. Но по-непосредственият проблем беше, че в Италия имаше закон, който забраняваше на правителството да преговаря с терористи и да плаща откупи. Причината беше проста: изплатените големи суми насърчаваха терористите да отвличат още италиански граждани. Британците и американците следваха сходна политика. Според Лука това не означаваше нищо. Премиерите и президентите можеха да ораторстват, да заклеймяват терористите и да се кълнат, че няма да плащат откупи, но тайно можеха да се сключват сделки.

По-наболелият проблем беше поверителността. Можеше ли „Скъли“ да очаква помощ от британците и италианците, след като техните правителства не бяха уведомени за искането за откуп?

Тримата — Лука, Мич и Роберто — обсъдиха надълго и нашироко дали да не разширят иска на „Ланнак“ срещу либийското правителство и да ги съдят за по-голямо обезщетение. „Ланнак“ беше изгубила четирима свои ценни служители. Джована беше заложница от близо месец. А ответникът — Република Либия — имаше ангажимент да защитава чуждестранните работници в страната.

Арбитражният иск, който Лука беше завел предишния октомври, беше за 410 милиона неизплатени задължения плюс още 52 милиона лихви, натрупани през последните три години. Мич беше категоричен, че трябва да разширят иска и да претендират за допълнително обезщетение за кръвопролитията и похищението, както и да окажат силен натиск за постигането на споразумение. Когато Лука и Роберто най-сетне се съгласиха с него, той се обади на Стивън Стоджхил, неговия младши адвокат, който все още беше в Ню Йорк и в четири през нощта в понеделник спеше. Мич го инструктира да допълни иска, подаден в Женева, и после да го чака в Лондон.

В единайсет часа Лука се оттегли на верандата за кратка дрямка. Мич излезе да се разходи по Пиаца Санта Мария и се обади на Омар Челик в Истанбул. Оказа се, че той е в самолета на път за Япония. Мич говори със сина му Адем и го запозна с намерението им да поискат по-голямо обезщетение. Не спомена за контакта с похитителите, нито за тяхното искане на откуп, но и това щеше да стане скоро.

В шест сутринта нюйоркско време той се обади на Аби и ѝ пожела добро утро. Там нещата бяха наред. Тя беше говорила с родителите си най-малко три пъти в неделя — всички в Мейн си прекарвали добре. Момчетата не чувствали липсата им. От Нура ни вест, ни кост.

Лука имаше насрочен преглед и не можеше да обядва с Мич и Роберто. Двамата отидоха в едно ресторантче малко по-встрани от площада, далече от туристите. Роберто познаваше собственика и поне две от сервитьорките. С мрачни лица и приглушен тон те попитаха как е Лука. Роберто им съобщи по-оптимистичната версия.

Обядът изглеждаше излишен ритуал дори в очите на италианеца. Как да се отпуснат и да се наслаждават на храната? И двамата нямаха опит в преговорите за заложници и се чувстваха безпомощни. А и какво можеше да направи дори един експерт? Врагът им беше невидим, неизвестен. Нямаше за какво да се преговаря, нямаше към кого да се обърнат. Нура беше само посредник без никакви правомощия. Като адвокати, те преговаряха непрекъснато с всеки за всичко и двете страни неохотно напредваха към решение, което не им допадаше особено. Отвличането обаче беше съвсем различно нещо, защото в уравнението участваше и убийство. Но колко професионални преговарящи си бяха имали работа с толкова безчовечен и жесток враг като този? Верижни триони? На видеозапис?

Мич и Роберто почти не докоснаха спагетите си.

След като масата беше раздигната и им поднесоха еспресото, Роберто каза:

— Лука е заможен човек, но по-голямата част от богатството му са стари пари. Хубавата му къща тук е наследена. Той е собственик на сградата на кантората. Има и къща в провинцията близо до Тиволи.

— Ходил съм там — каза Мич.

— Днес следобед има среща с банкер, за да уговори ипотека на всичките си имоти. Очаква да получи около пет милиона. Ликвидните му активи са приблизително на същата стойност. И слага всичко на масата. Ако имах сериозни пари, и аз щях да направя същото.

— Аз също. Но никак не ми се иска Лука да изгуби всичко.

— Важното е да не изгуби дъщеря си, Мич. Нищо друго няма значение.

28

В два следобед Лука беше изпил две двойни кафета и беше готов за действие. Посрещна важен посетител на входната врата и го заведе на верандата, където го представи на Роберто и Мич. Той се казваше Диего Антонели. Беше дългогодишен дипломат от Външното им министерство, сега заместник-министър, и познаваше Лука от много години. Предполагаше се, че могат да му се доверят и че има връзки в кабинета на министър-председателя.

Антонели се чувстваше видимо неловко и Мич остана с впечатлението, че се смята за твърде важна личност, за да ходи на крака при някого. Започна да ръми и Лука ги покани вътре, където им поднесоха кафе и вода. Той благодари на Антонели за посещението и каза, че е настъпил важен обрат във връзка с отвличането.

Роберто си водеше бележки. Мич слушаше съсредоточено. Много обичаше италианския на Лука, защото той говореше бавно и отчетливо и на него му беше лесно да го разбира. Антонели, който несъмнено владееше няколко езика, също имаше безупречна дикция. Докато Роберто говореше като картечница. Добре че рядко се обаждаше.

Лука разказа за тайнствената Нура, която беше влязла във връзка с Аби Макдиър в Ню Йорк: за срещите, за снимките, за телефоните и накрая за поискания откуп. Обясни, че крайният срок е 25 май и с оглед на последните събития нямат никакви съмнения в непоколебимостта на терористите да извършат екзекуцията.

Ясно даде да се разбере, че похитителите не са се свързали нито с него, нито с някой друг. Бяха избрали адвокатската му фирма, и то на американска територия. Според Лука не беше разумно да въвличат италианската полиция и италианското разузнаване, нито тези във Великобритания.

Антонели не си водеше бележки, не докосна нито писалката, нито кафето си. Поглъщаше всяка дума и като че ли подреждаше в главата си подробностите. От време на време поглеждаше надменно Мич, сякаш мястото му не беше на масата.

Лука го помоли да запознае външния министър с искането за откуп, а той на свой ред да уведоми министър-председателя.

— Откъде сте сигурни, че тя е още жива? — попита Антонели.

Лука кимна на Роберто, който плъзна лаптоп към Антонели, натисна един клавиш и на екрана се появи Джована. Когато записът свърши и екранът отново стана черен, Лука обясни:

— Това е пристигнало вчера в Ню Йорк. Проверено е от нашия отдел за сигурност.

— Сто милиона долара — повтори Антонели, но не изглеждаше изненадан. Нищо не го учудваше, а дори и да беше така, нямаше да се издаде. — Вторият ми въпрос е: с кого преговаряте?

Лука докосна очите си с хартиена кърпичка и въздъхна. Беше се разстроил, като видя дъщеря си.

— Всъщност не се водят преговори. Не знаем кои са терористите. Но знаем, че държат Джована, искат откуп и няма да се поколебаят да я убият. Това е достатъчно, за да се намеси италианското правителство.

— Да се намеси ли? Изрично ни е забранено да го правим.

— Но можете да помогнете за откупа. Тя е италианска гражданка, Диего, и в момента е доста известна личност. Нали си представяш какво ще последва, ако правителството не направи нищо и тя стане жертва?

— Незаконно е, Лука. Знаеш го добре. От двайсет години е така. Ние не преговаряме с терористи и не плащаме откупи.

— Да, но има вратички. С удоволствие ще ти ги покажа. Има най-малко десет начина да се заобиколи законът и аз ги знам всичките. В момента те моля само да поговориш с външния министър.

— Разбира се, Лука. Той е много разтревожен за Джована. Всички се тревожим. Но досега не знаехме нищо.

— Благодаря ти.

— Може ли да попитам дали британците ще предприемат нещо?

Лука внезапно се задъха. Пребледня и раменете му се прегърбиха.

— Мич.

— Довечера заминавам за Лондон. Фирмата има клон там и много от съдружниците са работили с правителството. Утре ще се срещнем с британски официални лица и ще им кажем същото, което казахме и на вас. Ще ги помолим да се включат във фонда за набиране на сумата. Застраховката на нашата фирма в случай на отвличане и искане на откуп е двайсет и пет милиона долара и вече сме уведомили застрахователната компания. Ще дадем още пари, но не можем да покрием целия откуп. Нуждаем се от помощта и на италианското, и на британското правителство.

Антонели отвърна на английски:

— Разбирам. Днес следобед ще говоря с външния министър. Това е всичко, което мога да направя. Аз съм само посредник.

— Благодаря ви.

— Благодаря, Диего — каза тихо Лука и внезапно пак се одрема.

Вторият щурм за освобождаването на заложницата не беше по-успешен от първия.

В понеделник, 16 май, след като се стъмни, два отряда либийски командоси кацнаха с парашути в пустинята на три километра южно от Гат, бедно селище близо до границата с Алжир. Посрещна ги трети отряд, който беше на място вече двайсет и четири часа и разполагаше с камиони, оборудване и още оръжие.

Данните от разузнаването и от разни информатори говореха за „голяма вероятност“ заложницата да се намира във временен лагер близо до Гат. Азим Баракат и стотина от неговите бойци също се укриваха там. Бяха принудени непрекъснато да се местят, защото либийската армия затягаше примката си.

Информаторите на Баракат се оказаха по-благонадеждни от тези на Полковника.

Когато трите екипа, общо трийсет души, заеха позиции около Гат, вражеските дронове ги следяха внимателно. Командосите планираха да изчакат до след полунощ, да се промъкнат на петдесет метра от лагера и да го атакуват от три страни. Но плановете им отидоха по дяволите, когато започнаха да ги обстрелват в гръб. Камионът с оръжията се взриви и огненото кълбо озари нощта. Хората на Баракат изхвърчаха от лагера си и подеха ожесточена стрелба с калашниците. Командосите отстъпиха и се прегрупираха в горичка от финикови палми, но тънките им стволове не осигуряваха добро прикритие. От там оказваха отпор на бунтовниците, които ги обстрелваха отвсякъде. Ранени войници крещяха за помощ в мрака. Прожектори кръстосваха околността, но така само привличаха още куршуми. Вражеските гранатомети напипаха верния обсег и командосите бяха принудени да отстъпят още. Капитанът улови сигнал от един от собствените им дронове и вече извън обсега на обстрела те успяха да се върнат при камионите. Единият още гореше. Друг беше надупчен от куршуми и гумите му бяха спукани. Натъпкаха се в третия камион и започнаха неистово и безславно отстъпление. Старателно планираната и репетирана мисия по спасяването на заложницата се оказа пълен провал.

На бойното поле останаха осем от техните войници. Петима се смятаха за мъртви. Съдбата на останалите трима не беше известна.

Джована се събуди от взрива и после ужасено слуша престрелката, която продължи един час. Знаеше, че се намира в тъмна стаичка на гърба на къща в края на някакво село, но нищо повече. Местеха я през три-четири дни.

Тя слушаше и плачеше.

По различни причини либийците предпочетоха да не съобщават за атаката. Отново се бяха провалили позорно — оставиха се да ги победят банда пустинни разбойници и дадоха жертви в настаналия хаос. И не бяха спасили никого.

Азим Баракат имаше много неща, с които да се хвали, обаче мълчеше. Беше се сдобил с нещо много по-ценно: трима либийски войници. И знаеше точно какво да направи с тях.

29

Офисът на „Скъли и Пършинг“ в Лондон се намираше в центъра на Канари Уорф, модерния бизнес квартал на брега на Темза. И тук, както в Долен Манхатън, беше пълно със зашеметяващи небостъргачи, които не си приличаха един с един. Лондон и Ню Йорк се съревноваваха кой да стане световен финансов център и засега британците печелеха заради нефта. Арабите бяха по-добре приети в Обединеното кралство и си държаха милиардите там.

Със своите сто адвокати „Скъли“ заемаше горната една трета от невероятна сграда, проектирана като вертикално торпедо. Критиците и традиционалистите я мразеха. Но пък китайският ѝ собственик беше предоволен. Всеки квадратен метър от площта ѝ беше нает за години напред и „Торпедото“ беше печатница за пари.

Мич беше ходил там много пъти и при всяко свое посещение спираше в подобното на каньон фоайе и се усмихваше. Никога нямаше да забрави първия път преди много години, когато влезе в него и вдигна поглед нагоре. С Аби бяха живели три години в Кортона, после две в Лондон. Бяха решили да се върнат в действителността, да прекратят скиталчеството си, да се установят някъде и да имат деца. С огромни усилия Мич беше успял да си издейства половинчасово интервю за позицията младши адвокат в „Скъли и Пършинг“. Благоволиха да го допуснат до интервюто само заради харвардската му диплома. Последваха още две по-дълги и на трийсет години той започна адвокатската си кариера за втори път.

Носталгичният пристъп отмина. Очакваха го по-важни дела. Качи се с асансьора до трийсетия етаж, слезе и незабавно бе посрещнат от въоръжени охранители, които подходиха много делово. Поискаха куфарчето му, мобилния и всички метални предмети. Той попита дали може да задържи поне обувките си, но никой не се засмя. Обясни, че е съдружник във фирмата, и един от охранителите каза:

— Да, господине, благодаря ви, а сега преминете оттук.

Прекараха го през чисто нов скенер, който преграждаше коридора, и когато не откриха у него нито оръжие, нито бомби, го пропуснаха, без да го обискират. Той си даде сметка, че във всички останали клонове на „Скъли“ по цял свят подлагат на проверка адвокати, секретарки, правни асистенти, чиновници и куриери. Фирмата не можеше да си позволи още един бомбен атентат.

Мич се срещна с управляващия съдружник Райли Кейси, който го заведе в малка заседателна зала, където сър Саймън Кроум с наслада поглъщаше превъзходна закуска. Той не стана и не поздрави, дори не спря да се храни. С малката си ленена салфетка махна към столовете около масата и каза:

— Седнете, моля.

Като млад сър Саймън беше работил в парламента, имаше трийсетгодишен стаж като върховен съдия, беше съветник на няколко министър-председатели и близък приятел на настоящия заместник главен прокурор. В златната му възраст „Скъли“ го привлякоха като „консултант“ — титла, която му осигури впечатляващ кабинет, секретарка, солидни служебни разходи и само един-двама клиенти, колкото да има с какво да се занимава. Фирмата му плащаше сто хиляди лири годишно за името и връзките му и му позволяваше на неговите осемдесет и две години да се мотае тук — предимно за закуска и обяд.

Мич отказа да му сервират закуска, но прие чаша силно кафе, което изпи, докато двамата с Райли чакаха сър Саймън да престане да дъвче и да преглъща. Бъркани яйца, наденички, препечена филийка черен хляб, чаша чай и малка чаша шампанско — поне така изглеждаше.

Животът на една легендарна личност, която познаваше когото трябва.

Мич не беше виждал стареца от поне пет години и със съжаление установи, че той е видимо остарял. И доста напълнял.

— Знаеш ли как стоят нещата помоему, Мич? Забъркан си в голяма каша.

Саймън явно смяташе, че е много забавен, защото се засмя силно. Мич и Райли се почувстваха длъжни да се включат в театъра.

— Снощи надълго и нашироко говорих с Джак Руш, който ми разказа какво става. Свестен човек е той.

Саймън отхапа от наденичката си. Мич и Райли закимаха в потвърждение на факта, че Руш е свестен човек.

— Помоему ключът към всичко е Полковника. Да, той е неуравновесен тип, открай време е такъв, но изобщо не вярвам, че е замесен в отвличането на Джована. Аз много я харесвам, а с баща ѝ се познаваме от десетилетия. Забележителна личност.

Поредното кимане в уверение на това, че Лука наистина е забележителна личност.

— Помоему Кадафи отчаяно се стреми да освободи заложницата. Така ще стане герой, а понеже е мегаломан, той се стреми към това. Но не забравяй, Мич, че ние имаме нещо, което той няма. Връзка с терористите. Не знаем кои са те и може никога да не узнаем, обаче те потърсиха нас, не него.

— Значи можем да повлияем на Кадафи? — попита Мич.

— Никой не може да повлияе на Кадафи. Никой не припарва до него освен членовете на семейството му. Има няколко синове от различни съпруги и целият клан е затънал в разпри, почти като моето семейство, но по други причини. Той обаче не слуша никого. Вземи този проклет мост. Неговите инженери и архитекти са знаели, че идеята е абсурдна. Един клетник — архитект, струва ми се — определил идеята като глупава и Кадафи поръчал да го разстрелят. Така осуетил разногласията и всички го подкрепили. По средата на проекта Полковника осъзнал, че не са намерили достатъчно вода да напълнят дори една кофа и че всички потоци са пресъхнали.

Мич се впечатли, че сър Саймън е толкова добре осведомен по случая. Освен това си спомни, че той имаше досадния навик да започва всяко второ изречение с „помоему“.

— Помоему, Мич, ние трябва да упражним натиск върху либийските посланици тук и в Рим и да ги накараме да постигнат споразумение по проклетия съдебен иск, и то бързо. Дължат на нашия клиент пари и трябва да му ги платят. Водят ли се разговори за извънсъдебно споразумение?

— Никакви. Ние добавихме иск за още обезщетения. Процесът е насрочен за след година.

— Либийците продължават ли да използват услугите на онези типове от „Рийдмор“?

— Да, на Джери Роб.

Сър Саймън се намръщи, като чу името на противниковия адвокат.

— Много жалко. Неподатлив е както винаги, допускам.

— Неприятна личност, спор няма, но още не сме правили опит за преговори.

— Заобиколи го. Той само ще пречи. — Сър Саймън отхапа от препечената си филийка и се замисли. — Помоему, Мич, въпросът е дипломатически. Ще поговорим с нашите момчета от Форин Офис и ще ги изпратим при либийците. Може ли да уредим това, Райли?

Най-сетне включен в разговора, Райли каза:

— В момента сме на телефоните. Имаме наш човек във Форин Офис, чакам да ми се обади. Министър-председателят е в Азия за една седмица. От неговия кабинет се отнесоха страхотно, почти всеки ден се обаждат и питат как вървят нещата. Същото важи за разузнаването. Джована е приоритет от самото начало, но засега няма никакво развитие. Вече имаме искане и заплаха, само че никой не знае кой ги отправя.

— Можем ли да очакваме пари от британското правителство? — попита Мич. — Молим за съдействие, господин Кроум.

— Разбирам. Помоему нашето правителство трябва да се притече на помощ. Би било прекалено обаче да се очаква то да отпусне пари, без да знае къде ще отидат. Нашите разузнавателни служби са изолирани. Нямаме представа кои са лошите. Дори не сме сигурни, че те съществуват. Възможно е да е някаква сложна измама.

— Не е измама — настоя Мич.

— Знам. Но чувам възраженията на външния министър. Нямаме избор обаче. Трябва да го помолим за пари, и то незабавно.

— Има действащ закон, който забранява такива ходове. Само напомням — каза Райли.

— Помоему този закон е за пред терористите. Официално ние не преговаряме с тях и не плащаме. Само че при определени обстоятелства всъщност го правим. А сегашните обстоятелства, господа, са необикновени. Видели сте таблоидите. Ако се случи нещо ужасно с Джована, ние ще бъдем покрусени и никога няма да си простим. Нямаш право на провал, Мич.

Мич си прехапа езика и си пое дълбоко въздух. Е, много ти благодаря за дрънканиците.

Притиснати от времето, те успяха да се доберат само до трети секретар във Форин Офис — някоя си Мона Бранч. Постът ѝ я поставяше по средата на служебната стълбица и не тя беше човекът, когото Райли имаше предвид. Мона обаче първа се съгласи да отдели трийсет непредвидени в графика ѝ минути, за да поговори с двамата адвокати от „Скъли“.

Пристигнаха в комплекса на Форин Офис на Кинг Чарлс Стрийт десет минути преди единайсет и седяха двайсет минути в тясна чакалня, докато Мона разчисти графика си и освободи място за тях. Така предполагаха. Или пък просто пиеше чай с колегите си.

Най-накрая тя се появи, усмихна се любезно и се запозна с тях. Последваха я в кабинет, който беше по-тесен от чакалнята, и седнаха срещу отрупаното ѝ с книжа бюро. Тя разви капачката на хубава писалка и се приготви да си води бележки.

— Госпожа Сандрони е в графика на сутрешните ни заседания, което означава, че отвличането ѝ е въпрос от първостепенна важност. Ежедневно осведомяваме по случая министър-председателя. Казахте, че имате информация.

Тъй като беше британец, Райли щеше да е главният говорител.

— Да — отвърна той. — Както знаете, нямаше връзка с нейните похитители. До този момент.

Писалката ѝ застина. Челюстта ѝ увисна леко, макар че тя се постара да запази типичното за един дипломат безизразно лице. Присви очи и впери поглед в Райли.

— Осъществили са контакт, така ли?

— Да.

Мълчание. Госпожа Бранч чакаше.

— Може ли да попитам как? — каза тя накрая.

— Чрез офиса на фирмата ни в Ню Йорк.

Гърбът ѝ се скова и тя остави писалката.

— Кога?

— В четвъртък миналата седмица. И за втори път в неделя. Отправено е искане за откуп и е поставен срок. Придружен със заплаха.

— Заплаха ли?

— За екзекуция. Времето тече.

Госпожа Бранч започна да проумява колко сериозна е новината. Пое си дъх и поведението ѝ се промени.

— Така. Какво мога да направя за вас?

— От огромно значение е незабавно да се срещнем с министъра на външните работи — каза Райли.

Тя кимна и отвърна:

— Добре, но ми трябва повече информация. Какъв е размерът на откупа?

— Не можем да го разкрием. Похитителите изрично ни забраниха да правим това, което правим в момента. Да се свързваме с властите. Този въпрос трябва да остане строго секретен.

— Кои са те?

— Не знаем. Но не се съмнявам, че Форин Офис има свой списък със заподозрени.

— Обичайните. Либия гъмжи от престъпници. Само че няма как да преговаряме с неизвестен субект, нали?

— Моля ви, госпожо Бранч. На всяка цена трябва да говорим с министъра.

Госпожа Бранч отново възвърна каменното си изражение и прие неизбежното, колкото и да ѝ беше трудно. Тя заемаше твърде нисък пост. Въпросът беше много сериозен. Не ѝ оставаше друг избор, освен да отнесе проблема към някой по-висшестоящ.

— Добре, ще видя какво мога да направя — каза тя.

— Времето е от огромно значение — настоя Райли.

— Разбирам, господин Кейси.

Влязоха да обядват в някакъв пъб, намериха си ъглово сепаре и си поръчаха халби гинес и сандвичи с бекон. Мич отдавна беше установил, че алкохолът по време на обяда му действа приспивно и обърква следобеда му. На британците обаче една-две бири на обяд им действаха като сутрешно еспресо. Така презареждаха батериите си и се подготвяха за трудностите до края на деня.

Докато чакаха храната си, говореха по телефоните. Не можеха просто да седят в пъба и да пият бира, след като крайният срок ги притискаше. Райли се обади на сър Саймън и му разказа накратко за срещата с госпожа Бранч. И двамата бяха на мнение, че това е било загуба на време. Сър Саймън беше по следите на бивш посланик, способен да премести планини, и тъй нататък. Мич звънна на Роберто в Рим, за да провери как е Лука. Не им беше провървяло с връзките в кабинета на министър-председателя. Проникването в системата на италианското Външно министерство щеше да е също толкова трудно, колкото опитът да намерят кой да ги изслуша в Лондон.

Докато ядяха сандвичите си и Райли си поръча втора бира, която Мич отказа, Дариън се обади с новини от Триполи. Непотвърдени, естествено, но източници на „Крюгъл“ бяха съобщили за второ неуспешно нападение на либийската армия някъде в пустинята близо до границата с Алжир. Баракат се беше измъкнал. Не бяха открили заложницата. Кадафи беше обезумял и поголовно уволняваше генерали.

Дариън се опасяваше, че Полковника ще прекали и ще изпрати войска да започне открита война. Започнеха ли да се сипят бомби, жертвите щяха да бъдат много и последиците щяха да бъдат непредвидими.

Мич си поръча втора бира. След обяда, който се оказа по-дълъг, отколкото планираха, и след като изпиха по чаша кафе, той и Райли се върнаха в „Торпедото“ и се постараха да свършат нещо полезно. Мич се обади на Аби за новини от семейството. После звънна в офиса и поговори със секретарката си и с правния си асистент.

