Мери Шели

Последният човек

Роман за пандемия и апокалипсис през 21 век

Нека никой вече

не дири предсказание за туй какво се готви

на него и чедата му.

Джон Милтън[1]

Въведение

Посетих Неапол през 1818 г. На 8 декември същата година със спътника ми прекосихме залива, за да обиколим разпръснати по брега на Бая старини. Бистрите, искрящи води на спокойното море покриваха отломките на древни римски вили, които бяха преплетени с водорасли и осветени в диамантени краски от слънчевите лъчи; синята и кристалночиста стихия беше като онази, по която Галатея навярно се е плъзгала в седефената си колесница или пък Клеопатра е избрала вместо Нил за път на фантастичната си флотилия. Въпреки че беше зима, атмосферата бе почти пролетна и жизнерадостната топлина пробуди онази кротка наслада, която е съдбата на всеки пътешественик, бавещ се в нежеланието си да се откъсне от спокойните заливи и сияйните носове на Бая.

Посетихме така наречените Елисейски полета и Аверно и се скитахме сред редица разрушени храмове, бани и класически кътчета, а накрая навлязохме в тъмната пещера на Сибила от Куме. Нашите lazzeroni[2] носеха факли, които горяха в мътно червено из мрачните подземни проходи, чиято тъма ги обграждаше жадно, сякаш желаеше да погълне още и още от светлината. Минахме покрай естествена арка, водеща към втора кухина, и попитахме дали не може да влезем и там. Водачите ни посочиха отражението на факлите във водата, която покриваше земята, оставяйки ни сами да направим нужното заключение, но добавиха, че е жалко, тъй като тя води до пещерата на Сибила. Любопитството и възторгът ни бяха стимулирани от това обстоятелство и настояхме да опитаме да премием. Както често се случва в преследването на подобни начинания, трудностите намаляха при по-обстоен оглед. От всяка страна на влажната пътека открихме „суха земя за нозете ни“[3]. Накрая пристигнахме в просторна, изоставена тъмна пещера, за която нашите lazzeroni ни бяха уверили, че е Пещерата на Сибила. Бяхме значително разочаровани, но въпреки това я огледахме внимателно, сякаш нейните празни скалисти стени все още криеха следи от небесен посетител. От едната страна имаше малък отвор.

— Накъде води той? — попитахме. — Може ли да преминем през него?

— Questo pot, no — отвърна дивакът, който държеше факлата, — може да се продължи само за кратко разстояние и никой не го прави.

— Аз все пак ще пробвам — каза спътникът ми, — той може би води до истинската пещера. Сам ли да тръгна, или ще ме придружиш?

Изявих готовност да продължа, но нашите водачи възразиха срещу това действие. С голяма словоохотливост, на техния роден неаполитански диалект, с който ние не бяхме добре запознати, те ни казаха, че там бродят духове, че таванът ще се срине, че отворът е твърде тесен, за да ни допусне, че вътре има дълбока яма, пълна с вода, и може да се удавим. Приятелят ми прекрати тирадата, грабвайки факлата на водача, и продължихме сами.

Проходът, който първоначално едва ни допускаше, бързо се стесни и сниши още повече; бяхме се навели почти двойно, но въпреки всичко продължихме да си проправяме път през него. Най-накрая навлязохме в по-широко пространство и ниският таван се издигна, но тъкмо когато приветствахме тази промяна, факлата ни бе изгасена от струя въздух и се озовахме в пълен мрак. Водачите носят със себе си материали за подхранване на огъня, но ние нямахме такива — единственият изход бе да се върнем оттам, откъдето бяхме дошли. Опипахме разширеното пространство, за да намерим входа, и след известно време ни се стори, че сме успели. Но това се оказа втори проход, който явно се изкачваше. Неговият край беше като предния, но нещо, наподобяващо лъч — не можехме да кажем откъде идваше — хвърляше съвсем бледа светлина в пространството. Очите ни постепенно привикнаха с този сумрак и видяхме, че няма директен проход, който да ни отведе напред, ала бе възможно да се покатерим от едната страна на пещерата до нисък сводест вход на върха, който обещаваше по-лек път, откъдето и открихме, че идва светлината. Със значителна трудност се изкачихме горе и достигнахме друг проход, още по-ярко осветен, и това доведе до още едно изкачване, подобно на предното.

След поредица от такива изкачвания, които извършихме единствено благодарение на нашата решителност, достигнахме широка пещера със сводест, куполообразен таван. Един отвор по средата допускаше небесна светлина, но той бе обрасъл с бодливи храсти и шубраци, които закриваха деня като с воал и придаваха тържествен религиозен оттенък на помещението. То беше просторно и почти кръгло, а в единия му край имаше нещо като каменна скамейка с размерите на гръцка кушетка. Единственият признак на живот тук бе изящният снежнобял скелет на коза, която, навярно пасейки на хълма отгоре, не бе забелязала отвора и бе паднала в него с главата напред. Сигурно бяха изминали векове от този инцидент и разрухата, която той бе оставил горе, вече бе възстановена от растежа на растителност през стотиците лета.

Останалото съдържание на пещерата се състоеше от купчини листа, парчета дървесна кора и бяла влакнеста материя, наподобяваща вътрешната част на качулката, покриваща зърната на неузряла царевица. Бяхме изтощени от премеждията ни по пътя към това място и се настанихме на каменната кушетка, а до ушите ни долетяха звуци от подрънкващи над нас овчи камбанки и викове на овчарче.

Най-накрая приятелят ми, който бе взел няколко от разпръснатите по пода листа, възкликна: „Това е пещерата на Сибила; това са Сибилени листа!“[4] При по-внимателен оглед открихме, че всички листа, кори и други материи бяха изписани с писмени знаци. Това, което ни се стори още по-изненадващо, бе, че тези надписи бяха на различни езици, някои непознати на моя спътник; имаше древен халдейски и египетски йероглифи, стари колкото пирамидите. Още по-странно бе, че някои бяха модерни диалекти на английски и италиански. Не можехме да разчетем много на слабата светлина, но находката ни, изглежда, съдържаше пророчества, обстойни разкази за изминали събития и добре познати в днешно време имена; многобройни тържествени и скръбни възклицания за победи и загуби бяха отбелязани на оскъдните страници. Това несъмнено бе пещерата на Сибила: не точно както Вергилий я описва, но цялата земя наоколо беше разтърсвана от толкова много земетресения и вулканични изригвания, че промяната не бе учудваща, въпреки че следите от разрухата бяха заличени от времето. Съхранението на тези листа вероятно се дължеше на инцидента, който бе затворил входа на пещерата, и на бързо растящата растителност, която бе направила единствения отвор непроницаем за бурите. Набързо подбрахме онези листа, чиито надписи поне един от двама ни можеше да разбере, и след това, натоварени със съкровището ни, се сбогувахме с мрачната пещера и след много премеждия успяхме да се завърнем при водачите ни.

По време на престоя ни в Неапол често се връщахме до пещерата, като понякога прекосявахме сами осветеното от слънцето море, и всеки път прибавяхме още листа към запасите ни. Оттогава, когато обстоятелствата го позволяват и настроението ми не е пречка, съм се заела с дешифрирането на тези свещени останки. Техният смисъл, чуден и красноречив, често ми се е отблагодарявал за труда, утешавал ме е в скръбта ми и е вълнувал въображението ми до дръзки висини чрез необятността на природата и човешкото съзнание. За известно време усилията ми не бяха самотни, но това време отмина и тяхната сладка награда е изгубена за мен, заедно с избрания и несравним спътник на моите мъки.

Di mie tenere frondi altro lavoro

Credea mostrarte; e qual fero pianeta

Ne’ nvidio insieme, o mio nobil tesoro?[5]

Предоставям на читателите последните ми открития от крехките Сибилени страници. Те бяха разхвърлени и несвързани и аз бях длъжна да добавя връзки между тях и да моделирам работата ѝ в последователна форма. Но същността им се основава на истините, съдържащи се в тези поетични рапсодии, и на божествената интуиция, с която девойката от Куме се е сдобила от небесата.

Често съм размишлявала върху предмета на нейните стихове и върху английския им превод от латински. Понякога си мисля, че колкото и да са неясни и хаотични, те дължат днешната си форма на мен, техния дешифратор. Както, ако дадем на друг художник фрагменти от мозаечното копие на Рафаеловото Преображение Христово в „Свети Петър“, той би ги съединил във форма, повлияна от собствените му специфичен ум и талант. Без съмнение, в моите ръце листата на Сибила от Куме са претърпели преиначаване и смаляване на значението и достойнствата им. Единственото ми извинение, задето ги преобразих така, е, че в непокътнатото им състояние те бяха неразгадаеми.

Трудът ми разведри дълги часове на самота и ме отведе от свят, който бе извърнал доброто си лице от мен, в друг, горящ с въображение и сила. Дали читателите ми ще попитат как съм могла да намеря утеха в този разказ за страдания и пагубни промени? Това е една от мистериите, присъщи на човешката природа, която има пълна власт над мен и от чието влияние аз не мога да избягам. Признавам, че не съм останала безразлична към развоя на тази история и че съм била потисната, даже съм агонизирала в някои моменти от разказа, преписани дословно от материалите ми. И все пак такава е човешката природа, че вълнението на ума ми бе ценно и въображението, този художник на бурята и земетресението, или по-лошо — на бушуващите и разрушителни човешки страсти, олекоти моята истинска мъка и безкрайни съжаления, като облече тези фиктивни страдания в онази идеализация, която отнема смъртното жило от болката.

Не зная дали това извинение е необходимо. Тъй като достойнствата на превода и адаптацията ми ще отсъдят колко добре съм посветила времето и несъвършените си умения на придаването на форма и стойност на крехките и избледняващи Сибилени листа.

Първа част

Глава 1

Роден съм в кътче от земята, обградено от море и забулено в облаци, и когато в съзнанието ми изниква земното кълбо с безбрежния му океан и непроходими континенти, родното ми място прилича на незначителна прашинка в необхватната вселена. Въпреки това, като го претеглям мислено, то далеч превъзхожда държави с по-голям размер и по-многобройно население. Вярно е, че човешкият ум е създателят на всичко добро или важно за човечеството, а природата е просто първият му пастор. Англия, разположена далеч на север в мътното море, сега се явява в сънищата ми в образа на грамаден кораб с опитен екипаж, който надделява над ветровете и гордо язди вълните. В момчешките ми години тя бе целият ми свят. Когато изкачвах родните хълмове и до пределите на полезрението ми се ширеха поля и планини, изпъстрени с къщите на сънародниците ми и облагородени от труда им, ми се струваше, че самият център на Земята бе фиксиран в тази точка, а останалата част от кълбото бе измислица, която бях способен да изтрия от съзнанието си, без това да ми коства усилия.

От самото начало моята съдба е пример за променливите сили, които могат да завладеят хода на човешкия живот. По отношение на мен самия, това се случи почти по наследство. Баща ми е бил един от онези мъже, на които природата е дала остроумие и въображение до разточителство, а след това е оставила корабът на живота му да бъде задвижван от тези ветрове, но без здрав разум зад руля или добра преценка като водач на пътуването. Неговото потекло е неизвестно, но обстоятелства отрано го поставили в центъра на общественото внимание и скромното му бащино имущество бързо било прахосано в пищния светски театър, в който участвал. През кратките и необмислени младежки години той бил обожаван от тогавашните високопоставени лентяи, както и от младия монарх, който, в бягството си от политиката и тежките задължения на кралския труд, откривал неизчерпаеми развлечения и вълнения в компанията му. Поривите на баща ми, които никога не били под негов контрол, непрекъснато го въвличали в неприятности, от които единствено изобретателността му можела до го спаси. Трупащите се парични дългове, както и тези на честта, биха сломили всеки друг, но той ги насърчавал с лекомислие и неукротими веселби. Междувременно присъствието му на масите и събиранията на богатите било толкова необходимо, че провиненията му били опрощавани, а той самият бил посрещан с опияняващи ласкателства.

Тази слава, като всяка друга, е мимолетна, а многообразните трудности, с които той е трябвало да се бори, нараствали зловещо в сравнение със скромните му възможности да се изтръгне от тях. В такива случаи кралят, повлиян от възторга си към баща ми, му оказвал помощ и след това добронамерено го нахоквал; баща ми давал най-хубавите обещания, че ще се поправи, но социалният му характер, жаждата му за редовно възхищение и най-вече дяволът на хазарта, който напълно го завладявал, правели добрите му намерения преходни и обещанията му празни. С присъщия му пъргав ум той усетил, че влиянието му в тази бляскава среда започва да се изпарява. Кралят се оженил и надменната принцеса на Австрия, в новата си роля на кралица на Англия, станала главата на светското общество и гледала на недостатъците на баща ми с неодобрение, а на привързаността, която съпругът ѝ изпитвал към него, с презрение. Баща ми предусещал, че неговото падение наближава; но вместо да се възползва от последното спокойствие преди бурята, за да се спаси, той искал да забрави дебнещото зло, като правел още по-големи жертви в името на божеството на удоволствието, измамния и жесток съдник на неговата съдба.

Кралят, който бил човек с благ нрав, но лесно податлив, се превърнал в охотен последовател на властната си съпруга. Първоначално тя го убедила да гледа с неодобрение, а впоследствие и с неприязън на дързостта и безразсъдството на баща ми. Неговото присъствие прогонвало тези облаци и добросърдечната му откровеност, изкусното му остроумие и предразполагащият към доверие маниер били неустоими, но когато баща ми не бил наблизо и разкази за грешките, които допускал, били наливани в ухото на кралския му приятел, той губел влиянието си. Чрез умела манипулация кралицата целяла да удължи тези отсъствия и да събере обвинения по негов адрес. След време кралят бил толкова повлиян, че гледал на баща ми като на източник на безкрайно безпокойство, знаейки, че ще трябва да си плаща за краткотрайното удоволствие от компанията му с цената на досадни проповеди и още по-болезнени разкази за ексцесиите му, чиято достоверност той не можел да опровергае. В резултат на това той решил да направи един последен опит да го укроти и ако се окажел неуспешен, да го изостави завинаги.

Тази сцена вероятно предизвикала дълбок интерес и страстни вълнения. Влиятелният крал, прочут с доброта, която до този момент го правила твърде мекушав, станал надменен в увещанията си, в които се редували молби и порицания, и призовал приятеля си да се погрижи за истинските си интереси, категорично да избягва онези увлечения, които стремглаво го предават, и да използва знаменитите си умения в някоя достойна сфера, в която той, като негов монарх, ще му бъде опора и пръв поддръжник. Баща ми се трогнал от тази доброта; за момент амбициозни мечти изплували пред очите му и решил, че ще е добре да замени сегашните си занимания с по-почтени занятия. Съвсем искрено и разпалено, той дал поисканата му дума, а като обет за дълготрайна подкрепа получил от краля пари, за да погаси неотложните си дългове и да започне новата си кариера под добра егида. Същата нощ, все още изпълнен с благодарност и добри намерения, баща ми загубил всички пари и двойно повече, на масата за комар. В желанието си да възстанови първоначалните си загуби, той рискувал с удвоен залог и това му струвало честта — дълг, който бил неспособен да изплати. Твърде засрамен, за да помоли краля отново за помощ, баща ми обърнал гръб на Лондон, на неговите лъжливи удоволствия и задушаващи страдания, и с немотията като единствен спътник, потънал в самота насред хълмовете и езерата на Къмбърланд. Остроумието му, духовитите изказвания, чаровните качества, пленителните маниери и социалните му умения дълго били помнени и предавани от уста на уста. Но къде бил онзи любимец на светското общество, другарят на благородниците, онзи ярък лъч, който разкрасявал с чужд блясък събиранията на влиятелните и безгрижните? Той бил в немилост, изгубен мъж. Никой не смятал, че е нужно да му се отплати за удоволствията с истинска помощ или че дългото царуване на изкусното му остроумие заслужавало пенсия при оттеглянето му. Кралят тъгувал от отсъствието му; обичал да повтаря изразите на баща ми, да разказва за приключенията им и да възхвалява талантите му, но спомените му стигали дотам.

Междувременно баща ми, макар и забравен, не можел да забрави. Той скърбял от загубата на онова, което му било по-необходимо от въздуха и водата — вълнението от развлеченията, възхищението на благородниците, разкошния и изискан живот на големците. Впоследствие се разболял от тифоидна треска и за него се грижела дъщерята на бедния селянин, в чиято къща живеел. Тя била прекрасна, нежна и най-вече добра към него; не е никак изненадващо, че някогашният идол на високопоставените красавици, дори и в окаяното му състояние, изглеждал като извисено същество в очите на това селско момиче. Привързаността, която се зародила между тях, довела до злощастен брак, чийто потомък съм аз.

Независимо от нежността и благия характер на майка ми, съпругът ѝ продължавал да се самосъжалява за ниското си положение. Непривикнал към работа, той не знаел по какъв начин да допринесе за грижите по разрастващото се семейство. Понякога си мислел да помоли краля за помощ, но се въздържал от гордост и срам и умрял, преди нуждите му да станат толкова належащи, че да го подтикнат да положи някакво усилие. За кратък период преди тази катастрофа баща ми очаквал бъдещето с нетърпение и размишлявал с мъка върху самотната ситуация, в която жена му и децата му щели да се озоват. Последното му усилие било да напише писмо до краля, изпълнено с трогателно красноречие и моментни проблясъци на изключителния дух, който бил неразделна част от него. Той завещал приятелството си с краля на вдовицата и сираците си и се чувствал удовлетворен, че по този начин тяхното благополучие ще бъде подсигурено, ако не през живота му, то след смъртта му. Писмото било поверено на благородник, за когото баща ми вярвал, че ще изпълни тази последна дребна услуга — да го връчи в ръцете на владетеля.

Умрял в дългове и малкото му имущество било иззето от кредиторите. Майка ми, без пукната пара и с бремето на две деца, прекарала седмици и месеци наред в мъчително очакване на отговор, който така и не пристигнал. Нейният опит се изчерпвал с бащината ѝ къща и имението на феодалния господар било най-големият разкош, който можела да си представи. Докато баща ми бил жив, тя се запознала с имената на кралските особи и придворния кръг, но тези неща, тъй далечни от личния ѝ опит, изглеждали смътни и фантастични след загубата на онзи, който им придавал същност и материя. И дори някога да успеела да събере достатъчно кураж, за да се обърне към благородниците, споменати от съпруга ѝ, то лошият успех на неговите молби я накарал да прогони идеята от съзнанието си. Тя не виждала изход от ужасната немотия: непрестанните грижи, преплетени с тъгата от загубата на чудното същество, за което продължавала да мисли с пламенно възхищение, тежкият труд и крехкото ѝ по рождение здраве най-накрая я освободили от непрекъснатите лишения и мизерия.

Положението на осиротелите ѝ деца било особено самотно. Собственият ѝ баща бил имигрант от друга част на държавата и умрял отдавна: те нямали други роднини, които да ги хванат за ръка; били изгнаници, просяци, самотни същества, за които и най-оскъдното подаяние било същинска помощ и с които се отнасяли единствено като с деца на селяци, но по-бедни и от най-бедните, техните родители след смъртта си им завещали неблагодарно наследство — стиснатата милостиня на земята.

Аз, по-възрастният от двама ни, бях на пет години, когато майка ми почина. Спомени за разговорите между родителите ми и връзките, отнасящи се до приятелите на баща ми, които майка ми целеше да ми втълпи с идеята, че един ден ще мога да извлека полза от това знание, се въртяха из главата ми като неясен сън. У мен се породи усещането, че съм необикновен и по-добър от настойниците и другарите ми, но не знаех как и защо. За мен бе полепнало чувство на обида при споменаването на крал или благородник, но не можех да стигна до никакво заключение от тези емоции, което да ме насочва в делата ми. Първото ми истинско познание за мен самия бе като на незащитен сирак насред долините и хълмовете на Къмбърланд. Служех на един фермер и с гега в ръка и кучето ми до мен, пасях многобройно стадо в близките възвишения. Не мога да възхвалявам този начин на живот, чийто беди далеч надхвърляха удоволствията му. Но имаше свобода в него, близост с природата и дръзка самота, ала тези чувства, колкото и да бяха романтични, не бяха в съответствие с любовта към действие и копнежа по човешко съчувствие, характерни за младежта. Нито грижата по стадото ми, нито смяната на сезоните бяха достатъчни, за да укротят нетърпеливия ми дух; животът ми на открито и свободното време бяха изкушенията, които от рано ме подтикнаха към беззаконни навици. Общувах с други като мен, без приятели, направих от тях дружина, бях техният вожд и капитан. Докато стадата ни бяха разпръснати по пасищата, всички овчарчета измисляхме и вършехме всякакви пакостливи лудории, с които си навличахме гнева и отмъщението на селяните. Аз бях водачът и пазителят на моите другари и тъй като бях изтъкнат сред тях, често бях преследван заради техните злодеяния. Но както търпях наказания и болка в тяхна защита с духа на герой, така и предявявах техните хвалби и подчинение за моя награда.

В такава школа характерът ми стана издръжлив, но груб. Апетитът за възхищение и слабите умения за самоконтрол, които бях наследил от баща ми, подхранвани от нещастието, ме направиха дързък и безразсъден. Бях неопитомен като стихиите и необразован като животните, които пасях. Често се сравнявах с тях и установявайки, че основното ми превъзходство се дължеше на власт, скоро се убедих, че единствено във властта съм по-нисш от най-големите владетели на земята. И тъй, необразован в изискана философия и преследван от неуморимо чувство за падение от истинската ми позиция в обществото, скитах из хълмовете на цивилизована Англия, също толкова необуздан дивак, колкото и отгледания от вълци основател на Рим. Спазвах само един закон и той бе, че най-силната ми и важна добродетел е никога да не се предавам.

И все пак нека да оттегля тази присъда, която съм си наложил. На смъртното си легло майка ми, в допълнение към полузабравените и погрешно приложени уроци, с тържествено увещание остави другото си дете в моето братско попечителство; и единствено този дълг изпълних, доколкото позволяваха възможностите ми, с цялото усърдие и любов, с които разполагах. Сестра ми бе три години по-малка от мен; отгледах я от кърмаче и когато различията в половете ни до голяма степен ни разделиха, давайки ни различни занимания, тя продължи да бъде обектът на моята грижовна обич. Сираци в пълния смисъл на думата, ние бяхме най-бедни сред бедняците и най-презирани сред безчестните. Ако моят кураж и смелост ми бяха спечелили някакво учтиво отвращение, то нейната младост и пол, тъй като не предизвикваха нежност, доказваха, че тя е слаба, и бяха причините за многобройни унижения спрямо нея, а и нейният характер не бе така устроен, че да смекчи пагубните последствия от нисшата ѝ позиция в обществото.

Тя бе необикновено същество и също като мен бе наследила много от особеностите на баща ни. Лицето ѝ бе изразително, очите ѝ не бяха просто тъмни, а непроницаемо дълбоки; човек като че ли откриваше едно след друго пространства в нейния интелектуален поглед и усещаше, че душата, която им принадлежи, обхваща цяла вселена от познания. Тя беше бледа и хубава и златистата ѝ коса се струпваше на челото ѝ, а наситеният ѝ цвят контрастираше с живия мрамор отдолу. Грубата ѝ селска рокля, макар и явно неприсъща на изяществото, което лицето ѝ излъчваше, по някакъв странен начин ѝ подхождаше. Тя бе като една от светиите на Гуидо, с небесен рай в сърцето и погледа ѝ, тъй че, като я зърнеше човек, мислеше единствено за онова, което се крие в нея, а облеклото и дори изражението бяха второстепенни на ума, който сияеше на лицето ѝ.

И въпреки че бе прекрасна и изпълнена с благородни чувства, бедната ми Пердита[6] (това е чудноватото име, което сестра ми бе получила от умиращия ѝ родител) не бе изцяло свята по природа. Маниерите ѝ бяха студени и сдържани. Да бе отгледана от онези, които я обичаха, може би щеше да е различна, но пренебрегвана и нежелана, тя отвръщаше на добри намерения с недоверие и мълчание. Бе покорна към онези, които имаха власт над нея, но вечен облак витаеше над главата ѝ. Тя изглеждаше сякаш очакваше враждебност от всеки, който я доближеше, и действията ѝ бяха повлияни от същото чувство. Цялото време, с което разполагаше, Пердита прекарваше в уединение. Скиташе до най-непосещаваните места и изкачваше опасни висини, за да се обгърне в самота на онези пусти места. Прекарваше дълги часове, кръстосвайки горските пътеки, сплитайки гирлянди от цветя и бръшлян или наблюдавайки потрепването на сенките и проблясъците на листата. Понякога сядаше до някой поток и докато мислите ѝ се успокояваха, хвърляше цветя и камъчета във водата, гледайки ги как плават и потъват, или пък пускаше лодки от дървесни кори и листа, с перо за платно, и напрегнато наблюдаваше как плават насред бързеите и плитчините на потока. Междувременно дейното ѝ въображение изплиташе хиляди комбинации — тя мечтаеше „за страшни случки по море и суша“[7], губеше се блажено в създадените от нея пътешествия и с неохотен дух се връщаше към скучните събития от обикновения живот.