Райли се появи на вратата с новината за раздвижване във Форин Офис. Имаха насрочена за пет часа среща с госпожа Ханрахан, втори секретар.

— Страхотно — каза Мич. — Тръгнахме от трети и се придвижихме нагоре до втори. Вероятно следващият ще е първи секретар. И после накъде? Колко са нивата?

— О, Мич. Във Форин Офис има много повече отдели, отколкото в „Скъли“. Едва започваме. Може да отнеме месеци да се доберем до подходящите хора и колкото повече говорим, толкова по-опасно става.

— Имаме осем дни.

— Знам.

30

Насрочената за 17 ч. среща с втория секретар Сара Ханрахан започна в 17:20 и завърши десет минути по-късно. Тя се оплака, че е имала дълъг ден. Личеше си, че е изтощена и иска да си тръгне час по-скоро. Според Мич, който не сподели мнението си с никого, жената имаше насълзените очи на алкохоличка и бързаше да не изпусне следобедното намаление в баровете. Ханрахан беше осведомена от третия секретар каква е молбата им и категорично заставаше на позицията, че „нейното правителство“ не може да се замесва в искане за откуп, при положение че няма никаква роля в преговорите. Заяви, че е експерт по либийските въпроси и е наясно с всичко около отвличането на Джована Сандрони. Отделът ѝ получавал актуална информация всяка сутрин и бил сериозно загрижен.

За Мич и Райли единствената полза от иначе безплодната среща беше обещанието на госпожа Ханрахан да придвижи въпроса по-нагоре, и то бързо.

Когато си тръгнаха и се качиха в лъскавия черен ягуар с доверен шофьор на „Скъли“, Райли измъкна телефона си, прочете есемеса и промърмори:

— Това ще е забавно.

Прослуша и гласовото съобщение, изсумтя няколко пъти, затвори и поръча на шофьора:

— Хотел „Конот“. Явно ще пием чай със сър Саймън. Свързал се е със стар приятел.

„Конот“ беше легендарен лондонски хотел в сърцето на „Мейфеър“. Мич никога не беше отсядал там, защото не можеше да си го позволи, нито пък фирмата би му покрила разходите. Персоналът на „Конот“ беше самото въплъщение на традицията и точността.

Сър Саймън се чувстваше у дома си в главната чайна. На масата имаше поднос с гурме сандвичи и кана чай. Беше с приятел — спретнат нисък мъж, негов връстник или още по-възрастен. Представи им се като Фини Гиб.

Райли го познаваше и веднага стана подозрителен. Сър Саймън обясни на Мич, че Фини е бил някакъв заместник-министър по времето на Тачър и все още има контакти. Само един поглед към старчето беше достатъчен да покаже, че той едва ли има контакт с нещо друго освен с перлената дръжка на бастуна си.

Мич мълчеше, докато сър Саймън разясняваше плана. Фини все още можел да действа задкулисно и имал връзки в кабинета на министър-председателя. Освен това познавал високопоставен секретар във Форин Офис. Мич и Райли се спогледаха. Цял ден се бяха срещали с важни секретари. Отгоре на всичко Фини познавал либийския посланик във Великобритания.

Той беше сигурен, че може да им уреди среща с човек от кабинета на министър-председателя. Целта беше този човек да убеди министър-председателя, че правителството трябва да плати част от откупа за спасяването на британска гражданка.

Мич слушаше внимателно, отпиваше от чая, който беше свикнал да харесва, дъвчеше сандвича с краставица и за пореден път се разтревожи за броя на хората, които въвличаха. С колкото повече хора се срещаха, колкото повече празни приказки слушаха, толкова повече време губеха. Беше вторник вечерта. Шест и трийсет и пет. Бяха минали два дни, оставаха им осем, а още нямаха никакви пари за откупа освен обещаните от Лука.

Фини продължи да дърдори колко чудесен човек е либийският посланик. Райли го попита дали може да уреди среща на следващия ден. Фини несъмнено щял да се опита, но имало голяма вероятност посланикът да не е в Лондон.

Идеята да повикат Самир Джамблад в Рим беше премерен риск. Лука използва като предлог старото им приятелство и го покани да се видят, като намекна, че може би ще е за последен път. Преди трийсет години двамата често бяха работили заедно и много пъти си бяха правили дълги вечери в Триполи, Бенгази и Рим. Лука още навремето знаеше, че Самир е информатор на правителството, както много други бизнесмени и професионалисти в Либия, затова винаги внимаваше какво говори. Сега, отчаяно търсещ информация за дъщеря си, той се надяваше Самир да знае нещо, което не е известно на „Крюгъл“ и останалите.

Самир пристигна навреме за вечеря. Роберто Маджи го посрещна на вратата, представи го на Бела и го придружи до верандата, където Лука седеше на кожен стол, а инвалидният беше скрит. Двамата се поздравиха като стари приятели и както си му беше редът, първо поговориха за хубавото време и тъй нататък. Самир очакваше да завари Лука блед и изпит и той не го изненада. Домашната помощница донесе три малки чаши бяло вино, които останаха непокътнати на масата.

Лука задряма. Самир погледна към Роберто, който се смръщи и заговори за италиански футбол. Минаха няколко минути, а Лука продължаваше да спи.

— Съжалявам — прошепна Роберто, махна на Бела и ѝ каза: — Той трябва да си почива. Ще вечеряме в кухнята.

Когато отведоха Лука, Роберто и Самир вдигнаха чашите си и отпиха от виното.

— Съжалявам, Самир, но той е много болен — каза Роберто. — Лекарите не му дават и три месеца.

Самир поклати глава, зареял поглед към покривите на Рим.

— Разбира се, стресът от отвличането на Джована влошава състоянието му.

— Иска ми се да можех да направя нещо — каза Самир.

Наболелият въпрос беше дали е разумно либийците да научат, че терористите са се свързали със „Скъли“. Лука, Мич, Роберто, Джак, Кори и Дариън бяха обсъждали тази възможност и не бяха успели да постигнат единомислие. Някои мислеха, че либийското правителство или просто Кадафи биха могли да улеснят освобождаването на Джована, за да се представят в добра светлина. Други пък не бяха на това мнение, защото нямаха никакво доверие на либийците. Откъде да знаят какво ще направи Кадафи, ако научи, че похитителите искат откуп в собственото му царство?

Проблемът се усложняваше от явното му намерение да унищожи Баракат и неговите отряди, независимо с цената на колко жертви ще го постигне. И въобще не го интересуваше дали заложницата няма да попадне под кръстосания огън.

Крайното решение беше взето от Мич.

— Можеш ли да ни кажеш нещо ново? — попита Роберто.

— Опасявам се, че не. Доколкото разбирам, военните са убедени, че това е работа на Азим Баракат, опасен тип с растяща собствена войска. Само че не съм чул да е установен контакт. Но както винаги информацията в Либия се контролира строго.

— Защо армията не може да ликвидира Баракат?

Самир се усмихна и запали цигара.

— Не е толкова лесно, Роберто. Моята страна е огромна пустиня с много скривалища. Границите ѝ са пропускливи, съседите рядко са дружелюбни и често са вероломни. Има много местни главатари, племена, банди, терористи и крадци, които от векове кръстосват из пустинята. Не е възможно никой, дори жесток диктатор като Кадафи, да упражнява строг контрол.

— Първото нападение на командосите също е било неуспешно, така ли?

— Да, въпреки че съобщиха друго. Като че ли нищо не е минало по план.

— Спасяването на Джована ли е била целта?

— Така се говори, но повечето слухове, които тръгват от военните, не са достоверни.

Самир говореше като незаинтересован случаен човек, а не като опитен информатор.

— Какво се случи при второто нападение?

— Какво второ нападение? — попита Самир и изви вежди в неубедителен опит да демонстрира неосведоменост.

— Онова от снощи близо до Гат на алжирската граница. Сигурно си чул за него, въпреки че правителството, изглежда, е потулило информацията. Военните май пак са попаднали в капан и нещата са се развили зле. За Джована изобщо не се споменава.

— Вашето разузнаване го бива повече от моето, Роберто.

— Понякога. Харчим за него цяло състояние.

— Знам само каквото съм прочел във вестниците, а то рядко е точно.

Роберто кимаше, все едно му вярва.

— Ето къде се крие опасността, Самир. Армията не знае къде е тя, нито кой я е отвлякъл. Опитаха се да я спасят с две нападения на командоси, но само се опозориха и дадоха жертви. Те са отчаяни. Кадафи може да изперка и да превърне конфликта в истинска война. Ако това се случи, много хора ще умрат. Включително Джована.

Самир явно беше съгласен с логиката на разсъжденията.

— Кадафи постоянно изперква — каза той. — Има този навик.

Роберто също запали цигара, отпи от виното си, изчака.

— Има нещо поверително, Самир. Изключително важно е и изисква внимателен подход.

— На разположение съм.

И на разположение на Полковника.

— Осъществен е контакт. Не тук, не със семейството, а в Ню Йорк чрез адвокатската фирма.

Самир не успя да прикрие изненадата си. Пое си рязко дъх и килна глава надясно, после се овладя.

— От страна на терористите ли?

— Да. С искане за откуп и срок за екзекуция. Разполагаме с още осем дни.

— Кои са те?

— Не знаем. Връзката се осъществява от загадъчна личност в Ню Йорк. Всъщност подхождат доста умно.

— Какъв е размерът на откупа?

— Не мога да кажа. Огромен. По-голям, отколкото Лука и нашата фирма могат да съберат. Знам, че имаш познанства в Либия, Самир. Можеш ли да предадеш послание на подходящите хора?

— И кои са те?

— Онези, които вземат окончателните решения за всичко в Либия.

— Значи на Кадафи?

— Щом казваш.

— Не, нямам връзка с него и не искам да имам.

— Но можеш да го направиш, Самир. Посланието е от две части. Първо, да остави терористите на мира, докато Джована не бъде в безопасност. Второ, да се съгласи на извънсъдебно споразумение по иска на „Ланнак“ възможно най-скоро, като приеме нашите условия.

Бела се появи зад тях и съобщи на италиански:

— Господа, вечерята е сервирана.

Роберто ѝ кимна, но двамата не помръднаха.

— Във връзка със съдебния иск ли? — попита Самир.

— Да. Правителството дължи тези пари. Може да плати сега и да приключи въпроса или да похарчи цяло състояние за адвокатски хонорари и такси и пак да плати парите три години по-късно. Ако уредим иска сега, вероятно ще стане по-лесно да върнем Джована у дома.

— Не съм сигурен, че разбирам.

— Откупът, Самир. Всичко е заради парите. Опитваме се да съберем много пари и „Ланнак“ е част от сделката.

— Искате либийското правителство да плати откупа, така ли?

— Не, разбира се. Искаме да изпълни договора си и да плати каквото дължи, за да оттеглим иска.

Самир се изправи и отиде в края на верандата. Запали още една цигара и дълго време се взира невиждащо в далечината. Роберто застана до него и каза:

— Хайде да вечеряме, Самир.

— Добре. Може би връзките ми не са толкова стабилни, колкото мислиш. Не знам към кого да се обърна с такава молба.

— И ние не знаем. Затова те покани Лука. Утре сигурно ще се чувства по-добре.

* * *

Мич пропусна вечерята и излезе да се разходи по Шарлот Стрийт във „Фицровия“. Навремето с Аби живееха в този хубав квартал и много го обичаха.

В момента обаче не му беше до спомени. Денят не беше напълно пропилян, но засега усилията им не се увенчаваха с успех. Не се очертаваше среща с външния министър, нито с някой от по-високопоставените му съветници. Лука не беше постигнал напредък на същия фронт в Рим. Либийските посланици и в двете страни или си бяха у дома, в Либия, или обикаляха света по официални дела. Фирмата на Мич проявяваше съпричастност, но явно оставяха на него да взема решенията. Никой не знаеше как да постъпят. Нямаше ръководство, нямаше писани правила. Нито един адвокат от „Скъли“ не беше попадал в такава ситуация. Лука беше много болен и емоционално нестабилен, и то с основание. Ако беше здрав и с бистър ум, той единствен щеше да мисли с пет хода напред. Джак Руш имаше здрава ръка, но колкото повече напредваше времето, толкова повече прехвърляше отговорността на Мич, сякаш искаше да се дистанцира от случая, ако краят е лош.

Мич вземаше решения, без да има достатъчно информация и ясна представа колко са ефикасни. Възможно беше да греши. Не му се мислеше какво ще стане при провал.

Както винаги когато нещо го тревожеше, той се обади на най-близкия си човек. Говори с Аби половин час. Кларк и Картър били на риба с Танър. Родителите ѝ не успявали да ги накарат да учат, но си прекарвали страхотно. Все едно били на ваканция. Бари Руш напуснал острова за няколко дни и те били сами в огромната къща.

31

Мич напусна хотела още по тъмно и се настани на задната седалка на същия ягуар, в който се бе возил предишния ден. За щастие, шофьорът не беше приказлив и пътуването до „Хийтроу“ мина в мълчание. В осем и петнайсет той се качи на четиричасовия полет на „Търкиш Еърлайнс“ до Истанбул. На митницата го посрещна представител на „Ланнак“ и го поведе към експресното паспортно гише, където му махнаха да минава, без дори да го погледнат. Той все пак се озърна през рамо към дългите опашки отзад и отново благодари на небето, че работи за фирма като „Скъли“. Близо до терминала го чакаше черен автомобил и по-малко от двайсет минути след като кацна, Мич говореше по телефона, докато шофьорът му хвърчеше по улиците, без да се съобразява с ограниченията на скоростта и други досадни подробности.

Разбира се, една горда стара фирма като „Ланнак“ държеше офисът ѝ да се намира на престижно място в главния бизнес квартал на Истанбул. В огромния град с население от единайсет милиона имаше няколко такива квартала. „Маслак“ вероятно беше най-известният и точно там Омар Челик беше построил четиресететажен небостъргач през 1990 г. и беше запазил горната половина за семейния холдинг „Ланнак“.

Омар беше по работа в Индонезия. В негово отсъствие синът му Адем си даваше вид, че ръководи фирмата, но беше всеизвестно, че баща му държи здраво юздите на всичко. Той подготвяше Адем да поеме нещата някой ден, но не възнамеряваше да се оттегли скоро. Хората от близкото му обкръжение подозираха, че и от гроба ще продължи да дърпа конците.

Четиресет и четири годишният Адем беше женен за американка, с която се бе запознал в „Принстън“, имаше двама тийнейджъри, които учеха в Шотландия, и приятели по цял свят. Той и съпругата му се смятаха за космополитна светска двойка и пътуваха къде ли не. Притежаваха апартамент в Ню Йорк, но Мич и Аби още не ги бяха канили в дома си. Възнамеряваха скоро да го направят.

Адем посрещна Мич във великолепния си кабинет на трийсет и шестия етаж и го попита би ли искал да обядва. Наближаваше два часът и Мич беше огладнял. Адем също. Качиха се по стълбите два етажа по-нагоре и седнаха в малката частна трапезария, където сервитьорът взе поръчките им и им поднесе вода с лед. Другите шест маси бяха празни. Поговориха си още малко за най-общи неща, както се полагаше, и после Мич съобщи последните новини за Джована. Че терористите са осъществили контакт. Че са поискали откуп от сто милиона долара, отправили са заплаха и са поставили краен срок. Той бе очаквал всеки един от въпросите, с които го засипваше Адем. Поднесоха им обяда, но те не обърнаха внимание на храната и продължиха да разговарят. Мич нямаше обяснение защо похитителите използват Нура. Бяха избрали „Скъли“, защото фирмата беше лесно откриваема, известна и богата. Много по-изгодно беше да източат пари от „Скъли“, отколкото да тормозят Лука, само че откупът беше твърде висок. Британското и италианското правителство бяха запознати с най-много подробности, но не изгаряха от желание да се замесват в бъркотия, над която нямаха контрол. И двете правителства колебливо се съгласиха да насочат либийците към споразумение, но дипломатическите им усилия напредваха с бързината на глетчер. Засега всички сякаш бяха убедени, че терористите най-вероятно ще изпълнят заплахите си. Либийците сериозно бяха оплескали и двата опита да спасят заложницата.

Не беше номер. На мобилния си телефон Мич показа на Адем видеото, в което Джована молеше за помощ. Датата и времето бяха потвърдени от техния отдел за сигурност. Местоположението очевидно оставаше неизвестно.

След като се наобядваха, двамата слязоха в кабинета на Адем и съблякоха саката си. Мич му връчи кратко резюме, в което се изброяваха загубите на „Ланнак“ и исковете във връзка с целия проект, свързан с моста. Адем беше виждал всичко това.

Най-сетне Мич мина по същество.

— Възнамеряваме да ги притиснем сериозно за незабавно споразумение. Вероятността е малка, но в момента всичко друго също е малко вероятно. Като ваш адвокат, работата ми е да ви издействам колкото се може повече пари. Въпросът е…

— Колко в крайна сметка? — попита с усмивка Адем.

— Колко какво?

— Ами дължат ни четиристотин и десет милиона долара. От тук тръгваме. Ти си убеден, че можеш да докажеш тази сума пред съда, нали?

— Да. Либийците ще оспорват ожесточено, но точно за това са съдебните зали и дела. Убеден съм, че ще спечелим.

— И ни се полага лихва от пет процента върху неизплатените суми.

— Точно така.

— А закъснението е повече от две години.

— Точно така.

— Изчислявате лихвите на петдесет и два милиона. — Адем махна към документа. Числата бяха съвсем ясни.

— И добавихме към иска обезщетения за семействата на охранителите и за отвличането. Искаме общо половин милиард долара. Не очаквам да получим толкова, защото либийците твърдят, че не са отговорни за нападението и убийствата. Спорно е. Те открай време обещават да защитават чуждестранните работници, но арбитражната комисия не е особено впечатлена от ситуацията с безопасността.

— Значи четирите семейства няма да получат нищо?

— Малко вероятно е, но ще се опитаме. Сигурен съм, че вашата фирма ще се погрижи за тях.

— О, ще го направим, но и либийците трябва да им платят.

— Готов съм да се боря за това. Ще се боря за всичко, Адем — увери го Мич с усмивка. — Това ми е работата. Но процесът ще започне след доста месеци, може би дори след година. А дотогава твоята фирма губи пари в размера на сегашния лихвен процент. По-смислено е веднага да се постигне споразумение.

— Искаш да се откажем от обезщетенията?

— Може би, но само ако така ще се улесни сключването на споразумение. Това е крайната цел. Освен това съществува реалната опасност да не получите нищо.

— Лука беше пределно ясен по този въпрос.

— Решението на арбитражната комисия няма задължителен характер. Има начини да бъде наложено и либийците да бъдат принудени да платят, но това ще отнеме години. Ще поискаме допълнителни санкции от комисията, от турците, британците, италианците и дори американците, но Кадафи живее под санкции от много години. Не съм сигурен, че те ще го обезпокоят сериозно.

— Ние приключихме с Либия — каза с отвращение Адем.

— Напълно ви разбирам.

— Какво ще ни посъветваш, господин адвокат?

— Ще се задоволите ли с четиристотин милиона?

Адем се усмихна и отговори:

— С удоволствие.

— Свеждаме иска си до четиристотин милиона, но само с цел сключване на споразумение. „Ланнак“ получава първите четиристотин. С ваше позволение аз ще искам още, като горницата ще отиде във фонда за откупа. Междувременно вие молите правителството си да притисне либийския посланик да осигури някаква подкрепа в Триполи.

Адем поклати глава.

— Правили сме го, Мич, и то неведнъж. Нашият посланик в Либия много пъти се среща с хората на Кадафи и им разяснява позицията ни. Никакъв резултат. Министър-председателят ни се срещна с либийския посланик в Турция и се опита да му извие ръцете. Нищо. Подшушнаха ни, че Кадафи се срамува от този мост и обвинява всички участници, включително нашата фирма. Знаеш, че той разстреля един от собствените си архитекти.

— Да, чух. А разстрелва ли адвокатите си?

— Да се надяваме, че не. — Адем погледна ръчния си часовник и се почеса по брадата. — Баща ми е три часа пред нас в Джакарта. Ще се прибере късно. Трябва ми неговото одобрение, за да намалим иска.

— Може би и двамата трябва да говорим с него.

— Първо аз ще пробвам. Не предвиждам проблеми.

* * *

Когато пътуваше сам в непознат град и имаше да запълни няколко часа, Мич обикновено наемаше кола с шофьор, за да може поне бегло да разгледа най-известните забележителности. По време на полета си до Истанбул той беше прехвърлил разни пътеводители за Турция, която го заинтригува. Каза на Аби, че си струва да я включат в своя списък с желани дестинации.

Само че сега не можеше да разглежда града. Струваше му се загуба на време. Превърна в бюро масичката в хотелската си стая и захапа телефона. Отново Аби, само за сверка на часовниците. После с Джак Руш за същото. Роберто му съобщи, че Лука е постъпил в болницата с висока температура и дехидратация, а вероятно и с други симптоми и оплаквания. Бил под постоянно наблюдение и се опитвал да си почине. Самир бил в Рим и двамата прекарали няколко часа заедно. Диего Антонели се обадил, но нямал важни новини. Явно му било трудно да намери човек в кабинета на министър-председателя, който да го изслуша. Кори беше в Ню Йорк и току-що бе приключил разговора си с Дариън — поредния им брифинг. Нищо ново от Либия освен откъслечни сведения за последната провалена атака на командосите. Правителството продължаваше да прикрива истината. Носеха се слухове, че бандата на Баракат е заловила трима либийски войници. Както и досега, от Джована нямаше и следа. В Лондон Райли Кейси продължаваше да се катери по безконечната стълбица на Форин Офис в опит да се добере до човек с действителна власт. Сър Саймън Кроум в момента обядваше с добросъвестен либиец — бизнесмен, който живеел в Обединеното кралство от десетилетия и натрупал огромно състояние. Имало вероятност този стар приятел и клиент да извие една-две ръце, за да подтикне Триполи да си плати задълженията и да се споразумее с „Ланнак“. Мич намираше идеята за глупава. Двама старци, които обръщаха по няколко чашки на обяд, прекарваха следобедите си в дрямка и после не помнеха какво са обсъждали.

След два безполезни часа на телефона той се почувства изтощен и заспа.

Събуди се навреме за вечеря. Адем беше предложил да се видят в десет в някакво азиатско фюжън заведение със звезда „Мишлен“ и Мич се изкуши само защото съпругата му очакваше от него да ѝ носи менюта и мнения за нови ресторанти. Изобщо не го учудваше фактът, че тя познава турски шеф готвач от Куинс, с когото обсъждаха издаването на негова книга с рецепти. Мич обаче предпочиташе да не се храни след осем и не искаше да си ляга късно. Затова се срещнаха в бирарията на хотел „Сейнт Риджис“, където беше отседнал. Адем намекна, че съпругата му може да се присъедини към тях, и Мич си отдъхна, когато това не стана.

На чаша уиски сауър Адем му предаде разговора, който беше провел с баща си по-късно следобед. Омар беше бесен на либийците и жадуваше за кръв. Искаше всеки цент, който му дължаха за моста, но беше и прагматичен човек. Четиристотин милиона долара днес сигурно след години съдебни битки щяха да му се струват страхотна сделка. Ако Мич успееше да им издейства толкова, всичко над тази сума щеше да бъде на негово разположение, за да преговаря за връщането на Джована.

Стиснаха си ръцете, но и двамата съзнаваха, че сключването на споразумение е малко вероятно.

32

В 23:55 ч. в сряда Аби все още беше будна и четеше списания в леглото. Омръзнал ѝ беше празният апартамент, дотегнало ѝ беше да живее сама. Искаше да прегърне децата си, да се сгуши до съпруга си и да се сбогува с цялата тази ужасна и нежелана драма. Не желаеше повече да се прави на шпионин.

Телефонът „Джакъл“ избръмча на нощното ѝ шкафче и я стресна. След онази неделна сутрин той мълчеше. Аби го взе и отиде до масичката в дневната, където го остави до другия си мобилен. Активира и двата. Според Дариън едно приложение на личния ѝ телефон щеше да запише разговора, без никой да разбере.

— Ало?

— Обажда се Нура. Сама ли си?

Не знаеш ли отговора? Нали уж ни наблюдавате?

— Да.

— Приготвихте ли парите?

— Не, но работим по въпроса.

— Проблем ли има?

Кой знае колко души ги слушаха. Внимавай, мери си всяка дума. Говорите на различни езици, може нещо да бъде разбрано погрешно или пък прието по различен начин.

— Няма проблем, но не е лесно да се събере такава сума.

— Човек би допуснал противното, бих казала. — Последното изречение прозвуча с типичната британска интонация.

— Защо смяташ така?

Не спирай да говориш.

— Богати адвокати, най-голямата юридическа фирма в света с офиси къде ли не. Всичко изглежда чудесно на уебстраницата ѝ. Приходи над два милиарда миналата година.

О, проклетите тъпи адвокати, които вечно се фукат.

— Наскоро фирмата изгуби два от офисите си, ако не си чула — каза Аби.

— Много жалко, но ще продължим в същия дух, докато не получим парите.

— Мислех, че те са за освобождаването на Джована.

— Така е. Изпратете ги и всичко ще бъде наред.

— Виж, аз не съм от фирмата и нямам представа какво правят. Знам, че съпругът ми сега е в Европа и се опитва да осигури сумата, но не знам какво точно става. Както ти е известно, аз съм редактор на книги.

— Да. Има промяна в плановете.

Мълчание. Кажи нещо, Аби.

— Каква промяна?

— Трябва да изпратите депозит. Като гаранция за добросъвестност.

Отново мълчание.

— Слушам те.

— Десет милиона долара до дванайсет на обед в петък, преведени в банка тук, в Ню Йорк.

Аби въздъхна и каза:

— Добре. Мога само да предам това искане на съпруга ми. Нищо друго не зависи от мен.

— До дванайсет в петък. Ще изпратя инструкции. И ново видео с Джована като доказателство, че тя е в добри ръце.

В добри ръце ли? Същите ръце, които са държали верижния трион?

Джак Руш най-накрая започна да мърмори. Достатъчно дразнещо беше, че управителният съвет трябва да се събира ежедневно за актуална информация във връзка с кризата, но фактът, че заседанията са в седем сутринта, му идваше в повече. Джак премести заседанието за 9:30 ч. в четвъртък и за пореден ден настоя то да е при закрити врати. Членовете на съвета тайно се чудеха дали наистина се налага да се събират всеки ден, но сегашната криза беше единствена по рода си. Все още никой не смееше да се противопостави на Джак. И деветимата присъстваха.

— Има ново развитие — съобщи той. — Нашата мила Нура снощи се е свързала с Аби и е поискала депозит като гаранция за добросъвестност. Десет милиона долара до петък на обед.

Новината увисна тежко във въздуха. Всички погледи бяха сведени към масата.

Джак се прокашля и продължи:

— Говорих с Мич преди час. Заминава от Истанбул и се връща в Рим, където Лука е в болница.

Оли Лафордж попита:

— И все още нямаме представа с кого разговаряме, така ли? От нас се иска да изпратим авансово десет милиона и да се надяваме, че всичко ще се развие благополучно?

— Имаш ли по-добра идея? — изстреля в отговор Джак.

— На Мич случайно да му е провървяло вчера? — попита Мейвис Чизънхол.

— Ако ме питаш дали е получил някакви обещания за пари, отговорът е „не“. Но не спира да полага усилия. Само това мога да кажа.

Всеки месец фирмата държеше около 15 милиона долара за спешни случаи и непредвидени обстоятелства. Имаха и още по-голям резерв за свещените премии в края на годината, но тези пари бяха неприкосновени.

Шелдън Морлок, един от по-влиятелните съдружници в съвета, каза:

— Трябва да има начин да се преговаря с тези хора. Искането им е възмутително и извън нашите възможности. Освен това не вярвам да се оттеглят, ако не получат и последния цент. Да кажем, че съберем половината сума. Ще откажат ли?

— Работата е там, че никой не знае, Шелдън — каза Джак. — Не можем да предвидим. Това не е обичайна делова сделка между рационално мислещи хора. Онези могат да я убият всеки момент.

Пайпър Редгрейв, третата жена в съвета, попита:

— Джак, да не казваш, че трябва да теглим кредит?

— Да, точно това казвам. Трябва да вземем двайсет и пет милиона назаем, защото това е размерът на полицата ни. Утре им плащаме десет и се молим.

— Говорих със Ситибанк, както решихме — обади се Барт Амброуз. — Готови са, но искат лични гаранции от всеки от нас.

Последваха въздишки, сумтене, тихи ругатни, безсилно клатене на глави. За одобряването на заема трябваше да гласуват две трети от членовете на съвета.

— Нищо ново — каза Джак. — Някакви възражения?

— Гласуваме ли? — попита Морлок.

— Да. Има ли някой „против“ фирмата да вземе двайсет и пет милиона кредит от Ситибанк?

Деветимата се спогледаха светкавично и напрегнато. Морлок вдигна ръка, после я посмъкна. Оли Лафордж бавно вдигна своята.

— Някой друг? — попита Джак презрително. — Добре, гласуваме седем срещу двама в полза на предложението. Нали?

С това обсъждането приключи. Изнизаха се мълчаливо от заседателната зала и побързаха да се пръснат по кабинетите си.

Това гласуване беше лесно. Всяко пени щеше да се изплати от застрахователната полица на фирмата.

Поне така смятаха.

След заседанието Джак се обади на застрахователната компания, за да провери докъде са стигнали нещата. Само че го оставиха на изчакване, и то прекалено дълго. Когато го поздрави самият изпълнителен директор, той се изненада. А онова, което чу после, беше обезсърчаващо. Искът им беше отхвърлен на основание на факта, че Джована е отвлечена и се намира в плен на терористи, а не на престъпна групировка. Полицата недвусмислено изключвала терористичните актове.

— Не мога да повярвам — разфуча се Джак по телефона.

— Написано е черно на бяло, Джак — спокойно отговори директорът.

Черно на бяло. И откога застрахователните полици бяха недвусмислени?

— Отвличането си е отвличане — възрази Джак, мъчейки се да овладее гнева си. — Проклетата полица покрива отвличане.

— Според наши източници то е дело на терористична организация, Джак. Затова отказваме да платим. Съжалявам.

— Не мога да повярвам!

— Юристът ни изпраща решението по имейл в момента.

— Значи ще се видим в съда.

— Както прецените.

33

След няколко часа в болницата Лука живна. Смениха му лекарствата и му стабилизираха кръвното. Хидратираха го със система. По-силното успокоително му осигури дълъг и крайно необходим сън. Най-доброто лекарство бяха непрекъснатите грижи на трийсетгодишна медицинска сестра с изумителна фигура и къса бяла престилка. Бела наблюдаваше от ъгъла, клатейки глава. Някои мъже просто бяха безнадеждни случаи.

Лука се опитваше да договори сделка, която включваше саможив италиански милиардер, когото познаваше отдавна. Той се казваше Карлоти и беше наследник на старо семейно богатство от производство и търговия със зехтин. Политическите му убеждения бяха в разрез с неговите, но по отношение на парите двамата успяваха да загърбват различията си. Карлоти беше близък с министър-председателя и от години го подкрепяше финансово. По настояване на Лука той се съгласи да го притисне да приеме сложен план за пренасочване на пари от италианската хазна към фонд за откупи, собственост на фирма в Испания, където Карлоти прекарваше повечето си време. Съгласи се неохотно, защото в Италия плащането на откупи беше незаконно за разлика от Испания. Но той обичаше Джована и беше готов на всичко, за да ѝ помогне. Неохотата на премиера пък се дължеше на факта, че един пореден скандал би свалил правителството, но Лука разпалено твърдеше, че лошият изход за Джована ще му навреди много повече. Човекът се беше оказал в патова ситуация. Лука беше убеден, че той ще заобиколи закона и впоследствие ще блъфира пред прокурорите, ако се стигнеше дотам. Мич не обичаше разговори, в които се споменаваше думата „прокурор“.

Следващата стъпка беше среща с Диего Антонели, заместник-министъра, с когото се бяха запознали в понеделник следобед у Лука. Кабинетът му се намираше в невзрачна административна сграда в латеранската част на Източен Рим, близо до дворец, обитаван навремето от някои папи, както разказа Роберто, който имаше малко досадния навик да занимава с второстепенни исторически забележителности всеки човек, който не е от Рим и се случи до него.

Господин Антонели се държа неприветливо по време на посещението си в дома на Лука в понеделник. Очевидно срещата в 18:30 ч. в четвъртък също не му беше приятна. Накара ги да чакат двайсет минути и накрая ги покани с жест в малка заседателна зала до кабинета си. Ръкуваха се набързо, но без усмивки.

— Тази среща е неофициална — побърза да ги предупреди любезно заместник-министърът още в началото и дори се озърна да провери дали не ги подслушват.

Вратата беше затворена и заключена. Мич подозираше, че в сградата е пълно с бръмбари.

— Ако някой ви попита, тя не се е състояла.

Не за пръв път Мич изпитваше съмнения относно действията си. Ако се готвеше незаконен подкуп или плащане, какво търсеше той в стаята? Лука намекна, че е открил достатъчно вратички в закона, за да уреди плащането на откупа, но според Мич това засягаше само Лука и неговите италиански приятели. „Скъли“ не биваше да участва в схема за заобикаляне на законите на която и да е държава. Той изтръпна, като си представи колко ще се зарадват на такива обвинения федералните прокурори в Манхатън.

Според Лука целта на срещата беше да се потвърди „сделката“ пред Антонели, който щеше да е посредник между Карлоти и министър-председателя. От един от фондовете, с които той можеше да действа по свое усмотрение, Външното министерство щеше да отпусне заем в размер на 50 милиона долара на анонимна компания, регистрирана в Люксембург и контролирана от един от синовете на Карлоти. Щеше да бъде подписано споразумение за плащането, което щяха да скрият надълбоко. След това парите щяха да бъдат местени тук-там и накрая щяха да се озоват в сметка, където да им бъдат подръка.

Антонели не беше въодушевен от сделката и говореше само на Роберто. На италиански. Мич не възразяваше. Той следеше разговора достатъчно добре, макар че всъщност би предпочел да го пропусне.

— Според вас това действие е законосъобразно, така ли? И няма да предизвика безпокойство в Министерството на правосъдието? — попита Антонели.

— Не виждам проблем — уверено заяви Роберто, но всъщност и тримата виждаха проблеми на всяка крачка.

— Довечера адвокатите на премиера ще прегледат споразумението. Подозирам, че ще бъдат на различно мнение.

— В такъв случай се надявам да уведомите Лука.

Срещата продължи по-малко от десет минути и двете страни нямаха търпение да излязат от залата. Мич се раздели с Роберто на улицата и взе такси до летището. Неговата секретарка за пореден път беше променила билетите му — сега той щеше да лети до Франкфурт и от там за „Кенеди“. На задната седалка на таксито Мич затвори очи, изтръпнал от ужас заради следващите десет часа.

А следващите пет дни? Фондът за набиране на пари за откупа не само си оставаше празен, ами се очакваше да е на голям минус заради кредита. Утрешният така наречен „депозит“ от десет милиона беше лесната стъпка въпреки раздразнението на Мич, че двама членове на управителния съвет бяха гласували „против“. Застрахователната компания не само че беше издърпала килимчето изпод краката им — непочтен ход, с който щяха да се заемат впоследствие — но и беше осуетила всички възможни сценарии за набиране на сумата. Сделката с Карлоти беше в най-добрия случай несигурна, а в най-лошия — незаконна, и вероятно вече се разпадаше. Мич щеше да докладва на Джак, който несъмнено щеше да се обади на Лука и да му се разкрещи. Всички му съчувстваха и отчаяно искаха да спасят Джована, но „Скъли“ не желаеше да нарушава законите в която и да е страна. Британското правителство не предприемаше никакви действия, въпреки че много служители на „Скъли“ постоянно тормозеха министъра на външните работи. Днес следобед Райли Кейси се беше срещнал с Джери Роб от „Рийдмор“, за да опипа почвата за бързо споразумение по делото „Ланнак“. Както всяка среща с Роб, и тази беше кратка, напрегната и пълна загуба на време.

34

Мич беше установил още преди години, че умората от презокеанските полети се преодолява най-добре с дълъг крос в Сентръл Парк. Нямаше начин да си отспи, часовникът тиктакаше, синовете му се укриваха, а безпокойството на Аби растеше. Двамата влязоха в парка откъм Седемдесет и втора улица и последваха тълпа от ранобудни бегачи. Рядко си говореха, докато тичаха, предпочитаха да се наслаждават на първите лъчи на слънцето и на прохладната нюйоркска пролет. Колкото повече растяха синовете им и животът следваше своя ход, толкова повече оредяваха дългите кросове, които много обичаха.

Докато живееха в Кортона, преди да имат деца и кариера, двамата тичаха всяка сутрин през ферми, лозя и села. Често спираха да си приказват с някой фермер и да проверят дали разбират акцента му или се отбиваха в крайпътно кафене в някое село за чаша вода или бързо еспресо. Любимият им образ беше собственикът на малка винарна, който често ги спираше и ги разпитваше за странния навик на американците да тичат безцелно по пътя, плувнали в пот. Беше ги канил в малкия си вътрешен двор, където съпругата му им наливаше охладено розе и настояваше да опитат нейното бучелато — много сладък кекс със стафиди и анасон. Тези отбивки обикновено прерастваха в по-продължителни винени дегустации и двамата зарязваха бягането. След няколко подобни прекъсвания Аби настоя да сменят маршрута.

Заобиколиха водохранилището и се отправиха към къщи. Сутрешният трафик вече пъплеше по улиците. Поредният натоварен ден в града. Не възнамеряваха да бъдат тук по тъмно.

В единайсет двамата взеха такси до клона на Ситибанк на Лексингтън авеню и се качиха на двайсет и шестия етаж в кабинета на Филипа Мелендес, някакъв вицепрезидент на фирмата и специалист по местенето на пари. Тя ги заведе в заседателна зала, където Кори и Дариън пиеха кафе. След броени минути пристигна и Джак, упълномощеният представител на фирмата, за да подпише. Филипа потвърди, че сумата от десет милиона долара е налична. Оставаше им само да чакат Нура.

Тя се обади в 11:30 ч. и попита Аби дали носи лаптопа си. Бяха ѝ поръчали да го вземе. Имейлът с писмените инструкции пристигна бързо. Екипът от хакери на Кори щеше да проследи адреса на подателя до интернет кафене в Нюарк, но самият подател отдавна щеше да си е тръгнал. Джак Руш подписа разрешение за плащането от името на фирмата. Всичките 10 милиона щяха да постъпят в безименна номерирана сметка в Панама.

— Готови ли сме? — обърна се Филипа към Джак.

Той кимна мрачно и „Скъли“ се сбогува с парите.

— Невъзможно ли е да се проследят? — попита Аби, докато се взираха в екрана на компютъра.

Филипа сви рамене и отговори:

— Не е невъзможно, но не е практично. Парите отиват в сметката на фиктивна фирма в Панама, а такива има хиляди. Но те вече не са в нея.

Изчакаха осем минути, после телефонът „Джакъл“ звънна отново.

— Пристигнаха — съобщи Нура.

Кражбата беше извършена бързо, ефективно и почти безболезнено. Всички си отдъхнаха и се помъчиха да се приспособят към действителността, че току-що са се изпарили много пари, в момента неясно за какво. Сбогуваха се тихо и си тръгнаха.

На улицата Аби и Кори се качиха в черен джип и потеглиха към апартамента в центъра на града. Мич и Дариън се качиха в друг джип и тръгнаха на юг към финансовия квартал.

Сакът на Аби беше готов и я очакваше. Застанала до кухненската маса, тя изпрати есемес на Нура, че до неделя по обед няма да бъде на телефона. Скри го в дрешника заедно със своя мобилен. Излезе от сградата през изхода в сутерена и се качи в същия джип, в който я чакаше Кори. Шофьорът напусна града по моста „Джордж Уошингтън“ и изчезна в северните части на Ню Джърси. Кори беше сигурен, че никой не ги следи. В град Парамъс спряха на малко летище, качиха се на самолет „Кинг Еър“ и отлетяха. Деветдесет минути по-късно кацнаха в Айлсбъро, където Картър и Кларк посрещнаха майка си на летището. Не се бяха виждали цяла седмица.

В 12:30 ч. Джак събра управителния съвет за пети пореден ден. Присъстваха и деветимата членове. Атмосферата беше мрачна и напрегната. Фирмата току-що беше изгубила десет милиона долара.

Той ги запозна със събитията от сутринта и после отвори вратата. Мич влезе и поздрави. Зарадваха се на появата му и го обсипаха с въпроси. Той ги запозна със състоянието на Лука, с новостите около иска на „Ланнак“ в Женева и с последните слухове от Триполи.

Нямаха голям напредък в набирането на сумата за откупа. Правителствата на Италия и Великобритания продължаваха да протакат с надеждата кризата да се разреши от само себе си или да ги подмине. И тъй като не участваха в преговорите и нямаха представа с кого, по дяволите, си имат работа, нежеланието им да се включат с пари за откупа беше разбираемо.

Похитителите вече бяха получили солиден депозит и Мич се канеше да помоли за още време. Всички знаеха, че крайният срок е следващата сряда, 25 май. Инстинктът му подсказваше, че опитът му ще остане безплоден, защото похитителите не бяха проявили никакъв интерес към преговори.

След като обрисува мрачната картина, Мич продължи с неприятните проблеми. Сновеше насам-натам пред голям черен екран и накрая мина по същество. Те го очакваха.

— Фирмата ни трябва да впрегне всички свои ресурси в усилията Джована да се завърне благополучно. Ако го направим, това ще е гаранция, че исканията на похитителите ще бъдат напълно удовлетворени, каквито и да са окончателните им условия. В момента искат още деветдесет милиона.

В качеството им на старши съдружници средните доходи на присъстващите за предишната година бяха 2,2 милиона долара, трети по размер в класацията за цялата страна. Живееха добре, харчеха много, някои спестяваха повече от другите. Почти всички бяха консервативни във финансово отношение, но се говореше, че няколко души харчат всичко, което спечелят. На хартия бяха милионери и в немного далечното минало на Уолстрийт щяха да ги смятат за богаташи. Сега обаче доходите им бяха значително по-ниски от тези на хората, които движеха парите — управителите на хеджфондове, търговците на ценни книжа и облигации, търговците на валута, рисковите капиталисти. Те бяха новите царе.

Първия коментар направи Оли Лафордж, който, странно защо, намери нещо забавно в случващото се. Подсмихна се и каза:

— Сигурно се шегуваш.

Мич знаеше, че не бива да отговаря. Беше казал достатъчно, разговорът, който предстоеше, трябваше да бъде между членовете на управителния съвет. Той просто седна — не на масата, а до стената.

— Няма да изложа на риск всичко, за което съм работил, и финансовата сигурност на семейството си, за да гарантирам банков заем в размер на деветдесет милиона долара — каза Шелдън Морлок, без да поглежда Мич. — И дума да не става.

— Не се съмнявам, че всички сме на това мнение, Шелдън — намеси се Пайпър Редгрейв, — но никой не очаква от теб да дадеш толкова пари. Фирмата ще поеме дълга и съм сигурна, че ако постегнем коланите и направим някои жертви, ще се справим някак. Барт, какви се очертават условията за заема?

Ще се справим някак, помисли си Мич. Все едно съдружниците в „Скъли“ щяха да пропуснат някой уикенд в Хемптънс или дори вечеря в ресторант със звезда на „Мишлен“.

— Засега ще ни отпуснат кредитна линия от деветдесет милиона с трипроцентна лихва. Нещо такова — каза Барт Амброуз. — Ако се включим всички, можем да го променим на дългосрочен заем.

— Няма да бъдат деветдесет милиона, Шелдън — обади се Бенет Маккю. — Ще водим неприятно дело със застрахователната компания, но накрая те ще платят. От там ще дойдат двайсет милиона.

— Може да отнеме години — възрази Морлок. — И победата не е сигурна.

— Вижте, знаете, че мразя дълговете — каза Оли Лафордж. — Нямам кредити и никога не съм имал. Баща ми фалира, когато бях на дванайсет и изгубихме всичко. Мразя банките, но вече сте чували тази реч. Мен не ме бройте.

Той все още живееше в скромна къща в Куинс и идваше на работа с метрото. И точно защото беше стиснат, сигурно беше спестил повече пари от всеки друг в стаята.

Мейвис Чизънхол беше другата скъперница. Тя погледна Мич и каза:

— Ти ще подпишеш ли лична гаранция?

Чудесен въпрос. Той се молеше да му го зададат. Изправи се, извади сгънат лист хартия, подхвърли го в средата на масата и отговори:

— Вече го направих.

Съдружниците впериха погледи в листа, а той извади още един, подхвърли и него и каза:

— Ето и от Лука. Участваме с всичко, което имаме.

Мич плъзна поглед по лицата им, въпреки че повечето бяха заболи носове в бележниците си. И докато все още имаше думата, той каза:

— Ето защо това е важно. Има вероятност да получим пари и от други места, но нищо не е сигурно. Имаме обещания, но нямаме време. Трябва да бъдем сигурни, а единственият начин да сме сигурни в този момент е да имаме парите в банката. Само „Скъли“ може да ги сложи там. В неделя заминавам за Лондон, после за Рим, после кой знае къде. Обикалям като уличен просяк, правя каквото трябва. Но ако не успея, поне ще имаме парите в банката. Всичките. Не знам дали ще ни дадат още време. Не знам дали ще намалят исканата сума, дали ще се съгласят на по-малко. Невъзможно е да предскажем какво ще стане през следващите пет дни. Но можем да се подсигурим, че ще бъдем в състояние да платим целия откуп.

Когато Мич приключи, Джак кимна към вратата и двамата излязоха.

— Браво на теб. Сега най-добре тръгвай. Това сигурно ще отнеме време.

— Добре. Заминавам при брат ти Бари да си видя децата.

— Прегърни момчетата от мен. Ще ти се обадя.

Шофьорът мина по Бруклинския мост, където колите почти не помръдваха. Беше петък следобед в края на май и половин Манхатън беше тръгнал към Лонг Айланд. Час по-късно пристигнаха на малкото летище „Репъблик“ до град Фармингдейл. Мич благодари на шофьора и докато той се отдалечаваше, си даде сметка, че не е обърнал внимание на колите зад тях. Не ставаше за шпионин. До гуша му беше дошло постоянно да се озърта през рамо.

Пилотът, който имаше вид на петнайсетгодишен, пое сака му, поведе го към двумоторен „Бийч Барън“ и му помогна да се качи на борда. Беше удобно, макар и не просторно — нямаше нищо общо с луксозните самолети „Фолкън“, „Гълфстрийм“ и „Лиър“, които „Скъли“ често наемаше. На Мич му беше все едно. Беше си дал двайсет и четири часа почивка и щеше да прекара малко време със синовете си.

Пилотът му посочи хладилната чанта и Мич си каза: защо не? Уикендът започваше. Отвори капака и си взе студена бира. Докато се движеха по пистата, се обади на Роберто в Рим за последните новини. Лука бил буден и мърморел за какво ли не. Медицинските сестри го харесвали повече заспал.

Почти два часа летяха на височина 2500 метра. Времето беше съвсем ясно. Докато се снижаваха покрай крайбрежието на Мейн, Мич гледаше отгоре, развълнуван от красотата на океана, на скалистите брегове, спокойните заливи и старинните рибарски селища. Хиляди малки платноходки се поклащаха на лазурните води. Прелетяха над живописното градче Камдън с оживеното му пристанище и се насочиха към Айлсбъро. От 1500 метра височина Мич видя редица къщи непосредствено до водата и разпозна „Уиклоу“. Кларк и Картър бяха на пристана заедно с Аби и замахаха енергично, докато самолетът прелиташе над тях. Половин час по-късно Мич седеше край басейна, гледаше как близнаците плуват и си говореше с Аби и родителите ѝ.

През изминалата седмица момчетата се чувствали като на летен лагер. Господин и госпожа Съдърланд признаха, че внуците им са позарязали уроците и домашните. Времето за лягане също било доста гъвкаво, а госпожица Ема им угаждала и готвела само каквото те обичат. Мич и Аби пет пари не даваха. Намираха се под огромно напрежение и помощта на Хопи и Макси беше жизненоважна.

Докато Мич и Аби пиеха бяло вино, а те — лимонада, родителите на Аби предпазливо попитаха колко време още ще имат нужда от тях тук. Въпросът подразни Мич — не им струваше много, защото безопасността на момчетата беше по-важна от всичко в Дейнсбъро, Кентъки, което можеше да им липсва. Той все пак не им го каза, а отговори, че може би още само няколко дни.

По-точно, до 25 май.

Наблюдаваха как Танър отива до края на пристана, за да посрещне лодка за омари, спряла за доставка.