Немотията бе облакът, прикриващ нейните превъзходства, и всичко добро у нея като че ли щеше да загине от липсата на искрената роса на любовта. Тя дори не притежаваше същото предимство, което имах аз, да таи спомени за родителите ни. Придържаше се към мен, брат ѝ, единствения ѝ приятел, но близостта ѝ с мен само допринасяше за отвращението, което настойниците ѝ изпитваха към нея, и те преувеличаваха всяка грешка в престъпление. Ако беше отгледана в онази среда, която по природа прилягаше на крехкия ѝ ум и характер, тя щеше да е обект дори на възхищение, понеже добродетелите ѝ бяха толкова видни, колкото бяха и недостатъците ѝ. Онзи гений, облагородил бащината ѝ кръв, бе създал нейната; възвишен поток течеше из нейните вени; мошеничество, злоба или подлост бяха противоположностите на нейната природа; нейното изражение, когато бе озарено от любезно чувство, можеше да принадлежи на кралица на народите; очите ѝ бяха умни; погледът — безстрашен.

Въпреки че в обстоятелствата и характера си ние бяхме сходно отхвърлени от нормалните форми на социално общуване, помежду ни имаше и голяма разлика. Аз винаги се нуждаех от стимула на дружбата и хвалбата. Пердита си бе самодостатъчна. Независимо от беззаконните ми навици, характерът ми бе обществен, а нейният беше на отшелник. Прекарвах живота си насред материалната действителност, а тя — в бленуване. Може дори да се каже, че аз обичах враговете си, тъй като, предизвиквайки емоции у мен, те някак ме даряваха с радост. Пердита не харесваше дори приятелите си, задето пречеха на мечтателните ѝ настроения. Всички мои чувства, даже тържествените и триумфалните, се превръщаха в горчивини, ако нямаше с кого да ги споделя, а Пердита дори и в радостта избягваше в уединение и можеше да прекара дни, без да разкрива емоциите си или да търси сходни чувства в лицето на другиго. Нещо повече — тя можеше да обича и да размишлява с нежност за погледа и гласа на неин приятел, и в същия миг държанието ѝ да изразява най-студена сдържаност. За нея физически усещания се превръщаха в дълбоки чувства и тя никога не ги изразяваше, докато не бе обединила собствени си представи за външния свят с онези, които бяха породени в съзнанието ѝ. Тя бе като плодовита почва, която поглъща въздуха и росите небесни и отново ги изкарва на светлина в най-прекрасните форми на плодове и цветя, но и често бе тъмна и необработена като същата почва, разровена и наново засята с незабележими зърна.

Пердита обитаваше селска къща, чието подкосено тревно плато стигаше да водите на езеро Улсуотър; букова гора се простираше по хълма зад нея и ромолящ поток, нежно спускащ се от склона, пресичаше затъмнените от тополи брегове и се вливаше в езерото. Аз живеех с фермер, чиято къща бе построена по-високо в хълмовете: зад нея се извисяваше тъмна канара, изложена на север, и снегът оставаше в пукнатините ѝ през цялото лято. Преди да съмне, водех стадото ми на пасищата и го пазех през целия ден. Животът ми бе изпълнен с тежък труд, понеже дъждът и студът дохождаха по-често от слънцето, но аз се гордеех с пренебрежението си към стихиите. Довереното ми куче наглеждаше овцете, докато аз се измъквах и се срещах с другарите ми, и заедно осъществявахме тайните си планове. По обед се срещахме отново и с презрение изяждахме бедняшките си запаси, докато палехме огън и разгаряхме веселия пламък, предопределен да сготви дивеча, откраднат от съседните резервати. След това, наобиколили тенджерата като скитащи пътешественици, идваше ред на разказите за бягствата на косъм, битките с кучета, засадите и спасенията. Търсенето на някое отделило се агне или методите, чрез които сме успели или сме целели да избегнем наказание, запълваха следобедните часове. Вечерно време стадото ми се прибираше в кошарата си, а аз при сестра ми.

Наистина рядко успявахме да се измъкнем невредими. Скромните ни порции често бяха придобити в замяна на удари и плен. Веднъж, когато бях на тринадесет години, бях изпратен в окръжния затвор. Като излязох на свобода, моралът ми бе непроменен, а омразата ми към потисниците ми се бе засилила десетократно. Хлябът и водата не укротиха кръвта ми, нито пък самотното заложничество ме вдъхнови с по-благородни мисли. Бях гневен, нетърпелив, нещастен, единствените щастливи мигове за мен бяха онези, през които кроях планове за отмъщение. Толкова ги бях усъвършенствал в периода на наложената ми самота, че през целия следващ сезон — а аз бях освободен през ранния септември — нито веднъж не се провалих в осигуряването на превъзходна и обилна плячка за себе си и другарите ми. Беше славна зима. Резливата слана и силните снегове укротиха животните и задържаха селските мъже до камините им, а ние се сдобихме с повече дивеч, отколкото можехме да изядем, и вярното ми куче придоби лъскав вид от нашите остатъци.

И тъй изминаха години; а годините единствено допринесоха за любовта ми към свободата и презрението ми към всеки и всичко, което не бе диво и грубо като мен самия. На шестнадесет се бях изстрелял на външен вид до възмъжалост; бях висок и строен; опитен в силните подвизи и привикнал към суровите стихии. Кожата ми бе потъмняла от слънцето и стъпвах уверено в осъзнатата ми сила. Не се боях от никого и не обичах никого. В живота, който последва, си спомнях с учудване за онова, което съм бил тогава; в какво безкрайно незначително същество щях да се превърна, ако бях продължил с престъпната си кариера. Животът ми бе като този на животно и умът ми бе в опасност да се разпадне до онова, което представлява природата на зверовете. До този момент не ме бяха сполетели извънредни беди покрай дивашките ми навици; под влиянието им физическите ми сили бяха израснали и разцъфнали, а умът ми, преминаващ през същата дисциплина, бе пропит от всички жилави добродетели. Но сега горделивата ми независимост ме подтикваше всеки ден към жестоки деяния и свободата ставаше необуздана. Стоях на ръба на зрелостта; страсти, непреклонни като горски дървета, вече се бяха закоренили у мен и с пагубния си растеж щяха да затъмнят пътя на моя живот.

Ламтях за начинания отвъд детинските ми подвизи и кроях смутни планове за бъдещи действия. Избягвах старите си другари и не след дълго ги загубих. Те достигнаха възрастта, на която им бе предопределено да осъществят съдбите в живота си, докато аз, изгнаникът, без някого, който да ме води или подтиква напред, останах на едно място. Възрастните започнаха да ме сочат и дават за пример, младите да ми се чудят като на същество, различно от тях самите. Мразех ги и взех да мразя и себе си — последното ми и най-ужасно падение. Придържах се към свирепите си навици, но и наполовина ги презирах. Продължих войната си срещу цивилизацията, но и изпитвах желание да принадлежа към нея.

Отново и отново въртях в ума си всичко, което помнех от разказите на майка ми за предишния живот на баща ми. Размишлявах върху няколкото реликви, останали ми от него, които загатваха за по-голяма изисканост, отколкото можеше да се открие насред планинските къщи. Ала нищо от това не ми послужи като компас, който да ме отведе към друг, по-добър живот. Баща ми е общувал с благородници, но от тези взаимоотношения на мен ми беше познато единствено последвалото пренебрежение. Аз свързвах името на краля, онзи, към когото умиращият ми баща бе отправил последните си молитви и който жестоко ги бе посякъл, с жестокост, несправедливост и впоследствие — презрение. Бях роден за нещо по-велико от това, което бях, и велик щях да стана. Но величието, поне в моите изкривени понятия, не бе непременно свързано с доброта и свирепите ми мисли бяха необуздани от морални съображения, докато се бушуваха в мечти за почести. И тъй стоях на билото, с море от зло, търкалящо се в нозете ми, на път да се хвърля в него и като потоп да се изсипя върху всички препятствия по пътя към желанието ми, когато чуждо влияние превзе течението на късмета ми и превърна бурния му ход в спокойно криволичене на поток, кръжащ около ливада.

Глава 2

Живеех далеч от оживените човешки средища и слуховете за войни и политически промени долитаха като износен звук в нашите планински обиталища. През ранното ми юношество Англия бе сцената на важни борби. През 2073 година последният английски крал, старият приятел на баща ми, абдикира в отговор на кротките възражения на поданиците му и бе установена република. Просторни имения бяха раздадени на бившия монарх и семейството му, той получи титлата граф на Уиндзор и замъка Уиндзор, старинен кралски имот с обширни земи, който бе част от отреденото му богатство. Не след дълго той умря, оставяйки след себе си две деца — син и дъщеря.

Бившата кралица, принцеса от австрийското кралско семейство, дълго бе подтиквала съпруга си да устои на потребностите на времената. Тя бе високомерна и безстрашна; таеше любов към властта и ядно презрение към мъжа си, задето се бе лишил от кралство. Единствено заради децата си, тя, лишена от кралска власт, приела да остане член на английската република. Когато овдовяла, насочила всичките си мисли в обучението на сина си Ейдриън, втори граф на Уиндзор, с цел да осъществи амбициите си; и наред с майчиното мляко той ги попивал и бил предопределен да порасне с непоколебимия стремеж да си възстанови изгубената корона. Ейдриън вече беше на петнадесет години. Беше пристрастен към ученето и изпълнен отрано със знание и талант: говореше се, че вече бе започнал да осуетява майчините си мечти и да възприема републиканските принципи. Истина или не, надменната графиня не се доверяваше на никого по отношение на тайните на семейното ѝ обучение. Ейдриън бил отгледан в самота и държан настрана от присъщите му приятели на неговата възраст и ранг. Но по някакви незнайни обстоятелства майка му била подтикната да го отпрати от прякото си покровителство и ние дочухме, че щял да посети Къмбърланд. Разпространиха се хиляди разкази, обяснявайки държанието на графинята; вероятно нито един не е бил истина, но всеки ден ставаше все по-ясно, че благородният потомък на бившето английско кралско семейство щеше да бъде сред нас.

В Улсуотър имаше голям имот с господарска къща, който им принадлежеше. Един от придатъците му бе голям парк, изкусно оформен и изобилно снабден с дивеч. Често го бях плячкосвал и занемареното състояние на имота бе улеснило набезите ми. Когато бе решено, че младият граф на Уиндзор ще посети Къмбърланд, работници дойдоха, за да внесат ред в къщата и земите, които щяха да го посрещнат. Покоите бяха възстановени до непокътнатия им блясък и паркът, възстановен изцяло, бе необичайно охраняван.

Бях извънредно обезпокоен от тези сведения. Те събудиха всички мои затихнали спомени и забравени чувства за обида и породиха нови, изпълнени с желание за мъст. Вече не можех да обръщам внимание на заниманията си; всичките ми планове и хитрости бяха забравени; като че ли щях да започна нов живот и този път не под добра егида. Смятах, че решителната схватка ще започне всеки миг. Ейдриън щеше да се появи тържествено в района, в който баща ми бе избягал с разбито сърце; щеше да открие злощастните му потомци, тези нещастни просяци, завещани на баща му с такава напразна вяра. Това, че той щеше да разбере за нашето съществуване и да се отнесе към нас със същото оскърбление, което баща му бе упражнил от разстояние и в отсъствие, ми се струваше като естественото последствие от всичко, което се случило в миналото. Тъй аз щях да се срещна с този облагодетелстван младеж — синът на бащиния ми приятел. Той ще е обграден от прислуги; спътниците му ще са благородници и техните синове. Цяла Англия кънтеше с неговото име и идването му се чуваше отдалеч, като буря. А пък аз, необразован и непредставителен, ако можех, по преценка на придворните му последователи, да се запозная с него, щях да съм доказателството за неблагодарността, която ме бе превърнала в опозореното същество, явяващо се пред очите му.

Съзнанието ми бе изцяло обзето от тези идеи и може да се каже, че бях като обладан да навестявам дома на младия граф. Наблюдавах развитието на ремонта и стоях до фургоните за разтоварване, докато всякакви луксозни предмети, донесени от Лондон, биваха пренасяни в имението. Това бе част от плана на предишната кралица — да обгради сина си с кралско величие. Видях пищни килими и копринени пердета, златни орнаменти, изящно гравирани метали и украсени мебели, и всички тези притурки на високия ранг бяха подредени така, че нищо друго да не може да се мерне в полезрението на онзи с кралското потекло. Погледнах ги и отместих поглед към семплото ми облекло. Отде се пораждаше разликата помежду ни? Отде, освен от неблагодарността, лъжата и изоставянето от страна на неговия баща, от липсата на всякакво доблестно съчувствие и щедро чувство. Несъмнено той, носещ и кръвта на горделивата си майка, той, признатият с кралското богатство и благородничество, е бил научен да повтаря името на баща ми с презрение и да се присмива на моите оправдани молби за подкрепа. Стремях се да мисля, че цялото това богатство е по-скоро позорно и че поставяйки неговото изтъкано от злато знаме до моя оръфан и опетнен байрак, той не провъзглася своето превъзходство, а своето падение. И все пак му завиждах. Красивите му коне, разкошно изработените му оръжия, хвалбите, които го съпровождаха, обожанието, готовността да му се служи, високата му позиция и високото мнение за него — смятах, че те ми бяха насилствено отнети и му завиждах за всички тях с възобновена мъчителна горчивина.

За да довърши моето душевно огорчение, Пердита, мечтателката Пердита, като че ли се събуди от бленуването си, като ме уведоми, че графът на Уиндзор е на път да пристигне.

— И това ти доставя удоволствие? — отбелязах навъсено.

— Истинско удоволствие, Лайнъл — отвърна тя. — Изпитвам голямо желание да го видя, той е потомъкът на нашите крале, първият благородник на земите ни; всички му се възхищават и го обичат, казват, че позицията му е най-несъщественото от достойнствата му, че е щедър, смел и любезен.

— Хубав урок си научила, Пердита — казах. — И го повтаряш тъй буквално, че съвсем забравяш доказателствата, които ние имаме за графските добродетели. Неговата щедрост се вижда в нашето изобилие, смелостта му в закрилата, която ни е предоставил, любезността му във вниманието, което ни обръща. Позицията му била най-несъщественото му достойнство, казваш? Та всичките му добродетели се дължат единствено на ранга му — той е щедър, защото е богат; смел е, защото има власт; любезен е, защото се отнасят добре с него. Нека го наричат такъв, нека цяла Англия вярва, че наистина е такъв, но ние го познаваме — той е нашият враг, нашият безбожен, подъл, арогантен враг. Ако притежаваше дори и частица от добродетелите, които наричаш негови, би се отнесъл справедливо с нас, дори само за да докаже, че когато трябва да нанесе удар, той не би посякъл паднал враг. Неговият баща е наранил моя — баща му, непристъпен на трона му, се осмелил да мрази този, който единствено коленичел пред него, унижавайки се да контактува с онзи кралски неблагодарник. Ние, потомците на единия и другия, също трябва да сме врагове. Той ще разбере, че усещам обидите, ще се научи да се бои от отмъщението ми.

Няколко дни след това той пристигна. Всеки обитател на най-мизерните колиби отиде да запълни потока от хора, който се изсипа, за да го посрещне. Дори Пердита, въпреки последната ми реч, се прокрадна близо до пътя, за да зърне този идол, пленил всички сърца. Аз, почти полудял, срещайки група след група от селяни в най-хубавите им одежди да изкачват хълма, избягах до затъмнените от облаци висини и гледайки безплодните скали наоколо ми, възкликнах:

— Те не крещят „Да живее Графът!“

Когато падне нощта, аз нямаше да се върна у дома, съпроводен от дъжда и студа, защото знаех, че всяка колиба щеше да кънти от хвалебствия по адрес на Ейдриън. Докато усещах как крайниците ми се схващат и вкочаняват, болката ми служеше като храна за побеснялата ми омраза. Та аз почти ликувах в нея, понеже тя сякаш ми даваше основание и оправдание за ненавистта към моя нехаещ противник. Всичко бе приписано на него, понеже тъй изцяло бях преплел представите ми за бащата и сина, че бях пропуснал възможността вторият да е в пълно неведение за пренебрежението на баща му към нас, и докато удрях болезнената си глава, извиках:

— Той ще научи за него! Аз ще бъда отмъстен! Аз няма да страдам като куче! Той ще узнае, че дори да съм просяк без другари, аз няма кротко да се предам пред тази несправедливост!

Всеки ден, всеки час допринасяше към тези преувеличени неправди. Хвалбите по негов адрес бяха като змийски ухапвания върху моята уязвима гръд. Ако го видех да язди красивия си кон в далечината, кръвта ми кипваше от гняв, въздухът бе като отровен от неговото присъствие и родният ми английски език се превръщаше в отвратителен жаргон, понеже всяка фраза, която дочувах, бе свързана с неговото име и почест. Копнеех да облекча тази болезнена завист с някакво злодеяние, което щеше да отвори очите му за моята неприязън. Върхът на неговото оскърбление беше, че той провокираше у мен такива непоносими чувства, а дори не благоволяваше по какъвто и да е начин да покаже, че знае за моето съществуване и болка.

Скоро стана известно, че Ейдриън изпитва голяма радост от парка и резерватите си. Той не ловуваше, но прекарваше часове, наблюдавайки стадата от прекрасни и почти опитомени животни, с които паркът бе снабден, и бе наредил за тях да бъде полагана по-добра грижа от всякога. Така аз открих пролука за моите нападателни планове и се възползвах от нея с цялата груба буйност, която бях извлякъл от активния ми начин на живот. Предложих на няколкото ми останали другари, които бяха най-устремените и беззакония от шайката, да ограбим неговия имот, но всички те се покриха от опасността и бях принуден да осъществя отмъщението си сам. Отначало подвизите ми останаха незабелязани; дързостта ми нарасна; стъпки по росната трева, откъснати клони и следи от клане накрая ме предадоха на пазачите. Те започнаха да охраняват по-внимателно; аз бях откаран в затвора. Влязох зад мрачните му стени в пристъп на триумфално вълнение.

— Той усеща присъствието ми сега — извиках. — И ще го усеща отново и отново!

Не прекарах и един ден в плен — вечерта бях освободен, както ми бе съобщено, по заповед на самия граф. Тази вест ме изтласка от честолюбивия връх, който си бях издигнал. Той ме ненавижда, помислих си; но ще научи, че аз също го мразя и със същото презрение гледам на неговите наказания и милост. На втората вечер от освобождението ми отново бях заловен от пазачите, отново затворен и отново освободен; но четвъртата вечер — такова беше моето упорство — пак ме завари в забранения парк. Пазачите бяха по-разгневени от твърдоглавието ми от господаря им. Бяха получили заповед, че ако отново ме заловят, трябва да ме заведат при графа; и поради неговата снизходителност те очакваха развръзка, която смятаха за неподходяща за моето престъпление. Един от тях, който от самото начало бе водачът на онези, които ме бяха заловили, реши да задоволи собствената си омраза, преди да ме предаде на по-висшите сили.

Късната поява на луната и изключителната предпазливост, която се наложи да използвам в тази моя трета експедиция, отнеха толкова много време, че нещо наподобяващо страх ме обзе, когато усетих мрачната нощ да се предава на здрача. Продължих да пълзя покрай папратта, на ръце и колене, търсейки сенчестите була на шубрака, докато птиците отгоре се събуждаха с нежелана песен, а свежият утринен вятър, играещ си сред клоните, звучеше като стъпки на всеки завой. Сърцето ми биеше бързо, когато се приближих до оградата от колове; ръката ми беше върху единия от тях, един скок щеше да ме отведе до другата страна, когато двама пазачи изскочиха от засада върху мен: единият ме повали и започна да ме налага с камшик. Започнах и аз — имах нож в ръката; хвърлих се върху вдигнатата му дясна ръка и нанесох дълбока, широка рана в дланта му. Гневът и крясъците на ранения мъж и виещите проклятия на другаря му, на които аз отговорих със сходна горчивина и ярост, отекнаха из долината; слънцето изгряваше все повече и повече, неговата небесна красота бе в несъответствие с нашето грубо и шумно съревнование. Аз и моят враг все още се борихме, когато раненият възкликна: „Графът!“. Изскочих от херкулесовата хватка на пазача, задъхан от усилията си; хвърлих яростни погледи към преследвачите си и облягайки се с гръб на едно дърво, бях решен да се защитавам до последно. Дрехите ми бяха разкъсани и те, както и ръцете ми, бяха пропити с кръвта на мъжа, когото бях ранил; едната ръка стискаше мъртвите птици — моята мъчно извоювана плячка, другата държеше ножа; косата ми беше сплъстена; лицето ми беше изцапано със същите признаци за вина, които свидетелстваха срещу мен и от кървящия инструмент, който стисках; целият ми външен вид беше изнемощял и окаян. Въпреки че бях висок и мускулест, сигурно съм изглеждал, какъвто всъщност и бях, като най-обикновения грубиян, стъпвал някога на земята.

Името на графа ме смути и накара всичката недостойна кръв, която топлеше сърцето ми, да се влее в бузите ми; не го бях виждал преди; представях си го като високомерен, самонадеян младеж, който щеше да ме нахока, ако някога изобщо благоволеше да говори с мен, с цялата арогантност на неговото превъзходство. Отговорът ми бе готов; бях измислил укор, който смятах, че ще прободе сърцето му. Междувременно той се появи; и неговият вид прогони като нежен южняшки вятър моя облак от гняв: пред мен застана високо, стройно, красиво момче с лице, изразяващо необикновен разум и изисканост. Сутрешните слънчеви лъчи позлатиха копринената му коса и разпръснаха светлина и великолепие върху сияещото му изражение.

— Какво става тук? — извика той. Мъжете започнаха да се оправдават припряно, но графът ги скастри: — Нахвърлили сте се двама върху едно момче — засрамете се! — И дойде до мен. — Върни, Лайнъл Върни, така ли се срещаме за пръв път? Родени сме да бъдем приятели и въпреки че зла съдба ни е разделила, бихте ли приели наследствената приятелска връзка, която, вярвам, ще ни сплоти оттук нататък?

Докато говореше, откровените му очи, фиксирани върху мен, сякаш прочитаха самата ми душа: сърцето ми, свирепото ми, копнеещо за мъст сърце, усети влиянието на сладка доброта да се вкопчва в него; а пък трогващият глас, като най-нежна мелодия, събуди ням отзвук у мен, преобръщайки из основи жизнената сила в тялото ми. Желаех да отвърна, да призная добрината му, да приема предложеното приятелство, но думи, подходящи думи, не бяха постижими за този грубоват планинар; щях да му подам ръката си, но виновното петно върху нея ме възпираше. Ейдриън се смили над колебливите ми обноски:

— Елате с мен — каза той. — Имам много да ви разкажа, елате у дома. Нали знаете кой съм аз?

— Да — отвърнах. — Мисля, че ви познавам, и се надявам, че ще простите моите грешки, моите престъпления.

Ейдриън се усмихна нежно и след като се разпореди на пазачите си, дойде до мен и поставяйки ръката си в моята, тръгнахме към имението.

Не беше неговият ранг — след всичко, което съм казал досега, със сигурност няма да се подозира, че именно рангът на Ейдриън от самото начало покори сърцето ми и постави пред него целия ми победен дух. Нито пък единствено аз бях почувствал тъй близки съвършенствата му: неговата чувствителност и учтивост очароваха всички. Неговата жизненост, интелигентност и енергична доброжелателност завършваха завоеванието. Дори в тази крехка възраст той беше начетен и изпълнен с духа на висшата философия. Този дух даваше неустоимо убедителен тон на разговорите му с другите, така че той приличаше на вдъхновен музикант, който свири с безпогрешно умение на „лирата на ума“ и тъй произвежда божествени мелодии. На живо той сякаш не принадлежеше на този свят; тънкото му тяло беше претоварено от душата, която го обитаваше; той беше целият ум; „насочете цеплива тръст в гърдите му“[8] и ще завладеете силата му; но властта на усмивката му би укротила и гладен лъв или би накарала легион въоръжени мъже да поставят оръжията си в краката му.

Прекарах деня с него. Отначало той не се върна към миналото или към каквито и да било лични събития. Вероятно искаше да ми вдъхне увереност и да ми даде време да събера разхвърлените си мисли. Говореше по общи теми и ми даваше идеи, които никога преди не ми бяха хрумвали. Седяхме в библиотеката му и той ми разказваше за старите гръцки мъдреци и за властта, която те имали над умовете на хората, придобита единствено чрез любов и мъдрост. Стаята беше украсена с бюстове на много от тях и Ейдриън ми описваше техните характери. Докато говореше, аз се чувствах подчинен на него и цялата ми надменна горделивост и сила бяха потиснати от медения глас на това синеоко момче. Той отвори прозорчето към подредената и вече не толкова внушителна цивилизация, която преди, от дивата ми джунгла, бях считал за недостъпна. Пристъпих вътре и когато влязох, почувствах, че газя по родната си почва.