— Пак омари — отбеляза господин Съдърланд. — Ядем омари три пъти дневно.

Напълно лишена от чувство за хумор, Максин добави:

— Киш с омар сутринта. Рулца с омари на обяд. Печени опашки от омар на вечеря.

Картър, който ги чуваше, се провикна, преди да скочи в басейна:

— Не забравяй макарони със сирене и омари, любимото ми.

— Супа от омари — продължи Харолд, — пържени омари, омари в сос „Ню Ингланд“.

— Звучи вкусно — каза Аби.

Максин се радваше, че не ѝ се налага да готви.

— Госпожица Ема е чудесна, наистина.

— Мамо, трябва да издадеш готварска книга за омари — предложи Кларк. — И на корицата да сложиш госпожица Ема.

— Идеята ми допада — отговори Аби и се опита да си спомни десетките книги за морски дарове, които вече имаше в колекцията си.

Бари Руш се появи по шорти, с дълга пура в едната си ръка и скоч в другата. Беше отсъствал от „Уиклоу“ цяла седмица и Мич допускаше, че просто не му се е занимавало с шумни деца. Нито с баби и дядовци. Бари му се усмихна и каза:

— Търси те Джак.

Мич тръгна по пристана със зеления телефон в ръка и се обади на Джак. Когато той вдигна, веднага стана ясно, че новините не са добри. Беше почти шест и половина в петък вечерта, а двамата бяха започнали дългия ден заедно в офиса на Ситибанк, където видяха как десет милиона долара просто се изпаряват.

— Заседавахме почти пет часа, Мич — съобщи му Джак, — и това без капка съмнение е най-неприятното ми преживяване през всичките четиресет години в „Скъли“. Четирима гласувахме в полза на заем — по дяволите всичко, трябва да спасим Джована, после ще му мислим. Другите петима не отстъпиха. Нищо чудно, че Морлок им стана говорител. Никога не съм бил толкова отвратен. Днес изгубих няколко приятели, Мич.

Мич спря на място и изпрати с поглед отдалечаващата се лодка за омари.

— Не знам какво да кажа.

— Пенсионирането вече ми изглежда по-примамливо.

— Колко пъти гласувахте?

— Не знам. Няколко. Но резултатът оставаше непроменен. Няма да ти кажа имена. Всъщност всичко е поверително. Не би трябвало да знаеш какво се случва на заседанията на управителния съвет.

— Наясно съм. Просто съм изумен.

— Ти направи всичко по силите си, Мич.

— Няма ли начин да бъде заобиколен този съвет?

— Познаваш правилника ни. Всеки съдружник го познава. Решението може да се анулира, може да се уволни съветът и тъй нататък и да се изберат нови членове, ако намериш желаещи. Повярвай ми, че докато предстои решаването на този проблем, никой няма да поиска да влезе в управителния съвет.

— И какво ще стане следващата седмица, ако убият Джована и цял свят гледа видеото с екзекуцията ѝ?

— Обичайното. Сочене с пръсти, обвинения към всички останали: терористите, либийците, турците, чуждите служби. Никой никога няма да научи, че е имало шанс да се измъкнем сами от тази каша. Това няма да се оповести. С течение на времето колегите ни ще превъзмогнат загубата и ще продължат напред. Страшно много млади и нахъсани адвокати си търсят работа, Мич. Джована е само една от тях. Няма незаменими хора.

— Това е извратено.

— Знам. Отвратен съм от тази фирма.

— Може би трябва да се обадиш на Лука.

— На теб се пада да го направиш, Мич, защото си по-близък с него от всички нас.

— Не, Джак, съжалявам. Ти си управляващ съдружник, това е твоят управителен съвет. Но се обади на Роберто, не на Лука.

— Не мога да го направя, Мич. Моля те!

35

Когато Мич се върна при басейна, Аби разбра по походката му, че разговорът е минал зле. Очевидно беше получил неприятни новини. Той се усмихна насила на Картър, който се опита да го опръска с вода. Хопи разказваше на Бари поредната история за това как е ловил сьомга в някаква река в Орегон.

— Добре ли си? — прошепна Аби.

— Екстра. — Което, разбира се, означаваше, че всичко се е объркало.

— Момчетата искат ли разходка с лодка? — провикна се Танър.

А Макси веднага отговори:

— О, да, всеки следобед се возим, щом морето се успокои.

Близнаците вече излизаха от басейна и си вземаха хавлиите.

— Звучи забавно — успя да вметне Мич.

В този момент нищо не беше забавно.

— Вие ги заведете — каза Макси. — Ние ще гледаме от верандата.

Танър вече беше на пристана и проверяваше двигателя. Момчетата скочиха на палубата на малката яхта, без да използват стълбичката. Мич и Аби бяха по-внимателни. Въздухът над водата беше по-хладен, а момчетата бяха още мокри и зъзнеха. Аби ги уви в дебелите хавлии и те заеха любимите си места на възглавниците до носа, а родителите им седнаха на кожени шезлонги на палубата. Мич се опита да се отпусне и подметна:

— Хубава лодка, Танър. Всичко ли е дървено?

— Класически модел. Изработена е в Мейн от прочут майстор на име Ралф Станли. Дълга е единайсет метра. Красота. Ама е много бавна.

— На кого му пука?

Преди да потеглят, Танър подметна:

— В петък вечер питието е наложително.

— За мен бяло вино, моля — каза Аби.

— Двоен бърбън — поръча Мич.

Танър кимна и хлътна в кабината.

— Двоен бърбън? — попита намръщено Аби.

— Говорих с Джак Руш. Управителният съвет е заседавал пет часа днес и е гласувал против заема. Засега нямаме нито цент за откупа. Десет милиона заминаха, нищо не остана. Джована виси на косъм.

Аби зяпна, но не каза нищо. Зарея невиждащ поглед над водата.

— Джак е разстроен — продължи Мич. — Каза, че днес е изгубил няколко приятели.

— Това е ужасно.

— Така е.

— Съобщил ли е на Лука?

— Не още. Искаш ли ти да му се обадиш?

— Мисля, че не. Не разбирам как е възможно.

Картър подскачаше край кабината, влезе вътре, все едно си е у дома, и излезе с два малки плика пуканки. Усмихна се на родителите си, но не предложи да ги почерпи. После изчезна.

— Тези деца правят каквото си искат, нали? — каза Мич.

— Абсолютно. Баба им и дядо им не са достатъчно строги.

— Ние да не би да сме! Ще ми е жал за учителите им, когато тръгнат на училище.

— И кога ще стане това?

Мич се позамисли и отговори:

— До една седмица. Вашите ще възразят ли?

— Ще се справят.

Танър се върна с напитките. Поднесе им ги, подвикна на момчетата и се отдалечи. Седнали един до друг с лице към кърмата, Мич и Аби гледаха как „Уиклоу“ се смалява зад тях. Бученето на двигателя заглушаваше гласовете им.

— Не разбирам как е възможно — повтори тя.

— Те са страхливци, Аби. Загрижени са повече да не би случайно да им намалеят доходите, отколкото да спасят Джована. Ако някой от тях е на нейно място, веднага ще изкрещи: „По дяволите, изтеглете заем, измъкнете ме от тук, фирмата ще преодолее загубите след време“. Само че сега, в хубавите си кабинети в Манхатън те се чувстват застрашени и искат да предпазят парите си.

— Колко са приходите на фирмата за миналата година?

— Два милиарда и нещо.

— И ще са повече тази година?

— Винаги са повече.

— Не разбирам.

— Знаеш ли, прекарах единайсет чудесни години в „Скъли“. И през ум не ми е минало, че ще искам да напусна.

Танър увеличи скоростта и бялата диря зад тях стана по-широка. Наближаваха някакво заливче, отвъд което се простираше същинският океан. Водата беше наситеносиня и гладка, само от време на време някоя вълна мяташе пръски над палубата и ги освежаваше. Мич отпи от бърбъна и се наслади на вкуса му, когато течността навлажни устата му и обля гърлото му. Рядко пиеше твърд алкохол, но в момента той му действаше успокоително.

— Сигурна съм, че имаш план — каза Аби.

— Имам много планове, но нито един не работи. Няма наръчник за такова нещо. Всички правим само догадки.

— Според теб има ли опасност да извършат нещо ужасно с Джована?

— О, да, несъмнено. Те са диваци и очевидно са жадни за внимание. Виж само как снимат! Ако това се случи, всички ще го видим.

Аби поклати глава от безсилие.

— Непрекъснато мисля за нея. Живея в безопасен свят, заобиколена от близки и приятели. Ходя където пожелая, правя каквото пожелая, а тя е завряна в някаква тъмна дупка и се моли да я спасим.

— Продължавам да се обвинявам, Аби. Пътуването до моста вероятно щеше да е полезно донякъде, но не беше от ключово значение. Аз просто нямах търпение да замина на поредното приключение.

— Но нали Лука настоя?

— Да, много, но можех да откажа или поне да отложа посещението си. Дали щях да видя моста или не, нямаше да се отрази на работата ни за „Ланнак“.

— Не се обвинявай, Мич. Това е чиста загуба на енергия, а имаме по-неотложни проблеми.

— Не ми го казвай.

Бари пропусна вечерята с гостите си. Явно имаше по-забавно парти в друга огромна къща наблизо, където негови стари познати от Бостън канеха приятелите си от острова на дълъг купон. Танър го откара и щеше да отиде да го вземе след няколко часа, когато се изпушат всички пури и се изпият всички брендита. Той работеше до късно, но според Хопи, който не се смущаваше да любопитства, зимните и пролетните месеци бяха спокойни и персоналът успяваше да си почине. Когато големите къщи бяха отворени, обикновено от май до октомври, собствениците и гостите прииждаха и осемнайсетчасовите работни дни не бяха рядкост.

Госпожица Ема също като че ли беше денонощно в кухнята. Предложи им да вечерят на открито на верандата, за да видят залеза. Заедно с госпожица Анджи поднесоха макарони със сирене и омари и свежи салати от градината.

Хопи беше в бъбриво настроение и обсеби разговора. Макси се включваше, когато успееше, а Аби се стараеше да поддържа ведрото настроение заради децата. Мич не беше в най-добрата си форма и си личеше, че кипи отвътре. Вече цяла седмица семейството беше разстроено. Момчетата пропускаха училище. Животът на Мич минаваше по самолети, а стресът му се отразяваше видимо. Аби беше занемарила работата си. Хопи и Макси трябваше да са в Юта с приятели и вече им беше омръзнало тук. А никой не можеше да им каже кога ще приключи криенето в Мейн.

Една от хубавите последици все пак беше доброто отношение на Мич към тях. Те помагаха с готовност в критичния момент и той им беше искрено признателен.

След вечеря семейство Съдърланд побързаха да се оттеглят в студиото си и заключиха вратата. Искаха да прекарат поне една спокойна нощ. Семейство Макдиър седнаха в една от дневните да гледат телевизия. В камината гореше огън. Кларк веднага се намърда между родителите си на широкото канапе и се сгуши до майка си. Първо гледаха „Шрек“, но го бяха гледали безброй пъти и скоро им доскуча. Не можеха да решат кой да е следващият филм, докато Аби не спомена стара класика: „Извънземното“. Двамата с Мич го бяха гледали на втората си среща, когато той излезе през 1982 г. Отначало близнаците възразиха, най-вече защото беше старомоден, но след първите десет минути историята ги погълна. Картър каза, че му е студено, и също се пъхна при тях под одеялото. Мич скоро задряма, а когато се събуди, погледна към Аби.

И тя се унасяше.

Бяха останали без капка сила, но умората не можеше да надвие стреса. Редуваха се да предремват, докато момчетата, както обикновено, не огладняха отново. Мич отиде в кухнята да потърси пуканки.

36

Когато Танър отвори вратата в събота призори, завари Мич да трака на лаптопа си на масата в трапезарията. Край него бяха пръснати бележници и документи.

— Не бях сигурен как да си направя кафе, а ме беше страх да не повредя машината — каза Мич.

— Аз ще се погрижа. Нещо друго?

— Не. Тръгвам след няколко часа. Аби ще се върне утре. Надяваме се да вземем момчетата в края на следващата седмица, ако не възразявате. Доста ви се натрапихме.

— Не, сър, нищо подобно. Тази къща е направена за гости, а господин Руш обича да има компания. Имате много хубаво семейство, господин Макдиър. Моля ви, не бързайте да си ходите. Обещах следобед да заведа момчетата за риба, ако времето позволява.

— Благодаря, Танър. Те са градски деца и си прекарват страхотно тук. За тях това е неочаквана ваканция. А вие сте много търпеливи.

— Добри деца са, господин Макдиър. Забавляваме се. Ема ще дойде скоро да приготви закуската, но дали аз мога да ви предложа нещо?

— Не, благодаря. Само кафе.

Танър изчезна в кухнята и започна да вдига шум. Мич реши да си почине за малко и излезе навън да се наслади на свежото утро. После заваляха обажданията. Първо от Стивън Стоджхил, който вече беше в офиса. Мич искаше да има двама правни асистенти на разположение. Джак Руш пътуваше натам. Кори беше в Ню Йорк и още спеше, поне докато той не му звънна. В Рим беше ранен следобед и Роберто тъкмо си тръгваше от болницата, където Лука беше прекарал поредната тежка нощ.

Аби се появи в седем и потърси кафе. Ема им приготви омлет със сирене и двамата закусиха сами в трапезарията. Всеки ден беше непредсказуем, затова им беше трудно да планират нещата, но се налагаше. След половин час Мич заминаваше за Ню Йорк, после щеше да лети за Рим. Аби щеше да се върне в неделя сутринта и да стои в апартамента им, вторачена в онзи проклет телефон точно по обед. Очакваха обаждане от Нура с големия въпрос: „Намерихте ли парите?“.

Отговорът щеше да гласи: „Да. Какво следва?“.

Мич взе душ, преоблече се и надникна при момчетата. Страшно му се искаше да ги събуди и да ги прегърне, после да излязат навън и да поиграят бейзбол. Само че мачовете трябваше да почакат — дано да беше само още няколко дни.

На летището го очакваше един самолет „Кинг Еър“.

Искът на фирма „Ланнак“ срещу Република Либия беше за неплатени задължения в размер на 410 милиона долара плюс лихвата, възлизаща на 52 милиона. След убийствата и отвличането Мич беше добавил още 50 милиона обезщетение. Беше избрал сумата напосоки и тя представляваше „променливата“ част от иска. Лихвата също се променяше, защото се трупаше всеки ден. Около половината от първоначалните 410 милиона бяха пари, които по негово мнение не подлежаха на никакъв спор. Те включваха твърди цени за труд, материали, цимент, стомана, оборудване, транспорт, хонорари за специалисти и тъй нататък. Тези цени бяха вписани в проекта още от самото начало и бяха част от бюджета, независимо колко време „Ланнак“ и либийците спореха за променените поръчки и недостатъците на проекта.

През многобройните часове по самолетите Мич и Стивън бяха прегледали всяка фактура и таблица на изработените часове. Сглобиха резюме от четири страници за безспорните разходи, направени от „Ланнак“. Забавляваха се, когато го кръстиха: Досие ГМКН84. Големият Мост на Кадафи за Никъде. Фланелката на Кларк в бейзболния отбор беше номер 8, а на Картър — номер 4.

Стивън раздаде на всички актуалната версия на досието в заседателната зала на Джак, а Мич застана до прозореца. Джак, Кори и Дариън прегледаха документа. Двама правни асистенти седяха в коридора пред затворената врата и очакваха инструкции. Беше 11:45 ч. в прекрасен съботен ден в края на май.

— Проверихме цифрите, за да ви спестим изчисленията. Долу на четвърта страница е окончателната сума. Можем да твърдим, че най-малко сто и седемдесет милиона долара от неплатените сметки са безспорно дължими. Излишно е да казвам, че според нас на „Ланнак“ са дължими половин милиард долара, и съм сигурен, че ще го докажем в Женева, но това по-нататък.

— Значи частично споразумение? — попита Джак.

— Именно. Представяме това на либийците сега, дори още днес, и изискваме да платят. Даваме им ясно да разберат, че бързото сключване на споразумение вероятно ще улесни освобождаването на Джована Сандрони.

Никой от малобройната публика не изглеждаше въодушевен.

Джак остави своето копие от документа и разтърка очи.

— Не разбирам. Искаме либийците да дадат на „Ланнак“ сто и седемдесет милиона, за да можем да платим откупа.

— Не. Искаме от либийците да платят тази сума, защото я дължат.

— Това е ясно. Ами „Ланнак“? Те просто ще ни дадат една купчина пари само защото са добри момчета, така ли?

— Не. Честно казано, не знам какво ще направят, но със сигурност ще внесат нещо във фонда.

— Може ли да попитам кой друг е внесъл нещо в него до момента? — обади се Дариън. — Има ли такъв изобщо? Платили сме десет милиона и остават още деветдесет, нали?

— Именно — отговори Мич и погледна към Джак, който отмести поглед. Нито Дариън, нито Кори знаеха, че могъщата фирма „Скъли и Пършинг“ е отказала да участва в сценария с откупа. Той продължи: — Много неща са в ход, Дариън. Продължаваме да притискаме дипломатическите кръгове в Лондон и Рим.

— С каква цел?

— С цел да получим пари от двете правителства, за да предотвратим екзекуцията на известна личност. Току-що научихме, че миналата година британците са платили около десет милиона лири, за да измъкнат една медицинска сестра от Афганистан. На теория законът им го забранява, но понякога законите осуетяват спасяването на човешки животи. Помолихме британците и италианците да платят по двайсет и пет милиона и знаем, че и двете молби се обмислят от министър-председателите.

— А парите от застраховката ви? От там ще дойдат още двайсет и пет, нали?

— Не — обади се Джак. — Застрахователната компания отказа да плати. Ще ги дадем под съд, но това ще отнеме няколко години. А ние разполагаме с четири дни.

Кори погледна озадачено Мич и попита:

— Как научи за медицинската сестра в Афганистан?

— Имам си източници. От Вашингтон.

— Може ли да го обсъдим после?

— Да, ако има време. В момента това не е приоритет.

Кори отстъпи смирено. Информацията за медицинската сестра беше секретна и би трябвало да я знае той, а не адвокатите от „Скъли“.

— Нещо друго? — попита Мич. — Планът е да изпратим това на Роберто в Рим и на Райли в Лондон и да засилим натиска върху либийските посолства там.

Джак поклати глава.

— Малко вероятно е да се получи, Мич.

— То се знае, че е малко вероятно, трудна работа и тъй нататък. Разбирам! Някой друг има ли по-добра идея?

Той веднага съжали за острия си тон. Все пак разговаряше с председателя на управителния съвет. Все още.

— Извинявай — каза Джак като истински приятел. — Прав си.

Срещата се премести от заседателната зала на „Скъли и Пършинг“ в един Гълфстрийм G450, който ги очакваше на летище „Тетърбъро“ в Ню Джърси. Когато закопчаха коланите — в същия състав без правните асистенти — стюардесата взе поръчките им за питиета и ги осведоми, че ще кацнат в Рим след седем часа. Щяха да им поднесат обяда, когато се издигнат на нужната височина. Всички телефони и безжичната мрежа работеха. В задната част на салона имаше две канапета, на които можеха да подремват.

* * *

Малко след седем вечерта Роберто Маджи влезе в Кафе деи Фиори, което се намираше в югозападната част на Рим, под хълма Авентин. Диего Антонели живееше наблизо и се беше съгласил да изпият по чаша вино. Със съпругата му имаха планове за съботната вечер и той не прикриваше раздразнението си, че го безпокоят по това време. Само че колкото и да се дразнеше, Антонели осъзнаваше важността на момента. Правителството беше притиснато от две страни от обстоятелства, над които нямаше контрол. Негов дълг беше да защити своята гражданка, станала заложница, но нямаше право да знае подробностите за нейното похищение и евентуалното ѝ освобождаване. Италианското правителство нямаше право нито да преговаря, нито да организира спасителна операция. Само американците поддържаха контакт с похитителите и този факт предизвикваше възмущение.

Седнаха на малка маса в ъгъла и си поръчаха кианти. Първите думи на Роберто бяха:

— Сделката с Карлоти вече не е на дневен ред.

— Какво стана?

— Уплаши се. Адвокатите му го убедиха, че рискува твърде много, като се опитва да заобиколи законите ни. Иска да помогне на Лука, разбира се, но също така се стреми да избегне неприятностите. Освен това американският клон на моята фирма също се е поуплашил. Там има доста безмилостни федерални прокурори, на които много ще им хареса да обвинят голяма адвокатска кантора в незаконни действия.

Диего кимаше, все едно напълно разбира мотивите на безмилостните федерални прокурори в Съединените щати. Поднесоха им виното и те се чукнаха.

— Има още нещо — каза Роберто.

— Да, вие споменахте. — Диего погледна часовника си. Беше дошъл преди десет минути, а вече се канеше да си тръгва.

— Нашият клиент е „Ланнак“, турски строителен предприемач.

— Да, да, знам за делото. Отивате на арбитраж. Говорих с Лука.

— Имаме план да сключим споразумение по иска, поне частично, и то бързо. Искаме шефът ви да се срещне с либийския посланик възможно най-скоро и да настоява пред него Триполи да приеме споразумението.

— Загуба на време.

— Може би. Ами ако споразумението доведе до освобождаването на заложницата?

— Не разбирам как.

— Вземаме част от парите, които ще платят либийците, и ги слагаме във фонда. — Роберто извади голяма кафява папка от куфарчето си и я подаде през масата. — Прочетете го и ще разберете.

Диего взе папката без видим интерес. Отпи от виното си и каза:

— Ще я предам на министъра.

— Колкото по-бързо, толкова по-добре. Спешно е.

— Да, така чувам и аз.

37

Минаваше три сутринта в неделя, когато два микробуса с екипа на „Скъли“ спряха пред хотел „Хаслер“ в центъра на Рим. Уморените пътници побързаха да слязат, да се регистрират и да се пръснат по стаите си. Мич беше отсядал тук и преди и знаеше, че Испанските стълби са точно пред входа. Стаята му гледаше на изток, затова, преди да си легне, той дръпна завесите и с усмивка погледна към фонтана и площада далече долу в подножието на прочутите стълби. Аби му липсваше, искаше му се да можеха да се насладят на гледката заедно.

Очертаваше се дълъг и напрегнат ден. Сънят щеше да почака. Екипът се събра в девет часа на закуска в частна трапезария. Роберто Маджи се присъедини към тях и им каза, че Лука самоволно е напуснал болницата и се прибира у дома. Не беше ясно какво мислят по въпроса лекарите му. Добрата новина от сутринта беше обаждане от Диего Антонели отпреди един час, за да съобщи, че премиерът лично е разговарял с либийския посланик и му е обяснил необходимостта страните бързо да се споразумеят по делото.

През уикенда Роберто беше прекарал доста време в телефонни разговори с Денис Талъс, юрисконсулта на семейство Челик в Истанбул. Талъс му предаде обнадеждаващата новина, че заместник-министърът на външните работи на Турция вечерял предишния ден с либийския посланик и случаят „Ланнак“ бил главната тема на разговора им.

Либийските посланици в Италия, Турция и Великобритания се оказаха притиснати по различни начини, за да ускорят сключването на извънсъдебното споразумение. Какво означаваше това за Триполи, беше въпрос на догадки. Роберто, който имаше повече опит с Либия от всички останали, ги предупреди да не проявяват излишен оптимизъм.

Освен Мич и Джак никой друг в стаята не знаеше колко пари действително са осигурени за откупа. И двамата бяха усетили намек от страна на Кори и Дариън, че „Скъли“ не помага достатъчно въпреки солидните си ресурси. Само да знаеха истината, но разбира се, никога нямаше да я научат. Докато летяха над Атлантика, Мич беше попитал Джак дали според него е възможно отново да събере управителния съвет и да ги помоли да размислят. Джак беше отговорил, че е невъзможно. Поне засега.

Докато Аби се качваше с асансьора към апартамента, тя се опитваше да се отърси от безсилието си заради въоръжената охрана, влизането през сутерена, наблюдението, черните джипове и целия този глупав шпионаж. Искаше Мич да се върне у дома, а децата ѝ отново да тръгнат на училище. Искаше животът им да стане нормален.

Искаше също така да извади телефона „Джакъл“, да го изхвърли през прозореца и той да се разбие на Кълъмбъс авеню, за да не може да я следи повече. Вместо това го остави върху масата в кухнята, докато правеше кафе, и се помъчи да не му обръща внимание.