С настъпването на вечерта той се обърна към миналото.

— Трябва да разкажа една история — каза той — и да дам много обяснения по отношение на миналото; може би ще ми помогнете да ги съкратя. Помните ли баща си? Никога не съм имал щастието да го познавам, но името му е един от най-ранните ми спомени: той е гравиран в плочите на ума ми като образа на всичко храбро, любезно и очарователно в човека. Умът му не е бил по-малко забележим от преливащата доброта на сърцето му, която той изсипвал с толкова пълни шепи върху приятелите си, че останал, уви, с малък остатък за себе си.

Насърчен от тази хвалебствена реч и в отговор на неговите въпроси, аз започнах да разказвам всичко, което си спомнях за моя родител; а той описа обстоятелствата, довели до пренебрегването на завещателното писмо на баща ми. Когато впоследствие бащата на Ейдриън, тогавашният крал на Англия, усещал, че положението му става по-опасно и поведението му по-смутно, той многократно си мечтаел за компанията на стария си приятел, който можел да се изправи срещу бурния гняв на кралицата и бил посредник между него и парламента. От момента, в който баща ми напуснал Лондон във фаталната нощ на поражението му на хазартната маса, кралят не бил получавал вест от него; и когато изминали години и той се опитал да го открие, всяка следа била загубена. С по-любящо разкаяние от всякога, той се вкопчил в паметта си и предал на сина си, ако някога срещне този ценен приятел, от негово име да му окаже всякаква помощ и да го увери, че до последно привързаността на краля е оцеляла въпреки раздялата и мълчанието.

Малко преди посещението на Ейдриън в Къмбърланд наследникът на благородника, на когото баща ми поверил последния си призив до своя крал, предал това писмо, неотворено, в ръцете на младия граф. Било намерено захвърлено настрана с множество стари хартии и само случайността го извадила на бял свят. Ейдриън го прочел с дълбок интерес; и в него открил живия дух на онзи гениален ум, който често бил почитан пред него. Той открил името на мястото, където баща ми се бил оттеглил и където умрял; научил за съществуването на неговите сираци; и по време на краткия интервал между пристигането му в Улсуотър и срещата ни в парка бил зает да разпитва за нас и да организира различни планове в наша полза, преди да ни се представи.

Начинът, по който говореше за баща ми, ласкаеше суетата ми; завесата, която той деликатно хвърляше върху своето благоволение, призовавайки за подобаващо изпълнение на последната воля на краля, беше успокояваща за моята гордост. Други чувства, по-малко двусмислени, бяха поощрени от неговия помирителен маниер и щедрата топлина в държанието му, от уважението, което бе рядко усещано преди, от възхищение и любов — той бе докоснал моето каменно сърце със своята магическа сила и потокът от безкрайна и чиста привързаност бликна навън. Вечерта се разделихме; Ейдриън стисна ръката ми:

— Ще се срещнем отново; елате при мен утре.

Стиснах тази блага ръка, опитах се да отвърна, ала едно горещо „Бог да ви благослови!“ беше всичко, което моето невежество можеше да изрази, и се отдалечих, победен от новите си чувства.

Не можех да си намеря място. Бродех по хълмовете; западният вятър ги брулеше и звездите блестяха отгоре им. Тичах, нехаещ към външни предмети, опитвайки се да покоря страдащия ми дух чрез телесна умора. „Това — помислих си — е истинската сила! Не да си физически силен, с твърдо сърце, свиреп и дързък, а благ, състрадателен и нежен.“ Спирайки рязко, стиснах ръце и с плама на човек, сменил религията си, извиках:

— Не се съмнявай в мен, Ейдриън, аз също ще стана мъдър и добър! — И след това, съвсем изнемощял, заридах на глас.

Когато този порив от страст отмина, се почувствах по-спокоен. Легнах на земята и давайки воля на мислите си, мислено извървях предишния си живот и започнах, гънка по гънка, да размотавам многобройните грешки на сърцето ми и да откривам колко груб, див и безполезен съм бил досега. Тогава обаче не можех да изпитвам угризения, тъй като смятах, че съм се родил наново; душата ми изхвърли товара на миналите грехове, за да поеме по нов път на невинност и любов. Нищо грубо или нескопосано не остана, за да размътва нежните чувства, които събитията от деня бяха вдъхновили; бях като дете, фъфлещо предаността си към майка си, и изкуствената ми душа бе преработена от майсторска ръка, на която нито желаех, нито можех да устоя.

Това беше началото на приятелството ми с Ейдриън и трябва да отбележа този ден като най-щастливия в живота ми. Тогава започнах да бъда човек. Бях допуснат през онази свещена граница, която разделя интелектуалната и моралната природа на човека от онази, която определя животните. Най-добрите ми чувства бяха предизвикани, за да отвърнат подобаващо на щедростта, мъдростта и благоразположението на новия ми приятел. Той, със своята благородна доброта, безкрайно се наслаждаваше да раздава разточително съкровищата на собствения си ум и богатство на отдавна пренебрегвания син на бащиния му приятел, потомък на онова надарено същество, за чиито качества и таланти бе слушал от детство.

След абдикацията си покойният крал се бе оттеглил от сферата на политиката, но семейната му среда му доставяла малко щастие. Бившата кралица не притежавала нито една от добродетелите на домашния живот, а смелостта и дързостта, които притежавала, се обезсмислили при оттеглянето на съпруга ѝ: тя го презирала и не се опитвала да скрие чувствата си. В съответствие с нейните изисквания царят бил отхвърлил старите си приятели, но не придобил нови под нейното ръководство. В тази оскъдица от съчувствие той прибягнал до невръстния си син и ранното развитие на таланта и чувствителността превърнали Ейдриън в подходящ довереник на баща му. Никога не се уморявал да слуша често повтарящите се разкази за отминали времена, в които баща ми беше изиграл важна роля; находчивите му изрази били повтаряни пред момчето и той ги запомнил; остроумието му, очарованието му, самите му недостатъци били осветени от разкаянието на обичта; загубата му била искрено проклината. Дори ненавистта на кралицата към този любимец била неуспешна в опита си да го лиши от възхищението на сина ѝ: тя била жлъчна, саркастична, презрителна — но докато подхвърляла тежкото си порицание по един и същ начин както върху неговите добродетели, така и върху грешките му, върху преданото му приятелство и неблагополучните флиртове, върху безразличието и прахосничеството му, върху неговите предразполагащи маниери и умението, с което се поддавал на изкушението, нейният двоен изстрел се оказал твърде тежък и не достигнал целта си. Нито пък гневната ѝ злост попречила на Ейдриън да си представя баща ми, както беше казал, като образа на всичко храбро, любезно и очарователно в човека. Следователно не бе никак странно, че когато бе узнал за съществуването на потомството на този прочут човек, той бе решил да го дари с всички предимства, които неговият ранг му позволява. Когато той ме откри — хулиганстващ пастир на хълмовете, крадец, неграмотен дивак, — неговата доброта не се предаде. В допълнение към убеждението, че баща му до известна степен бе виновен, задето ни е пренебрегнал, и че е задължен да ни обезщети по всякакъв възможен начин, той с удоволствие отбеляза, че под цялата ми грубост проблясва висш дух, който се отличава от обикновената животинска смелост, и че съм наследил държание, подобно на бащиното ми, което е доказателство, че неговите добродетели и таланти не са си отишли с него. Каквито и дарби да съм наследил, моят благороден млад приятел бе решен, че те не бива да бъдат пропилени поради липса на култура.

Действайки с това намерение, в последвалите ни разговори той ме накара да пожелая да участвам в онова самоусъвършенстване, което бе разкрасило собствения му интелект. Активният ми ум, веднъж възприел тази нова идея, се закрепи към нея с необикновена жажда. Първоначално моята амбиция бе да се съревновавам с качествата на баща ми и да докажа, че съм достоен за приятелството на Ейдриън. Но скоро в мен се пробудиха любопитство и искрена любов към знанието, които ме подтикнаха да прекарвам дни и нощи в четене и учение. Вече бях добре запознат с това, което мога да нарека панорамата на природата, смяната на сезоните и разностранните облици на небето и земята. Но бях едновременно изненадан и омагьосан от внезапното разширяване на кръгозора ми, когато завесата, която доскоро бе пусната пред интелектуалния свят, беше дръпната и аз видях вселената не само такава, каквато тя изглеждаше пред сетивата ми, но както тя се бе явявала на най-мъдрите хора. Поезията и нейните творения, философията и нейните изследвания и класификации пробуждаха по един и същ начин спящите идеи в съзнанието ми и ми даваха нови такива.

Почувствах се като моряка, който от най-високата мачта за пръв път вижда брега на Америка; и също като него аз бързах да разкажа на спътниците си за откритията си в тези непознати територии. Но в нито едно сърце не успях да породя същата жажда за знание, която гореше в моето. Дори Пердита не можеше да ме разбере. До този момент бях живял в така наречения свят на реалността и се пробуждах за нова държава, откривайки, че във всичко, което виждах, има по-дълбок смисъл от този, който очите ми предаваха.

За мечтателката Пердита всичко това бе само ново тълкувание на старо четиво, а нейното собствено разбиране беше достатъчно неизчерпаемо, за да я задоволи. Тя ме изслушваше, както беше правила с разказите за моите приключения, и понякога проявяваше интерес към този вид информация; но не я възприемаше като неразделна част от своето същество, докато аз, след като я бях получил, не можех да я отхвърля, също както не мога да отрека всеобщото сетиво на осезанието.

И двамата си приличахме в обичта ни към Ейдриън, въпреки че Пердита все още не бе избягала от детството и не можеше да оцени като мен обхвата на неговите качества или да изпита същата солидарност към неговите начинания и убеждения. Аз бях винаги с него. В неговия характер имаше чувствителност и непринуденост, които придаваха нежен и необичаен тон на разговорите ни. Тогава той беше весел като чучулига, чуруликаща от небесната си кула, рееше се в мислите си като орел, беше невинен като благия гълъб. Той можеше да разсее сериозността на Пердита и да отнеме жилото от моята мъчителна природа. Спомнях си за неспокойните ми желания и болезнените борби със събратята ми като за тревожен сън и се чувствах толкова променен, сякаш се бях превъплътил в друга форма, чието ново съзнание и неврологичен механизъм бяха изменили отражението на осезаемата вселена в огледалото на ума ми. Но не беше така; бях все тъй силен и непроменен в жаждата ми за съчувствие и копнежа ми по оживени занимания. Мъжествените ми добродетели не ме напуснаха, тъй както вещицата Урания пощадила къдриците на Самсон, докато той почивал в нозете ѝ, но всички те бяха смекчени и очовечени. Нито пък Ейдриън ме обучаваше единствено в студените истини на историята и философията. Докато, с тяхна помощ, ме възпитаваше да потискам собствения си безразсъден и див дух, той разгръщаше за мен цялата страница на собственото си сърце и ми даваше да усетя и разбера чудния му характер.

Бившата кралица на Англия, дори в крехка детска възраст, се бе опитвала да насади дръзки и амбициозни мисли в съзнанието на сина си. Осъзнала, че той е надарен с гений и ненадминат талант; тези качества тя култивирала с цел да ги използва впоследствие за подпомагане на собствените си идеи. Насърчавала жаждата му за знание и бурната му смелост; дори търпяла непокорната му любов към свободата с надеждата, че тя, както твърде често се случва, ще доведе до страст към командването.

Опитвала се да го възпита с презрение и желание да си отмъсти на онези, които били отговорни за абдикацията на баща му. В това тя не бе успяла. Предоставените му разкази, макар и изопачени, за една велика и мъдра нация, отстояваща правото си на самоуправление, събудили възхищението му: още в крехка възраст той възприел републиканските принципи. Въпреки това майка му не се отчайвала. Към любовта към властта и надменната по рождение гордост тя добавила решителна амбиция, търпение и самоконтрол. Отдала се на изучаването на характера на сина си. Използвайки хвалебствия, порицания и увещания, тя опитвала да потърси и удари подходящите струни; и макар мелодията, която последвала докосването ѝ, да ѝ се струвала неправилна, тя таяла надежди в неговите таланти и била сигурна, че в края на краищата ще го спечели. Заточението, което сега изтърпяваше той, се дължеше на други причини.

Бившата кралица имаше и дъщеря, която сега бе в дванадесетата си година; Ейдриън обичаше да я нарича неговата приказна сестра; тя бе прекрасно, весело, малко същество, цялото изтъкано от чувствителност и искреност. Аристократичната вдовица постоянно пребивавала в Уиндзор с децата си и не допускала никакви посетители освен собствените си привърженици, дошли от родната ѝ Германия, и няколко от външните министри. Сред тях силно отличен от самата нея бил принц Займи, посланик в Англия от свободните земи на Гърция, и дъщеря му, младата принцеса Евадна, прекарвала голяма част от времето си в замъка Уиндзор. В компанията на тази откровена и умна гръцка девойка графинята се отпускала от обичайното си настроение. Нейните възгледи по отношение на собствените ѝ деца я подтиквали да ограничава всички нейни думи и действия спрямо тях, но Евадна била пионка, от която по никакъв начин тя не се бояла; а пък и талантът и жизнеността ѝ били леки облекчения на монотонността в живота на графинята.

Евадна била на осемнадесет години. Въпреки че прекарвали много време заедно в Уиндзор, крайната младост на Ейдриън предотвратявала всякакви подозрения относно естеството на отношенията им. Но той бе пламенен и нежен по сърце, повече от обикновения мъж, и вече се бил научил да обича, докато изящната гъркиня му се подсмихвала добродушно. Макар и по-възрастен от Ейдриън, аз никога не се бях влюбвал и за мен бе странно да ставам свидетел на сърдечните жертви на моя приятел. В чувствата му нямаше ревност, тревога или недоверие; единствено преданост и вяра. Животът му бе погълнат от съществуването на любимата му и сърцето му биеше в хармония с ударите на нейното. Това бе тайният закон на живота му — той обичаше и бе обичан. За него вселената бе дом, който трябваше да обитава с избраницата си, а не обществен заговор или верига от събития, които биха му предоставили или щастие, или неволя. Ала животът и обществените устои са пустиня, обитавана от тигри джунгла! Но насред грешките му, в най-дълбоките му недра, има разплетена и цветна пътека, по която те можеха да поемат в безопасност и наслада. Техният път би бил като преминаването на Червено море — път, който биха извървели със сухи крака, въпреки че от двете им страни ги дебне разрушителна стена.

Но уви! Защо трябва да записвам злочестата заблуда на този ненадминат екземпляр на човечеството? Какво в нашата природа винаги ни подтиква към болка и нещастие? Ние не сме създадени за удоволствие; и както и да сме настроени към посрещането на приятни чувства, разочарованието е неизбежният капитан на кораба на живота ни и той безмилостно ни води към опасни плитчини. Кой бе по-подходящ от този ярко надарен младеж да обича и да бъде обичан, и да жъне неотменима радост от тази непорочна страст? Ако сърцето му не се бе пробудило поне още няколко години, може би той щеше да бъде спасен; но то се събуди в детска възраст; то имаше сила, но нямаше знания, и бе опустошено като цветна пъпка, която процъфтява твърде рано и е посечена от убийствената слана.

Не обвинявах Евадна в лицемерие или желание да измами любимия си; но първото нейно писмо, което прочетох, ме убеди, че тя не го обича; то бе написано с елегантност и въпреки че бе чужденка, с отлично умение на езика. Самият почерк бе изключително красив; имаше нещо в самата хартия и гънките ѝ, което дори аз, неук по подобни въпроси, можех да оценя като изискано. В думите ѝ имаше много доброта, благодарност и нежност, но никаква любов. Евадна беше с две години по-възрастна от Ейдриън; и кой на осемнадесет години е обиквал някой толкова по-млад? Сравнявах нейните равнодушни писма със страстните писма на Ейдриън. Душата му като че ли се изливаше в думите, които той изписваше, и те дишаха върху хартията, носейки със себе си глътка от един живот, изпълнен с любов — неговият живот. Самото писане го изтощаваше; той ридаеше над писмата от неконтролируемите емоции, които те събуждаха в сърцето му.

Душата на Ейдриън беше изписана на лицето му, а потайността или измамата бяха в противовес на откровената му природа. Евадна отправила искрената молба любовта им да не бъде разкривана пред майка му и след като известно време той оспорвал въпроса, накрая се поддал. Напразна отстъпка; поведението му бързо издало тайната му пред зоркия поглед на бившата кралица. Със същата хитра предпазливост, която определяше цялото ѝ поведение, тя прикрила своето откритие, но побързала да премахне сина си от обкръжението на красивата гъркиня. Той бе изпратен в Къмбърланд; но планът за кореспонденция между влюбените, уреден от Евадна, бе успешно скрит от графинята. Така липсата на Ейдриън, устроена с цел да ги раздели, ги обедини в по-дълбока връзка от всякога. Пред мен той непрестанно говореше за своята любима гъркиня. Нейната страна, древните ѝ летописи и минали паметни борби участваха в изграждането на славата и превъзходството ѝ. Той се беше съгласил да е далеч от нея, защото тя бе повелила така; но бе готов да заяви привързаността си към нейното влияние пред цяла Англия и с непоклатимо постоянство да се противопоставя на майчината си съпротивата. Женската предпазливост на Евадна прозирала колко безполезно би било всяко изтъкване на неговите намерения, докато той няма достатъчно години, които да придадат тежест на желанията му. Вероятно изпитвала и скришна неохота да се обвърже пред целия свят с този, когото не обича — или поне не обича с онова страстно въодушевление, което сърцето ѝ подсказвало, че един ден може би ще изпита към друг. Той се подчини на нейните заповеди и прекара една година в изгнание в Къмбърланд.

Глава 3

Щастливи, тъй щастливи бяха месеците, седмиците и часовете на онази година. Приятелството, ръка за ръка с възхищение, нежност и уважение, изградиха в сърцето ми кът на наслада — сърцето, което навремето бе грубо като неутъпкана американска пустош, като бездомния вятър или безплодното море. Ненаситна жажда за знание и безкрайна привързаност към Ейдриън се свързваха и запълваха и сърцето, и съзнанието ми и аз бях щастлив от това. Коя радост е по-истинска и непомрачена от преливащия словоохотлив възторг на младите хора? В лодката ни, насред родното ми езеро, покрай потоците и бледите тополи, които ни обграждаха — в долината и на хълма, гегата ми захвърлена настрани, аз имах по-благородно стадо, за което да се грижа, от глупавите овце — стадо от новородени идеи, когато четях или слушах Ейдриън; и думите му, независимо дали се отнасяха до неговата любов, или до теориите му за усъвършенстване на човечеството, ме пленяваха. Понякога настроенията ми за беззаконие, любовта ми към опасността, съпротивата ми срещу властта се завръщаха, но това бе в негово отсъствие. Под нежното влияние на благите му очи аз бях послушен и добър като момче на пет години, изпълняващо заповедите на майка си.

След като прекара около година в Улсуотър, Ейдриън посети Лондон и се завърна, изпълнен с планове за нашето благо.

— Трябва да започнеш живота си — каза той, — ти си на седемнадесет и колкото повече се бавиш, толкова по-тягостно ще бъде необходимото ти чиракуване.

Той предусещаше, че собственият му живот ще бъде изпълнен с борба и аз трябва да се включа в усилията му. За да ме подготви по-добре за тази задача, сега трябваше да се разделим. Той бе установил, че името ми е добър паспорт за издигане в обществото, и ми бе осигурил позицията на личен секретар на посланика във Виена, където щях да започна кариерата си под най-добрата егида. След две години щях да се върна в родната си страна с прочуто име и изградена репутация.

А Пердита? Пердита щеше да стане ученичка, приятелка и по-малка сестра на Евадна. С обичайната си грижовност, той ѝ бе осигурил независимост в тази ситуация. Как може някой да откаже предложенията на този щедър приятел? Аз не желаех да ги отхвърлям и дълбоко в сърцето си се зарекох, че ще посветя живота, знанията и силата, и всичко, което той ми бе дарил, каквато и стойност да има — всичките ми възможности и надежди до една, — единствено на него.

В това се зарекох, докато пътувах към дестинацията си в пробудено и пламенно очакване: очакване за осъществяването на величието и насладата, които като юноши си обещаваме, че ще притежаваме в зрелостта. Сметнах, че е настъпило времето, когато, оставяйки настрана детинските си занимания, трябва да навляза в живота. Дори в Елисейските полета Вергилий описва душите на щастливите като нетърпеливи да пият от вълната, която ще ги върне към тази бренна обвивка. Младите рядко са в Елисей, тъй като техните желания, надхвърлящи възможностите, ги оставят бедни като безпаричен длъжник. Най-мъдрите философи ни предупреждават за опасностите на света, за измамите на хората и за предателството на собствените ни сърца: но ние все тъй неустрашимо не отлагаме отплаването на нашите крехки кораби от пристанището, разгръщаме платна и напъваме веслата си, за да поемем по многобройните течения на морето на живота. Колко малко са младите, които акостират корабите си на златните пясъци и събират шарените миди, разпръснати по тях. Но в края на краищата всички, запътени към брега с разцепени дъски и разкъсани платна, или корабокрушират, преди да го достигнат, или намират някое блъскано от вълни убежище, някой опустял бряг, където да умрат, без никой да скърби за тях.

Примирие с философията! Животът е пред мен и аз се втурвам като обладан. Надеждата, славата, любовта и непорочната амбиция са моите водачи, а душата ми не знае що е страх. Миналото, макар и сладко, вече не съществува; настоящето е добро само защото е на път да се промени, а бъдещето е изцяло мое. Страхувам ли се, задето сърцето ми бие? Възвишените стремежи пораждат потока на кръвта ми; очите ми сякаш проникват в мъгливата полунощ на времето и в дълбините на мрака разпознават материализацията на всички мои душевни копнежи.

Сега ще спра за малко! По време на пътуването си можех да мечтая и с плаващи крила да достигна върха на високото здание на живота. Сега, вече пристигнал в основата му, моите пера са прибрани, могъщите стълби са пред мен и стъпка по стъпка трябва да се изкача до удивителния храм.

Говорете! Коя врата е отворена?[9]

Вижте ме в нова светлина. Дипломат: един сред обществото на търсещите удоволствие в този безгрижен град; младеж с бъдеще; любимец на посланика. Всичко това беше непознато и възхитително за овчаря от Къмбърланд. Със задъхано удивление, аз излязох на веселата сцена, чиито актьори бяха

славни лилии като Соломон,

които не се трудят, нито предат.[10]

Скоро, твърде скоро навлязох в шеметната вихрушка, забравяйки моите ученолюбиви часове и приятелството на Ейдриън. Страстният копнеж за съчувствие и пламенното преследване на желаните ми обекти все още ме определяха. Красивите гледки ме завладяваха и привлекателните обноски на мъже и жени печелеха цялото ми доверие. Изпадах в захлас, когато нечия усмивка разтуптяваше сърцето ми, и чувствах как жизнените ми сили сковават снагата ми, щом се приближавах към идола, пред когото се прекланях в този момент. Самият поток от животински пориви беше рай, а с падането на нощта исках единствено да възобновя тази опияняваща заблуда.

Ослепителната светлина на украсени стаи; прелестни форми, облечени в прекрасни рокли; движенията на танца, чувствените тонове на изискана музика прегръщаха сетивата ми в един възхитителен сън.

И не е ли това по рода си щастие? Обръщам се към моралистите и мъдреците. Питам дали в спокойствието на премерените им блянове, дали в дълбоките размишления, които запълват часовете им, те усещат възторга на младия новак в школата на удоволствието? Могат ли смирените лъчи на техните търсещи небесата очи да се сравняват с проблясъците на сърдечната страст, които заслепяват неговия поглед, или пък влиянието на студената философия потапя душата им в радост, сходна на неговата, заета

в това скъпо произведение на младежкото веселие.[11]

Но всъщност нито самотните размисли на отшелника, нито бурните възторзи на веселбарите са способни да задоволят човешкото сърце. От едните трупаме неспокойни размишления, от другите — преситеност. Умът поддава под тежестта на мислите и клюмва в хладните разговори с онези, чиято единствена цел е забавлението. От тяхната разсеяна любезност няма полза, а остри скали дебнат под веселите вълнички на тези плитки води.

Така се чувствах, когато разочарованието, умората и усамотението ме подтикнаха отново към сърцето ми, за да събера оттам радостта, без която то бе опустяло. Отпадналият ми дух търсеше нещо, което да облекчи болката, и когато не го намерих, аз изпаднах в унилост. И тъй, независимо от нехайната наслада, която ме посрещна в началото, впечатлението, което имам от живота си във Виена, е меланхолично. Гьоте е казал, че в младостта не можем да бъдем щастливи, ако не обичаме. Аз не обичах, но ме погълна неукротимо желание да бъда от значение за другите. Станах жертва на неблагодарност и хладнокръвно кокетство — тогава се отчаях и повярвах, че моята неудовлетвореност ми дава право да мразя света. Изчезнах в уединение; книгите ми бяха убежище и копнежът ми отново да се насладя на компанията на Ейдриън се превърна в неутолима жажда.

Подражанието, което в своя излишък почти придоби отровните свойства на завистта, озлоби тези чувства. По това време името и подвизите на един от моите сънародници изпълваха света с възхищение. Разказите за делата му и догадките относно бъдещите му действия бяха непресъхващите и най-обсъждани теми. Не се ядосвах за своя сметка, но смятах, че хвалбите, които този идол получаваше, бяха листа, откъснати от лавровия венец, предназначен за Ейдриън. Но трябва да навляза в кратко описание на този галеник на славата — този любимец на чудния свят.

Лорд Реймънд бе единственият потомък от знатно, но обедняло семейство. От крехка възраст той бе гледал на своя произход със самодоволство и горчиво бе оплаквал лишението от богатство. Първото му желание бе да се възвеличи, а средствата, с които щеше да постигне тази своя цел, бяха от второстепенно значение. Надменен, ала трепващ при всяка демонстрация на уважение; амбициозен, но твърде горд, за да издаде амбицията си; нетърпелив да бъде благородник, но и привърженик на удоволствията — той бе встъпил в живота. На прага бил посрещнат от някаква обида, истинска или измислена; някакъв отказ, когато най-малко го очаквал; някакво разочарование, което гордостта му трудно можела да понесе. Той се превиваше под несправедливост, за която не беше в състояние да си отмъсти, и бе напуснал Англия, заклевайки се да не се връща, докато не настъпи подходящото време, когато тя щеше да почувства неговата мощ, която досега презираше.

Той се бе превърнал в авантюрист в гръцките войни. Неговият безразсъден кураж и схватлив ум го бяха направили известен. Беше станал любимият герой на надигащия се народ. Единствено чуждестранният му произход, а той отказваше да загърби предаността към родната си страна, му попречил да заеме най-високите позиции в държавата. Но макар и други да се намирали по-високо по титла и обред, званието на лорд Реймънд било над всички тях. Той бе повел гръцките армии към победа; техният триумф бе изцяло негов. Когато се появявал в някой град, цялото население се изливало навън, за да го посрещне; нови стихове били добавени към народните им песни, чиито теми били неговата слава, доблест и щедрост.

Между гърците и турците бе сключено примирие. По същото време лорд Реймънд, по някаква ненадейна случайност, се бе сдобил с огромно богатство в Англия, където се завърна, увенчан със слава, за да получи заслужената похвала за честта и отличието, която преди му била отказана. Гордото му сърце се разбунтувало срещу този поврат. По какъв начин презираният Реймънд бе различен? Ако придобиването на власт във формата на богатство бе причинило тази промяна, те щяха да усетят тази власт като железен хомот. Надмощието беше умисълът на всички негови начинания; величието — мишената, по която той винаги стреляше. С открити амбиции или в скришни интриги, неговият стремеж беше един и същ — да достигне най-високата позиция в собствената си страна.

Тези разкази ме изпълваха с любопитство. Събитията, които едно след друго последваха завръщането му в Англия, породиха още по-бурни чувства у мен. Освен другите му преимущества, лорд Реймънд беше изключително красив; всички му се възхищаваха; жените го боготворяха. Той беше учтив, с меден език — вещ в изкуството на прелъстяването. Какво в забързания английски свят не бе по силите на този човек? Промяната бе последвана от още промени; цялата история не достигна до мен, защото Ейдриън бе престанал да пише, а Пердита бе лаконичен събеседник. Плъзна слух, че Ейдриън — как да напиша тази безвъзвратна дума — е полудял: че лорд Реймънд е любимецът на бившата кралица, отреденият съпруг на дъщеря ѝ. Още повече че този устремен бъдещ благородник е съживил стремежа на рода Уиндзор за короната и в случай че състоянието на Ейдриън е нелечимо и Реймънд се ожени за сестра му, то неговото амбициозно чело би било обгърнато с вълшебния кралски пръстен.

Такива приказки биваха разнасяни от многобройни хорски мълви; такива приказки направиха непоносим дългия ми престой във Виена, далеч от приятеля от юношеството ми. Сега трябваше да изпълня обета си; сега ще се строя до него и ще бъда негов съюзник и упора до смърт. Сбогом на придворните удоволствия, на политическите интриги; отправям се към лабиринта на страстта и безумието! Да живее Англия! Родна Англия, приеми рожбата си! Ти си сцената на всички мои надежди, могъщият театър, в който се разиграва единствената драма, която може, с цялото ми сърце и душа, да ме въвлече в своята развръзка. Неустоим глас, всемогъща сила ме притеглиха натам. След двугодишно отсъствие слязох на брега ѝ, не осмелявайки се да задавам въпроси, страхувайки се от всяка забележка. Първото ми посещение щеше да бъде при сестра ми, която обитаваше малка селска къща — един от подаръците на Ейдриън, на границите на Уиндзорската гора. От нея щях да науча истината за нашия покровител; трябваше да разбера защо тя се бе оттеглила от защитата на принцеса Евадна и да бъда осведомен относно влиянието, което този ненадминат и внушителен Реймънд оказваше върху съдбата на моя приятел.

Никога досега не бях стъпвал в Уиндзорската област; възхищението ми от плодородието и красотата на местността ме порази и се засили, когато приближих старинната гора. Руините на величествени дъбове, които бяха израснали, процъфтели и изгнили в хода на вековете, отбелязваха докъде са достигали границите на гората, а пък разбитите огради и занемарените шубраци показваха, че тази част бе опустяла заради младите плантации, които дължаха съществуването си на началото на деветнадесети век и сега стояха в апогея на зрелостта. Скромното жилище на Пердита беше разположено в полите на най-старата част; пред него се разстилаше Бишъпгейт Хийт, която на изток изглеждаше безкрайна и беше ограничена на запад от Чапъл и горичката на Вирджиния Уотър. Отзад къщата беше засенчена от многовековните бащи на гората, под които елените идваха да пасат и които в по-голямата си част бяха кухи и изгнили и образуваха чудновати групи, открояващи се от обикновената красота на по-младите дървета. Те, потомците на отминала епоха, стояха изправени и изглеждаха готови да пристъпят безстрашно към идващите дни; докато онези износени отцепници, скършени и разбити, се прилепваха един към друг и крехките им клонки въздъхваха, докато вятърът ги блъскаше — един сломен от времето екипаж.

Тънка преграда заобикаляше градината на къщата, която, с ниския си покрив, сякаш се подчиняваше на величието на природата и се снижаваше насред древните останки от забравени времена. Цветя, децата на пролетта, красяха градината и прозорците; насред смирението имаше атмосфера на елегантност, която загатваше за изящния вкус на обитателя. С туптящо сърце влязох в заграждението; докато стоях на входа, чух нейния глас, напевен както винаги, и преди да я видя, той ме увери в благосъстоянието ѝ.

След миг се появи и Пердита; тя стоеше пред мен в бодрия разцвет на женствеността, променена, но и същата като планинското момиче, което бях оставил. Очите ѝ не можеха да бъдат по-дълбоки, отколкото в детството, нито лицето ѝ по-изразително, но образът ѝ беше изменен и усъвършенстван; интелигентността се бе установила на челото ѝ; когато тя се усмихваше, лицето ѝ бе разкрасено от най-нежната чувствителност, а ниският ѝ, променен глас сякаш бе настроен с любов. Тялото ѝ бе оформено в най-женствените пропорции; тя не беше висока, но планинският ѝ живот бе дал свобода на нейните движения, така че леките ѝ стъпки едва се чуваха, когато краката ѝ докосваха земята, докато тя преминаваше пъргаво през коридора, за да ме посрещне. Когато се бяхме разделили, аз я бях притиснал в пазвата си с несдържана топлина; срещнахме се отново и нови чувства се пробудиха; щом всеки зърна другия, детството премина пред нас, сякаш бяхме пораснали актьори на тази променлива сцена. Този антракт бе продължил само секунда; потокът от близост и естествени чувства, които бяха възпрени, отново връхлетя с пълна силна в сърцата ни и с най-нежната емоция ние набързо потънахме в прегръдките си.

Когато този изблик на бурни чувства приключи, с успокоени мисли седнахме заедно и заприказвахме за миналото и настоящето. Намекнах за студенината на нейните писма; но броените минути, които бяхме прекарали заедно, ми разкриха достатъчно причината за това. В нея се бяха пробудили нови чувства, които тя не бе способна да изрази писмено на онзи, когото познаваше само от детство; но се срещнахме отново и близостта ни беше възродена, сякаш нищо не се бе намесило, за да я прекъсне. Аз описах подробно събитията от пребиваването ми в чужбина и след това я разпитах относно промените, които бяха настъпили у дома, причините за отсъствието на Ейдриън и усамотения ѝ живот.

Сълзите, които се изляха от очите на сестра ми, когато споменах нашия приятел, и нейната напрегната руменина сякаш потвърждаваха истинността на разказите, които бяха стигнали до мен. Но техният смисъл беше твърде ужасен, за да приема мигновено подозренията си за достоверни. Наистина ли цареше хаос в несравнимата мислена вселена на Ейдриън, наистина ли лудостта бе разпръснала добре снабдените легиони и той вече не беше господар на собствената си душа? Любими приятелю, този зъл свят не беше годен за твоя нежен дух; ти отстъпи управлението му на лъжливата човешка природа, която още преди зимата го лиши от листата му и оголи треперещата му жизненост пред пагубното отношение на най-грубите ветрове. Дали тези нежни очи, тези „канали на душата“ са загубили смисъла си, или пък единствено в погледа им се разкрива ужасната история за умопомрачението им? Дали този глас вече не „говори с най-красноречива музика?“[12] Ужас, безкраен ужас! Закривам очи от страх от промяната и бликащите сълзи свидетелстват за моето съчувствие към тази невъобразима разруха.

В изпълнение на молбата ми Пердита подробно описа мрачните обстоятелства, довели до това събитие.

Откровеният и неподозрителен ум на Ейдриън, надарен с всяка природна благодат и с превъзходни сили на интелекта, неопорочен от сянката на недостатъците (освен ако неговата безстрашна независимост на мисълта не се тълкува като такъв), беше отдаден, дори като жертва на жертвоприношението, на любовта си към Евадна. Той ѝ бе поверил да закриля съкровищата на душата му, стремежите му към съвършенство и плановете му за усъвършенстване на човечеството. Когато мъжествеността му започнала да изгрява пред него, неговите планове и теории, изцяло непроменени от лични и благоразумни мотиви, придобили нова мощ от силите, които той почувствал, че се зараждат в него; и любовта му към Евадна се вкоренила дълбоко, тъй като всеки ден той ставал все по-уверен, че пътят, който следва, е пълен с трудности и че той трябва да търси наградата си не в аплодисментите или благодарността на своите събратя, и още по-малко в успеха на плановете си, а в одобрението на собственото си сърце и в нейната любов и съчувствие, които трябвало да облекчат всяка мъка и да възмездят всяка жертва.

В усамотение и чрез много скитания далеч от хорските средища, той разработил своите възгледи за промяната на английското правителство и усъвършенстването на хората. Уместно би било да прикрие своите убеждения, докато не придобие властта, която би осигурила тяхното практическо развитие. Но той беше нетърпелив към годините, които трябваше да изминат, безстрашен и с откровено сърце. И не само отрекъл набързо плановете на майка си, но и издал намерението си да използва своето влияние, за да отслаби силата на аристокрацията, за да задейства по-голямо изравняване на богатството и привилегиите и да въведе съвършена система на републиканско управление в Англия. Първоначално майка му се отнасяла към идеите му като към обезумелите бълнувания на неопитността. Но те били така методично подредени и аргументите му толкова добре подкрепени, че макар и все още да изглеждали неправдоподобни, тя започнала да се бои от него. Опитала се да го вразуми и като осъзнала, че е непреклонен, се научила да го мрази.

Необяснимо е, но това чувство било заразно. Неговият възторг по добродетели, което не съществуват; презрението му към неприкосновеността на властта; неговият плам и неблагоразумие са всички противоположности на установения ред на живота; опитните се страхували от него; младите и неуките не съзнавали възвишената строгост на неговите морални възгледи и го мразели като същество, различно от тях самите. Евадна навлязла, но хладно, в методите му. Тя смятала, че той постъпил правилно, отстоявайки собствената си воля, но ѝ се искало тази воля да била по-разбираема за мнозинството. Евадна не притежава духа на мъченик и не била склонна да споделя срама и поражението на паднал патриот. Тя познавала непорочността на мотивите му, щедростта на неговия характер, истинската му и пламенна преданост към нея; и изпитвала голяма привързаност към него. Той се отплатил на тази любезност с най-наивна благодарност и превърнал Евадна в съкровищницата на всички свои надежди.

По това време лорд Реймънд се завърнал от Гърция. Няма други двама души, които да са по-противоположни от него и Ейдриън. Въпреки всички противоречия на характера Реймънд несъмнено бил светски човек. Страстите му били бурни, понеже често оказвали власт над него, той невинаги умеел да насочи поведението си в очевидната посока на личния интерес, но собственото му удовлетворение било най-върховната цел за него. Гледал на структурата на обществото като на проста част от машината, поддържаща тъканта, върху която е отбелязан животът му. За него земята била разстлана като път, небесата — изградени като балдахин.

Ейдриън чувстваше, че е част от нещо голямо. Той бе съпричастен не само към човечеството, но и цялата природа му бе близка; планините и небето бяха негови приятели; небесните ветрове и потомството на пръстта — другари в игрите; докато той, фокусът на това могъщо огледало, усещаше как животът му се преплита с вселената на съществуващото. Душата му бе изпълнена със съчувствие и посветена на поклонението пред красотата и съвършенството. Ейдриън и Реймънд се срещнали и между тях се надигнал дух на омраза. Ейдриън презирал тесногръдите възгледи на политика, а Реймънд изпитвал огромно пренебрежение към милосърдната визия на филантропа.

С идването на Реймънд се разразила бурята, която опустошила едновременно градините на насладата и закътаните пътеки, които Ейдриън вярвал, че бил осигурил за себе си като убежище от поражението и позора. Евадна ценяла Реймънд като най-любим, освободителя на Гърция, великолепния войник, който носел в себе си нотка на всичко характерно за нейните родни земи — Реймънд бил обичан от Евадна. Подвластна на новите си чувства, тя не се спряла, за да ги анализира или да контролира държанието си с каквито и да било други емоции освен тираничните, които внезапно обсебили империята на нейното сърце. Тя се поддала на влиянието му и твърде естественото последствие за едно съзнание, неприспособено към нежни емоции, било, че вниманието на Ейдриън ѝ се сторило неприятно. Тя станала капризна; нежното ѝ отношение към него било заменено с грубост и отблъскваща студенина. Когато забелязвала необузданите или жалки молби върху изразителното му лице, тя отстъпвала и за момент подновявала своята предишна любезност. Но тези колебания разтърсили до дъно душата на чувствителния юноша; той вече не смятал, че светът му е подчинен, защото притежава любовта на Евадна; във всеки свой нерв усещал, че злокобните бури на мислената вселена са на път да атакуват крехкото му същество, което треперело в очакване това да се случи.

Пердита, която тогава пребивавала при Евадна, видяла мъченията, които Ейдриън понасял. Тя го обичаше като по-голям и грижовен брат; роднина, който я насочва, защитава и възпитава без често срещания деспотизъм на родителския авторитет. Тя обожаваше неговите добродетели и с презрение, примесено с възмущение, наблюдавала как Евадна стоварва страшна скръб върху главата му заради някой, който почти не я забелязва. В самотното си отчаяние Еидриън често търсел сестра ми и със скришни думи изразявал нещастието си, докато силата на духа и агонията разделяли трона на ума му. Уви! Бързо бил победен той. Гневът не бил едно от чувствата му. На кого да е ядосан? Не на Реймънд, който не знаел за нещастието, което бе предизвикал; не и на Евадна, за нея душата му ридаела със сълзи от кръв — бедно, заблудено момиче, тя е робиня, а не тиранин, и насред собствените си мъки той скърбял за бъдещата ѝ съдба. Веднъж негово писмо попаднало в ръцете на Пердита; било пропито със сълзи — може ли някой да го пропие с това…

Животът — започвало то — не е това, което романтичните писатели описват; преминава през движенията на танца и след няколко хода стига до края, когато танцьорите могат да седнат и да си отдъхнат. Докато има живот, ще има действие и промяна. Ние продължаваме, всяка мисъл е свързана с онази, която я е породила, всяко действие — с предишното. Никоя радост или скръб не загива безплодна, те са завинаги възпроизведени и произвеждат, вплитат веригата, която съставя живота ни:

Un dia llama à otro dia y asi llama,

y encadena llanto à llanto, y pena à pena.[13]

Разочарованието действително е богинята-пазителка на човешкия живот; тя седи на прага на бъдещето и строява събитията, когато те се появят. Навремето сърцето ми биеше безгрижно в гърдите ми; цялата красота на света беше двойно по-красива, огряна от слънчевата светлина, изляла се от собствената ми душа. О, защо любовта и разрухата са вечно свързани в този наш тленен сън? Тъй че, когато превърнем сърцата си в бърлога за онзи привидно нежен звяр, спътникът му влиза редом с него и безмилостно опустошава онова, което инак би могло да бъде дом и убежище.

Постепенно здравето му се разклатило от болката и тогава интелектът му се поддал под същата тирания. Държанието му станало необуздано; понякога бил свиреп, понякога погълнат от неизразима меланхолия. Евадна ненадейно напуснала Лондон, за да отиде в Париж; той я последвал и настигнал, когато корабът бил на път да отплава; никой не знае какво се случило между тях, но оттогава Пердита не го бе виждала; той живееше в усамотение, никой не знаеше къде, наглеждан от хора, избрани за тази цел от майка му.

Глава 4

На следващия ден лорд Реймънд се отби в къщата на Пердита, на път за замъка Уиндзор. Поруменелият цвят и блестящите очи на сестра ми наполовина разкриха нейната тайна пред мен. Той беше съвършено хладнокръвен; обърна се към двама ни учтиво, и сякаш веднага проникна в чувствата ни и стана един от нас. Изучих чертите му, които се променяха, докато говореше, но бяха красиви във всяка трансформация. Обичайният му поглед беше нежен, макар че понякога очите му можеха да проблясват свирепо; кожата му беше бледа и всяка черта загатваше за преобладаващо упорство в характера; усмивката му беше приятна, въпреки че надменността твърде често изкривяваше устните му — устни, които за женските очи бяха самият трон на красотата и любовта. Гласът му, обикновено нежен, често те стряскаше с някоя рязка противоречива нотка, която показваше, че обичайният му смирен тембър е по-скоро плод на труд, отколкото на природа. Тъй пълен с противоречия, непоколебим и даже горделив, любезен, но и свиреп, нежен и сетне безразличен, той чрез някакво странно умение откриваше лесен път към възхищението и привързаността на жените; ту ги ласкаеше, ту ги тъпчеше според настроението си, но във всяка своя премяна бе деспот.

Понастоящем Реймънд очевидно искаше да изглежда дружелюбен. Остроумие, веселие и дълбока наблюдателност се преплитаха в речта му, превръщайки всяко изречение, което той изричаше, в огнена искра. Скоро Реймънд превъзмогна прикритото ми отвращение; стараех се да наблюдавам него и Пердита и да имам предвид всяко нещо, което бях чул преди срещу него. Но всичко изглеждаше така невинно и беше тъй пленително, че забравих всичко друго освен удоволствието, което неговата компания ми доставяше. Под предлог да ме въведе в сферата на английската политика и общество, в които аз скоро щях да стана участник, той разказа редица анекдоти и спомена много личности; речта му, богата и разнообразна, се изливаше, просмуквайки удоволствие във всичките ми сетива. С изключение на едно нещо, Реймънд щеше да бъде напълно победоносен. Той намекна за Ейдриън и заговори за него с онова пренебрежение, с което здравомислещите винаги гледат на ентусиазма. Тогава усети, че над нас започват да се събират облаци, и се опита да ги разсее; но силата на чувствата ми не ми позволяваше да подмина тъй леко тази свещена тема, затова казах категорично:

— Позволете ми да отбележа, че съм предано привързан към графа на Уиндзор; той е моят най-добър приятел и покровител. Благоговея пред неговата доброта, възприемам неговите възгледи и горчиво оплаквам настоящото му, и надявам се, временно заболяване. Тази болест, поради нейната особеност, прави споменаването му неизразимо болезнено за мен, освен ако то не е в знак на уважение и обич.

Реймънд отвърна, но отговорът му не беше никак помирителен. Видях, че в сърцето си той презира онези, които са отдадени на всеки друг освен на опитни кумири.

— Всеки човек — рече той — мечтае за нещо, за любов, чест и удоволствие; вие мечтаете за приятелство и се посвещавате на един луд; е, ако това е вашето призвание, вие несъмнено сте в правото си да го следвате.

Изглежда, някаква мисъл го прободе и спазъмът от болката, която за миг сгърчи лицето му, пресекна възмущението ми.

— Щастливи са мечтателите — продължи Реймънд, — тъй че не трябва да бъдат будени! Де да можех да мечтая! Но „дългият и неприятен ден“[14] е стихията, в която живея; ослепителният блясък на реалността преобръща сцената за мен. Дори призракът на приятелството и любовта си е отишъл. — Той замлъкна; не можех да отгатна дали презрението, което изкривяваше устната му, бе насочено срещу страстта или срещу самия него, задето е неин роб.

Този разказ може да бъде приет като образец на моите разговори с лорд Реймънд. Сближих се с него и всеки ден ми даваше все повече и повече поводи да се възхищавам на неговите огромни и многостранни таланти, които наред с красноречието му, което беше елегантно и остроумно, и вече безмерното му богатство, караха хората да се страхуват от него, да го обичат и мразят повече от всеки друг мъж в Англия.

Моят произход, който предизвикваше ако не уважение, то интерес, предишното ми приятелство с Ейдриън, благосклонността на посланика, чийто секретар бях навремето, и сега близостта ми с лорд Реймънд ми проправиха плавен път към светските и политически кръгове на Англия. Поради моята неопитност първоначално ми се струваше, че сме в навечерието на гражданска война; всяка страна беше агресивна, ожесточена и непреклонна. Парламентът беше разделен на три фракции: аристократи, демократи и роялисти. След като Ейдриън бе обявил пристрастието си към републиканската форма на управление, последната партия почти беше изчезнала, без главатар, без водач; но когато лорд Реймънд се появи като неин лидер, тя се съживи с двойна сила. Някои бяха роялисти заради предразсъдъци и стара привързаност и имаше много умерено предразположени, които еднакво се бояха от своенравната тирания на популярната партия и от непоклатимия деспотизъм на аристократите. Повече от една трета от народните представители се строиха зад Реймънд и броят им непрестанно се увеличаваше. Аристократите градяха надеждите си върху своето превъзхождащо богатство и влияние, а реформаторите — върху силата на самата нация; дебатите бяха жестоки, още по-жестоки бяха речите, изнасяни от всяка политическа група, докато се събираха, за да подготвят своите закони. Оскърбителни епитети биваха разменяни, дори заплашваха със съпротива до смърт; срещите на народа нарушаваха тихия ред в страната; освен с война, как иначе щеше да приключи всичко това? Даже когато разрушителните пламъци бяха на път да избухнат, виждах как те се свиват — укротени от отсъствието на военни, от отвращението, което всеки един изпитваше към всякакво насилие, с изключение на това на речта, и от сърдечната учтивост и дори приятелството на враждуващите водачи, когато се срещаха в лични среди. Поради хиляда причини бях подтикнат да присъствам ежеминутно на хода на събитията и да наблюдавам всеки завой с напрегнато безпокойство.

Не можех да не забележа, че Пердита обича Реймънд; също така смятах, че той гледа на прекрасната дъщеря на Върни с възхищение и нежност. И все пак знаех, че той бърза да се ожени за вероятната наследница на графство Уиндзор, със страстно очакване за предимствата, които ще му се полагат от този брак. Всички приятели на бившата кралица бяха негови приятели; не минаваше и седмица, без той да се срещне с нея в Уиндзор.