В 12:05 ч., както беше предсказал Мич, Нура се обади и за пръв път се опита да прояви известна любезност.

— Как беше пътуването ти?

— Чудесно.

— Неделя на обед е. Крайният срок е сряда в пет следобед.

— Щом казваш. Не съм в положение да споря.

— Приготвихте ли парите?

Бяха репетирали отговора десетки пъти. Нямаше начин да обяснят логично усилията, които се полагаха за набирането на сто милиона долара, когато си поставен под такова напрежение. Нура и нейните приятели революционери сигурно бяха достатъчно наивни да вярват, че огромна юридическа фирма като „Скъли“ може просто да напише чек и всичко да е наред. Хем бяха прави, хем грешаха.

— Да.

Пауза и като че ли облекчение отсреща. Откъм Аби само страх и ужас.

— Добре. Ето инструкциите. Слушай внимателно, моля те. Довечера заминаваш за Маракеш в Мароко.

Аби едва не изпусна телефона. Вторачи се в апарата. Беше си у дома от един час. Семейството ѝ беше пръснато на три страни. Беше изоставила работата си. Целият ѝ свят беше преобърнат и последното, което искаше, бе да прекара следващия ден в самолета на път за Северна Африка.

— Добре — промърмори тя и за пореден път се запита: как се озовах в окото на тази буря?

— Има полет на „Бритиш Еър“ от „Кенеди“ до Лондон в седемнайсет и десет. Останали са свободни места в бизнес класата, но ти си резервирай билет веднага. Имаш тричасов престой на „Гетуик“. Полетът до Маракеш е четири часа. Ще те наблюдават през целия път, но нищо не те застрашава. В Маракеш вземи такси до хотел „Ла Мезон Араб“. Там ще чакаш допълнителни инструкции. Някакви въпроси?

Хиляди.

— Ами да, но ми дай една минута.

— Била ли си в Маракеш?

— Не.

— Чувам, че градът е приятен. С декадентска атмосфера, по която вие много си падате.

Които и да бяха тези „вие“, явно Нура не ги одобряваше. Западняците.

Преди две години Аби се беше опитала да убеди марокански шеф готвач от Казабланка да напише книга с рецепти. Той имаше малък ресторант близо до дома им, където тя и Мич бяха ходили два пъти. Там беше шумно и оживено, винаги пълно с мароканци, които седяха заедно на дълги маси и се отнасяха гостоприемно към чужденците. Те обичаха своята страна, култура и храна и признаваха, че изпитват носталгия. Аби и Мич обсъждаха евентуално пътуване до Мароко. Бяха изчели доста неща за страната и знаеха, че в Маракеш има много исторически и културни забележителности, които привличат тълпи туристи, особено от Европа.

— Сигурна съм, че този телефон ще работи и там — отбеляза Аби.

— Разбира се. Носи го у себе си непрекъснато.

— Трябва ли да замина още днес?

— Да. Крайният срок е в сряда.

— И аз така чух. Нужна ли ми е виза?

— Не. В хотела има стая, резервирана на твое име. Не казвай на никого освен на мъжа си. Разбра ли?

— Да, да.

— Много е важно да пътуваш сама. Ще те наблюдаваме.

— Ясно.

— Трябва да знаеш, че положението е изключително опасно. Не за теб, а за заложницата. Ако нещо се обърка или ако бъде направен опит за спасяването ѝ, тя ще бъде застреляна незабавно.

— Разбрах.

— Държим под око всичко. Един погрешен ход и последиците за нея ще бъдат пагубни.

— Разбрах.

Аби затвори очи и се опита да успокои треперещите си ръце с дълбоки вдишвания и издишвания. В главата ѝ беше пълен хаос. Момчетата ѝ — те бяха в безопасност, независимо дали тя е извън страната. Мич — не се тревожеше за неговата сигурност, но ако той не ѝ позволеше да пътува? Тя нямаше да има нищо против. Работата ѝ — утре беше понеделник, когато обикновено имаше натоварен график. Размяната — какво щеше да стане, ако парите не се появят? Тя вече лъжеше за откупа, но нямаше избор.

Джована. Всъщност нищо друго нямаше значение освен заложницата.

Аби звънна на Мич по зеления телефон, но не успя да се свърже с него.

Отвори лаптопа си и резервира полета. Еднопосочен билет, защото не знаеше кога ще се върне.

Въпреки несъгласието на лекарите Лука напусна болница „Джемели“ и сега се возеше на предната седалка до Бела, която се провираше през натовареното движение. Щом се прибраха, той поиска салата „Капрезе“ на верандата и двамата вечеряха под сянката на чадъра. Той я помоли да се обади на Роберто и да го покани да дойде заедно с Мич и Джак Руш.

Лука отново си дремна и когато се върна на верандата, поздрави колегите си от Ню Йорк. Настоя да узнае подробности за всичко — за всяка среща, за всеки телефонен разговор, за събранието на управителния съвет. Разгневи се, че италианците се бавят. А на британците нямаше доверие открай време. Все още мислеше, че „Ланнак“ ще откликнат на молбата.

Когато стана ясно, че Джак няма да съобщи лошата новина, Мич изчака подходящ момент и каза на Лука, че фирмата не възнамерява да вземе заем, за да плати откупа.

— Срамувам се да кажа, че съдружниците се изпокриха и отказаха.

Лука затвори очи и за известно време се възцари пълна тишина. Той отпи глътка вода и каза тихо и дрезгаво:

— Дано да доживея да видя дъщеря си. И дано да доживея да погледна уважаемите си колеги в очите и да ги нарека банда страхливци.

38

Ден четиресети. Или четиресет и първи? Тя вече не беше сигурна, защото нямаше изгрев и залез, а само мрак. Нищо, с което да измерва времето. Дори когато я местеха, беше забулена и с вързани очи. А те я местеха постоянно: от барака, където миришеше на добитък, в пещера с пясъчен под, после в тъмна стая, до която долиташе градски шум, и във влажно мазе, където върху нара ѝ капеше ръждива вода и тя не можеше да спи. Никога не оставаше повече от три нощи на едно място, но пък и не беше сигурна дали е нощ или ден. Ядеше, когато ѝ носеха плодове, хляб и топла вода, но те никога не бяха достатъчно. Даваха ѝ тоалетна хартия и дамски превръзки, но нито веднъж не се беше къпала. Дългата ѝ гъста коса беше мазна и сплъстена от мръсотия. След като се нахранеше и беше сигурна, че никой няма да влезе при нея през следващите часове, Джована се събличаше и се опитваше да почисти бельото си с нищожното количество вода. Спеше дълго, въпреки че покривът над главата ѝ течеше.

При нея влизаше момиче, вероятно тийнейджърка, която не ѝ говореше и се стараеше да не я поглежда в очите. Беше забулена и винаги носеше една и съща черна роба, която висеше като чаршаф на тялото ѝ и се влачеше по пода. Джована шеговито я кръсти Джипси Роуз на името на известната стриптийзьорка. Джипси Роуз придружаваше заложницата навсякъде. Джована се опита да я заговори с няколко прости думи, но тя явно беше инструктирана да мълчи. Когато дойдеше време да се местят, момичето се появяваше с големи белезници, превръзка за очите и тежко черно покривало за главата. Джована не беше виждала мъжко лице нито веднъж. Понякога чуваше тихи гласове пред вратата си, но после те заглъхваха.

От следването си помнеше делото „Гибънс“. Повече от двайсет години Гибънс чакал изпълнението на смъртната си присъда в Арканзас в килия два и половина на три метра, от която излизал за един час дневно да се разтъпче на двора. Той завел дело срещу щата с твърдението, че строгият тъмничен затвор нарушава Осмата поправка, която забранява произволни и особено жестоки наказания. Когато Върховният съд на Съединените щати се съгласил да разгледа случая, той привлякъл огромно внимание най-вече защото хиляди затворници живеели в пълна изолация. Всички се включили: адвокати на осъдени на смърт, психиатри, психолози, социолози, преподаватели по право, групи за защита на правата на затворниците, борци за граждански права и експерти по затворите. Върховният съд бил на друго мнение и в крайна сметка Гибънс бил екзекутиран със смъртоносна инжекция. Случаят се беше прочул и беше станал част от сборника с казуси по конституционно право, който Джована си купи и по който учеше във Вирджинския университет.

След като прекара четиресет или може би четиресет и един дни затворена и сама, тя разбираше за какво става дума. Вече беше експертен свидетел и можеше красноречиво да обясни защо и как пълната изолация е противоконституционно наказание. Физическите лишения бяха достатъчно тежки: липса на храна, вода, сапун, четка за зъби, бръснач, тампони, движение, книги, чисти дрехи и топла баня. Но тя беше намерила начин да се справя с това и щеше да оцелее. Най-влудяваща обаче беше липсата на контакт с хора.

Доколкото помнеше, Гибънс беше имал телевизор, радио, съседи по килия, надзиратели, които му носели три пъти дневно отвратителна храна, но все пак съдържаща общо 2200 калории, душ два пъти седмично, неограничен брой срещи с адвоката му, посещения от близките му през почивните дни и много книги и списания. Въпреки това той се беше побъркал, което не бе попречило на щата Арканзас да го екзекутира.

Ако изобщо излезеше на свобода, Джована щеше сериозно да се замисли дали да не напусне света на големите юридически фирми и да започне работа за адвокат, който защитава осъдени на смърт, или за организация, която се бори за правата на затворниците. Щеше да откликне с готовност на всяка възможност да свидетелства в съда или пред законодателните органи, за да опише ужаса на строгия тъмничен затвор.

Джипси Роуз отново се появи с белезници за познатата процедура. Джована се намръщи, но не каза нищо, само допря китките си една до друга. Джипси Роуз щракна белезниците сръчно като опитен полицай. Джована се наведе напред за превръзката на очите от дебел плюшен плат, който миришеше на нафталин. И светът ѝ отново стана черен. Момичето ѝ сложи качулката и я изведе от килията. След няколко стъпки Джована едва не се закова на място, защото осъзна, че очите на момичето бяха влажни. Проявяваше чувства. Но защо? Ужасната истина беше, че след като се е грижила за заложницата толкова дълго, тя не е безразлична към нея, но сега пленничеството щеше да приключи. След четиресет дни беше настъпил съдбоносният миг. Заложницата щеше да бъде пожертвана.

Излязоха на по-хладен въздух. Още няколко стъпки и двама мъже със силни ръце я повдигнаха, качиха я в някакво превозно средство и седнаха близо до нея. Двигателят запали, те потеглиха и скоро се заклатушкаха по поредния неравен пясъчен път в Сахара.

Джипси Роуз беше забравила сутрешната ѝ купа с плодове. След един час Джована отново умираше от глад. Отзад в пикапа или каквото беше там нямаше никакво проветрение, затова косата и лицето на Джована бяха мокри от пот под тежкото покривало. На моменти ѝ беше трудно дори да диша. Цялото ѝ тяло беше вир-вода. Тъмничарите ѝ излъчваха силна телесна миризма, която тя вече многократно беше принудена да търпи. Вонята на войници в пустинята, които рядко се къпеха. Самата тя не вонеше по-малко.

Откакто беше заложница, беше изминала хиляди километри по изровени пътища, без нито веднъж да може да надзърне навън. Това пътуване обаче беше различно.

Пикапът спря, двигателят замлъкна. Издрънчаха вериги и мъжете я свалиха на земята. Тя се задъхваше от жегата, но поне беше навън. Навсякъде около нея се чуваха гласове — изглежда, организираха нещо. Единият ѝ пазач стискаше здраво десния ѝ лакът, другият — левия. Поведоха я нанякъде — завиваха насам-натам, после стигнаха до стръмни дървени стъпала, но Джована не виждаше краката си. Пазачите ѝ помогнаха да се качи по стълбата, като я теглеха за ръцете. Тя усещаше, че наоколо има и други хора, които се препъват в стъпалата. Някъде горе един мъж говореше нещо на арабски — звучеше като молитва.

Когато изкачването приключи, се затътриха по дървена платформа и накрая спряха. Съвсем неподвижно. Зачакаха.

Сърцето ѝ блъскаше в гърдите и тя едва дишаше. А когато метнаха на шията ѝ примка и я пристегнаха, Джована почти припадна. До нея имаше човек, който се молеше. И друг, който плачеше.

Убийците отново бяха решили да го направят пред камерата. Видеозаписът започваше с четирите жертви, вече на ешафода с примки на шията и завързани зад гърба ръце. От ляво надясно първите трима бяха облечени в униформите на либийските спецчасти. Бяха заловените от хората на Баракат при второто нападение на командосите преди пет дни край Гат. Четвъртата жертва беше най-вдясно и носеше пола или рокля, не униформа. Зад всеки стоеше боец с маска и автомат.

В долната част на екрана се появи името „Фарас“ и след секунди Фарас беше бутнат от пазача зад него. Той политна напред, падна от четири метра и половина, спря, когато въжето се изопна, и нададе вик, когато вратът му се строши. Мяташе се буйно няколко секунди, после тялото му се предаде. Ботушите му висяха на метър и половина над пясъка. Някакъв командир пристъпи напред с автоматичен пистолет и за всеки случай изстреля три куршума в гърдите му.

След всеки изстрел другите двама войници потреперваха и сигурно щяха да припаднат, ако не бяха примките на вратовете им. Скоро и те щяха да увиснат на въжето. Жената в края стоеше сковано и неподвижно, твърде изумена, за да реагира.

Следващият беше Хамал, на двайсет и седем години, опитен войник със съпруга и три деца у дома в Бенгази. Бунтовниците убиха и него. След няколко минути и Салил се прости с живота си.

Камерата се премести и улови в близък план жената, Сандрони. Изминаха няколко секунди без никакво движение, поне пред обектива. После извън кадър се разнесе характерният вой на верижен трион.

Пазачът зад Джована се приближи, разхлаби примката и я свали. Стисна лакътя ѝ и докато я отвеждаше, записът свърши.

39

Беше много полезно в групата да има истински римлянин. Роберто Маджи познаваше всички ресторанти, особено онези с превъзходните отзиви и главозамайващите сметки. Освен това обаче познаваше и кварталните тратории, където храната беше не по-малко вкусна. Часовникът тиктакаше и никой не беше в настроение за тричасово угощение рано в неделя вечерта. Роберто избра ресторантчето „Дуе Ладрони“ — „Двама крадци“ — до което стигнаха след петнайсетминутна приятна разходка по Виа Кондоти. Естествено, Роберто познаваше собственичката, весела ирландка, която без никакъв проблем размести масите, за да настани и шестимата отвън.

Мич разглеждаше менюто, когато зеленият му телефон завибрира.

Беше Аби.

— Трябва да се обадя — каза той и стана. — Жена ми е.

Зави зад ъгъла, поздрави я и пое удара. Аби трябваше да замине за Мароко. Предаде му подробно разговора си с Нура. В Ню Йорк беше почти един следобед. Полетът ѝ от летище „Кенеди“ беше в пет и десет. Да замине ли? Какво да прави? В безопасност ли ще е? Първата му реакция беше: Не, по дяволите! Опасно е. Помисли за децата. Но после Мич си даде сметка, че преценката му е повлияна от последното му посещение в Северна Африка. Аби вече беше проучила нещата в интернет и смяташе, че пътуването ѝ ще е относително безопасно. Все пак щеше да лети с британските авиолинии. Хотелът беше скъп и имаше висок рейтинг по туристическите уебсайтове и списания. Колкото повече разглеждаше, толкова по-привлекателен ѝ се струваше Маракеш, въпреки че щеше да се чувства уязвима. Нямаше да е обикновена туристка.

Нейната увереност вдъхна спокойствие на Мич, но той продължи да се измъчва с въпроса какво ще стане с жена му, ако не намерят парите. Все още нямаха нищо във фонда за откупа. Надали щяха да отвлекат и Аби. Не и от четиризвезден хотел. Пък и защо им беше? Ако Мич и екипът му не можеха да съберат парите за една заложница, какъв смисъл имаше онези негодници да вземат втора?

Докато говореха, Мич се върна на масата и каза на Роберто:

— За мен чопино, рибената яхния. — Беше му любима, но после нахлу споменът за натравянето в Триполи. — Големи новини — подхвърли Мич на Джак и отново зави зад ъгъла.

Аби трябваше да замине, спор нямаше. Бяха избрали нея за посредничка още от самото начало и заради Джована тя беше длъжна да изпълнява инструкциите. Начертаха план и Мич обеща да ѝ се обади след час. Тя започваше да изпада в паника, защото не знаеше колко време ще отсъства. В Мароко беше трийсет и два градуса. Къде бяха летните ѝ дрехи?

Когато Мич се върна на масата, екипът беше в очакване. Отначало разказът му ги стъписа, после ги разтревожи. Фактът, че изпращат Аби в Мароко, за да улесни размяната, беше отлична новина. Какво обаче щеше да прави тя без парите?

Кори не говореше много, но обмисляше всичко. Мич го попита:

— Според теб безопасно ли е за Аби?

— Рискът е слаб до умерен. Тя е в хубав хотел сред много европейски туристи. Ако поискат от нея да направи нещо, за което не е сигурна, просто ще откаже. А ние ще бъдем там. — Кори погледна Дариън и каза: — Мисля, че трябва да се кача на самолета заедно с медицинска сестра. Ще се настаня в хотел наблизо и ще се свържа с Аби. Ще следя движението ѝ. Имаш хора в Мароко, нали?

— Имам — отговори Дариън. — Ще ги уведомя.

— Медицинска сестра ли? — попита Роберто.

Кори кимна и обясни:

— Нямаме представа в какво състояние е Джована.

— Винаги е добре да има и медицинска сестра по възможност — потвърди Дариън. — Аз ще остана тук с екипа.

— Разбира се.

— Джак, може ли да използваме самолета?

Джак не беше очаквал въпроса и се поколеба съвсем за кратко, сякаш не му се искаше да им го отстъпи.

— Ваш е. Има много самолети.

Обсъдиха и други идеи, докато се стараеха вечерята им все пак да е приятна. Оптимизмът ту ги завладяваше, ту ги напускаше. Ентусиазираха се, че Аби заминава за Мароко, но после отново надделя безпокойството за откупа.

Вече беше тъмно и докато се връщаха пеша до хотел „Хаслер“ и се опитваха да се порадват на още една красива римска вечер, телефонът в джоба на Роберто завибрира. Беше Диего Антонели. Роберто изостана от другите и заслуша съсредоточено, докато Диего говореше като картечница на италиански. В Триполи имало раздвижване. Посолствата им в Рим, Лондон и Истанбул се свързали с високопоставен дипломат в най-вътрешните кръгове на режима и настояли за спешни мерки. Въпросният високопоставен дипломат бил доверен човек на Кадафи, затова се очаквало одобрение на споразумението.

Час по-късно Райли Кейси се обади на Мич от Лондон с подобни новини. Сър Саймън Кроум получил обаждане от свой стар приятел във Форин Офис. Носели се слухове, че либийският посланик във Великобритания също е осведомен за решението на своето правителство да сключи споразумение по иска на „Ланнак“, да го приеме изцяло и да направи това бързо.

Мич, Джак и Роберто седнаха в тъмен ъгъл на бара на „Хаслер“, за да поговорят за клиента си. При положение че имаше споразумение, а те гледаха да не правят излишни предположения, трябваше да начертаят стратегия как да притиснат „Ланнак“ да използват парите за изплащане на откупа. Роберто, който ги познаваше най-добре заради дългите им делови отношения с Лука, смяташе, че семейство Челик най-вероятно ще се съгласят, но само ако получат някакви гаранции, че в даден момент ще си вземат дължимите четиристотин милиона долара. И тримата адвокати бяха наясно, че в подобни случаи гаранции няма. Адвокат, който обещаваше гаранции, беше пълен глупак.

Роберто се нуждаеше от отговори и попита Джак:

— Може ли фирма „Скъли“ да бъде убедена да вземе парите назаем? Знам, че си опитал веднъж, но би ли опитал пак?

— Може би, но в момента не съм оптимист.

— И с основание — отбеляза Мич.

— Съветът щеше ли да гласува по различен начин, ако ставаше дума за детето на американски съдружник?

— Чудесен въпрос — промърмори Мич.

— Не знам — призна Джак. — Но се съмнявам. Мнозинството просто искат да предпазят парите си. Мисля, че се страхуват да станат гаранти на такъв заем. Опитах, Роберто.

— Лука ще даде десет милиона лични средства. Ипотекирал е цялото си имущество. Очакваше повече от фирмата.

— Аз също. И много съжалявам.

От момента, в който влезе в салона на „Бритиш Еър“ на летище „Кенеди“, Аби се оглеждаше дали не я следи някой. Не следи, а „държи под око“, както се беше изразила Нура. Тъй като не забеляза подозрителен субект, а и защото беше наясно, че ако наистина има опашка, тя едва ли ще буди някакво подозрение, Аби се поуспокои, поръча си еспресо и си намери списание.

Обичаше да пътува с британските авиолинии и беше доволна, че ще лети с тях чак до Маракеш. Спомни си леко развеселена обиколното пътуване на Мич от Ню Йорк до Триполи предишния месец. Беше му отнело трийсет часа и беше сменил три авиокомпании. Тя щеше да използва само една, и то любимата ѝ. В бизнес класата беше много удобно. Шампанското беше чудесно. Вечерята ставаше за ядене, но Аби вече беше сноб по отношение на храната и никога не би описала менюто в самолета като вкусно.

Замисли се за синовете си, които си прекарваха чудесно на масата на госпожица Ема, където ядяха каквото си пожелаят, без особени възражения от страна на баба си и дядо си. Колко деца се тъпчеха с омари всеки ден?

Престоят ѝ на лондонското летище „Гетуик“ беше три часа и двайсет минути. За да убие времето, Аби дремна на един стол, полюбува се на залеза, разгледа няколко списания и поработи над лаоската готварска книга. Забеляза господин с вид на северноафриканец, облечен в бял ленен костюм и със сини еспадрили, който се опитваше да скрие по-голямата част от лицето си под сламена федора. На третия път, когато улови погледа му, Аби реши, че е един от хората, които я държат под око. Подмина спокойно този факт, защото вероятно ѝ предстояха по-трудни моменти.

40

Самир се обади на Мич в понеделник сутринта и му съобщи, че има добри новини. Мич го покани на закуска с него и Роберто в хотел „Хаслер“ и тримата се срещнаха в ресторанта в девет и половина.

Мич живееше в такъв вихър през последните десет дни, че не беше сигурен кой какво плаща. Беше престанал да пресмята служебните си разходи — сериозен пропуск за адвокат от голяма фирма. Хотелът струваше по седемстотин долара на вечер, плюс храната и напитките. Мич допускаше, че накрая „Ланнак“ ще платят сметката, но не му се струваше много справедливо. Семейство Челик нямаха вина за отвличането на Джована. Може би щеше да се наложи „Скъли“ да покрият разходите и той нямаше нищо против, защото беше ядосан на фирмата.

Самир беше ухилен до уши, докато сядаха, и побърза да им съобщи тихо:

— Днес сутринта от Триполи ми се обади моят приятел от Външно. Късно снощи чул, че правителството е взело решение да сключи споразумение с „Ланнак“, и то незабавно.

Мич преглътна измъчено и попита:

— За каква сума?

— Някъде между четиристотин и петстотин милиона долара.

— Доста широки граници.

— Чудесна новина, Самир — каза Роберто. — Може ли да стане бързо?

— Според приятеля ми може.

Поръчаха си кафе, сок и яйца. Мич погледна телефона си. Есемес от Аби. Беше излетяла навреме от „Гетуик“. Имаше няколко нови имейла, но не бяха свързани с Джована, следователно не бяха важни. Трябваше да се обади на Омар Челик в Истанбул и да му съобщи новостите. Подписването на споразумение изглеждаше вероятно, но той все пак реши да изчака час-два.

Вече не му се закусваше.

Един час след сутрешната еуфория вероятността за бързо подписване на споразумение стана на пух и прах заради двеминутно видео, изпратено като есемес на два лондонски вестника: „Гардиън“ и „Дейли Телеграф“, на два италиански: „Ла Стампа“ и „Ла Република“, както и на „Уошингтън Поуст“. След няколко минути бръмна целият интернет. Съдружник от Милано го беше гледал и се обади на Роберто.

В заседателната зала на хотела Мич бързо отвори лаптопа си и зачака. Роберто се надвеси над лявото му рамо, Джак над дясното. Дариън стоеше наблизо. Гледаха с нямо изумление как трима войници с качулки на главите и униформи на либийската армия увиснаха на импровизирана бесилка и телата им започнаха да се мятат на въжето. Фарас, Хамал, Салил.