Никога не бях виждал сестрата на Ейдриън. Бях чувал, че е прекрасна, любезна и очарователна. Ала по каква причина да я срещна? Има моменти, когато изпитваме неопределим усет за настъпваща промяна към добро или лошо, която ще бъде породена от някакво обстоятелство; и било то за добро или за лошо, ние се боим от нея и избягваме събитието. По тази причина аз избягвах благородната девойка. За мен тя беше всичко и нищо; самото ѝ име, споменато от друг, ме сепваше и караше да потрепвам; безкрайните дискусии относно нейния съюз с лорд Реймънд бяха истинска мъка за мен. Като си помислех, че Ейдриън е откъснат от активния живот и тази прекрасна Идрис вероятно е жертва на амбициозните планове на майка си, бе редно да се появя, за да я защитя от неправомерно влияние, да я предпазя от нещастие и да ѝ осигуря свобода на избор, правото на всяко човешко същество. Ала как да сторя това? Самата тя би презирала намесата ми. След като ще трябва да съм обект на нейното безразличие или презрение, по-добре, далеч по-добре е да я избягвам, да не се показвам пред нея и пренебрежителния свят, за да рискувам да играя безумната игра на един любящ, наивен Икар.

Един ден, няколко месеца след завръщането ми в Англия, напуснах Лондон, за да посетя сестра си. Нейната компания беше основното ми утешение и наслада и настроението ми винаги се подобряваше в очакване да я видя. Разговорите с нея бяха изпълнени с дълбоко внимание и проницателност; в нейната приятна беседка, ухаеща на най-сладките цветя, украсена с великолепни отливки, антични вази и копия на най-прекрасните картини на Рафаело, Кореджио и Клод, нарисувани от самата нея, си представях, че съм в приказно убежище, неопетнено от и недостъпно за шумните разправии на политици и лекомислените занимания на светското общество. Този път сестра ми не бе сама; нямаше как да не разпозная приятелката ѝ: това беше Идрис, невижданият досега обект на моето безумно обожание.

С какви подобаващи изрази на удивление и радост, с какви подбрани фрази и нежен поток на речта мога да представя най-милата, най-мъдрата, най-добрата? Как в скромен сбор от думи да предам славния ореол, който я заобикаляше, хилядите изящества, които неуморно я съпровождаха. Първото нещо, което те поразяваше, когато зърнеш това очарователно лице, беше неговата съвършена доброта и откровеност; прямотата, кацнала върху челото ѝ, непринудеността в очите ѝ, небесната добрина в усмивката ѝ. Високата ѝ слаба фигура се извиваше грациозно като топола на лек западен вятър, а походката ѝ, подобна на богиня, беше като походката на крилат ангел, току-що кацнал на най-високото стъпало в рая; перлената красота на кожата ѝ беше оцветена от непорочна руменина; гласът ѝ напомняше на ниския, приглушен звук на флейта. Може би най-лесно ще е да я опиша чрез съпоставяне. Вече подробно съм разказал съвършенствата на сестра ми и въпреки това тя беше напълно различна от Идрис. Пердита беше сдържана и плаха дори към тези, които обичаше; Идрис беше искрена и съкровена. Едната се отдръпваше в самота, за да се скрие от разочарования и обиди; другата тръгваше напред в открития ден, вярвайки, че никой няма да ѝ навреди. Уърдсуърт е сравнил любимата жена с два прекрасни предмета в природата, но винаги ми се е струвало, че неговите стихове описват по-скоро разликите, отколкото приликите:

Красива като малко цвете

връз мъхестия пън!

Като звезда, когато свети

една-едничка вън![15]

Такова цвете беше милата Пердита, не смееща да се повери на самия въздух, прикриваща се от погледите, но все пак издадена от своите преимущества, и отплащаща се с хиляди блага на онези, които я търсеха на самотната ѝ пътека. Идрис беше като звездата, облечена в единствен по рода си разкош върху бледия венец на блажената вечер; готова да просветли и очарова подчинения свят, тя се предпазваше от всяка поквара чрез невъобразимата си далечина от всичко, което не беше близко до небесата като нея.

Заварих това красиво видение в кътчето на Пердита, в задълбочен разговор с неговия обитател. Когато сестра ми ме видя, тя стана и хващайки ръката ми, каза:

— Той е тук, дори само по наше желание; това е Лайнъл, брат ми.

Идрис също се изправи, наведе към мен небесносините си очи и с особена елегантност рече:

— Едва ли имате нужда от представяне; имаме снимка, високо ценена от баща ми, която мигновено заявява вашето име. Върни, ще признаете тази връзка и като приятел на брат ми чувствам, че мога да ви се доверя.

След това, с влажни очи и треперещ глас, тя продължи:

— Скъпи приятели, не смятайте за странно, че сега, посещавайки ви за първи път, моля за съдействието ви и ви споделям желанията и страховете си. Единствено с вас смея да говоря; чувала съм безпристрастни наблюдатели да ви хвалят; вие сте приятели на брат ми, следователно трябва да бъдете и мои. Какво мога да кажа? Ако откажете да ми помогнете, наистина ще съм изгубена!

Идрис вдигна очи, докато слушателите ѝ бяха онемели от удивление; после, като че ли отнесена от чувствата си, тя проплака:

— Братко мой! Любими, злощастни Ейдриън! Как да говорим за твоите страдания? Несъмнено и двамата сте чули последните приказки, може би вярвате на клеветите, но той не е луд! Дори и ангел от подножието на божия трон да го заяви, никога, никога няма да повярвам. Той е набеден, предаден, затворен — спасете го! Върни, вие трябва да сторите това; потърсете го в която и част на острова да е задържан; намерете го, избавете го от преследвачите му, върнете го на себе си и при мен — на широкия свят няма кого да обичам освен и единствено него!

Нейната искрена молба, така нежно и пламенно изразена, ме изпълни с удивление и съчувствие; и когато тя добави с развълнуван глас и поглед „Съгласен ли сте да предприемете това начинание?“, се заклех, решително и искрено, на живот и смърт, да се посветя на възстановяването и благосъстоянието на Ейдриън. След това разговаряхме за плана, който да следвам, и обсъдихме възможните средства за откриване на местонахождението му. Докато разговаряхме сериозно, лорд Реймънд ненадейно влезе: видях как Пердита се разтрепери и пребледня смъртоносно, а бузите на Идрис грейнаха в най-непорочна руменина. Навярно е бил учуден от нашето тайно заседание, обезпокоен от него, предполагам; но нищо от това не си пролича; той поздрави моите придружители и се обърна към мен със сърдечно приветствие. За момент Идрис изглеждаше смутена, но след това с изключителна нежност каза:

— Лорд Реймънд, доверявам се на вашата доброта и чест.

Усмихвайки се надменно, той наведе глава и отговори, наблягайки:

— Наистина ли ми се доверявате, лейди Идрис?

Тя се опита да прочете мислите му и след това отговори с достойнство:

— Както желаете. Със сигурност е най-добре човек да не се излага на риск, укривайки каквото и да било.

— Извинете ме — отговори той, — ако съм ви обидил. Независимо дали ми вярвате, или не, разчитайте на това, че ще направя всичко възможно, за да подпомогна вашите желания, каквито и да са те.

Идрис се усмихна в благодарност и стана, за да си тръгне. Лорд Реймънд поиска разрешение да я придружи до замъка Уиндзор, с което тя се съгласи и двамата напуснаха къщата заедно. Аз и сестра ми останахме — наистина като двама глупаци, които си вярваха, че са се сдобили със златно съкровище, докато дневната светлина не им разкрие, че то е оловно — две наивни, злополучни мухи, които бяха играли на слънчевите лъчи и бяха попаднали в паяжина. Облегнах се на прозореца и наблюдавах онези две славни същества, докато не изчезнаха в горските поляни; и тогава се обърнах. Пердита не беше помръднала; очите ѝ бяха приковани в земята, бузите ѝ бяха бледи, самите ѝ устни бяха бели, неподвижни и сковани, всяка черта стъпкана от неволя, тя седеше. Полуизплашен, щях да я хвана за ръката, но тя, треперейки, я отдръпна и се постара да се съвземе. Призовах я да ми говори.

— Не сега — отвърна, — недей и ти да ми говориш, скъпи мой Лайнъл; не можеш да кажеш нищо, защото не знаеш нищо. Ще се видим утре. А дотогава — adieu!

Тя стана и излезе от стаята, но спирайки на вратата и облягайки се на нея, като че ли прекалено дейните мисли ѝ бяха отнели силата да се крепи, рече:

— Лорд Реймънд навярно ще се върне. Ще му кажеш ли, че ще се наложи да ме извини днес, тъй като не се чувствам добре? Ще се срещна с него утре, ако пожелае, и с теб също. По-добре е да се върнеш в Лондон с него; там можете да направите уговорените проучвания относно графа на Уиндзор и да ме посетите отново утре, преди да продължите пътуването си, а дотогава — на добър час!

Пердита говореше колебливо и приключи с тежка въздишка. Дадох съгласието си в отговор на нейната молба и тя ме остави. Чувствах се така сякаш от порядъка на подредения свят се бях потопил в хаос, неясен, противоречив, неразбираем. Обстоятелството, че Реймънд ще се ожени за Идрис, беше нетърпимо повече от всякога; въпреки това страстта ми, макар и гигантска откакто се бе породила, беше твърде странна, бурна и невъзможна, за да почувствам веднага нещастието, което усещах у Пердита. Как да постъпя? Тя не ми бе споделила; не можех да изисквам обяснение от Реймънд без опасността да предам това, което навярно беше най-съкровената ѝ тайна. Щях да науча истината от нея на следващия ден — междувременно, — но докато бях зает от множащи се размисли, лорд Реймънд се върна. Попита за сестра ми и аз предадох съобщението ѝ. След като разсъждава върху него за момент, той ме попита дали ще се връщам в Лондон и дали ще го придружа. Съгласих се. Той беше дълбоко потънал в мисли и мълчеше през по-голямата част от нашето пътуване; най-накрая рече:

— Трябва да ти се извиня за разсеяността си. Истината е, че предложението на Райланд ще бъде обявено тази вечер и обмислям отговора си.

Райланд беше водачът на популярната партия, твърдоглав човек и по свой начин красноречив; той бе получил разрешение да внесе законопроект, с който опитите да се промени настоящото състояние на английското правителство и действащите закони на републиката се превръщат в държавна измяна. Тази атака бе насочена срещу Реймънд и неговите заговори за възстановяване на монархията.

Реймънд ме попита дали ще го придружа до Камарата тази вечер. Спомних си намерението ми да разузная по отношение на Ейдриън и знаейки, че времето ми ще бъде напълно заето, се оправдах.

— Не — каза моят спътник, — мога да те освободя от сегашната ти пречка. Ти ще направиш запитвания относно графа на Уиндзор. Аз мога да им отговоря веднага — той се намира в резиденцията на херцога на Атол в Дънкелд. При първите прояви на заболяването му той пътуваше от място на място, докато не пристигна в това романтично уединено кътче, отказа да го напусне и ние уговорихме с херцога да остане там.

Нарани ме небрежният тон, с който той предаде тази информация, и отвърнах хладно:

— Задължен съм ви за тази информация и ще се възползвам от нея.

— Ще го направиш, Върни — рече той, — и ако продължиш да си на същото мнение, аз ще подпомогна възгледите ти. Но първо, моля те, бъди свидетел на съревнованието тази нощ и триумфа, който съм на път да постигна, ако мога така да го нарека, понеже се страхувам, че победата за мен ще е поражение. Какво мога да сторя? Най-големите ми надежди, изглежда, са близо до тяхното осъществяване. Бившата кралица ми дава Идрис; Ейдриън е напълно негоден да наследи графството и това графство в моите ръце ще се превърне в кралство. Според властващия Бог така ще стане; незначителното графство на Уиндзор вече няма да задоволява този, който ще наследи правата, които трябва завинаги да принадлежат на лицето, което ги притежава. Графинята никога няма да забрави, че е била кралица, и презира факта, че ще остави намалено наследство на децата си; нейната власт и моята хитрост ще възстановят трона и това чело ще бъде обгърнато от кралска корона. Мога да направя това — мога да се оженя за Идрис.

Той внезапно спря, лицето му потъмня и изражението му се измени отново и отново под влиянието на вътрешни сили. Попитах:

— Обичате ли лейди Идрис?

— Що за въпрос — отговори Реймънд, смеейки се. — Разбира се, че тя ще ме обикне, както и аз нея, когато се оженим.

— Започвате късно — казах иронично, — бракът обикновено се счита за гроба, а не за люлката на любовта. Значи сте на път да я обикнете, но още не я обичате?

— Не ме поучавай, Лайнъл; ще изпълня дълга си към нея, бъди сигурен. Любов! Трябва да укрепя сърцето си срещу това, да го изгоня от мощната му кула, да го затворя отвън: изворът на любовта трябва да престане да се лее, водите му да пресъхнат и всички придружаващи го страстни мисли да умрат — имам предвид любовта, която би ме управлявала, а не тази, която управлявам аз. Идрис е нежно, хубаво, мило момиче; невъзможно е да не изпитвам обич към нея, а моята е много искрена; само не ми говори за любов — любов, тиранинът-престъпник; любов, моят предишен завоевател, сега мой роб; гладният огън, неукротимият звяр, зъбатата змия — не, не, няма да имам нищо общо с такава любов. Кажи ми, Лайнъл, съгласен ли си да се оженя за тази млада дама?

Той насочи пронизващите си очи към мен и неудържимото ми сърце се надигна в гърдите ми. Отвърнах със спокоен глас — но колко неспокойна беше мисълта, изобразена от равнодушните ми думи.

— Никога! Никога не мога да се съглася лейди Идрис да бъде обединена с човек, който не я обича.

— Защото ти сам я обичаш.

— Ваше благородие, можехте да си спестите тази подигравка. Не, не смея да я обичам.

— Поне — продължи той високомерно — тя не те обича. Аз не бих се оженил за управляващ суверен, ако не бях сигурен, че сърцето ѝ е свободно. Но, о, Лайнъл! Кралство е мощна дума и нежно звучащи са отношенията, които съставят кралските маниери. Най-могъщите мъже от древни времена не са ли били крале? Александър е бил цар; Соломон, най-мъдрият от хората, е бил цар; Наполеон е бил крал; Цезар умрял в опитите си да стане такъв, а Кромуел, пуританинът и кралеубиец, се борил за кралска власт. Бащата на Ейдриън отстъпил вече счупения скиптър на Англия; но аз ще издигна падналото растение, ще се присъединя към неговата разчленена структура и ще го възвися над всички цветя в полето. Не е нужно да се чудиш защо щедро разкривам местонахождението на Ейдриън. Не си мисли, че съм зъл или достатъчно глупав, за да основа предназначения ми суверенитет върху измама, и то толкова лесно разкриваема като истината или лъжата за лудостта на графа. Току-що бях при него. Преди да взема решение за брака ми с Идрис, реших да го видя отново и да преценя вероятността за неговото възстановяване. Той е нелечимо луд.

Трудно си поех въздух.

— Няма да ти описвам — продължи Реймънд — мрачните подробности. Ще го видиш и сам ще прецениш; макар че се страхувам, че това безполезно за него посещение ще бъде непоносимо мъчително за теб. Тежи ми на сърцето оттогава. Превъзходен и благ е той, дори и в краха на разума, аз не му се прекланям като теб, но бих се отказал от всичките си надежди за корона и дясната си ръка, за да го видя възстановен и на себе си.

Гласът му изразяваше най-дълбоко състрадание.

— Ти, най-непонятно същество — извиках аз, — накъде са насочени действията ти в целия този лабиринт от умисли, в който изглеждаш изгубен?

— Накъде наистина? Към корона, надявам се, златна диамантена корона; и въпреки това не смея да се доверя и макар да сънувам и да се будя с мисълта за короната, един неизвестен дявол постоянно ми нашепва, че това, което търся, е просто шапката на шут, и ако бях мъдър, щях да я стъпча и вместо нея да взема онова, което е по-ценно от всички корони на изток и правителства на запад.

— И какво е то?

— Ако все пак направя този избор, ще узнаеш; в момента не смея да говоря, дори да мисля за него.

Той отново замлъкна и след кратко прекъсване се обърна към мен, смеейки се. Когато веселието му не бе вдъхновено от презрение, когато истинска радост обрисуваше чертите му в изблик на удоволствие, красотата му изпъкваше и ставаше божествена.

— Върни — каза той, — първата ми задача, когато стана крал на Англия, ще бъде да ни обединя с гърците, да превземем Константинопол и да покорим цяла Азия. Възнамерявам да бъда воин, завоевател; името на Наполеон ще отстъпва пред моето и почитателите, вместо да посещават скалистия му гроб и да превъзнасят достойнствата на падналия, ще боготворят моето величество и ще възхваляват моите знаменити постижения.

Слушах Реймънд с дълбок интерес. Какво друго можех да бъда освен буден слушател на този, който сякаш управляваше цялата земя в своето ненаситно въображение и който трепваше от страх единствено когато се опитваше да ръководи себе си? Следователно от неговата дума и воля зависеше моето собствено щастие — съдбата на всички, които ми бяха скъпи. Опитах се да разгадая скритото значение на думите му. Името на Пердита не беше споменато, ала не се съмнявах, че любовта към нея пораждаше колебанието в намеренията му, което той бе проявил. А кой беше по-достоен за любов от моята благородна по разум сестра? Кой заслужаваше ръката на този самоиздигнал се крал повече от онази, чийто поглед наподобяваше погледа на кралица на народите? Която го обичаше, както и той нея; макар и разочарованието да потушаваше страстта ѝ, а амбицията да се бореше ожесточено с неговата.

Вечерта отидохме заедно в Камарата. Реймънд, макар да знаеше, че плановете и перспективите му ще бъдат обсъдени и решени по време на очаквания дебат, беше весел и безгрижен. Бръмчене, подобно на това на десет хиляди кошера пчели, ни зашемети, когато влязохме в залата за отдих. Групи от политици с тревожни чела и силни, дълбоки гласове се бяха насъбрали. Аристократичната партия, най-богатите и влиятелни мъже в Англия, изглеждаше по-малко неспокойна от останалите, тъй като въпросът щеше да бъде обсъден без нейната намеса. Райланд и неговите поддръжници стояха близо до камината. Райланд беше мъж с неясно потекло и огромно богатство, наследено от баща му, който е бил производител. Като млад, той станал свидетел на абдикирането на краля и на обединяването на Камарите на лордовете и на общините; той бе одобрил тези прочути намеси и трудът на живота му бе да ги укрепи и засили. Оттогава влиянието на поземлените собственици се бе увеличило и отначало Райланд не съжаляваше, наблюдавайки машинациите на лорд Реймънд, които накараха много от привържениците на опонента му да се оттеглят. Но нещата вече отиваха твърде далеч. По-бедните благородници приветстваха завръщането на суверенитета като събитие, което би им възвърнало властта и правата, които бяха загубили. Полуизчезналият дух на кралството се пробуди в съзнанието на хората и те, охотни роби, самоназначили се поданици, бяха готови да превият вратовете си под хомота. Все още оставаха няколко изправени и мъжествени души, стълбове на държавата, но думата „република“ се бе изтъркала за просташкото ухо и мнозина — събитието щеше да докаже дали бяха мнозинство — скърбяха по лъжливия блясък и зрелището на монархията. Райланд беше предизвикан към съпротива; той отстояваше, че самото му страдание бе позволило увеличаването на тази партия, но времето за удоволствия бе отминало и с едно движение на ръката си той щеше да помете паяжините, заслепили сънародниците му.

Когато Реймънд влезе в залата за отдих, приятелите му приветстваха присъствието му почти с вик. Те се събраха около него, преброиха се и подробно описаха причините да приемат сега този или онзи член, които още не се бяха обявили за такива. След като някакви дребни дела на Камарата бяха одобрени, водачите заеха местата си в камарата; врявата от гласове продължи, докато Райланд не се изправи да говори и тогава и най-слабо прошепнатият коментар бе доловим. Всички погледи бяха насочени към него, докато стоеше — с тромаво тяло, плътен глас и маниер, който, макар и не елегантен, бе впечатляващ. Преместих поглед от решителното му, сурово изражение към Реймънд, чието лице, забулено от усмивка, не издаваше безпокойството му; въпреки това устните му някак трепваха и ръката му стискаше пейката, на която седеше, със страшна сила, която караше мускулите му също да треперят.

Райланд започна с възхвала на сегашното състояние на Британската империя. Той им припомни отминали години; жалките спорове, които по времето на бащите ни нарастваха почти до гражданска война, абдикацията на покойния крал и основаването на републиката. Описа тази република; показа как тя дава възможност на всеки човек в държавата да се издигне по важност и дори до временна власт. Сравни кралския и републиканския дух, посочвайки как единият цели да пороби умовете на хората, докато всички институции на другия служат, за да издигнат и най-бедния сред нас до нещо велико и добро. Той отбеляза как Англия е станала могъща, а жителите ѝ доблестни и мъдри, благодарение на свободата, на която се радваха. Докато говореше, всяко сърце набъбваше от гордост и всяка буза грееше във възторг, припомняйки си, че всеки един от тях е англичанин и че всеки един подкрепяше и допринасяше за благополучното състояние на нещата, които биваха възхвалявани. Разпалеността на Райланд се засили — очите му светнаха — гласът му придоби пламенен тон.

— Имаше един мъж — продължи той — който искаше да промени всичко това и да ни върне в дните на безсилие и раздори: един мъж, който се осмеляваше да си приписва честта, полагаща се на всеки, който признава Англия за своето родно място, и да поставя името и великолепието си над името и великолепието на страната си.

В този миг видях, че Реймънд промени цвета си; погледът му се отдръпна от оратора и се впери в земята; слушателите се обръщаха един към друг; но междувременно гласът на говорителя изпълваше ушите им — гърмът на неговите порицания оказваше влияние върху сетивата им. Самата дързост на езика му придаваше тежест; всеки знаеше, че той говори истината — истина, всеизвестна, но не призната. Той откъсна от реалността маската, с която тя беше покрита; и намеренията на Реймънд, които допреди се бяха прокрадвали наоколо, завладявайки с хитростта си, сега стояха като ловуван елен — дори заловен — когато всички забелязаха неудържимите промени в изражението му. Райланд заключи с предложението всеки опит за възстановяване на кралската власт да бъде обявен за държавна измяна, а този, който се осмели да промени настоящата форма на управление — за предател. Овации и силни възгласи последваха края на речта му.

След като предложението му бе подкрепено, лорд Реймънд стана — с празно изражение, леко мелодичен глас, успокояващ маниер; изяществото и нежността му долетяха като лекия полъх на флейта след силния, подобен на орган глас на противника му. Той се изправи — по думите му — за да се изкаже в подкрепа на предложението на почетния представител, добавяйки едно леко изменение. Беше готов да се върне към старите времена и да ознаменува съревнованията на бащите ни и абдикацията на монарха.

— Благородно и възвишено — каза той — знаменитият последен монарх на Англия се пожертва за привидното благо на своята страна и се лиши от сила, която може да бъде поддържана само с кръвта на неговите поданици — тези поданици вече не бяха наричани така, те, неговите приятели и равноправни, в знак на благодарност бяха удостоили него и семейството му с определени блага и отличия. На тях им бе отредено задоволително имение и те заеха първото място сред лордовете на Великобритания. И все пак може да се предположи, че те не са забравили древното си наследство; и че е безмилостно наследникът му да страда по същия начин като всеки друг кандидат, ако се опита да си върне онова, което по историческо право и наследство му принадлежи.

Той не каза дали ще подкрепи подобен опит, но отбеляза, че такъв опит би бил простим; и ако претендентът не стигне дотам, че да обяви война или издигне знаме в кралството, на неговата вина трябва да се гледа със снизходително око. В своята поправка той предложи да се направи изключение в законопроекта в полза на всяко лице, което претендира за суверенната власт от името на графовете на Уиндзор.

Реймънд не приключи, описвайки с ярки и блестящи краски великолепието на кралството в противовес на търговския дух на републиканизма. Той заяви, че всеки човек в английската монархия, тогава, както и сега, е бил способен да добие висок ранг и власт — с едно-единствено изключение — функцията на главен магистрат; по-висок и благороден пост, отколкото една спореща, боязлива държава можеше да си позволи. И заради това едно изключение, до какво възлизаше тя сега? Самото естество на богатството и влиянието насилствено ограничаваше списъка с кандидати до неколцина от най-заможните; и имаше защо да ни е страх, че раздразнителността и разправиите, породени от тази тригодишна борба, няма да успеят да компенсират нейните предимства в безпристрастните очи. Не мога да си спомня потока на езика и изящните изрази, остроумието и непринудените шеги, които придадоха сила и въздействие на неговата реч. Неговият маниер, отначало плах, стана непоколебим — променливото му лице беше озарено до свръхчовешки блясък; гласът му, разнообразен като музика, беше също толкова пленителен.

Беше безполезно да се записва дебатът, последвал това словоизлияние. Партийни речи бяха изнесени, които облякоха въпроса в лицемерие и с празни приказки забулиха простия му смисъл. Предложението беше загубено; Райланд се отдръпна в ярост и отчаяние, а Реймънд, радостен и ликуващ, се оттегли, за да мечтае за бъдещото си кралство.

Глава 5

Има ли такова чувство като любов от пръв поглед? И ако има, с какво се различава то от любовта, основана на продължително съзерцание и плавен цъфтеж? Може би нейното въздействие не е толкова дълготрайно; но чувствата, докато траят, са също толкова бурни и дълбоки. Вървим из неизследваните лабиринти на обществото, необитавани от радост, докато не се натъкнем на онази нишка, отвеждаща ни през лабиринта към рая. Нашата природа, мъждива като незапалена факла, дреме в неопределена празнина, докато огънят не я достигне — този живец на живота, тази светлина на луната и блясък на слънцето. Какво значение има дали огънят ще бъде запален от кремък и стомана, подхранван с грижа, докато се разпали, и бавно ще се предаде на тъмния фитил, или пък набързо ослепителната светлина и топлина ще преминат от подобна мощ и внезапно ще засияят и сигналната светлина, и надеждата. В най-дълбокия извор на сърцето ми копнежите бяха разбъркани; наоколо, отгоре, отдолу, полепващата памет ме обгръщаше като наметало. В нито един бъдещ момент не се почувствах така, както във времето, което бе отминало. Духът на Идрис витаеше във въздуха, който дишах; очите ѝ бяха непрекъснато и завинаги насочени към моите; споменът за нейната усмивка заслепяваше слабия ми поглед и ме караше да вървя като някой не в затъмнение, не в тъмнина и празнина — а в нова и блестяща светлина, твърде необикновена, твърде ослепителна за човешките ми сетива. На всяко листо, на всеки малък участък от вселената (както е гравирано на хиацинта) бе отпечатан талисманът на моето съществуване — тя ЖИВЕЕ! ТЯ е! Все още нямах време да изуча чувствата си, да се захвана със задачата и да обуздая неукротимата страст; всичко беше една мисъл, една емоция, едно знание — това беше моят живот!

Но жребият беше хвърлен — Реймънд щеше да се ожени за Идрис. Веселите сватбени камбани кънтяха в ушите ми; чувах приветствието на нацията, последвало съюза им; амбициозният благородник се издигаше с бърз орелски устрем от ниската земя до кралско надмощие — и до любовта на Идрис. И все пак не бе така! Тя не го обичаше; тя ме бе нарекла неин приятел; тя ми се бе усмихнала; на мен бе поверила най-съкровената надежда на сърцето ѝ, благосъстоянието на Ейдриън. Тази мисъл разтопи смразената ми кръв и приливът на живот и любов отново потече стремглаво напред, и отново се отдръпна, когато дейните ми мисли се промениха.

Дебатът беше приключил в три сутринта. Душата ми беше смутена; прекосявах улиците с нетърпелива бързина. Наистина бях луд онази нощ — любовта, която бях определил като гигантска от самото ѝ раждане, се бореше с отчаянието! Сърцето ми, бойното поле, беше ранено от желязната пета на любовта, напоено от бликащите сълзи на отчаянието. Дойде денят, омразен за мен; оттеглих се в квартирата си — хвърлих се на една кушетка — заспах — беше ли сън? — мисълта все още беше жива — любовта и отчаянието все още се бореха, а аз се гърчех от непоносима болка.

Събудих се наполовина замаян; почувствах тежък гнет върху себе си, но не знаех защо; влязох в съвещателната зала на ума ми и разпитах различните министри на мисълта, събрали се в нея; твърде скоро си спомних всичко; твърде скоро крайниците ми затрепериха под мъчителната сила; скоро, твърде скоро, разбрах, че съм роб!

Внезапно, неочакван, лорд Реймънд се появи в апартамента ми. Той влезе весело, пеейки тиролската песен на свободата; обърна се към мен с любезно кимване и се хвърли върху една кушетка срещу копие на бюст на Аполон Белведерски. След една-две несъществени забележки, на които аз отговорих мрачно, той изведнъж извика, гледайки бюста:

— И аз съм победител като него! Не е лоша мисъл това; тази глава ще послужи за новите ми монети и ще бъде поличба за всички покорни поданици на бъдещия ми успех.

Той изрече това по най-веселия си, ала и добронамерен начин и се усмихна не презрително, а закачливо присмивайки се на самия себе си. Тогава лицето му внезапно се помрачи и с онзи остър тон, характерен за него, той извика:

— Снощи се сражавах добре; равнините на Гърция никога не са ме виждали да постигам по-висше завоевание. Сега аз съм първият мъж в държавата, мотивът на всяка балада и обектът на прошепнатите молитви на стари жени. Какви са твоите размисли? Ти, който си мислиш, че можеш да прочетеш човешката душа, както твоето родно езеро чете всяка пукнатина и падина на околните хълмове — кажи какво мислиш за мен; нетърпелив да стана крал ангел или дявол, какво съм аз?

Този ироничен тон беше в разрез с моето пръскащо се, кипящо сърце; бях жегнат от неговата арогантност и отвърнах язвително:

— Има един дух, нито ангел, нито дявол, осъден да остане само в преддверието на ада.

Видях как бузите му пребледняват и устните му побеляват и затреперват; гневът му послужи само за да разпали моя и с решителен поглед отвърнах на очите му, които ме гледаха яростно; изведнъж те бяха отместени, сведени, помислих си, че една сълза навлажни тъмните мигли; омекнах и с неволна емоция добавих:

— Не че ти си такъв, драги лорд Реймънд.

Помълчах, даже се удивих от тревогата, която той разкри.

— Да — рече Реймънд накрая, като се надигна и захапа устната си, опитвайки се да обуздае изблика на емоции. — Такъв съм! Ти не ме познаваш, Върни; нито ти, нито нашата публика снощи; цяла Англия не знае нищо за мен. Стоя тук, изглежда, избран крал; тази ръка е на път да сграбчи скиптър; това чело усеща с всеки нерв предстоящата корона. Изглежда, имам сила, власт, победа; стоя като колона, подпираща купола; а аз съм слаб като тръстиково стъбло! Имам амбиция и тя постига целта си; моите сънища се сбъдват, моите будни надежди се осъществяват; едно кралство очаква да ме приеме, враговете ми са повалени. Но тук — и той удари сърцето си с ярост, — тук е бунтовникът, тук е препъникамъкът на това доминиращо сърце, което мога да източа от кръвта му, но докато едно пърхащо туптене все още продължава, аз съм негов роб.

Той говореше с грохнал глас, сетне наведе глава и скривайки лице в ръцете си, зарида. Аз все още бях опарен от собственото си разочарование и все пак тази сцена ме потисна до ужас, ала не можех да прекъсна неговия внезапен пристъп на страст. Той затихна накрая и хвърляйки се на дивана, остана безмълвен и неподвижен, с изключение на променливите му черти, които разкриваха силен вътрешен конфликт. Накрая се изправи и каза с обичайния си тон:

— Времето тече, Върни, трябва да тръгвам. Не ми позволявай да забравям моето най-голямо задължение тук. Ще ме придружиш ли до Уиндзор утре? Няма да бъдеш опозорен от моята компания и тъй като това навярно е последната услуга или вреда, която можеш да направиш за мен, ще откликнеш ли на молбата ми?

Той протегна ръка с почти срамежливо изражение. Бързо си помислих — да, ще стана свидетел на последната сцена от драмата. Освен това неговото поведение ме завладя и чувство на привързаност към него отново изпълни сърцето ми — предложих му да ми заповяда.

— Да, това ще направя — каза Реймънд весело, — вече е време да тръгвам; бъди с мен утре сутринта в седем; бъди потаен и предан и съвсем скоро ще бъдеш моята дясна ръка.

Изричайки това, той побърза, скочи на коня си и с жест, сякаш ми подава ръката си, за да я целуна, отново ми каза сбогом засмяно. Оставен насаме с мислите си, с болезнено напрежение се опитах да разгадая мотива зад молбата му и да предвидя събитията от предстоящия ден. Часовете минаха незабелязано, главата ме болеше от размисли, нервите ми сякаш гъмжаха от твърде много грижи — стиснах горящото си чело, сякаш трескавата ми ръка можеше да изцери болката му.

Бях точен в определения час на следващия ден и заварих лорд Реймънд да ме чака. Качихме се в каретата му и се запътихме към Уиндзор. Бях се подготвил и бях решен да не разкривам вътрешната си тревога с какъвто и да е видим признак.

— Каква грешка направи Райланд — каза Реймънд, — когато онзи ден си помисли, че ще ме надвие. Говори добре, много добре; тази тирада щеше да бъде по-успешна, ако бе насочена единствено към мен, а не към глупаците и негодниците, събрани там. Ако бях сам, щях да го изслушам с желание да чуя доводите му, но когато се опита да ме сломи на собствената ми територия, със собствените ми оръжия, той ме предизвика и събитието се разви така, както всеки можеше да очаква.

Усмихнах се невярващо и отговорих:

— Аз съм на същото мнение като Райланд и ако искаш, ще повторя всичките му доводи; да видим доколко ще бъдеш склонен от тях, за да замениш кралския за патриотичния живот.

— Повторението би било безполезно — каза Реймънд, — тъй като ги помня добре и имам много други, лично мои, които говорят с необоримо убеждение.

Той не даде никакви обяснения, нито пък аз откликнах на неговия отговор. Нашето мълчание продължи няколко мили, докато провинцията с открити полета или сенчести гори и паркове не предостави приятни гледки за нашите очи. След няколко наблюдения върху пейзажа и местата Реймънд каза:

— Философите са нарекли човека микрокосмос на природата и са открили отражение във вътрешния ум на целия този механизъм, който видимо действа около нас. Тази теория винаги е била източник на забавление за мен и много безделни часове съм прекарал, упражнявайки изобретателността си в намирането на прилики. Лорд Бейкън не казва ли, че „промяната от шум към хармония, която придава голямата сладост на музиката, наподобява човешките чувства, които се изменят към по-добро след първоначална неприязън“[16]? Какво море е приливът на страст, чийто извор е нашата природа! Нашите добродетели са плаващите пясъци, които се показват при спокойна и ниска вода; но когато вълните се издигнат и ветровете ги облъскат, горко му на дявола, чиято надежда е била в тяхната трайност — той ги вижда как потъват под него. Способите на света, неговите потребности, уроци и начинания, са ветрове, които задвижват волята ни като облаци в една посока; но надигне ли се гръмотевична буря под формата на любов, омраза или амбиция, стойката се обръща назад, триумфално преграждайки враждебния вятър.

— И все пак — отговорих аз, — природата винаги се явява пред очите ни в болен облик, а пък у човека съществува деен принцип, който е способен да ръководи съдбата или поне да заобиколи бурята, докато по някакъв начин не я победи.

— Това твое разграничение е повече гръмко, отколкото вярно — рече моят спътник. — Дали ние сме съчинили нашата същност, избирайки своите склонности и сили? Аз гледам на себе се като на музикален инструмент със струни и прагове, но нямам силата да завъртя ключовете или да настроя мислите си към по-висока или по-ниска тоналност.

— Други мъже — отбелязах — може да са по-добри музиканти.

— Говоря не за другите, а за себе си — отвърна Реймънд, — и аз съм също толкова добър пример, колкото всеки друг. Не мога да настроя сърцето си към определена мелодия или да премина през съзнателни промени по своя воля. Ние сме родени; не избираме нито родителите си, нито позициите си; ние сме обучавани от други или от обстоятелствата на света и това възпитание, примесено с вродения ни характер, е почвата, от която нашите желания, страсти и подбуди поникват.

— Има много истина в това, което казваш — рекох аз, — и въпреки това никой човек не действа въз основа на тази теория. Кой, когато прави избор, казва: „Тъй избирам, понеже съм принуден?“ Напротив, не чувства ли той свободата на волята у себе си, която, макар и да наричаш измамна, все още го подтиква, както той прецени?

— Точно така — отговори Реймънд, — още една брънка от нечупливата верига. Ако сега предприема действие, който би унищожило надеждите ми и би отскубнало кралската одежда от тленните ми крайници, за да ги облече в семпла премяна, според теб тази моя постъпка дали е породена от свободна воля?

Докато разговаряхме така, забелязах, че не минаваме по обичайния път към Уиндзор, а през Енгълфийлд Грийн, към Бишъпгейт Хийт. Започнах да гадая, че Идрис не бе причината за нашето пътуване, а че бях доведен, за да стана свидетел на сцената, която щеше да предреши съдбата на Реймънд и тази на Пердита. Реймънд очевидно се беше колебал по време на пътуването и нерешителността беше видима във всеки негов жест, когато влязохме в къщата на Пердита. Наблюдавах го с интерес, категоричен, че ако тази нерешителност продължи, ще съдействам на Пердита да преодолее природата си и ще я науча да презира колебливата любов на този, който се двоуми между притежанието на короната и на нея, чието превъзходство и обич надминават стойността на цяло кралство.

Заварихме я в нейната украсена с цветя беседка; тя четеше вестникарската статия за дебата в парламента, който явно я обричаше на безнадеждност. Това сърцераздирателно чувство бе изписано в празните ѝ очи и безжизнени движения; облак се бе надвесил над красотата ѝ и чести въздишки бяха белезите на нейното страдание. Тази гледка оказа мигновено въздействие върху Реймънд; очите му грейнаха с нежност, а разкаяние облече маниерите му в искреност и честност. Той седна до нея и вземайки вестника от ръката ѝ, каза:

— Нито дума повече няма да прочете скъпата ми Пердита за тази разправия между луди и глупци. Не мога да позволя да си осведомена относно обхвата на моята заблуда, инак ще ме презираш; макар че, повярвай ми, желанието ми да се появя пред теб не като победен, а като завоевател, ме вдъхновяваше по време на словесната ми битка.

Пердита го погледна изумена; изразителното ѝ лице за миг блесна от нежност; само да го зърне бе щастие за нея. Но горчива мисъл бързо засенчи радостта ѝ; тя наведе очи към земята, опитвайки се да овладее изблика на сълзи, който заплашваше да я покори. Реймънд продължи:

— Няма да играя роля пред теб, скъпо момиче, или да се представям за нещо различно от това, което съм — слаб и недостоен, по-способен да събудя твоето презрение, отколкото любовта ти. И все пак ме обичаш; чувствам и знам, че е така, и оттам черпя най-съкровените си надежди. Ако гордостта или дори разумът те водеха, може би щеше да ме отхвърлиш. Направи го, ако твоето съвършено сърце, неспособно на малодушни намерения като моите, откаже да се принизи за моето сърце. Обърни ми гръб, ако искаш — ако можеш. Ако цялата ти душа не те подтиква да ми простиш — ако цялото ти сърце не разтваря широко вратата си, за да ме допусне в самото му ядро, захвърли ме, никога повече не ми говори. Аз, макар и съгрешавайки спрямо теб почти отвъд опрощението, също съм горд; не бива да има сдържаност в твоето опрощение — никаква отстъпка в дара на твоята обич.

Пердита гледаше надолу, объркана, но все пак доволна. Присъствието ми я смущаваше, затова тя не се осмели да се обърне, за да погледне любимия си или да се довери на гласа си, за да го убеди в своята любов; ала руменина покри бузите ѝ и нейното неутешимо изражение бе заменено с изблик на дълбока радост. Реймънд обгърна кръста ѝ с ръката си и продължи:

— Не отричам, че съм се двоумил между теб и най-голямата надежда, която един смъртен човек може да таи; но вече не го правя. Вземи ме — извай ме според твоята воля, притежавай сърцето и душата ми за цяла вечност. Ако откажеш да спомогнеш за моето щастие, аз ще напусна Англия тази вечер и никога повече няма да стъпя тук. Лайнъл, ти чуваш: свидетелствай за мен: убеди сестра си да прости обидата, която съм ѝ причинил; убеди я да бъде моя.

— Няма нужда от друго убеждаване — каза изчервената Пердита — освен твоите скъпи обещания и моето охотно сърце, което ми прошепва, че те са искрени.

Същата вечер тримата се разходихме в гората и със словоохотливостта, която щастието вдъхновява, те ми разказаха историята на своята любов. Беше приятно да гледам как надменният Реймънд и сдържаната Пердита чрез щастието на любовта се превърнаха в бърборещи, игриви деца, изгубвайки характерната им тежест в пълнотата на взаимното блаженство. Преди една-две нощи лорд Реймънд, с угрижено чело и сърце, потиснато от размисли, бе насочил всичките си сили, за да заглуши или да убеди законодателите на Англия, че скиптърът не е твърде тежък за ръката му, докато мечти за господство, война и триумф витаеха пред него; сега, игрив като пъргаво момче, което се забавлява под одобрителното око на майка си, надеждите на неговите стремежи бяха изпълнени, когато той притисна малката нежна ръка на Пердита към устните си; а пък тя, сияеща от радост, наблюдаваше неподвижния вир и не се възхищаваше на себе си истински, но в захлас отпиваше отражението в него, съставено от нейното тяло и това на любимия ѝ, изобразени за пръв път в близко съчетание.

Разходих се настрана от тях. Ако възторгът на признатите чувства беше техен, то аз се наслаждавах на възстановена надежда. Погледнах кралските кули на Уиндзор. Висок е зидът и здрава преградата, които ме делят от моята Звезда на красотата[17]. Но не и непроходими. Тя не ще бъде негова. Още няколко години прекарай в твоята родна градина, прелестно цвете, докато с труд и време не придобия правото да те откъсна. Не се отчайвай, нито отчайвай мен! Какво трябва да сторя сега? Първо трябва да потърся Ейдриън и да го върна при нея. Търпение, нежност и неуморна обич ще го повикат обратно, ако е вярно това, което казва Реймънд, че той е луд; сила и смелост ще го спасят, ако е несправедливо затворен.

След като влюбените и аз отново се събрахме, вечеряхме заедно в беседката на Пердита. Наистина беше приказна вечеря; та макар и въздухът да бе подсладен от мириса на плодове и вино, никой от нас нито яде, нито пи — дори красотата на нощта остана незабелязана; възторгът им не можеше да бъде засилен от външни обстоятелства, а пък аз бях обгърнат от мечтание. Около полунощ Реймънд и аз се сбогувахме със сестра ми, за да се върнем в града. Той беше целият изпълнен с радост; откъслеци от песни се отронваха от устните му; всяка мисъл в ума му, всеки предмет около нас блестеше под лъчите на радостта му. Обвини ме в меланхолия, в лошо настроение и завист.

— Не е така — казах аз, — макар че признавам, че мислите ми не са така приятно заети, както твоите. Обеща да подпомогнеш посещението ми при Ейдриън; призовавам те да изпълниш дадената си дума. Не мога да се задържам тук; копнея да успокоя — навярно и да излекувам болестта на моя първи и най-добър приятел. Веднага трябва да замина за Дънкелд.

— Ти, нощна птицо — отговори Реймънд, — какво затъмнение хвърляш върху светлите ми мисли, принуждавайки ме да си спомням за онази мрачна разруха, която стои в мисловна пустош, по-непоправима от отломка на изсечена колона в обрасло с плевели поле. Мечтаеш, че ще можеш да го възстановиш? Дедал никога не е извивал тъй безизходен лабиринт около Минотавъра, какъвто лудостта е оплела около поробения разум на Ейдриън. Нито ти, нито който и да е друг Тезей може да се провре през лабиринта, за който навярно някоя жестока Ариадна има нишка.

— Намекваш за Евадна Займи, но тя не е в Англия.

— И да беше — каза Реймънд, — не бих я посъветвал да го вижда. По-добре той да се разпадне в абсолютно умопомрачение, отколкото да стане жертва на системното безумие на похабена любов. Дългата продължителност на болестта му навярно е изтрила от съзнанието му всички следи от нея; и по-добре те никога повече да не бъдат поставяни. Ще го намериш в Дънкелд; благ и послушен, той се скита по хълмовете и в гората или седи до водопада, слушайки го. Сигурно ще го видиш тъй — в косата му са преплетени диви цветя — очите му изпълнени с непроследим смисъл — с грохнал глас — тялото му, отслабнало като сянка. Той откъсва цветя и плевели и изплита венци от тях, или пуска жълти листа и парченца кора по потока, радвайки се на тяхната безопасност или ридаейки по тяхната разруха. Самият спомен ме съкрушава. За бога! Първите сълзи, които съм пролял от детството насам, бликнаха, попарвайки очите ми, когато го видях.

Не беше необходим този последен разказ, за да ме подтикне да го посетя. Единствено се чудех дали да не се опитам да се видя отново с Идрис, преди да замина. Това колебание беше разрешено на следващия ден. Рано сутринта Реймънд дойде при мен; бе пристигнала вест, че Ейдриън е тежко болен и изглежда невъзможно отслабващата му сила да преодолее болестта.

— Утре — каза Реймънд — майка му и сестра му тръгват за Шотландия, за да го видят за последен път.

— И аз ще отида днес — извиках аз. — Още сега ще наема въздушен балон; ще бъда там най-късно след четиридесет и осем часа, може би и по-рано, ако вятърът е попътен. На добър час, Реймънд; бъди щастлив, задето си избрал по-добрия път в живота. Този обрат на съдбата ме съживява. Страхувах се от лудост, а не от болест — имам предчувствие, че Ейдриън няма да умре; може би това заболяване е повратен момент и той може да се възстанови.

Всичко бе благосклонно към пътуването ми. Балонът се издигна на около половин миля от земята и с попътен вятър забърза във въздуха, докато пернатите му ветрила разкъсваха несъпротивляващата се атмосфера. Независимо от потискащата причина за пътуването ми, настроението ми бе развеселено от възкръсналата надежда, от бързото движение на въздушния катер и от блажения съпровод на слънчевия ветрец. Пилотът почти не движеше опереното кормило и тънкият механизъм на крилата, широко разперени, издаваше мърморещ шум, успокояващ сетивата. Равнини и хълмове, потоци и житни поля бяха доловими отдолу, докато ние безпрепятствено и безопасно ускорявахме като див лебед в пролетния си полет. Машината се подчиняваше и на най-малкото движение на кормилото; вятърът духаше равномерно и нямаше никаква трудност или препятствие на пътя ни. Такава беше човешката власт над стихиите; власт, която дълго бе търсена и наскоро бе открита; ала в отминали времена бе предсказано от принца на поетите, чиито стихове често цитирах за учудване на моя пилот, когато му казах преди колко стотици години са били написани:

Ах! Човешки ум, ти можеш да измислиш множество злини

и дириш странни хитрини: кой ще рече, че с ловкост

тежкият човек като малко птиче може да се рее

и из пустите небеса да знае де е?[18]

Кацнах в Пърт; и макар и изтощен от непрекъснатото излагане на вятъра в продължение на много часове, не си отдъхнах, а просто, променяйки вида на превоза си, отидох по суша, вместо по въздух, до Дънкелд. Слънцето изгряваше, когато навлязох в прохода на хълмовете. След вековни промени Бърнам Хил отново бе покрит с млада гора, докато по-остарели борове, засадени в самото начало на деветнадесети век от тогавашния херцог на Атол, придаваха тържественост и красота на пейзажа. Изгряващото слънце първо обагри боровите върхове; и умът ми, дълбоко чувствителен към благодатта на природата поради моето планинско образование, сега, в навечерието на повторната среща с моята любима и може би умиращия ми приятел, беше странно повлиян от гледката на тези далечни лъчи: те със сигурност предвещаваха нещо и аз ги приех като добри поличби за Ейдриън, от чийто живот зависеше моето щастие.

Горкият ми приятел! Той лежеше, опънат върху болнично легло, бузите му пламтяха в оттенъците на треска, очите му бяха полузатворени, дишането му бе неравномерно и затруднено. И все пак бе по-малко болезнено да го видя по този начин, отколкото да го открия изпълняващ телесните функции безпрепятствено, докато умът му боледува. Настаних се до леглото му; не го напусках ден и нощ. Горчива задача бе да гледам как духът му се колебае между живота и смъртта: да виждам топлите му бузи и да знам, че самият огън, който гори твърде яростно там, поглъща жизненото му топливо; да чуя неговия стенещ глас, който може бе никога не ще изрече слова на любов и мъдрост; да стана свидетел на несполучливите движения на крайниците му, които скоро ще бъдат обгърнати в смъртния им саван. В продължение на три дни и нощи такъв, изглежда, щеше да бъде завършекът на моите усилия, който съдбата бе повелила, и аз придобих измъчен и подобен на призрак облик покрай безпокойството и бдението. Накрая очите му леко се разтвориха с поглед на завръщащ се живот; той остана блед и слаб, но сковаността на чертите му бе смекчена от наближаващото възстановяване. Ейдриън ме позна. Какъв неописуем радостен изблик изпитах, когато лицето му за пръв път засия с погледа на разпознаването — когато той стисна ръката ми, по-трескава и от неговата, и когато произнесе името ми! Нямаше и следа от предишната му лудост, която да помрачи радостта ми.