Гърчеха се при всеки изстрел в гърдите.

Роберто ахна, като видя надписа „Сандрони“. Фигурата очевидно беше женска, облечена с пола или рокля, и стоеше храбро най-вдясно с черно покривало на главата и примка на шията.

— Боже господи! — промърмори той и добави нещо на италиански, което Мич чуваше за пръв път.

Изминаха няколко секунди, после, слава богу, свалиха примката на Джована и я отведоха. Засега бяха пощадили живота ѝ.

Изгледаха видеото за втори път. Когато Роберто се съвзе, позвъни на Бела и ѝ поръча да държи Лука далече от телефона, компютрите и телевизията. С Мич веднага тръгвали към тях.

Изгледаха видеото за трети път.

Мич веднага си даде сметка, че либийците ще изгубят всякакъв интерес да напишат тлъст чек на фирма „Ланнак“ и на нейните адвокати. Без съмнение Самир им беше предал новината, че похитителите са се свързали със „Скъли“. Можеше да се допусне, че Кадафи ще обвини неговата фирма за цялата бъркотия. Хладнокръвното убийство на още трима негови войници, и то на либийска земя, най-вероятно щеше да предизвика гнева му и желанието му за мъст. Сключването на споразумение във връзка с досаден съдебен иск, който го злепоставяше, бе изгубило всякакво значение. Беше станал за посмешище на международна сцена.

Мич затвори лаптопа и двамата адвокати се вторачиха в телефоните си.

Самир се обади от хотела си, за да се увери, че са гледали видеото. Каза на Роберто, че записът изобщо не е в тяхна полза и че той още повече се страхува за безопасността на Джована. Бил във връзка със свои източници в Триполи и щял да им звънне отново, ако научи нещо съществено.

Сутринта се влачеше мъчително и тримата говореха по телефоните си, защото нямаха какво друго да правят. Джак проведе дълъг разговор с човек от Държавния департамент, но не постигна нищо съществено. Мич говори с Райли Кейси в Лондон. Райли му каза, че тази сутрин никой в „Скъли и Пършинг“ не работи. Всички се били вторачили в мониторите си, потресени от гледката. Някои от жените плачели. Не можели да повярват, че тяхната колежка е на това ужасяващо видео. Роберто се опитваше да намери Диего Антонели. Явно либийските дипломати, които бяха реагирали неохотно на поканата за разговори през уикенда, напълно бяха изгубили интерес.

Кори летеше с фирмения самолет за Маракеш, за да следва Аби. Мич се тревожеше какво ще стане, когато тя се появи без парите за откупа. Дариън получи обаждане от Тел Авив. Източник от Бенгази беше съобщил, че Кадафи е изпратил военновъздушни части и бомбардира цели близо до границите с Чад и Алжир. Мощните бомбардировки изравнявали със земята цели села. В момента и най-безобидният човек на гърба на камила не бил в безопасност.

Сър Саймън се обади на Мич от Лондон и с прекалено бодър тон му обясни, че по негово мнение терористите са изиграли майсторски коза си. Гледката на младата Джована на бесилката до трима току-що екзекутирани войници беше шокирала цялата страна. Той знаеше със сигурност, че министър-председателят е гледал видеото три часа по-рано и е повикал министъра на външните работи на Даунинг Стрийт №10. Със сигурност щели да говорят за пари.

Десет минути по-късно Райли Кейси се обади със смайващата новина, че той също е привикан на Даунинг Стрийт. Министър-председателят настоявал да научи подробности.

Мич кимна на Джак, който каза:

— Да отива! И да му разкаже всичко.

В 6 ч. източно стандартно време Джак се обади на сенатор Елайъс Лейк в дома му в Бруклин и остави гласово съобщение. Десет минути по-късно сенаторът му звънна. Явно някой негов сътрудник го беше събудил и му беше изпратил видеото. Джак го помоли да се обади на държавния секретар с план да обедини сили с Форин Офис и италианското Външно министерство и да намерят някакви пари.

Аби пътуваше с малък куфар и премина бързо през проверките на летище „Менара“ в Маракеш. Последва табелите на арабски, френски и английски към такситата и докато минаваше през въртящата се врата, я блъсна горещ и влажен въздух. На стоянката чакаха десетина мръсни таксита и тя се качи в първото. Не беше сигурна какъв език знае шофьорът, затова просто му подаде листче с адреса на хотел „Ла Мезон Араб“.

— Благодаря, няма проблем — каза той.

Петнайсет минути по-късно Аби пристигна в хотела и плати на шофьора в американски долари, които той доволно прие. Беше почти шест следобед и фоайето беше празно. На рецепцията явно я очакваха. На нейно име за три нощи беше резервирано хубаво ъглово студио на втория етаж. Аби най-сетне разбра колко време се очаква да остане. Качи се с асансьора на втория етаж, намери стаята си и се заключи вътре. До този момент беше видяла само рецепционистката. Разтвори завесите и погледна навън към красивия вътрешен двор. Стресна я почукване на вратата и тя инстинктивно попита:

— Кой е?

Никакъв отговор. Аби открехна вратата, без да маха веригата. Безупречно облечено пиколо ѝ се усмихна през процепа и каза:

— Има писмо за вас.

Аби взе писмото, благодари му и затвори вратата. С печатни букви върху бланка на „Ла Мезон Араб“ някой беше написал:

Моля, елате да вечеряме заедно в ресторанта на хотела.

Хасан, приятел на Нура

Аби се обади на Мич по зеления телефон и двамата обсъдиха последните събития. Случваха се много неща, но нямаше почти никакъв напредък. Той ѝ описа видеото и обясни, че то осуетява всички усилия за постигането на споразумение по съдебния иск. Либийците не били в настроение за преговори и за каквото и да било. Единствената им цел била да намерят терористите. Той и другите вярвали, че американският държавен секретар ще говори с колегите си във Великобритания и Италия. Лука бил по-добре и постоянно бил на телефона. През деня Джак позвънил на всеки член на управителния съвет и лобирал настойчиво да одобрят тегленето на заем, но засега нямало движение по въпроса. Мич изненада Аби с новината, че Кори също е в Маракеш и скоро ще се свърже с нея.

Присъствието на Кори в града определено беше облекчение за нея.

Тя разопакова багажа си и окачи в гардероба две рокли, удобни за пътуване — едната бяла, другата червена, и двете без нито една гънка. В минибара имаше само вода и безалкохолни, а тя имаше нужда от нещо по-силно. Мароко беше строго мюсюлманска страна и алкохолът беше забранен. Освен това обаче беше бивша френска колония, в която от векове се примесваха култури, религии и езици от Европа, Африка и Близкия изток. В Маракеш някой някъде консумираше над двеста тона алкохол всяка година, така че сигурно в ресторанта щяха да ѝ налеят чаша вино. Тя поспа малко, после дълго лежа в топлата вана с крачета във формата на лъвски лапи, изми си косата, изсуши я и облече червената си рокля.

Щом се чувстваше в безопасност, защо стомахът ѝ беше свит на топка?

Ресторантът беше великолепно помещение със син таван в персийски стил и маси с тежка драперия. Беше красив и малък, имаше само няколко маси на дискретно разстояние една от друга. Приличаше по-скоро на частен клуб.

Хасан се изправи, докато Аби се приближаваше, и я посрещна с впечатляваща усмивка.

— Хасан Мансур, госпожо Макдиър.

Тя се опасяваше, че мъжът ще прибегне до обичайните прегръдки и целувки, но той се задоволи само с леко ръкостискане. Настани я на стола и седна срещу нея. Най-близките им съседи бяха на десетина метра.

— Приятно ми е да се запознаем — излъга тя само колкото да прояви вежливост.

Който и да беше този човек, с каквото и да се занимаваше, беше съучастник на врага. Щяха да общуват само няколко часа и Аби беше твърдо решена да не го хареса, колкото и фалшив чар да впрегнеше той. Беше около петдесетте, с къса прошарена коса, зализана назад, и малки черни очи, разположени твърде близо едно до друго.

Хасан я огледа и хареса онова, което видя.

— Как мина полетът? — попита той.

Не носеше брачна халка, само диамантен пръст на дясното кутре. Хубав дизайнерски костюм, светлосив, вероятно ленен. Снежнобяла риза, която открояваше приятно мургавата му кожа. Скъпа копринена вратовръзка. Всички екстри.

— Добре. Британците знаят как се управлява хубава авиокомпания.

Той се усмихна, сякаш репликата ѝ беше забавна.

— Често пътувам до Лондон и винаги ми е приятно да летя с „Бритиш Еър“. И с „Луфтханза“, две от най-добрите.

Безупречен английски с лек акцент, който можеше да е от всяко място на хиляда и петстотин километра южно от Рим. Аби беше готова да се обзаложи, че истинското му име не е Хасан Мансур, но ѝ беше все едно. Той беше само посредник, свръзка между парите и заложницата. Ако изобщо го видеше някога, той щеше да е с белезници.

— Може ли да попитам къде живеете? Сигурна съм, че вие знаете много за мен. За апартамента, службата, децата, училището, за всички важни неща.

Той отговори с усмивка:

— Можем с часове да си разменяме въпроси, госпожо Макдиър, но се опасявам, че няма да има много отговори. Поне не от моя страна.

— Коя е Нура?

— Никога не съм я виждал.

— Не ви попитах това. Коя е тя?

— Да кажем, че е боец на революцията.

— Със сигурност не се облича като боец.

Появи се сервитьор и попита искат ли нещо за пиене. Аби прегледа кратката винена листа и каза:

— Шабли.

Хасан си поръча билков чай. Когато сервитьорът се отдалечи, той се приведе леко напред и каза:

— Не знам толкова, колкото допускате, госпожо Макдиър. Не съм член на организацията. И не съм революционер. Плаща ми се, за да посреднича за тази сделка.

— Не се съмнявам, че сте гледали последното видео. Публикували са го днес сутринта.

Усмивката не слизаше от лицето му.

— Да, разбира се.

— Джована с въже на шията. Убийството на трима мъже. Воят на верижен трион зад кадър. Моментът е идеално подбран и явно цели да постави приятелите на Джована под още по-голямо напрежение.

— Госпожо Макдиър, нямам нищо общо със събитията, заснети на това видео. Вашият съпруг отговорен ли е за постъпките на клиентите си?

— Не, разбира се.

— Приключвам с изложението.

— Изразихте се като истински адвокат.

Хасан се усмихна и кимна сякаш в знак на съгласие, че наистина е представител на професията.

— Можем да обсъждаме много неща, госпожо Макдиър, но не сме тук по светски причини.

— Така е. Правилно ли допускам, че крайният срок все още е пет следобед в сряда, двайсет и пети май?

— Точно така.

Тя си пое дълбоко дъх и каза:

— Трябва ни още време.

— Защо?

— Нямаме много опит в набирането на деветдесет милиона долара. Оказа се доста сложно.

— Колко време?

— Четиресет и осем часа.

— Отговорът е „не“.

— Двайсет и четири часа. До пет следобед в четвъртък.

— Отговорът отново е „не“. Дадени са ми разпореждания.

Тя сви рамене: е, поне опитах.

— Имате ли парите?

— Да — отговори Аби уверено благодарение на многократните репетиции. Единственият възможен отговор. Всеки друг отговор би предизвикал събития, които лесно можеха да станат непредсказуеми. И побърза да добави: — Направили сме уговорки. Може да отнеме още ден-два да съберем парите. Не виждам с какво ще навредят допълнителни двайсет и четири часа.

— Отговорът е „не“. Проблеми ли имате?

Усмивката вече я нямаше.

— Не, не са проблеми, само някои затруднения. Не е проста работа да накараш една юридическа фирма да напише чек. Машината има много бурмички, участниците са най-различни.

Той сви рамене, все едно разбираше.

Поднесоха им питиетата и Аби посегна към чашата си веднага щом прецени, че няма да си проличи колко отчаяно се нуждае от виното. Хасан си играеше с чаената торбичка, сякаш времето нямаше никакво значение. Аби беше проверила на рецепцията и знаеше, че в хотела има румсървис. След като прекара пет минути с Хасан, последното нещо, което би желала, беше дълга и мъчителна вечеря с човек, с когото стъпваха на пръсти и заобикаляха темите, които не можеха да обсъждат. Тя дори изгуби апетит.

Той сякаш прочете мислите ѝ и попита:

— Да поръчаме вечеря?

— Не, благодаря. Уморена съм от полета и трябва да си почина. Ще си поръчам храна в стаята.

Аби отново отпи от виното си. Хасан изобщо не беше поднесъл чашата с чай към устните си. Усмивката му отново се появи, като че ли всичко си беше наред.

— Както искате. Имам инструкции за вас.

— Затова съм тук.

Най-сетне той вдигна елегантната чашка и отпи глътка чай.

— Утре сутринта съпругът ви заминава за Големия Кайман на Карибите. Мисля, че той познава това място. Когато пристигне утре следобед, трябва да отиде в „Тринидад Тръст“ в Джорджтаун и да потърси банкер на име Соломон Фрик. Ще го очакват. Господин Фрик представлява моя клиент, а съпругът ви трябва да изпълни точно нарежданията, които ще получи от него. Фрик веднага ще разбере, ако бъде направен опит за проследяване на преводите. Дори само намек, че някой ги наблюдава, че има хора от ФБР, ЦРУ, Скотланд Ярд, Интерпол или Европол, или някакви типове с пистолети и значки, и с приятелката ви ще се случат лоши неща. Стигнахме дотук без намеса от страна на военните или на полицията, затова ще е много жалко в последния момент да стане някоя глупост. Ако имате парите, госпожо Макдиър, Джована е на практика свободна.

— Бихме искали потвърждение, че тя е жива.

— Разбира се. Жива е, добре е и съвсем скоро ще се прибере у дома. Не допускайте едно неправилно решение да предизвика нейната гибел.

Хасан бръкна в джоба на сакото си и извади сгънат лист хартия.

— Ето по-подробни инструкции. Съпругът ви трябва стриктно да ги следва.

— Значи трябва да лети утре от Ню Йорк за Големия Кайман.

Хасан ѝ се усмихна широко, докато ѝ подаваше сгънатия лист, и каза:

— Мич не е в Ню Йорк, госпожо Макдиър. Той е в Рим. И има достъп до частен самолет.

41

Големият Кайман ли?

Каймановите острови са три неголеми острова в Карибско море, южно от Куба и западно от Ямайка. Продължават да са британска територия, спазват стари традиции и уличното движение все още е ляво. Плажовете им, гмуркането и хубавите хотели привличат много туристи. Спечелените там пари не се облагат с данъци. Нито парите, съхранявани в техните банки. Най-малко 100 000 корпорации, повече от една на глава от населението им, са регистрирани в столицата Джорджтаун. Милиарди долари се намират в големите банки, където трупат още милиарди в лихви, свободни от данъци, разбира се. Високоплатени адвокати работят в хубави фирми и се радват на превъзходен живот. В света на международните финанси Кайманите са място, където наред с други неща е безопасно да скриеш пари — чисти или не.

Голям Кайман, Малък Кайман, Кайман Брак.

Мич се беше постарал да забрави и трите.

Тъкмо съмнителната страна на островите беше привлякла фирма „Бендини“ още през 70-те години, защото тогава парите от наркотици се стичаха натам. „Бендини“ переше парите на своите клиенти престъпници и работеше с няколко приятелски настроени банки на Големия Кайман. Фирмата дори купи там два луксозни апартамента, за да могат съдружниците да си прекарват добре по време на „командировките“.

— Повтори ми какво каза той, Аби, дума по дума.

— Каза: „Утре сутринта съпругът ви заминава за Големия Кайман. Мисля, че той познава това място“.

Той познава това място.

Мич крачеше из стаята си по боксерки, безкрайно объркан. Идеше му да си скубе косата. Откъде можеше да знае някой, особено човек като Хасан или както там му беше името, че той някога е имал нещо общо с Каймановите острови? От тогава бяха минали петнайсет години. Седна на ръба на леглото, затвори очи и се постара да диша дълбоко.

Започна да си припомня някои подробности. Когато „Бендини“ се сгромоляса, имаше десетки арести и репортажи по новините. Мич и Аби се криеха на една ветроходна яхта близо до Барбадос заедно с брат му Рей. ФБР не го издирваше, обаче чикагската мафия много искаше да го намери. Месеци по-късно, когато семейство Макдиър най-сетне слязоха на сушата, Мич отиде в една библиотека в Кингстън, Ямайка, и прочете статиите по вестниците. В някои от тях Каймановите острови бяха споменати във връзка с престъпната дейност на фирма „Бендини“. Но неговото име не фигурираше никъде, поне в статиите, които той намери.

Това беше една от възможните връзки: фирма „Бендини“, в която той беше работил за кратко, и някои нейни незаконни дейности на Кайманите. Историята беше стара и доста объркана, откъде би могъл да я изкопае Хасан?

Не по-малко изумление будеше фактът, че знае за пребиваването му в Рим, както и че е летял до там с частен самолет. Мич се обади на един съдружник в Ню Йорк, негов приятел, който беше запален по авиацията и имаше пилотско свидетелство. Без да му обяснява нищо конкретно, го попита трудно ли е да се проследи полетът на частен самолет. Никакъв проблем, ако имаш номера, изписан на опашката. Мич му благодари и затвори.

Но откъде знаеха, че Мич е на борда на самолета?

Защото го наблюдаваха.

Той не каза на Аби, тъй като тя веднага щеше да си помисли за момчетата и да се побърка. Ако „онези“ ги наблюдаваха толкова внимателно, наистина ли децата им бяха в безопасност?

За да си осигурят още по-голямо уединение, Джак премести дейността им в голям апартамент на третия етаж на хотел „Хаслер“. Поръча лека храна, но не и капка алкохол и сега всички от екипа дъвчеха нещо и чакаха новини от Мич. Когато той дойде, изслушаха съсредоточено какво е научил от разговора си с Аби и какви са събитията в Маракеш. Аби беше отседнала в чудесен хотел, чувстваше се в безопасност и нямаше търпение всичко да приключи. Въпросният Хасан беше умел професионалист, който държеше нещата под контрол. Не беше за вярване, че е запознат с историята на Мич на Кайманите и че знае къде е — в Рим, а не в Ню Йорк. За пореден път им напомняха, че те просто реагират на събитията. Правилата се определяха от злонамерени хора, които бяха много по-добре информирани и организирани от тях.

Мич и Джак решиха, че ще напуснат Рим на следващата сутрин и ще отлетят за Ню Йорк. От там Мич щеше да потегли за Големия Кайман и да пристигне по обед карибско време. Той се обади на съдружник от „Скъли“ в Ню Йорк, поръча му да се свърже с тяхна партньорска фирма на Големия Кайман и да намери банков експерт, който да го очаква. Обади се на още един съдружник и го помоли да проучи банка на име „Тринидад Тръст“.

Дариън говори с Кори, който се намираше на място в Маракеш и беше наел мароканска охрана. Един от агентите беше гост на хотел „Ла Мезон Араб“ и беше настанен през две врати от стаята на Аби. Тя трябваше да се срещне с Хасан Мансур във вторник на закуска за сверка на часовниците. Мароканците от екипа им щяха да държат под око господин Мансур — човек, когото досега не бяха успели да проследят. Дариън предупреди Кори да обясни на екипа да не поемат никакви рискове: само да наблюдават бдително и да се стремят да останат незабелязани.

Малко след 15 ч. източно стандартно време сенаторът се обади с очакваната новина. Елайъс Лейк осведоми Джак — строго поверително, разбира се — че британският външен министър е посредничил за сделка с италианците и американците, според условията на която трите държави да отпуснат по 15 милиона долара всяка. Плащанията щяха да бъдат направени от толкова тайни източници, че все едно са на Марс, и щяха да се пренасочват през банки на четири континента. В крайна сметка като по чудо щяха да пристигнат в новата сметка в банка на Кайманите. Всеки, който се опиташе да проследи откъде идват парите, сигурно просто щеше да се побърка.

Джак обсипа сенатора с благодарности и обеща да му се обади по-късно.

Четиресет и пет милиона бяха половината от деветдесет, крайната им цел. Плюс десетте от Лука… И пак не бяха достатъчно.

Вбесен, Дариън каза:

— В мръсния свят на американските пари петнайсет милиона за подкупи са нищо. Агенцията за борба с наркотиците плаща толкова месечно на информаторите си.

— Тя не е американска гражданка — напомни му Джак.

— Доносниците в Колумбия също не са.

Часове наред в продължение на много дни бяха обсъждали дали терористите могат да се огънат. На колко щяха да се съгласят, ако екипът не успееше да събере исканите 100 милиона? Трудно им беше да си представят, че онези ще се откажат от една крупна сума. Вече имаха 10 милиона. Още 55 милиона можеха да станат тяхно притежание.

Според Дариън досегашният рекорд беше откуп от 38 милиона долара, който французите платили на сомалийска банда за един журналист, но никой не знаеше това, защото не съществуваше централизирана клирингова къща за международни заложници. Шейсет и пет милиона със сигурност бяха внушителна сума.

Алтернативата обаче беше толкова страховита, че не се побираше във въображението.

Мич отиде в друга зала и се обади в Истанбул.

Самолетът „Чалънджър“ излетя от международното летище „Леонардо да Винчи“ в Рим в шест сутринта във вторник, 24 май. Джак и Мич имаха нужда от сън, затова стюардесата приготви две легла в отделно помещение в задната част на салона. Преди това обаче Мич каза:

— Да изпием по едно „Блъди Мери“, само едно, и да поговорим. Имам да ти съобщя нещо, което трябва да знаеш.

Единственото желание на Джак беше да поспи няколко часа, но разбра, че става дума за нещо сериозно. Поръчаха питиетата си на стюардесата, тя им ги поднесе и изчезна.

Мич разклати кубчетата лед в чашата си, отпи няколко глътки и започна:

— Преди години, когато с Аби напуснахме Мемфис посред нощ, за да се спасим, едва успяхме да се измъкнем от града. Работодателят ми, фирма „Бендини“, беше собственост на чикагската мафия и когато го разбрах, реших веднага да изчезна. ФБР затягаше примката, всичко щеше да се срути. Фирмата подозираше, че аз говоря с ФБР, и готвеше план да ме елиминира. Вече бях научил, че те не за пръв път щяха да затворят устата на свой адвокат. Присъединиш ли се към фирмата, никога не я напускаш. Най-малко петима адвокати се бяха опитали да се махнат през десетте години, преди аз да започна работа там. Всички бяха мъртви. Знаех, че ще съм следващият. Докато подготвях бягството си, се отвори възможност да пренасоча малко пари. Офшорни фондове, които бяха скрити в банка на Големия Кайман, а аз знаех как да ги прехвърля другаде. Мръсни фирмени пари. Бях уплашен и ядосан, бъдещето ми беше несигурно. Уж обещаващата ми кариера беше съсипана заради „Бендини“, а ако изобщо оцелеех, щях да прекарам живота си като беглец. Така че за компенсация взех мръсните пари. Десет милиона долара. Прехвърлих ги благодарение на магията на електронните преводи. Изпратих по един милион на майка ми и на родителите на Аби, останалите скрих в офшорна сметка. По-късно казах на ФБР за парите и предложих да върна повечето. На тях им беше все едно. Бяха твърде заети със съдебните дела. Пък и какво щяха да правят с откраднати мръсни пари? След време, изглежда, просто забравиха за тях.

Джак отпиваше от питието си и слушаше в захлас.

— След като започнах работа в лондонския офис на „Скъли“, се свързах с ФБР за последен път. Бяха изгубили интерес. Притиснах ги и накрая получих писмо от данъчната служба, писмен отказ от претенции. Не дължах данъци. Случаят беше приключен.

— А парите все още са в офшорната сметка — каза Джак.

— Още са там, в Роял Банк ъф Куебек, която е в непосредствена близост до „Тринидад Тръст“.

— На Големия Кайман.

— Да, на Големия Кайман. А тези банкери умеят да пазят тайна, повярвай ми.

— И парите вече са много повече от осем милиона.

— Точно така. Трупат лихви петнайсет години и не се облагат с данъци. Говорих с Аби и двамата сме на мнение, че моментът е подходящ да се освободим от по-голяма част от тези пари. Така или иначе винаги сме смятали, че те всъщност не са наши.

— За откупа ли?

— Да, ще добавим още десет милиона. С парите от Лука ще имаме шейсет и пет плюс първите десет. Не е зле за шайка пустинни разбойници, нали?

— Много щедро, Мич.

— Знам. Мислиш ли, че ще се съгласят на шейсет и пет?

— Нямам представа. Струва ми се, че обичат кръвопролитията не по-малко от парите.

Двамата се умълчаха задълго и само отпиваха от питиетата си. Накрая Мич каза:

— Има още нещо.

— Нямам търпение да го чуя.

— Преди няколко часа се обадих на Омар Челик и го помолих за десет милиона. Той обича Лука и Джована, но не съм сигурен, че привързаността му струва толкова пари. Затова направих нещо глупаво. Гарантирах му, че ще му върнем парите със съдебно дело.

— Доста глупаво.

— Признах си вече.

— Но те разбирам. Отчаяните времена изискват отчаяни мерки. Той какво каза?

— Че ще помисли до утре сутринта. Затова аз направих нещо още по-безумно. Заплаших го, че ако не се включи, ще се оттегля от делото и той ще бъде принуден да наеме друга фирма.

— Не заплашваш турци.

— Знам, но той запази спокойствие. Сигурен съм, че ще се включи.

— Ще станат седемдесет и пет милиона.

— Сметката е проста, макар че нищо друго не е. Ще откажат ли седемдесет и пет милиона?

— Ти би ли отказал?

— Не. Освен това ще се отърват от заложницата. Тя едва ли е лесен затворник.

Умората и алкохолът си казаха думата и около час след излитането Мич и Джак спяха дълбоко на 12 000 метра над Атлантика.

42

За сутрешното кафе Аби си облече бялата рокля и не се гримира. Хасан носеше друг хубав ленен костюм, масленозелен, и бяла риза без вратовръзка. Седнаха на същата маса, която вече ѝ беше омръзнала. Поръчаха си кафе и чай и казаха на сервитьора, че ще си изберат закуска по-късно.

Хасан, очарователен професионалист както винаги, се усмихваше, докато Аби не каза:

— Трябва ни още време. Още двайсет и четири часа.

Той се намръщи и поклати глава.

— Съжалявам, не е възможно.

— В такъв случай не можем да съберем пълната сума от деветдесет милиона.

Аби видя насреща си още по-намръщена физиономия.

— Значи положението се усложнява — каза Хасан.

— То отдавна е неописуемо сложно. Събираме парите от най-малко седем места в различни страни.

— Разбирам. Един въпрос. Ако имате още двайсет и четири часа, колко пари ще успеете да осигурите?

— Не знам колко.

Малките му черни очи се фокусираха върху нея като лазерни лъчи.

— Тогава е пределно ясно, госпожо Макдиър. Ако не можете да ми обещаете повече пари, аз не мога да ви обещая повече време. Колко пари имате сега?

— Седемдесет и пет милиона. Плюс депозита от десет милиона, разбира се.

— И парите са при вас, така че съпругът ви ще може да ги преведе утре?

Сервитьорът се върна и бавно им поднесе чая и кафето. Отново попита за закуската, но Хасан махна с ръка да го отпрати. Озърна се, не забеляза нищо подозрително и каза:

— Добре. Ще поговоря с клиента си. Но това не са добри новини.

— Нямам други. Искам да видя Джована.

— Съмнявам се, че ще бъде възможно.

— Тогава няма сделка. Никакви седемдесет и пет милиона. Никакъв паричен превод утре. Искам да я видя днес, и то тук, без да излизам от хотела.

— Искате твърде много, госпожо Макдиър. Няма да се хванем в капана.

— Капан ли? Приличам ли ви на човек, който залага капани? Аз съм редактор на готварски книги в Ню Йорк.

Хасан отново се усмихна и поклати глава развеселен.

— Не е възможно.

— Намерете начин.

Тя се изправи рязко, взе кафето си и излезе от ресторанта с чашата.

Хасан я изчака да се изгуби от поглед и извади телефона си.

Два часа по-късно Аби работеше на малка масичка в стаята си, когато телефонът ѝ „Джакъл“ завибрира. Беше Хасан със злокобна новина. Клиентът му бил много разстроен от факта, че условията му още не са изпълнени. Сделката отпадала.

Все пак щяло да бъде разумно Мич да продължи с плановете си на Големия Кайман. Да открие нова сметка в „Тринидад Тръст“ и да чака инструкции. Значи сделката все пак не отпадаше.

Мич беше някъде в облаците и нямаше мобилна връзка в самолета.

Самолетът кацна в Уестчестър в 7:10 ч., близо седем часа след като излетя от Рим. Чакаха ги два черни седана. Единият потегли на север с Джак, който живееше в Паунд Ридж. Мич се отправи към Манхатън с другата кола.

Мароко беше с пет часа по-напред от Ню Йорк. Той се обади на Аби, която се беше затворила в хотелската си стая и редактираше някаква готварска книга. Разказа му как е минало сутрешното ѝ кафе с господин Мансур и последвалия разговор между тях. Останал разочарован заради парите, но изглеждал подготвен за такова развитие на нещата. Бил лукав истински професионалист и тя не можела да го разгадае. Нямала представа дали ще се съгласят само на още 75 милиона долара, но ѝ се струвало, че Хасан има по-голяма роля в преговорите, отколкото си дава вид.

Час след като кацна, Мич влезе в апартамента си на Шейсет и девета улица, негов дом през последните седем години и място, което обичаше, но се почувства като в чужд апартамент, където е нахлул незаконно. Къде бяха всички? Пръснати в различни посоки. Мич закопня за предишния им живот. Тишината беше потискаща. Само че сега не беше моментът да изпада в меланхолия. Изкъпа се и се облече с ежедневно облекло. Извади мръсните дрехи от сака си и пъхна в него чисти. Не си взе нито сако, нито вратовръзка. Доколкото помнеше отпреди петнайсет години, банкерите на Кайманите избягваха да носят костюми.

Отново се обади на Аби и ѝ съобщи, че апартаментът им все още си е на мястото.

Колата го чакаше на Шейсет и девета улица. Мич метна сака си в багажника и каза:

— Да тръгваме.

Беше по-лесно, защото натовареният трафик беше в обратната посока, и след петдесет минути се върнаха на летището в Уестчестър. Чалънджърът беше зареден с гориво и готов за полет.

Чакането започваше да става мъчително за Аби. Бяха минали четири часа от срещата ѝ с Хасан. Стаята ѝ сякаш отесняваше, а и камериерката настояваше да влезе. Аби обиколи хотела и беше сигурна, че я наблюдават. Мъжът на рецепцията, консиержът в нишата си, униформеното пиколо — всички я поглеждаха небрежно, после отново я стрелваха с очи. Малкият тъмен бар беше празен в два следобед и Аби седна с гръб към вратата. Барманът ѝ се усмихна, когато влезе, после доста се позабави, преди да дойде да вземе поръчката ѝ.

— Бяло вино — каза тя.

Нямаше други клиенти. Колко време щеше да му отнеме да ѝ налее чаша бяло вино?

Най-малко десет минути. Аби забоде нос в някакво списание и зачака нетърпеливо.

43

Първото му пътуване до островите преди около петнайсет години беше с Ейвъри Толсън, един от съдружниците, който беше негов ментор и наставник. Бяха летели от Маями с „Кайман Еъруейс“ заедно с шумна група гмуркачи, които се наливаха с пунш с ром и се опитваха да се напият още преди кацането. Ейвъри пътуваше до там няколко пъти годишно и макар да беше семеен и фирмата да не гледаше с добро око на флиртовете, той си беше голям женкар. И прекаляваше с пиенето. Една сутрин, докато се бореше с махмурлука си, Ейвъри се извини на Мич и призна, че е много напрегнат заради несполучливия си брак.

През годините Мич се беше научил да прогонва от съзнанието си мислите за кошмара в Мемфис, но невинаги беше възможно. Когато самолетът се снижи през облаците и той зърна яркосиньото Карибско море, Мич се усмихна, като си помисли какъв късмет извади навремето. Макар и не по негова вина, беше на косъм от това да го убият или да го осъдят, но беше успял да се измъкне. Лошите бяха сурово наказани и си го заслужаваха, а докато те лежаха в затвора, Аби и Мич бяха започнали живота си наново.

Стивън Стоджхил беше кацнал в Джорджтаун преди четири часа след дълъг полет от Рим с прекачване в Маями. Чакаше го с такси пред митницата и двамата се отправиха към центъра на града.

През отворените прозорци на таксито нахлуваше горещ тропически въздух, а шофьорът тихо слушаше реге. Точно като преди петнайсет години.

— Адвокатът ни се казва Дженингс, британец е, горе-долу симпатичен — обясни Стивън. — Срещнах се с него преди два часа и вече знае какво искаме. Според нашите хора той е топ специалистът тук, наясно е с всички банки и с тънкостите около паричните преводи. Познава Соломон Фрик, с когото ще се срещнем скоро в „Тринидад Тръст“. Сигурно двамата перат пари заедно.

— Не е смешно. Според моето проучване банкерите на Кайманите са започнали да действат в рамките на закона през последните двайсет години.

— Пука ли ни всъщност?

— Не ни пука. На вечеря ще ти разкажа за първото ми пътуване до Джорджтаун.

— Онази история с „Бендини“ ли?

— Да.

— Нямам търпение. В „Скъли“ се носи слух, че мафията за малко да те очисти, но ти си ги изпреварил и си ги надхитрил. Вярно ли е?

— Да, успях да избягам от мафията. Не знаех, че съм станал легенда в „Скъли“.

— Всъщност не си. Кой има време за стари бойни истории във фирма като „Скъли“? Интересува ги само да навъртят петдесет часа седмично.

— Предпочитаме да са шейсет, Стивън.

Шофьорът зави и насреща им се показа океанът. Мич кимна и обясни:

— Това е заливът Хог Стай, където навремето пиратите пускали котва и се криели на острова.

— Да, и това съм го чел някъде — каза Стивън напълно незаинтересован.

— Къде сме отседнали? — попита Мич и с удоволствие подмина туристическите дрънканици.

— В „Риц-Карлтън“ на Севън Майл Бийч. Аз вече се настаних. Много е хубаво.

— „Риц“ е все пак.

— Е, и?

— Би трябвало да е хубаво, нали?

— Може би. Откъде да знам? Аз съм обикновен младши адвокат, който отсяда на по-евтини места, но сега нали съм с истински съдружник, съм настанен в по-висока категория. Обаче още летя с гражданската авиация, и то не в първа класа, а в икономична.

— Светлото бъдеще е пред теб.

— И аз все това си повтарям.

— Да отидем да се срещнем с Дженингс.

— Ето това е фирмата му — каза Стивън и подаде на Мич една папка. — Британска кантора с десетина адвокати.

— Не са ли всички фирми тук британски?

— Допускам. Чудя се защо не сме купили някоя и да я добавим на фирмената ни бланка.

— Ако продължаваме да губим клонове с такава скорост, май ще се наложи да се разраснем.

Кантората на Дженингс се намираше на третия етаж на модерна сграда с банка, която беше на няколко преки от пристанището. Срещнаха се в заседателна зала с гледка към океана, която би била прекрасна, ако три огромни лайнера не стояха на док в залива Хог Стай. Британецът беше сухар, който говореше носово и се усмихваше трудно. Носеше сако и вратовръзка и явно му беше приятно, че е облечен по-елегантно от американските си колеги, само че на тях им беше все едно. По негово мнение най-удачната стратегия била да си открият сметка в „Тринидад Тръст“ — банка, която той познавал добре. Соломон Фрик му бил личен познат. Много банки на островите отказвали да правят бизнес с американците, затова било най-добре лондонският офис на „Скъли“ да открие сметката и всичко да остане далече от федералните.

— Вашите данъчни са пословично трудни — обясни той през носа си.

Мич сви рамене. Какво се очакваше да направи? Да защитава данъчните служби? Когато съберяха парите — дано това да станеше на следващата сутрин — сумата щеше да бъде преведена в анонимна сметка в „Тринидад Тръст“ съгласно инструкциите на Мансур. Оттам с едно натискане на клавиш милионите щяха да се прехвърлят в сметка, която още не беше известна, и щяха да изчезнат безвъзвратно.

Час по-късно тримата излязоха от офиса на Дженингс и извървяха около двеста метра до подобна сграда, където се срещнаха със Соломон Фрик, общителен южноафриканец с прекалено непринудено поведение. При проверката на Фрик, която „Скъли“ направиха набързо, светнаха доста червени лампички. Той беше работил в банки от Сингапур до Ирландия и Карибите, постоянно се местеше и обикновено оставяше след себе си разруха. Сегашните му работодатели обаче, „Тринидад Тръст“, имаха добра репутация.

Фрик подаде на Мич и Дженингс документите, те ги прегледаха и ги изпратиха по имейл на Райли Кейси, който чакаше на бюрото си в Лондон. Той ги подписа на нужните места и им ги върна. „Скъли и Пършинг“ вече имаха сметка на Кайманите.

Мич изпрати имейл до Роял Банк ъф Куебек, която се намираше съвсем близо на същата улица, и разреши прехвърлянето на 10 милиона долара. Наблюдаваше големия екран на стената на Фрик и видя, че десет минути по-късно парите му постъпиха в новата сметка на „Скъли“.

— Ваши лични средства? — попита объркано Дженингс.

Мич кимна и отговори:

— Много дълга история.

После се обади на Райли, който се свърза със своя човек във Форин Офис. Стивън изпрати на Роберто Маджи имейл с инструкции за банковия превод. Парите на Лука бяха в сметка на остров Мартиника, друг данъчен рай на Карибите. Лука беше имал делови отношения с няколко такива места и познаваше офшорните игри.

Докато чакаха, Мич поглеждаше от време на време към сумата на екрана, с която току-що се беше сбогувал. Изпитваше известно облекчение, че се е разделил с мръсните пари, които изобщо не биваше да взема навремето. Помнеше кога точно реши да го направи. Беше пак тук, в Джорджтаун, на няма и пет минути пеша от това място. Беше уплашен и гневен, че цялата мръсна история с „Бендини“ го е лишила от бъдещето му, а може би и застрашаваше живота му. Убеден беше, че всички от фирмата са му длъжници. Знаеше кода и паролите за достъп, имаше и писмено пълномощно, затова открадна парите.

И сега му олекна, защото те все пак щяха да направят някакво добро.

Обади се на Аби, която беше шест часа пред него, и двамата проведоха дълъг разговор. Тя беше отегчена, убиваше времето и чакаше вест от Хасан. Беше говорила с Кори, по зеления телефон, разбира се, и двамата бяха единодушни — докато Аби не се увери, че Джована е в безопасност, няма да бъдат преведени никакви пари. Стига да беше жива и сделката още да бе на дневен ред.

Сумата от тайните британски фондове постъпи в 3:25 ч. от банка на Бахамите. Двайсет минути по-късно пристигнаха и италианските милиони от банка в Гваделупа на Френските Антили. В момента разполагаха с 50 милиона, в които влизаха и тези на Лука.

Райли се обади на Мич от Лондон с новината, че американските пари няма да пристигнат преди сряда сутринта — неприятна новина. И понеже нямал представа кой изпраща парите, нито откъде идват, не можел да протестира.

Мич беше изпратил имейли на Омар Челик и Денис Талъс в Истанбул, но те не бяха отговорили. Преди да си тръгнат, той звънна на Джак в Ню Йорк да провери дали случайно не му е провървяло с управителния съвет на „Скъли“. Не беше. С нетипична за него язвителност Джак обясни, че част от съдружниците са избягали от града, за да осуетят кворума.

В „Риц-Карлтън“ Мич отпрати Стивън и му обеща да се видят в осем на вечеря край басейна. Преоблече се с къси панталони и тениска с якичка и измина двеста метра по оживената улица до офис за наемане на скутери, покрай който бяха минали с таксито. Взе един червен скутер „Хонда“ и каза, че ще го върне по тъмно. Скутери имаше из целия остров и двамата с Аби с удоволствие ги ползваха преди години, когато се криеха тук.

Трафикът в Джорджтаун беше безмилостен и Мич започна да се провира между колите, опитвайки се да излезе от града. Не помнеше преди да е имало такива задръствания. Бяха се нароили нови хотели и жилищни сгради, заведения за хранене, магазини за фланелки, евтина бира и безмитен алкохол. Джорджтаун беше напълно американизиран. От другата страна на залива Хог Стай уличното движение оредя и скутерът се включи спокойно в него. Мич подмина Ред Бей и видя табелите за Бодън Таун. Пътят следваше бреговата линия, но плажовете ги нямаше. Морето беше настъпило към сушата и вълните се плискаха в скалите. Поради липсата на пясъчни плажове хотелите и апартаментите също оредяха и пред погледа му се ширнаха впечатляващи гледки.

Големият Кайман беше дълъг трийсет и пет километра и главното шосе го обикаляше. При предишните си посещения Мич не беше имал време да разгледа острова, но в момента нямаше друга работа. Соленият въздух, който го блъскаше в лицето, му действаше освежаващо. Поне за няколко часа можеше да престане да мисли за Джована, защото банките и офисите бяха затворени. Спря в „Ейбанкс Дайв Лодж“ извън Бодън Таун и изпи една бира на брега. Бари Ейбанкс беше спасил Мич, Аби и Рей от един пристан във Флорида, когато те се опитваха да избягат. Беше продал заведението си още преди години и се беше преместил в Маями.

Мич продължи на изток със скутера и мина бавно през две крайбрежни селища. Пътят се стесняваше и на места колите едва се разминаваха. Джорджтаун остана в другия край на острова, много далече. Мич спря откъм подветрената страна и се приближи към ръба на скалата, където други туристи захвърляха отпадъците си. Седна на скалата и загледа пенещата се вода долу. В Ръм Пойнт изпи още една бира — „Ред Страйп“ от Ямайка — докато гледаше голяма група семейства на средна възраст, които ядяха и пиеха край барбекю на открито.

Когато почти се стъмни, той се отправи обратно към Севън Майл Бийч. Стивън го чакаше, беше време за вечеря.

44

Сряда, 25 май.

В девет сутринта Аби влезе в ресторанта на хотела и поиска да я настанят на същата маса. Последва сервитьора и леко изненадана установи, че Хасан Мансур го няма. Тя седна, поръча си кафе, сок, препечена филийка и конфитюр. Изпрати есемес на Мич за „добро утро“ и той отговори бързо. Аби не се учуди, че е буден по това време, защото през последния месец не беше спал и десет часа.

Добре облечена мароканска двойка седеше на най-близката съседна маса. Мъжът работеше за Кори и беше в екипа, охраняващ Аби. Той погледна към нея, но с нищо не показа, че регистрира присъствието ѝ.

Хасан най-сетне влезе, усмихна се широко и започна да се извинява. Забавил се заради натовареното движение и тъй нататък, ама какво хубаво време, нали? Поръча си чай и продължи да бъбри няколко минути, все едно двамата бяха туристи.

Аби изяде препечената филийка и се опита да успокои нервите си.

— Е, госпожо Макдиър, как стоят нещата?

Тя поне три пъти го беше помолила да я нарича Аби.

— Очакваме два превода тази сутрин и така сумата ще стане седемдесет и пет милиона, както обещах.

Неубедителен опит за намръщена гримаса, но беше ясно, че Хасан и клиентите му искат парите.

— Само че уговорката е за сто милиона, госпожо Макдиър.

— Да, известно ни е. Поискахте сто милиона и ние направихме всичко по силите си да ги осигурим, но така и не успяхме. Имаме само седемдесет и пет. Освен това непременно трябва да видя Джована, преди парите да бъдат преведени.

— И открихте сметка в „Тринидад Тръст“ съгласно инструкциите?

— Да — отговори тя и се включи в играта.

Знаеше, че той вече е осведомен. Банкерът му Соломон Фрик го беше информирал, че сметката е открита — така беше казал Дженингс на Мич. Фрик и банката му чакаха. Всичко беше подготвено. Богатството почти беше в ръцете му и Хасан трудно прикриваше възбудата си.

— Искате ли препечена филийка? — попита Аби.

На малък поднос имаше четири препечени филийки, намазани с масло. Той си взе една, благодари ѝ и я разчупи на две.

— Разполагаме с много време — каза Аби. — Има часове до крайния срок.

— Да, но клиентът ми все още иска сто милиона.

— И ние все така не можем да изпълним това изискване, господин Мансур. Много е просто. Седемдесет пет — или това, или нищо.

Хасан се намръщи на нещо — вероятно на мисълта да откажат сделката. Отпи от чая си и се помъчи да изглежда разтревожен, че нещата се разпадат. Известно време двамата само се хранеха, после той каза:

— Ето какъв е планът ни. Ще се срещна с вас във фоайето в четири следобед. Вие ще ме осведомите, че всички преводи са извършени и парите са приготвени. След това ще излезем заедно, ще отидем на безопасно място и вие ще видите Джована.

— Няма да напусна хотела.

— Както искате.

В 9:15 ч. пристигна превод от банка в Кипър. Десет милиона долара, както беше обещал Омар Челик, от филиал на „Ланнак“ в Хърватия. Мич, Стивън, Дженингс и Фрик се усмихнаха и си поеха дълбоко дъх. Дженингс и Фрик не знаеха цялата история. Нямаха представа къде ще отидат парите, нито за какво ще се използват. Предвид тревогата на адвокатите от „Скъли“ обаче беше ясно, че става дума за нещо изключително важно. Дженингс, британец до мозъка на костите си, подозираше, че е свързано със заложницата от „Скъли“, за която постоянно пишеха в пресата, но професионализмът го задължаваше да не разпитва. Работата му беше само да съветва клиента и да контролира пристигащите преводи и големия изходящ.

Мич се обади на Райли Кейси в Лондон, без да очаква да научи нещо конкретно, но въпреки това реши да попита:

— Къде са проклетите пари от американците?

Нищо чудно, че Райли нямаше представа какви ги вършат американците.

В 10:04 ч. пристигна превод от банка в Мексико Сити. Последната вноска от 15 милиона долара бе постъпила в сметката и сега оставаше въпросът какво да правят с парите. Соломон Фрик отиде в друг кабинет, за да се обади на клиента си и да съобщи добрата новина. Мич звънна на Аби, за да ѝ каже същото.

В 15:45 ч. Аби беше готова. Дойде преди два дни, но ѝ се струваше много по-отдавна. Чувстваше се като пленница в хотела, колкото и хубав да беше. Когато те е страх да излизаш и знаеш, че си под наблюдение, времето минава по-бавно.

В 16 ч. тя слезе във фоайето и се усмихна на Хасан. Край тях нямаше никого, но въпреки това той прошепна:

— Как са нещата?

— Без промяна. Имаме седемдесет и пет милиона.

Хасан се навъси по-скоро по задължение.

— Добре. Приемаме и чакаме да ги получим.

— Не и преди да видя Джована.

— Да, но за да я видите, трябва да излезете от хотела.

— Няма да изляза.

— В такъв случай имаме проблем. Твърде опасно е да я доведем тук.

— Защо?

— Защото не може да ви се вярва, госпожо Макдиър. Казахме ви да дойдете тук сама, но подозираме, че наблизо има ваши приятели, така ли е?

Аби се смути твърде силно, за да отговори бързо и да излъже убедително, и колебанието ѝ издаде истината.

— Ами не, не знам за какво говорите.

Хасан се усмихна и извади телефона си, поредния „Джакъл“. Протегна го пред нея и попита:

— Не познавате ли този човек?

Беше снимка на Кори, който излизаше от хотела. Разпознаваем дори със слънчевите очила и шапката с козирка. Браво на теб, Кори.

Аби поклати глава и каза:

— Не го познавам.

— Нима? — възкликна Хасан с противна усмивка, пъхна телефона обратно в джоба си и огледа фоайето. Още беше пусто. — Казва се Кори Галант — продължи тихо той — и работи в отдела за сигурност на фирма „Скъли и Пършинг“. Убеден съм, че го познавате добре. Той е в града с най-малко още двама местни агенти, на които смята, че може да има доверие. Е, госпожо Макдиър, не сме толкова глупави, че да доведем дамата в хотела. Няма да се хвана на тази въдица. Животът на Джована е в опасност. В момента към главата ѝ е насочено оръжие.

Въпреки смайването си Аби се постара да разсъждава трезво.

— Добре, казахте ми да дойда сама и аз го направих. Нямам нищо общо с появата на този човек тук и не съм виждала никакви местни агенти. Знаете, че пътувах сама, защото ме наблюдавахте. Направих всичко, което ме накарахте да направя.

— Ако искате да я видите, трябва да дойдете с мен.

Сред многобройните мисли на Аби най-настойчивата в момента беше: не съм обучена за това. Нямам представа какво да правя. Някак успя да повтори:

— Няма да напусна този хотел.