Същата вечер пристигнаха майка му и сестра му. Графинята на Уиндзор по природа бе изпълнена със силни чувства, но много рядко през живота си бе позволявала на нейните обилни сърдечни емоции да се проявят върху чертите ѝ. Заучената неподвижност на лицето ѝ; нейният бавен, уравновесен маниер и нежният, но немелодичен глас бяха маска, скриваща бурните ѝ страсти и нетърпението на характера ѝ. Тя ни най-малко не приличаше на нито едно от децата си; нейните черни и искрящи очи, горящи с гордост, бяха напълно различни от синия блясък и откровения, благ поглед на Ейдриън или Идрис. В движенията ѝ имаше нещо грандиозно и величествено, но нищо убедително, нищо дружелюбно. Висока, слаба и строга, лицето ѝ все още бе хубаво, а гарвановата ѝ коса почти неоцветена в сиво, челото ѝ бе високо и красиво — ако веждите ѝ не бяха някак разхвърлени, щеше да е невъзможно да не бъдеш поразен от нейната външност, дори и от страх. Идрис, изглежда, бе единственото същество, което можеше да устои на майка си, въпреки изключителната благост на характера. Но в моята любима имаше безстрашие и прямота, които заявяваха, че тя няма да посегне на чуждата свобода, ала смята своята за свещена и непристъпна.

Графинята не погледна с добрина на износеното ми тяло, макар че след това хладно ми благодари за грижите. Не и Идрис; първият ѝ поглед бе отреден на брат ѝ; тя хвана ръката му, целуна клепачите му и застана над него с изражение на състрадание и любов. Очите ѝ искряха със сълзи, когато ми благодари, и изяществото на лицето ѝ бе подобрено, а не отслабено, от плама, който я караше почти да заеква, докато говори. Майка ѝ, наострила очи и уши, бързо ни прекъсна; и видях, че тя желае да ме отпрати тихо, като някой, чийто услуги не бяха необходими на сина ѝ сега, когато неговите роднини бяха пристигнали. Бях измъчен и болнав, реших да не се отказвам от длъжността си и все пак се съмнявах по какъв начин да я отстоя; когато Ейдриън ме повика и стискайки ръката ми, ме помоли да не го оставям. Майка му, видимо нехайна, веднага разбра за какво става дума и след като видя влиянието, което имахме над нея, се предаде по този въпрос.

Следващите дни бяха изпълнени с болка за мен; толкова, че понякога съжалявах, че не се бях поддал веднага пред надменната дама, която наблюдаваше всичките ми движения и превърна ценната ми задача да се грижа за моя приятел в болезнена и напрегната работа. Никоя жена никога не е изглеждала така изцяло изградена от интелект, както графинята на Уиндзор. Страстите ѝ бяха подчинили апетита ѝ, дори естествените ѝ нужди; тя спеше малко и почти не ядеше, очевидно гледаше на тялото си като на обикновена машина, чието здраве бе необходимо за изпълнението на нейните планове, но чиито сетива не са част от нейното удоволствие. Има нещо плашещо в човек, който може да превъзмогне животинската част от нашата природа, ако тази победа не е последица от ненадмината добродетел; и с подобно смутно чувство аз наблюдавах будната фигура на графинята, докато другите спяха; постеща, докато аз, по природа въздържан и подтикнат от треската, която ме тормозеше, бях принуден да се подсилвам с храна. Тя възнамеряваше да предотврати или да отслаби възможността ми да придобия влияние над децата ѝ и провали плановете ми с твърда, тиха, упорита решителност, която като че ли не беше от плът и кръв. Най-накрая войната между нас бе безмълвно обявена. Имахме много битки, по време на които не бе изречена и дума, един поглед дори не бе разменен, но в които всеки от нас бе решен да не отстъпва пред другия. Графинята имаше предимството на позицията; така бях победен, макар че нямаше да се предам.

Бях съкрушен. Лицето ми бе оцветено в тоновете на лошо здраве и негодувание. Ейдриън и Идрис видяха това; приписаха го на дългото ми бдение и безпокойство; призоваваха ме да си почивам и да се грижа за себе си, докато аз най-откровено ги уверявах, че най-доброто ми лекарство са техните добри пожелания — те и сигурното възстановяване на моя приятел, което с всеки ден бе по-очевидно. Бледата роза отново порумени бузите му; челото и устните му изоставиха пепелявия оттенък на заплашителния край; това бе ценната награда за моята непрестанна грижа — и щедрите небеса прибавиха изобилни възнаграждения, дарявайки ми благодарността и усмивките на Идрис.

След като изминаха няколко седмици, напуснахме Дънкелд. Идрис и майка ѝ веднага се върнаха в Уиндзор, докато аз и Ейдриън ги последвахме, пътувайки бавно и спирайки често поради продължителната му отпадналост. Докато обикаляхме различните графства на плодородна Англия, всички те ободряваха с лика си моя спътник, чиито болести тъй дълго го бяха отделяли от насладите на времето и пейзажа. Минахме през оживени градове и обработени полета. Земеделците събираха обилните си реколти, а жените и децата, заети с лек селски труд, образуваха групи от щастливи, здрави хора — самата гледка пораждаше радост в сърцето. Една вечер, напускайки странноприемницата ни, тръгнахме надолу по сенчеста алея, после нагоре по тревист склон, докато не достигнахме едно възвишение, което разкриваше обширна гледка към хълмове и долини, криволичещи реки, тъмни гори и светещи села. Слънцето залязваше и облаците, отделящи се като току-що подстригани овце из необятните полета на небето, приемаха златистия цвят на неговите сбогуващи се лъчи; далечните височини засияха и до ушите ни долетя оживеният шум на вечерта, изсвирен мелодично от далечината. Ейдриън, който изпитваше целия подновен дух на възвърналото се здраве, стисна ръце в радост и възкликна с възторг:

— О, щастлива земя и щастливи обитатели на земята! Величествен дворец е построил Бог за теб, човеко! И достоен си ти за твоя дом! Виж зеления килим, разстлан в краката ни, и лазурния балдахин отгоре; земните поля, които произвеждат и подхранват всички същества, и небесния път, който побира и обхваща всички неща. Сега, в този вечерен час, в този период на отдих и разсъждения, аз смятам, че всички сърца дишат един химн на любовта и благодарността и ние, като свещеници от древни времена по върховете на планините, даваме глас на техния смисъл. Със сигурност една най-добронамерена сила е създала величествената структура, която обитаваме, и е съставила законите, по които тя живее. Ако самото съществуване, а не щастието, бе окончателният край на нашето битие, то каква е необходимостта от обилния разкош, на който се наслаждаваме? Защо нашият дом е тъй прекрасен и защо природните ни инстинкти ни отреждат такива приятни усещания? Самата поддръжка на нашата животинска машина е изградена от удоволствия; и нашето препитание, плодовете на полето, е боядисано в превъзходни краски, наситено с успокояващи миризми и апетитно за вкуса ни. Защо би било така, ако Той не бе добър? Имаме нужда от къщи, които да ни предпазват от сезоните, и съзираме материалите, с които сме снабдени; растежа на дърветата с тяхната украса от листа и скалните камъни, натрупани над равнините, които изпъстрят гледката с приятната си неравномерност. Но повърхностните предмети не са съдовете на Духа на доброто. Погледнете в ума на човека, където мъдростта царува на трон; където седи въображението, художникът с четката, потопена в багри по-прекрасни от залеза, украсявайки познатия живот с блестящи тонове. Какъв възвишен дар, достоен за дарителя, е въображението! То отнема оловния оттенък от реалността: то обгръща всяка мисъл и усещане в сияен воал и с красива ръка ни повиква от безплодните морета на живота до градините, кулите и поляните на блаженството. А любовта не е ли дар от божествата? Любовта и нейното дете, Надеждата, които могат да дарят богатство на бедните, сила на слабите и щастие на скърбящите. Моята съдба не е щастлива. Дълго общувах с мъката, навлязох в мрачния лабиринт на лудостта и изплувах, но наполовина жив. И все пак благодаря на Бог, че съм живял! Благодаря на Бог, че съм зърнал престола му, небето, и земята, подножието му[19]. Радвам се, че съм видял промените през неговия ден; че съм наблюдавал слънцето, извора на светлината, и нежната странстваща луна; че съм видял огнените цветя на небето и цветистите звезди на земята; че съм бил свидетел на сеитбата и жътвата. Радвам се, че съм обичал и че съм изпитвал съчувствена радост и скръб с моите събратя. Сега се радвам, че усещам потока на мисълта в ума ми, както и кръвта в ставите на тялото ми; самото съществуване е удоволствие и благодаря на Бог, че живея! И всички вие, щастливи кърмачета на майката земя, не повтаряте ли думите ми? Вие, които сте съединени чрез любящите връзки на природата; спътници, приятели, любовници! Бащи, които се трудят с радост за своето потомство; жени, които, докато се вглеждат в оживелите фигури на децата си, забравят болките на майчинството; деца, които нито се трудят, нито създават, но обичат и са обичани! О, ако смъртта и болестта бъдат прогонени от нашия земен дом! Омразата, тиранията и страхът нивга не ще създадат бърлога в човешкото сърце! Всеки човек би разпознал брат в другаря си и кътче за отдих насред широките равнини на наследството си! Източникът на сълзи би пресъхнал и устните не ще могат да изричат скръбни фрази. Ах, свят, спящ под доброжелателното око на рая, може ли злото да те навести или скръбта да прегръща до гробовете им твоите нещастни деца? Не го прошепвай, да не би демоните да чуят и да се зарадват! Изборът остава за нас; нека го пожелаем и нашият дом да се превърне в рай. Понеже волята на човека е всемогъща, притъпявайки стрелите на смъртта, успокоявайки леглото на болестта и заличавайки сълзите на страданието. И каква стойност има всяко човешко същество, ако не вложи силите си, за да помага на своите събратя? Душата ми е избледняваща искра, тялото ми е крехко като изнемощяла вълна, но аз посвещавам целия интелект и сила, които са ми останали, на тази една работа и поемам отговорността да закрилям, доколкото съм способен, моите събратя!

Гласът му трепереше, очите му бяха насочени нагоре, ръцете му стиснати, а крехкото му тяло бе прегънато от това изобилие на емоции. Духът на живота сякаш се задържаше във фигурата му, както угасващият пламък на олтар трепти върху жарта на приетата жертва.

Глава 6

Когато пристигнахме в Уиндзор, научих, че Реймънд и Пердита са заминали за континента. Нанесох се в къщата на сестра ми и бях благодарен, задето живея в близост до замъка Уиндзор. Любопитно обстоятелство е, че в този период, когато чрез брака на Пердита бях съюзен с един от най-заможните хора в Англия, а чрез най-съкровено приятелство бях обвързан с най-големия ѝ благородник, аз преживях най-тежката немотия, която някога съм изпитвал. Познанието ми за светските принципи на лорд Реймънд ме възпираше да се обърна към него, колкото и дълбока да бе моята нищета. Напразно си повтарях по отношение на Ейдриън, че кесията му е отворена за мен; че както душевно сме обединени, така и богатствата ни също трябва да бъдат общи. Докато бях с него, никога не можех и да си помисля за неговата щедрост като за лек срещу моята бедност; дори набързо отхвърлих предложенията му да ме обезпечи, уверявайки го с лъжата, че нямам нужда от помощ. Как бих могъл да кажа на това щедро същество:

— Да ме поддържаш с безделие. Ти, който си посветил силата на ума и богатството си в полза на човечеството, трябва ли тъй погрешно да насочваш усилията си, за да подкрепяш в лентяйство силните, здравите и способните?

Ала и не смеех да го помоля да използва влиянието си, за да мога да си набавя почтена прехрана сам — защото тогава щеше да се наложи да напусна Уиндзор. Въртях се постоянно около стените на замъка му, под засенчващите го гъсталаци; единствените ми спътници бяха моите книги и любящите ми мисли. Изучавах мъдростта от древността и наблюдавах радостните стени, които приютяваха възлюбената ми. Въпреки това умът ми беше ленив. Запознах се с поезията на отминали времена; изучавах метафизиката на Платон и Бъркли; четях историите на Гърция и Рим, както и на предишните периоди на Англия, и наблюдавах движенията на дамата на сърцето ми. През нощта виждах нейната сянка по стените на покоите ѝ; през деня я гледах в цветната ѝ градина или яздейки в парка с обичайните ѝ спътници. Мислех, че магията ще бъде нарушена, ако бъда забелязан, но чувах музиката на гласа ѝ и бях щастлив. На всяка героиня, за която четох, приписвах нейната красота и несравнимо превъзходство — такава бе Антигона, докато водеше слепия Едип до дъбравата на Ерениите и когато извършваше погребалните ритуали на Полиник; такава беше Миранда в непосетената пещера на Просперо; такава бе и Хайди на пясъците на Йонийския остров. Бях луд заради изобилието на страстната ми преданост; но гордостта, неукротима като огън, прикриваше душата ми и ми пречеше да се издам чрез дума или поглед.

Междувременно, макар и да се глезех с обилни умствени угощения, дори и селянин би се отвратил от оскъдната ми храна, която понякога открадвах от катериците в гората. Признавам, че често съм се изкушавал да прибегна към беззаконните подвизи от моето юношество и да поваля почти питомните фазани, които кацаха по дърветата и накланяха светлите си очи към мен. Но те бяха собственост на Ейдриън, кърмачета на Идрис; и тъй, макар въображението ми, станало плътско заради недостига, да ме караше да мисля, че е по-добре те да бъдат набодени на шиш в кухнята ми, отколкото да седят върху зелените листа в гората…

независимо от това

възпрях надменната си воля и не се храних[20]

… аз утолявах глада си с чувства и напразно мечтаех за „такива сладки хапки“[21], до каквито буден не бих се добрал.

Но в този период целият план на моето съществуване бе на път да се промени. Осиротелият и пренебрегван син на Върни бе в навечерието на съединението си с механизма на обществото чрез златна верига и бе на път да навлезе във всички задължения и състояния на живота. Чудеса в моя полза щяха да се случат, машината на обществения живот с огромни усилия щеше да бъде преобърната. Слушай внимателно, читателю, докато разказвам тази приказка за чудеса!

Един ден, когато Ейдриън и Идрис яздели през гората заедно с майка си и обичайните им другари, Идрис, дърпайки брат си настрана от останалата част от шествието, внезапно го попитала какво се е случило с приятеля му Лайнъл Върни.

— Дори от това място — отвърнал Ейдриън, посочвайки къщата на сестра ми — можеш да видиш дома му.

— Наистина! — казала Идрис. — И защо, щом е тъй близо, той не ни посещава и не е част от нашата компания?

— Често го навестявам — отвърнал Ейдриън — Но лесно можеш да отгатнеш причините, които го възпират да дойде там, където присъствието му може да подразни някой от нас.

— Предполагам — рекла Идрис, — но каквито и да са подбудите му, не бих се осмелила да ги оборвам. Кажи ми обаче по какъв начин прекарва времето си той; какво прави и за какво мисли в уединението на къщата си?

— Не, мила моя сестро — отвърнал Ейдриън, — задаваш ми повече въпроси, отколкото мога да отговоря; но ако проявяваш интерес към него, защо не го посетиш? Той ще бъде силно поласкан и така може да погасиш част от дълга ми към него и да замениш пораженията, които му е нанесла съдбата.

— Най-охотно ще те придружа до неговото жилище — казала дамата, — не защото бих искала някой от нас да се освободи от дълга си, който е не по-малко ценен от живота ти и трябва да остане неизплатим завинаги. Но да тръгваме; утре ще се уговорим да яздим заедно и продължавайки към тази част на гората, ще го навестим.

Следователно на следващата вечер, макар есенната промяна да бе довела студ и дъжд, Ейдриън и Идрис влязоха в къщата ми. Завариха ме приличащ на Курий[22], гощавайки се с оскъдни плодове за вечеря; но те донесоха дарове, по-скъпи от златните подкупи на сабиняните, а и не можех да откажа безценните провизии от приятелство и радост, с които ме дариха. Със сигурност славните близнаци на Лето[23] не са били приветствани така тържествено, когато са били създадени в детството на света, за да разкрасят и просветлят нашата „гола канара“[24], както тази ангелска двойка бе посрещната в моето скромно и благодарно сърце. Седяхме около огнището ми като едно семейство. Разговорът ни бе по теми, несвързани с емоциите, които очевидно вълнуваха всеки един от нас; но всеки гадаеше мислите на другия и докато гласовете ни говореха по безразлични въпроси, очите ни изричаха хиляди неща, които никой език не може да произнесе.

Тръгнаха си след час. Те ме оставиха щастлив — колко неизразимо щастлив. Не бяха нужни премерените звуци на човешкия език да сричат историята на моя възторг. Идрис ме беше навестила; щях да я виждам отново и отново — въображението ми не блуждаеше далеч от съвършенството на тази мисъл. Стъпвах във въздуха; никакво съмнение, никакъв страх, никаква надежда дори не ме смущаваха; с душата си сграбчих цялата радост, доволен, нежадуващ, блажен.

В продължение на много дни Ейдриън и Идрис продължиха да ме посещават по този начин. В тези ценни разговори всемогъщият дух на любовта, под маската на възторжено приятелство, проникваше все повече и повече. Идрис го усети. Да, божество на света, разчетох почерка ти в нейните погледи и жестове; чух как мелодичният ти глас отеква от нея — ти ни приготви лек и цветист път, всички нежни мисли го украсяваха — името ти, Любов, не бе изречено, но ти, най-влиятелни гений, стоеше забулен, и времето, а не нечия човешка ръка, щеше да повдигне завесата. Отчетливи звуци на орган не оповестиха обединението на нашите сърца; тъй като неблагоприятните обстоятелства не дадоха възможност на фразите, които витаеха върху устните ни.

О, перо мое! Побързай да напишеш какво е било миналото, преди мисълта за настоящето да възпре ръката, която те води. Ако вдигна очи и видя пустата земя, и усетя, че онези мили очи са изразходвали човешкия си блясък и че онези красиви устни са притихнали, а техните „червени листа“[25] избледнели, завинаги ще онемея аз!

Но ти живееш, моя Идрис, дори сега се движиш преди мен! Имаше една поляна, о, читателю! Тревист отвор в гората; сам оживите дървета бяха оставили неговия кадифен простор като храм за любов; сребърната Темза го обгръщаше от едната страна, а от другата една върба се навеждаше, потапяйки косата си като наяда[26] във водите, разрешена от невидимата ръка на вятъра. Дъбовете наоколо бяха дом на ято славеи — там съм сега; Идрис, в скъпия разцвет на младостта, е до мен — не забравяйте, аз съм само на двадесет и две, а едва седемнадесет лета са изминали за моята любима. Реката, набъбнала от есенните дъждове, бе наводнила ниските земи и Ейдриън, в любимата си лодка, се е заел с опасното занимание да откъсне най-горния клон на един потопен дъб. Изтощен ли си от живота, Ейдриън, че тъй ухажваш опасността?

Той бе спечелил наградата си и превеждаше лодката си през потопа; в уплах очите ни бяха приковани в него, но потокът го отнесе от нас; той бе принуден да акостира далеч по-надолу и да направи значителна обиколка, преди да се присъедини към нас.

— Той е в безопасност! — извика Идрис, когато Ейдриън скочи на брега и размаха клонката над главата си в знак на успех. — Ще го изчакаме тук.

Бяхме сами заедно; слънцето беше залязло; песента на славеите начена; вечерната звезда блестеше отчетливо в потопа от светлина, който все още не беше избледнял на запад. Сините очи на моето ангелско момиче бяха приковани в този сладък символ на самата нея.

— Как пулсира светлината — каза Идрис, — тя е животът на тази звезда. Нейното колебливо сияние сякаш казва, че състоянието ѝ, дори като нашето на земята, е променливо и непостоянно; смятам, че тя се страхува и обича.

— Не гледай към звездата, скъпа, добра приятелко — възкликнах аз, — не разчитай любов в нейните треперещи лъчи; не гледай далечни светове; не говори за простата фантазия за чувство. Дълго мълчах; толкова дълго, че дори до болка исках да говоря с теб и да предам душата си, живота си, цялото си същество на теб. Не гледай към звездата, любима моя, или го направи и разреши на тази вечна искра да се застъпи за мен; нека ми бъде свидетел и мълчалив поддръжник, докато свети — любовта за мен е каквато е светлината за звездата; докато тя е незатъмнена от унищожение, толкова дълго ще те обичам.

Завинаги забулен пред кораво сърдечното око на света трябва да бъде възторгът на този миг. Все още усещам как нейното грациозно тяло се притиска към преизпълненото ми сърце — все още зрението, пулсът и дишането се побеляват и разпадат при спомена за тази първа целувка. Мудно и мълчаливо отидохме да се срещнем с Ейдриън, когото чухме да се приближава.

Помолих Ейдриън да се върне при мен, след като заведе у дома сестра си. И същата вечер, разхождайки се насред осветените от луната горски пътеки, излях цялото си сърце, неговото въодушевление и надежда, пред моя приятел. За миг той изглеждаше обезпокоен.

— Може и да съм предчувствал това — каза той. — Каква кавга ще настъпи сега! Извини ме, Лайнъл, и не се учудвай, че очакването на спор с майка ми ме разтърсва, но и с радост признавам, че най-големите ми надежди са осъществени, като поверявам сестра си на твоята закрила. Ако още не го знаеш, скоро ще научиш за дълбоката омраза, която майка ми таи към името Върни. Ще разговарям с Идрис; сетне всичко, което може да направи един приятел, ще сторя аз; на нея ѝ принадлежи ролята на любима, ако тя е способна на това.

Докато братът и сестрата все още се колебаеха по какъв начин най-добре биха могли да привлекат майка си на тяхна страна, тя, подозирайки нашите срещи, търсеше сметка на децата си заради тях: обвинила честната си дъщеря в измама и в неприлична привързаност към този, чиято единствена заслуга била, че е син на разхайтения любимец на неблагоразумния ѝ баща, и който несъмнено бил също толкова безполезен както онзи, от когото произхожда. Очите на Идрис пламнали при това обвинение; тя отвърнала:

— Не отричам, че обичам Върни; докажи ми, че той е безполезен, и никога повече няма да се срещна с него.

— Скъпа госпожо — казал Ейдриън, — позволи ми да те помоля да се срещнеш с него, да изградиш приятелство с него. Тогава ще се удивиш, както и аз, на обхвата на неговите постижения, гений и талант. (Извини ме, любезни читателю, това не е ненужна суета; не е напразна, тъй като знанието, че Ейдриън се е чувствал така и сега радва самотното ми сърце.)

— Безумно и глупаво момче! — възкликнала гневната дама. — Избрал си с мечти и теории да провалиш плановете ми за твоето собствено величие; но няма да сториш същото и с онези, които съм създала за сестра ти. Твърде добре разбирам обаянието, под което и двамата сте попаднали; тъй като имах същата борба с баща ти, за да го накарам да прогони родителя на този младеж, който криеше злите си склонности с лицемерието и лукавството на усойница. В онези дни колко често слушах за неговия чар, широкоразпространените му завоевания, остроумието му, изтънчените му маниери. Добре е, когато само мухи биват уловени в мрежата на такива паяци; но и благородните и могъщите ли трябва да склонят вратовете си под трошливия хомот на тези нелепи преструвки? Ако сестра ти бе незначителният човек, който заслужава да бъде, щях с готовност да я оставя на съдбата, злочестата съдба на съпруга на мъж, чийто характер, подобен на този на окаяния му баща, би трябвало да ви напомня за безразсъдството и пороците, които той олицетворява. Но помни, лейди Идрис, не само някогашната кралска кръв на Англия обагря вените ти, ти си принцеса на Австрия и всяка капка живот е сходна на тази на императори и крале. Следователно ти подходящ партньор ли си за едно необразовано овчарче, чието единствено наследство е опетненото име на баща му?

— Мога да изразя само една съпротива — отвърнала Идрис, — същата, която и брат ми предложи; срещни се с Лайнъл, разговаряй с моето овчарче.

Графинята я прекъснала възмутено.

— Твоето! — извикала тя и след това, изглаждайки развълнуваните си черти до презрителна усмивка, продължила: — Ще говорим за това друг път. Всичко, за което сега моля, всички молби на твоята майка, Идрис, са да не се срещаш с това парвеню в продължение на един месец.

— Не смея да се съглася — рекла Идрис, — това би го наранило твърде много. Нямам право да си играя с чувствата му, да приема предложената от него любов и след това да го уязвя с пренебрежение.

— Това отива твърде далеч — отговорила майка ѝ с треперещи устни и очи, отново изпълнени с гняв.

— Не, госпожо — казал Ейдриън, — освен ако сестра ми не даде съгласие никога повече да не го вижда, със сигурност е безполезно мъчение да ги разделяме за един месец.