— Много добре, госпожо Макдиър. Вашият отказ излага на риск живота на Джована. Предлагам да ви заведа да я видите.

— Къде е тя?

— Недалече. Приятна разходка в приятен ден.

— Не се чувствам в безопасност.

— А как се чувства Джована според вас?

С пистолет, опрян в главата? Нямаше време за мислене или преговори.

— Добре, ще дойда, но отиваме пеша, не се качвам в превозно средство.

— Не съм споменавал такова нещо.

Излязоха от хотела през главния вход и завиха по оживена пряка. Аби знаеше, че хотелът се намира в центъра на града, близо до Медината — старото селище в сърцето на Маракеш, оградено с крепостни стени. През големите си слънчеви очила Аби се опитваше да следи всяко лице и всяко движение, но скоро се изгуби сред тълпата. С джинси, маратонки и голяма маркова чанта през рамо, Аби привлече погледите на няколко души, но бяха други западни туристи, които просто обикаляха града. Молеше се Кори и неговите хора да я следват наблизо и да не я изпускат от очи, но след като Хасан я хвана в лъжа, вече не беше толкова сигурна.

Хасан вървеше мълчаливо. Тя го последва през старинен каменен вход и двамата влязоха в Медината — невероятен лабиринт от тесни калдъръмени улички, задръстени от пешеходци и магарешки каруци. Имаше и няколко скутера, но нямаше коли. Понесоха се с вълните от хора, минаха покрай безкрайни редици сергии, на които се продаваше какво ли не. Хасан се провираше още по-навътре в лабиринта и като че ли не бързаше особено. Аби няколко пъти се озърна назад с надеждата да запомни нещо характерно, по което да се ориентира после, но беше безнадеждно.

Медината се беше разраствала векове наред и нейните пазари, наречени сук, се простираха във всички посоки. Минаха покрай пазари за подправки, яйца, платове, билки, кожи, килими, бижута, метални предмети, риба, птици и животни, някои мъртви и готови за консумация, други живи и в търсене на нов дом. Голяма група маймуни врещяха в мръсна клетка, но като че ли никой не ги чуваше.

Всички говореха силно, на практика викаха, на една дузина езици, докато се препираха за цени, количество и качество на стоките. Аби чу няколко думи на английски, малко италиански, но повечето говори бяха неразбираеми за нея. Някои от търговците се сопваха на клиентите си, които на свой ред също им отговаряха грубо. Насред една навалица Хасан се провикна назад:

— Пазете си чантата. Джебчиите тук са много агресивни.

На едно открито площадче минаха предпазливо покрай редица змиеукротители с техните свирки, а кобрите им се извиваха от пъстри урни. Забавиха крачка, за да погледат група акробати и танцьори трансвестити. Младежи се биеха с тежки боксови ръкавици. Улични фокусници се опитваха да съберат достатъчно публика за следващото си представление. Музиканти свиреха на лютни и сантури. На един сук зъболекар като че ли вадеше зъб. Просяците бяха навсякъде и май въртяха оживен бизнес.

Когато се залутаха безнадеждно из недрата на Медината, Аби надвика шума:

— Къде точно отиваме?

Хасан посочи напред, но не каза нищо. Заобиколена от тълпите, Аби не се чувстваше съвсем уязвима, но след броени секунди се ужаси, че е безпомощна и изгубена. Завиха към друг край на Медината, по поредната тясна уличка с ниски постройки покрай калдъръма, със сук за подправки от едната страна и за килими от другата. От отворените прозорци на горния етаж висяха десетки пъстри килими, които правеха сянка на сергиите долу. Изведнъж Хасан я стисна за лакътя и каза:

— Натам.

Влязоха в тъмен и тесен проход между две сгради, после минаха през вход, преграден с избелял килим, който Хасан избута настрани. Озоваха се в стая със стени и под от килими, после влязоха във втора, наглед като първата. Една жена поставяше поднос с чай на масичка от слонова кост с два стола. Хасан ѝ кимна и тя изчезна. Той се усмихна, махна към масичката и каза:

— Ще ми правите ли компания на чай, госпожо Макдиър?

Като че ли Аби можеше да откаже. Точно в този момент надали би избрала да пие чай. Седна на стола и го наблюдаваше как бавно налива черен чай в две чаши. Дори уханието му беше силно.

Хасан отпи, усмихна се и остави чашата. Подвикна наляво:

— Али!

Два от висящите килими се раздалечиха леко и през процепа се показа главата на млад мъж. Хасан му нареди лаконично:

— Сега.

Килимите се раздалечиха още малко и на пет-шест метра от тях се показа фигура, седнала на стол. Беше жена, облечена в черно с малка качулка, която покриваше лицето ѝ. Дългата ѝ светлокестенява коса се спускаше по раменете ѝ под качулката. Зад нея стоеше здравеняк с маска на лицето и пистолет на хълбока.

Хасан кимна и мъжът вдигна качулката. Джована ахна, сепната от светлината, колкото и мъжделива да беше, и примигна няколко пъти. Аби знаеше, че сега не е моментът за боязън, и веднага се обади:

— Джована, аз съм, Аби Макдиър. Добре ли си?

Джована зяпна, докато се мъчеше да се фокусира.

— Да, Аби, добре съм. — Гласът ѝ прозвуча дрезгаво и немощно.

— Andiamo a casa, Giovanna. Luca sta aspettando — каза Аби. Да се прибираме, Джована. Лука чака.

А Джована отговори:

— Si, okay, va bene, fai quello che vogliono. — Да, окей, добре, направи каквото искат.

Хасан кимна и килимите бързо се спуснаха обратно. Той погледна Аби и попита:

— Доволна ли сте?

— Да, струва ми се.

Джована поне беше жива.

— Добре изглежда, нали?

Аби отмести поглед, не желаеше да удостои въпроса му с отговор. Държите я в клетка четиресет дни, а аз трябва да се впечатля колко добре изглежда тя?

— Вие сте на ход сега, госпожо Макдиър. Моля да съобщите на съпруга си.

— И когато го направя и вие получите пари, какво следва?

Той се усмихна, щракна с пръсти и отговори:

— Ние ще изчезнем ей така. Махаме се от тук и никой не ни следва. Вие също се махате от тук и никой не ви следва.

— И трябва сама да намеря обратния път?

— Сигурен съм, че ще се справите. Обадете се, моля.

От сбирката с телефоните си Аби извади стария си мобилен и се обади на Мич.

Мич прибра телефона в джоба си, усмихна се на останалите и каза:

— Пълен напред.

Фрик извади документ от една страница и го подаде на Дженингс, който прочете внимателно всяка дума, после го връчи на Мич, който направи същото. Беше лаконично и просто пълномощно. Мич и Дженингс го подписаха.

Фрик седна на бюрото си, отвори компютъра и каза:

— Господа, моля да гледате екрана. Прехвърлям седемдесет и пет милиона долара от сметка ADMP-8859-4454-7376-XBU в сметка номер 33375-9856623, като и двете сметки са в „Тринидад Тръст“, офис Голям Кайман.

Докато гледаха екрана, балансът на първата сметка изведнъж стана нула и след секунди балансът на втората сметка стана $75 000 000.

45

Хасан се заслуша внимателно, после остави телефона си на масата. Наля си още чай и попита:

— За вас?

— Не, благодаря.

Аби беше отпила само една глътка и едва ли някога през живота си щеше отново да пие чай.

Хасан извади друг телефон от друг джоб и погледна дисплея. Минутите се нижеха бавно. Той отпиваше още по-бавно. Накрая телефонът му тихо бръмна. Той овладя усмивката си, взе двата телефона и каза:

— Парите са пристигнали. Беше удоволствие да работя с вас, госпожо Макдиър. Никога не съм имал толкова прекрасен противник.

— Да. Голямо удоволствие, няма що.

Той се изправи и каза:

— Аз тръгвам. Вие изчакайте малко и после си вървете.

И след секунда вече го нямаше. Мина между двата провесени килима и изчезна в другата стая. Аби изчака, преброи до десет, стана, ослуша се, затаила дъх, после каза:

— Джована. Там ли си?

Никакъв отговор.

Аби рязко разтвори килимите и се смрази от ужас.

— Джована! — кресна тя. — Джована!

Дръпна встрани и други провесени килими, търсейки още някаква стая, друг изход, но не намери нищо. Стоеше и се взираше невярващо в празния стол, в празната стая и беше готова да се разпищи. Но нямаше време за колебание. Трябваше да намери Джована, тя едва ли беше далече.

Аби се промъкна зад още няколко килима и намери тесния проход. Бързо мина през него и се върна на калдъръмената уличка, където спря и заоглежда хилядите хора, устремени във всички посоки. Повечето бяха мъже с дълги роби в най-различни цветове, но бялото преобладаваше. На пръв поглед не забеляза нито една жена, облечена в черно.

Накъде да тръгне? Накъде да завие? Никога през живота си не се беше чувствала толкова безпомощна. Безнадеждно беше. Забеляза минарето на една джамия и си спомни, че по-рано бяха минали покрай нея. Едва ли имаше повече смисъл да се запъти натам, отколкото да направи каквото и да е друго.

Беше изгубила парите, беше изгубила и Джована. Беше нереално, беше невъобразимо и тя нямаше представа какво да предприеме. Докато следваше тълпата, осъзна, че трябва да се обади на Мич. Вероятно той можеше да спре паричния превод, да върне парите, но всъщност тя знаеше истината.

Някакъв мъж ѝ крещеше — безумец с див поглед и зачервено лице, нареждаше нещо на непознат език, гневен по незнайна причина. Препречи ѝ пътя, приближи се към нея и залитна. Аби разбра, че е пиян, но той не прекъсна тирадата си. Тя свърна надясно и ускори крачка. Мъжът отново залитна, после се стовари тежко на земята. Аби се отдалечи от него, но беше още по-уплашена. Продължи да се движи и когато забеляза малка група хора, които очевидно бяха туристи, остана близо до тях. Бяха холандци, със спретнати раници и туристически обувки. Аби повървя след групата, докато се мъчеше да си събере мислите. Холандците си намериха кафене на открито и решиха да пият кафе. Аби седна на една маса близо до тях и се постара да не ги зяпа. Помъчи се също така да успокои нервите си, но си даде сметка, че плаче.

Най-близкият ѝ съюзник в момента беше Кори. Тя му се обади от зеления телефон и той незабавно вдигна.

— Къде си? — попита рязко, очевидно разтревожен и напрегнат.

— В Медината, близо до джамията. А ти къде си?

— Да пукна, ако знам. Опитвам се да намеря колегите си. Мисля, че сме наблизо.

— Наблюдават ли те?

— Моля?

— Чуй ме, Кори. Парите са преведени и Джована изчезна отново.

— Мамка му!

— Да, боя се, че е така. Видях я за секунда, жива е. Поне допреди малко беше. Мич направи превода и после тя изчезна. Провалих се, Кори. Нея я няма.

— Добре ли си, Аби?

— Да. Моля те, намери ме. Седя в едно открито кафене близо до сергии, на които продават кожени изделия.

— Отиди до джамия „Муасин“, най-близката до теб. От северната страна има чешма. Ще те намеря там.

— Ясно.

Накъде, по дяволите, беше север?

Аби прекоси пълен с хора площад и забеляза минарето в далечината. Не беше толкова близо, колкото си мислеше.

Откъм чантата ѝ прозвуча познат звук — съвсем беше забравила за телефона „Джакъл“. Застана до една сергия, на която продаваха сирене, и погледна дисплея. Ама разбира се, че все още я следяха. Обаждаше се Нура.

— Да? — каза Аби.

— Аби, слушай ме. Завий наляво и мини покрай големия сук с кафяви грънци. Виждаш ли го?

— Къде си, Нура?

— Тук съм, наблюдавам те. Виждаш ли кафявите грънци?

— Да. Тръгвам натам. Къде е Джована?

— В Медината. Остани на телефона. Сега ще видиш малък площад с редица магарешки каруци. Тръгни към тях.

— Добре, добре.

Нура изникна изневиделица до Аби.

— Не спирай — каза тя и прибра телефона.

Аби също пъхна своя в чантата. Погледна към Нура, която изглеждаше точно като на първата им среща в кафенето. Лицето ѝ беше забулено, очите ѝ едва се виждаха. Аби се запита дали това е същата жена и осъзна, че не може да бъде сигурна. Гласът ѝ обаче звучеше познато.

— Какво става, Нура?

— Ще видиш.

— Джована добре ли е? Кажи ми какво стана с нея.

— Ще видиш.

Минаха покрай магарешките каруци и излязоха на улица с жилищни сгради, където беше много по-тихо и нямаше толкова хора. Пред тях се виждаше по-малка джамия, „Сиди Ишак“.

— Спри тук — каза Нура. — От дясната страна на джамията, на ъгъла, има сук и малко кафене. Влез вътре.

Нура рязко зави и се отдалечи. Аби бързо закрачи по улицата, мина покрай джамията и влезе в кафенето на пазара. В ъгъла, полускрита, седеше Джована Сандрони, облечена със същите джинси, яке и боти, които носеше в деня на отвличането си. Тя сграбчи Аби и двете останаха прегърнати много дълго. Собственикът на кафенето ги изгледа подозрително, но не каза нищо.

Двете излязоха на улицата. Аби се обади на Кори и му съобщи новината, после звънна на Мич.

— В безопасност ли сме? — попита Джована, докато двете се връщаха към пазара.

— Да, Джована, няма страшно. Ще те отведем в Рим. Самолетът чака. Трябва ли ти нещо?

— Не. Само храна.

— Имаме храна.

Аби погледна към една уличка зад редица сергии за плодове и зеленчуци. Забеляза кашон, наполовина пълен със загнили плодове и други отпадъци. Тя се приближи до него и пусна вътре телефона „Джакъл“.

46

— Замислял ли си се какви гадости могат да натворят тези типове със седемдесет и пет милиона долара? — попита Стивън.

— Всъщност са осемдесет и пет — отговори Мич. — Още хора ще бъдат тероризирани и убивани. Още бомби ще бъдат купени и взривени. Още сгради ще бъдат подпалени. Нищо добро няма да се направи с тези пари. Вместо да отидат за храна и лекарства, ще бъдат пропилени за още куршуми.

— Не ти ли е съвестно?

— Ако разсъждавам в този контекст — да. Но не искам да го правя. Нямахме избор, защото залогът беше един човешки живот.

— И аз няма да се измъчвам. На кого му пука всъщност, докато лошите се избиват едни други?

Седяха на малка маса на сенчестата алея на кафене, което гледаше към залива Хог Стай. Един огромен круизен кораб стоеше на пристана, друг се виждаше на хоризонта. Бяха напрегнати и поглеждаха към телефона на Мич по средата на масата.

Той най-сетне избръмча и Мич го сграбчи. От шест хиляди и седемстотин километра Аби му съобщи:

— Тя е при нас и пътуваме за летището.

Мич се усмихна и вдигна палец към Стивън.

— Прекрасно. Добре ли е?

— Да. Обади се на баща си и няма търпение да се прибере у дома.

— Аз ще звънна на Роберто. — Мич се задави от вълнение, после каза: — Страхотна работа, Аби. Много се гордея с теб.

— Нямах избор, нали?

— Ще говорим по-късно.

— Не можеш да си представиш какво изживях. Тя изчезна отново, след като парите бяха преведени. Ще ти разказвам.

— Ще се видим в Рим. Обичам те.

Мич натисна копчето и погледна към Стивън.

— Пътуват към летището, водят я у дома. Успяхме.

Стивън сви рамене и каза:

— О, най-обикновен работен ден.

— Точно така. Аз ще се обадя на Роберто и на Джак. Ти звънни на Райли в Лондон.

— Веднага. Къде заминавам после?

— Ти в Ню Йорк, аз в Рим.

— Кой ще лети с джета?

— Няма да си ти.

— Предположих.

— Но ще ти одобря пътуване в бизнес класа.

— Много мило, благодаря.

В самолета една медицинска сестра направи бърз преглед и не откри нищо нередно. Пулс, кръвно налягане, сърдечен ритъм — всичко беше в нормите. Предложи на Джована успокоително, за да се отпусне, но тя не искаше хапчета. Искаше чаша много студено шампанско. Изпи половината, докато чакаха разрешение за излитане, после се изтегна на канапето и затвори очи. Аби внимателно я зави с одеяло. Докато го подпъхваше под краката ѝ, усети, че Джована плаче тихо.

Когато излетяха, Аби се усмихна на Кори, който ѝ направи знак с палци. Вече бяха във въздуха! Двайсет минути по-късно летяха на дванайсет хиляди метра височина, Джована се надигна и се наметна с одеялото. Аби разкопча колана си, седна до нея и каза:

— Отзад има малка душкабина.

— Няма нужда, снощи ме преместиха в хотел и ми позволиха да се изкъпя за пръв път от четиресет дни. Не мога да ти опиша! Косата ми беше мазна и цялата на възли. Зъбите ми бяха покрити с плака. Бях отвратителна от главата до петите. Останах в банята с часове.

Аби докосна ръкава на ризата ѝ.

— Изглежда чиста.

— Да, не ми позволяваха да си нося дрехите. Не си ли гледала записите?

— Някои.

— Обличаха ме като монахиня, забулваха ме с хиджаб и всичко останало. Снощи ми върнаха тези дрехи. Изпрани и изгладени. Любезни момчета.

— Каза, че си гладна.

— Да, какво предлага менюто?

— Стек или костур?

— Предпочитам рибата. Благодаря. И още шампанско.

Мич кацна в Рим шест часа след тях. Роберто беше изпратил кола да го посрещне на летището и инструкции от Лука да отиде направо във вилата му, където били устроили малко празненство. Той пристигна малко след полунощ и едва не събори жена си, щом я зърна. След дългата им прегръдка Мич отиде при Джована. Тя му благодари многократно. А той се извини многократно. После прегърна Лука и си помисли, че изглежда с десет години по-млад.

Освен Роберто и съпругата му Кари, Дариън и Бела на верандата имаше още десетина стари семейни приятели и настроението беше ведро и еуфорично. Толкова дълго се бяха страхували да не стане най-лошото, но сега беше време да отпразнуват чудото. Искаше им се нощта никога да не свършва.

Приятел, собственик на ресторант наблизо, пристигна с ново количество храна. Съседите, които се оплакаха от шума, бяха поканени да се присъединят към веселбата.

— Джована се върна! — провикна се някой и новината се разпространи.

Мич и Аби спяха на тясно легло в стая за гости и се събудиха с лек махмурлук. Нищо, което не можеше да се оправи с газирана вода и силно кафе.

Той погледна телефона си и веднага му се прииска да го хвърли. Десетки пропуснати обаждания, гласови съобщения, имейли, есемеси — всичките, свързани с освобождаването на заложницата. Двамата с Роберто се уединиха и измислиха стратегия. Съчиниха съобщение до медиите, което ги уведомяваше за най-важните факти — освобождаването и благополучното завръщане на Джована — без да споменава всички други подробности. Изпратиха го в Ню Йорк и в Лондон. Роберто щеше да се оправя с италианските вестници. Никой нямаше да припари до телевизионна камера.

Късно сутринта се появи Лука и се присъедини към тях на верандата. Каза, че Джована се е съгласила да послуша съвета на лекаря и да остане няколко дни в болница за изследвания и наблюдение. Беше отслабнала с почти десет килограма и беше силно дехидратирана. Лука и Роберто щяха да потеглят с нея след около половин час.

Лука отново благодари на Мич и Аби и когато ги прегърна, очите му бяха влажни. Мич се запита дали ще го види отново.

Да, щеше. Когато нещата у дома се успокояха, двамата с Аби щяха да се върнат в Рим и да поостанат край Лука и Джована. Мич беше решил да си даде почивка.

По обед самолетът „Гълфстрийм“ отново излетя от Рим за Ню Йорк, остави Кори и Дариън и презареди за бърз полет до Мейн, където семейство Макдиър отново щяха да се съберат и да прекарат заедно дълъг и ленив уикенд.

От понеделник щеше да е голямо мъчение с уроците. Момчетата бяха изостанали с цели две седмици.

47

На влизане в сградата на Брод Стрийт 110 за последен път Мич поспря и погледна надясно към дизайнерските пейки — празни, винаги празни — и към нелепите скъпи картини, окачени на показ, на които всъщност никой не обръщаше внимание. Седна и погледа като стария си приятел Ламар Куин как стотици млади професионалисти се бяха устремили нагоре, притиснали телефоните си към ушите. Нямаше чак толкова много хора, защото беше почти девет и половина — нечуван час за начало на работния ден в голяма юридическа фирма.

Предишната седмица Мич отиваше на работа късно и си тръгваше рано, ако изобщо се появеше.

Най-накрая се добра до кабинета си, където прегледа кашоните и после си тръгна, без да се сбогува със секретарката си. Щеше да ѝ се обади по-късно.

Джак го очакваше в десет без петнайсет.

— Моля те да благодариш отново на Бари за невероятното гостоприемство — каза Мич. — Може да отидем пак през август.

— И аз ще бъда там. Пенсионирам се на трийсети юли.

— Аз си тръгвам сега, Джак. Напускам, подавам си оставката, зарязвам всичко — както искаш го наречи. Не мога да работя тук. Вчера срещнах Мейвис Чизънхол в кафенето и тя щеше да си счупи краката, докато се опитваше да ме избегне. Толкова се срамуваше, че не искаше да говори с мен. Не мога да работя на място, където хората ме отбягват.

— Стига, Мич, сега си герой!

— Не се чувствам така.

— Истина е. Всички знаят какво направи управителният съвет, по-точно, какво не направи, и служителите са разочаровани.

— „Скъли“ вече няма гръбнак, Джак. Ако изобщо някога е имала.

— Не го прави, Мич, дай си малко време. Всички ще го превъзмогнат.

— Лесно е да се каже. Ти се махаш.

— Така е. Но не ми се иска да отидеш другаде, Мич.

— Напускам, Джак. Лука също. Говорих с него вчера, подава си оставката. И Джована. Връща се в Рим и ще поеме неговата кантора.

— Моля те, Мич, това е прекомерно.

— И ще задържа „Ланнак“ като клиенти. До гуша им е дошло от „Скъли“.

— Вече отмъкваш клиенти, а?

— И ти си го правил. Сещам се за няколко, които ти си отмъкнал. Такава е играта в света на големите фирми. — Мич се изправи и каза: — В кабинета ми има четири кашона с разни неща. Ще уредиш ли да ми ги доставят в апартамента?

— Разбира се. Значи наистина напускаш?

— Да, Джак. Да се разделим като приятели.

Двамата се ръкуваха.

— Ще ми бъде приятно да се видим с теб, Аби и момчетата през август. Бари много държи да дойдете.

— Непременно.

Бележка на автора

Фирма „Скъли и Пършинг“ е основана през 2009 г., когато имах нужда да придам автентичност на романа си „Изнудването“ — съдебния ми трилър през онази година. Големите юридически фирми са и големи мишени за авторите на романи — аз самият доста съм се забавлявал за тяхна сметка.

Пет години по-късно отново наех „Скъли“ в „Планината Грей“. А наскоро реших, че тази фирма е идеалното място, където да работи Мич петнайсет години след срива на „Бендини“. Сега той отново напуска и не съм сигурен къде ще се появи след това.

Навремето и аз започнах като адвокат в малък град и бях много далече от света на големите фирми. Тъй като винаги съм се стремял да ги избягвам, нямах представа как функционират. И отново постъпих, както правя обикновено — обадих се на приятел.

Джон Леви е старши съдружник в „Сидли и Остин“ — огромна юридическа фирма в Чикаго с офиси по цял свят. Той ме покани да се отбия на обяд и да задам въпросите си на него и на няколко негови колеги. Прекарах чудесно, докато разговарях за книги и право с Крис Абинанте, Робърт Луис, Пран Джха, Дейв Гордън, Пол Чой, Териза Уилтън Хармън и разбира се, със самия господин Леви. Джон е един от най-добрите адвокати, които съм имал удоволствието да познавам.

Ако ме попитат, ще се закълна с ръка върху Библията, че „Сидли“ не е прототипът на „Скъли“.

Благодаря и на други приятели: Глад Джоунс, Джийн Макдейд и Сюзан Хърц.

Специални благодарности на читателите, които харесаха „Фирмата“ и през годините имаха добрината да ми пишат и да питат кога отново ще се срещнат с Мич и Аби.

Content

Джон Гришам
Размяната
Фирмата #2

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

Бележка на автора