— Със сигурност — отговорила бившата кралица с язвително пренебрежение, — неговата любов и нейната любов, детските вълнения и на двама им, трябва да бъдат подобаващо съпоставени с моите години, прекарани в надежди и тревога, със задълженията на кралско потомство, с висшето и достойно поведение, което някой от нейния произход трябва да притежава. Но за мен е непристойно да споря и да се оплаквам. Навярно ще имате добрината поне да ми обещаете да не се жените в този промеждутък?

Тази молба била изречена само наполовина иронично; и Идрис се учудила защо майка ѝ иска да изтръгне от нея обет да не прави това, което тя никога не бе и мечтала да стори — но обещанието било поискано и дадено.

След това всичко продължи радостно; срещахме се както обикновено и разговаряхме без страх за бъдещите си планове. Графинята беше толкова нежна и дори повече от обичайно обичлива към децата си, че те започнаха да се надяват на нейното окончателно съгласие. Тя беше твърде различна от тях, прекалено чужда на техните вкусове, за да могат те да се насладят на нейната компания или на изгледите за нейната продължителност, но им доставяше удоволствие да я виждат помирителна и мила. Веднъж дори Ейдриън се осмели да предложи да ѝ гостувам. Тя отказа с усмивка, напомняйки му, че засега сестра му е обещала да бъде търпелива.

Един ден, след като бе изминал близо месец, Ейдриън получи писмо от свой приятел в Лондон, в което той го молеше за незабавното му присъствие за подпомагането на някаква важна цел. Невинният Ейдриън не се съмняваше в никаква измама. Яздих с него чак до Стейнс: той беше в приповдигнато настроение; и след като не можех да се срещам с Идрис по време на отсъствието му, той обеща да се завърне бързо. Неговата веселост, която беше необикновена, имаше странно въздействие, пробуждайки у мен противоположни чувства; предчувствие за зло надвисна над мен; забавих се на връщане; броях часовете, които трябваше да минат, преди да видя Идрис отново. Защо трябва да бъде така? Какво ли зло може да се случи междувременно? Дали майка ѝ не би се възползвала от отсъствието на Ейдриън, за да я подтикне отвъд търпението ѝ, за да я хване в клопка? Реших, каквото и да ни сполети, да я видя и да разговарям с нея на следващия ден. Тази непоколебимост ме успокои. Утре, най-прекрасна и най-добра, надежда и радост на живота ми, утре ще те видя — какъв глупак съм да мечтая, отлагайки момента!

Отидох да си почина. След полунощ бях събуден от ожесточено тропане на вратата ми. Беше дълбока зима; бе валял сняг и все още валеше; вятърът свистеше в безлистните дървета, ограбвайки ги от белите снежинки още при падането им; неговият печален стон и продължаващото тропане се смесиха налудничаво със сънищата ми — най-накрая се събудих и обличайки се припряно, побързах, за да открия причината за този смут и да отворя вратата си за неочаквания посетител. Бледа като снега, който се изсипваше около нея, със стиснати ръце, Идрис стоеше пред мен.

— Спаси ме! — възкликна тя и щеше да се свлече на земята, ако не я бях подпрял. След миг обаче се съживи и с енергия, почти с ярост, ме помоли да оседлая коне, за да я отведа далеч, далеч в Лондон, при брат ѝ — поне да я спася. Аз обаче нямах коне и тя закърши ръце.

— Какво мога да сторя? — извика. — Изгубена съм… и двамата сме завинаги изгубени! Но ела — ела с мен, Лайнъл; не бива да оставам тук — може да вземем файтон от най-близката пощенска станция; може би все още имаме време! Ела, ах, ела с мен, за да ме спасиш и закриляш!

Когато чух нейните сърцераздирателни молби, докато Идрис, с развлечена рокля, разрошена коса и ужасени погледи кършеше ръце, ме връхлетя мисълта: дали и тя е луда?

— Мила моя — придърпах я към сърцето си, — по-добре си почини, отколкото да се скиташ по-далеч. Отдъхни си, любима, ще запаля огън — ти си премръзнала.

— Почивка! — извика тя. — Отдих! Ти бълнуваш, Лайнъл! Ако се забавиш, ние сме погубени; ела, умолявам те, освен ако не ме отхвърляш завинаги.

Това, че Идрис, родената принцеса, кърмачето на богатство и разкош, бе дошла през бурната зимна нощ от своята кралска обител и заставайки пред моята скромна врата, ме призоваваше да препусна с нея през мрака и бурята, със сигурност беше сън — но нейните жални стонове и гледката на нейната прелест отново ме увериха, че това не е само видение. Оглеждайки се плахо наоколо, сякаш се страхуваше да не бъде подслушвана, тя прошепна:

— Открих… утре… тоест днес… утрешният ден вече е дошъл… преди зазоряване чужденци, австрийци, наемници на майка ми, ще ме откарат в Германия, в затвор, в брак — каквото и да е, но не си ти и брат ми — отведи ме или скоро те ще бъдат тук!

Бях уплашен от нейната ярост и предположих, че има някаква грешка в несвързания ѝ разказ; но вече не се колебаех да ѝ се подчиня. Беше дошла сама от замъка, беше прекосила три дълги мили в полунощ, в силния сняг; трябваше да стигнем до Енгълфийлд Грийн, да извървим още миля и половина, преди да можем да се сдобием с файтон. Тя ми каза, че бе удържала силата и смелостта си до пристигането си в къщата ми, а след това и двете я бяха напуснали. Сега Идрис едва вървеше. Въпреки че я подкрепях, тя все изоставаше: и след половин миля, след много спирания, зъзнещи пристъпи и полуприпадъци, тя се изплъзна от моята поддържаща ръка върху снега и с порой от сълзи заяви, че трябва да бъде понесена, понеже не може да продължи. Вдигнах я на ръце; лекото ѝ тяло се отпусна на гърдите ми. Не усетих никаква тежест освен вътрешния товар на противоречиви и спорни емоции. Изпълни ме наслада до преливане. Нейните студени крайници отново ме докоснаха като торпедо; и аз потръпнах в съчувствие към болката и уплаха ѝ. Главата ѝ бе положена на рамото ми, дъхът ѝ развяваше косата ми, сърцето ѝ биеше близо до моето, моят възторг ме разтреперваше, заслепяваше ме, унищожаваше ме — докато един потиснат стон, избухващ от устните ѝ, тракането на зъбите, което тя напразно се опитваше да покори, и всички признаци на страдание, които тя проявяваше, не ми припомниха необходимостта от бързина и помощ. Накрая ѝ казах:

— Ето там е Енгълфийлд Грийн; там е и странноприемницата. Но ако те видят при тези странни обстоятелства, скъпа Идрис, дори по това време враговете ти може да узнаят за бягството ти твърде скоро: не е ли по-добре, ако наема файтона сам? Междувременно ще те оставя на сигурно място и веднага ще се върна при теб.

Тя отвърна, че съм прав и че мога да постъпя с нея както пожелая. Забелязах, че вратата на една малка постройка бе открехната. Бутайки, отворих вратата; с малко разпръснато наоколо сено ѝ направих кушетка и поставяйки изтощеното ѝ тяло върху нея, я покрих с наметалото си. Страхувах се да я оставя, изглеждаше толкова изнурена и отпаднала — но след миг тя се оживи отново и наред с това започна пак да се бои; и отново ме помоли да не се бавя. Да повикам хората от странноприемницата и да се сдобия с превоз и коне, макар че аз самият ги впрегнах, ми отне много минути; минути, всяка една от които бе натоварена с тежестта на години. Наредих файтона да бъде придвижен леко напред, изчаках, докато хората от странноприемницата се оттеглиха, и след това накарах пощальончето да спре файтона до мястото, където Идрис, нетърпелива и вече донякъде възстановила се, стоеше и ме чакаше. Качих я във файтона; уверих я, че с нашите четири коня ще пристигнем в Лондон преди пет — часът, когато тя ще бъде потърсена и липсата ѝ открита. Умолявах я да се успокои; благ поток от сълзи я облекчи и тя постепенно разказа своята история, изпълнена със страх и премеждия.

Същата нощ, след заминаването на Ейдриън, майка ѝ горещо я бе увещавала по въпроса за връзката ѝ с мен. Всяка причина, всяка заплаха, всяка гневна подигравка били изтъкнати напразно. Графинята явно смятала, че е загубила Реймънд заради мен; аз бях злото въздействие върху нейния живот, дори бях обвинен в усилването и укрепването на безумното и подло отстъпничество на Ейдриън от всякакви идеи за развитие и величие; а сега този нещастен планинар щеше да открадне дъщеря ѝ. Идрис ми разказа, че гневната дама не благоволила да прибегне към нежност и убедителност; ако беше, задачата на Идрис да се съпротивлява щяла да бъде изключително болезнена. Но така, както се случило, добрият нрав на нежното момиче бил предизвикан да защити и да се застъпи за моята презирана кауза. Майка ѝ приключила разговора с пренебрежителен поглед и прикрит триумф, които за миг събудили подозренията на Идрис. Когато се разделили за нощта, графинята казала:

— Утре се надявам, че тонът ти ще бъде променен: успокой се, развълнувах те; отиди да си починеш и ще ти изпратя лекарството, което винаги взимам, когато съм прекалено неспокойна — то ще ти осигури спокойна нощ.

Преди Идрис да положи с неспокойни мисли хубавата си буза на възглавницата, прислужницата на майка ѝ донесла течно лекарство; подозрение отново я пронизало при тази странна постъпка, достатъчно притеснителна, за да я накара да не отпива от отварата; но неприязънта към разправиите и желанието да открие дали има оправдано основание за нейните предположения, я накарали почти спонтанно и в противоречие с обичайната ѝ откровеност да се престори, че поглъща лекарството. След това, както била развълнувана от агресията на майка си, а сега и от необичайни страхове, тя лежала, неспособна да заспи, стряскайки се от всеки звук. Скоро вратата ѝ се отворила тихо и когато тя подскочила, чула шепот: „Още не е заспала“ и вратата отново се затворила. С разтуптяно сърце Идрис очаквала ново посещение и когато след известно време в спалнята ѝ отново нахълтали, след като първо се уверила, че натрапниците са майка ѝ и прислужница, тя се отпуснала в престорен сън. Стъпки се приближили до леглото ѝ, тя не посмяла да помръдне, стараейки се да успокои сърцебиенето си, което станало по-буйно, когато чула майка си да прошепва:

— Хубава глупачке, наистина ли смяташ, че играта ти завинаги е приключила.

За миг на бедното момиче ѝ си сторило, че майка ѝ вярва, че е изпила отровата: била на път да подскочи; когато графинята, вече отдалечила се от леглото, заговорила с тих глас на придружителката си и Идрис отново се заслушала:

— Побързай — казала тя, — няма време за губене — отдавна е минало единадесет; те ще бъдат тук в пет; вземи само дрехите, необходими за пътуването ѝ, и кутията ѝ с бижута.

Слугинята се подчинила; малко думи били изречени от двете страни, но те били жадно уловени от планираната жертва. Тя чула да споменават името на собствената ѝ прислужница.

— Не, не — отговорила майка ѝ, — тя няма да идва с нас; лейди Идрис трябва да забрави за Англия и всички, които са част от нея.

И отново чула:

— Тя няма да се събуди до късно утре сутрин, а тогава вече ще бъдем насред морето.

— Всичко е готово — накрая обявила жената.

Графинята отново се доближила до леглото на дъщеря си:

— Поне в Австрия — рекла тя — ще се подчиняваш. В Австрия, където подчинението може да бъде наложено и не остава друг избор, освен този между почтен затвор и подобаващ брак.

След това и двете се оттеглили; ала докато вървяла, графинята казала:

— Тихо; всички спят, макар и не всички да са били подготвени за сън като нея. Няма да позволя никой да ни заподозре или тя може да бъде предизвикана да се съпротивлява, и може да избяга. Ела с мен в моята стая; ще останем там до уговорения час.

Те си отишли. Идрис, поразена от ужас, но оживена и дори подсилена от прекомерния си страх, се облякла припряно и слизайки по задно стълбище и избягвайки района около покоите на майка си, успяла да избяга от замъка през нисък прозорец и през сняг, вятър и неизвестност дошла до моята къща; тя не бе загубила смелостта си, докато не пристигна, и когато постави съдбата си в моите ръце, се предаде на отчаянието и изтощението, които я смазваха.

Утеших я, доколкото можех. Изпитвах радост и възторг, задето я притежавах и спасявах. И все пак, за да не породя нови вълнения у нея, per non turbar quel bel viso sereno[27], обуздах въодушевлението си. Стремях се да успокоя нетърпеливия танц на сърцето си; обърнах се настрана от погледа ѝ, сияещ с твърде много нежност, и гордо промърморих към тъмната нощ и неблагоприятния въздух изразите на моите чувства. Стори ми се, че прекалено скоро стигнахме в Лондон; и въпреки това не можех да съжалявам за бързото ни пристигане, когато станах свидетел на щастието, с което любимото ми момиче се озова в обятията на брат си, в безопасност от всяко зло под неговата безукорна закрила.

Ейдриън написа кратко писмо до майка си, в което я уведоми, че Идрис е под негова грижа и опека. Изминаха няколко дни и накрая пристигна отговор, подписан от Кьолн. Надменната и разочарована дама бе написала, че е безполезно графът на Уиндзор и сестра му да се обръщат отново към наранения родител, чиято единствена надежда за спокойствие произлиза от забравата за тяхното съществуване. Желанията ѝ били унищожени, плановете ѝ провалени. Тя не се оплакваше; казваше, че у другаря на брат ѝ Идрис нямало да открие възнаграждение за тяхното неподчинение, а такива обстоятелства и начин на живот, които ще я накарат да се примири със съдбата си. При това положение графинята категорично отказваше да общува с тях.

Такива бяха необикновените и невероятни събития, които най-накрая доведоха до съюза ми със сестрата на моя най-добър приятел, с моята обожавана Идрис. С непринуденост и смелост тя отмести настрана предразсъдъците и съпротивата, които бяха пречки към моето щастие, и не изпита скрупули да се омъжи за този, на когото бе дала сърцето си. Да бъда достоен за нея, да се издигна до нейната височина чрез усилията на таланти и добродетели, да се отплатя за любовта ѝ чрез всеотдайна, неуморна нежност бяха единствените благодарности, които можех да предложа в отговор на несравнимия ѝ дар.

Глава 7

А сега, пропускайки кратък период от време, нека читателят бъде запознат с нашия щастлив кръг. Ейдриън, Идрис и аз се установихме в замъка Уиндзор, — лорд Реймънд и сестра ми обитаваха къща, която той бе построил на границите на Големия парк, близо до къщата на Пердита, както все още наричахме дома с ниския покрив, където ние двамата, бедни дори на надежда, бяхме получили обещанията за нашето щастие. Имахме отделни занимания и общи забавления. Понякога прекарвахме цели дни под листата на горските дървета с книгите и музиката си. Това се случваше през онези редки дни в нашата страна, когато слънцето се изкачва на ефирния си трон насред незамъглено величие, а безветрената атмосфера е като вана с кристална и успокояваща вода, обгръщаща сетивата в спокойствие. Когато облаците забулваха небето и вятърът ги разпръскваше насам-натам, разкъсвайки тъканта им и разпращайки отломките им из въздушните равнини — тогава ние излизахме и търсехме нови красиви и спокойни места. Когато честите дъждове ни затваряха вътре, вечерни развлечения следваха утрините учения, съпроводени от музика и песен. Идрис имаше вроден музикален талант; и гласът ѝ, който бе внимателно развит, беше звучен и сладък. С Реймънд взимахме участие в изпълненията, а Ейдриън и Пердита бяха отдадени слушатели. Тогава бяхме безгрижни като летни насекоми, игриви като деца; винаги се срещахме с усмивки и разчитахме удовлетворение и радост в лицата си. Нашите основни празници се провеждаха в къщата на Пердита и никога не се отегчавахме да говорим за миналото или да мечтаем за бъдещето. Ревността и безпокойството бяха непознати за нас; нито пък страх или желание за промяна някога са нарушавали спокойствието ни. Други казваха „Може би сме щастливи“, ние казвахме — „Щастливи сме“.

Когато се разделяхме за кратко, обикновено беше, защото Идрис и Пердита се разхождаха някъде заедно, а ние оставахме да обсъдим делата на нациите и философията за живота. Самата разлика в нашите характери придаваше жар на тези разговори. Ейдриън имаше превъзходство в знанията и красноречието; но Реймънд притежаваше пъргава проницателност и практически познания за живота, които обикновено се проявяваха в опозиция на Ейдриън и по този начин поддържаха кълбото на дискусията. Друг път пътувахме в продължение на много дни и прекосявахме страната, за да посетим всяко място, прочуто с красота или историческа значимост. Понякога отивахме до Лондон и се включвахме в забавленията на оживената тълпа; друг път в нашето уединение нахлуваха посетители от външния свят. Тези промени само ни правеха по-чувствителни към удоволствието от интимните разговори на собствения ни кръг, спокойствието на нашата божествена гора и нашите щастливи вечери в залите на любимия ни замък.

Характерът на Идрис беше особено откровен, мек и любящ. Нравът ѝ беше неизменно благ; и макар да бе непоколебима и решителна по всеки въпрос, който докосваше сърцето ѝ, тя отстъпваше на онези, които обичаше. Природата на Пердита бе по-малко съвършена, но нежността и щастието подобряваха нейния нрав и смекчаваха естествената ѝ сдържаност. Нейният ум беше бистър и дълбок, въображението ѝ — ярко; тя беше искрена, щедра и разумна. Ейдриън, моят несравним брат по душа, чувствителният и превъзходен Ейдриън, макар обичащ и обичан от всички, изглеждаше обречен да не открие другата половина от себе си, която щеше да допълни щастието му. Той често ни напускаше и се скиташе сам в гората или плаваше с малката си лодка, а книгите бяха единствените му спътници. Често беше най-веселият в нашата компания, но в същото време беше единственият, навестяван от пристъпи на обезверение; стройната му фигура изглеждаше претоварена от тежестта на живота и душата му сякаш по-скоро обитаваше тялото му, отколкото двете да са обединени в едно цяло. Едва ли бях по-отдаден на моята Идрис, отколкото брат ѝ, и тя го обичаше като свой учител, приятел, благодетел, който ѝ бе осигурил осъществяването на най-скъпите ѝ желания. Реймънд, амбициозният, неспокоен Реймънд, си отдъхваше по средата на дългия житейски път и с удоволствие се бе отказал от всички свои планове за суверенитет и слава, за да стане един от нас, цветя на полето. Неговото кралство беше сърцето на Пердита, неговите поданици — мислите ѝ; от нея той беше обичан, уважаван като виеше същество, слушан, обгрижван. Никое задължение, никоя преданост, никоя грижа не ѝ бяха тягостни, щом се отнасяха до него. Тя седеше настрана от нас и го гледаше; плачеше от радост при мисълта, че той е неин. Пердита му издигна храм в сърцевината на своето същество и всяка нейна способност беше свещеник, дал обет да му служи. Понякога тя можеше да бъде своенравна и капризна; но нейното покаяние беше горчиво, а отплатата ѝ пълна, и дори този променлив нрав допадаше на онзи, който не беше създаден от природата, за да плава бездейно по течението на живота.

През първата година от брака им Пердита дари Реймънд с прекрасно момиче. Любопитно беше да се проследи в този миниатюрен модел чертите на баща му. Същите полунадменни устни и победоносна усмивка, същите интелигентни очи, същото чело и кестенява коса; самите ѝ ръце и тънки пръсти наподобяваха неговите. Колко скъпа бе тя на Пердита! С течение на времето аз също станах баща и малките ни галеници, наша радост и възторг, породиха хиляда нови и възхитителни чувства.

Така изминаха години, непроменливи години. Всеки месец довеждаше своя наследник, всяка година — по една, подобна на отминалата; животът ни наистина беше въплъщение на онази красива мисъл на Плутарх, че „душите ни имат естествена склонност към любовта, раждайки се, за да обичат толкова, колкото и да чувстват, да разсъждават, да разбират и помнят“. Говорихме за промяна и дейни начинания, но пак оставахме в Уиндзор, неспособни да нарушим очарованието, което ни привързваше към уединения ни живот.

Pareamo aver qui tutto il ben raccolto

Che fra mortali in piii parte si rimembra.[28]

А и сега, когато децата ни създаваха работа, намирахме оправдания за безделието си с идеята, че ги възпитаваме за едно по-великолепно поприще. Най-накрая нашето спокойствие бе нарушено и ходът на събитията, който в продължение на пет години бе протекъл в притихнало спокойствие, беше смутен от нарушители и препятствия, които ни събудиха от приятния ни сън.

Трябваше да бъде избран нов лорд-протектор на Англия и по молба на Реймънд се отправихме към Лондон, за да станем свидетели и дори да участваме в изборите. Ако Реймънд се бе оженил за Идрис, този пост щеше да бъде неговият мост към по-висш сан и желанието му за власт и слава щеше да бъде увенчано докрай. Той бе заменил скиптър за лютня, кралство за Пердита.

Дали размишляваше върху това, докато пътувахме към града? Наблюдавах го, но не можех да преценя. Той беше особено весел, играейки с детето си и обръщайки се, за да се пошегува с всяка изречена дума. Навярно правеше това, понеже бе видял облака над Пердита. Тя се опита да се развесели, но очите ѝ от време на време се пълнеха със сълзи и гледаше замислено Реймънд и момичето си, сякаш се боеше, че ще ги сполети някакво зло. И така се чувстваше. Предчувствие за нещастие бе надвиснало над нея. Тя се наведе през прозореца, гледайки към гората и кулите на замъка, и когато разни предмети ги скриха от полезрението ѝ, страстно възкликна:

— Пейзажи на щастие! Пейзажи, свещени за преданата любов, кога ли ще ви видя отново! И когато ви видя, ще бъда ли все още любимата и радостна Пердита, или ще бъда с разбито сърце и изгубена, скитаща се сред вашите горички, призрак на това, което съм!

— О, глупаче — извика Реймънд, — върху какво размишлява твоята главичка, че изведнъж си станала толкова внушително мрачна? Горе главата или ще те заведа при Идрис и ще повикам Ейдриън в каретата, който, както виждам по неговите жестове, споделя доброто ми настроение.

Ейдриън беше на кон; той яздеше до каретата и неговата веселост, в допълнение към тази на Реймънд, разсея меланхолията на сестра ми. Вечерта влязохме в Лондон и отидохме в нашите жилища близо до Хайд Парк.

На следващата сутрин лорд Реймънд ме посети рано.

— Дойдох при теб — каза той — само наполовина убеден, че ще ми помогнеш с моя план, но решен да го изпълня, независимо дали ще се съгласиш с мен, или не. Обещай ми обаче потайност; защото, ако не допринесеш за моя успех, поне не трябва да го осуетяваш.

— Ами, обещавам. А сега…

— А сега, скъпи приятелю, за какво дойдохме до Лондон? Да присъстваме на избора на протектор и да дадем нашето „да“ или „не“ за онзи измамен херцог? Или за свадливия Райланд? Вярваш ли, Върни, че те доведох в града за това? Не, ще имаме наш собствен протектор. Ще обявим кандидат и ще осигурим успеха му. Ние ще издигнем Ейдриън и ще направим всичко възможно, за да му дадем властта, която му се полага по рождение и която той заслужава заради своите добродетели. Не отговаряй; знам всички твои възражения и ще им отговоря по ред. Първо, дали той ще се съгласи да стане велик човек, или не? Остави на мен задачата с убеждаването по този въпрос; не те моля да ми съдействаш там. На второ място, дали той трябва да замени заниманието си по събиране на къпини и отглеждане на ранени яребици в гората за ръководенето на нацията? Скъпи мой Лайнъл, ние сме женени мъже и намираме достатъчно работа в това да забавляваме съпругите си и да играем с децата си. Но Ейдриън е сам, без жена, без деца, свободен. Отдавна го наблюдавам. Той страда от липсата на някакъв интерес към живота. Сърцето му, изтощено от ранните му страдания, почива като новоизлекуван крайник и се свива при всяко вълнение. Но неговият разум, неговата благотворителност, неговите добродетели искат поле за упражнения и изяви; и ние ще му го набавим. Освен това няма ли да е жалко, ако геният на Ейдриън изчезне от земята безплоден, като цвете на неутъпкана планинска пътека? Смяташ ли, че природата е създала неговата превъзходна машина без някаква цел? Повярвай ми, той е роден да бъде творецът на безкрайно благо за родната си Англия. Не му ли е дарила тя всеки дар до разточителство — произход, богатство, талант, доброта? Не го ли обича и не му ли се възхищава всеки? И той не се ли радва единствено на онези усилия, които разкриват любовта му към хората? Ела, виждам, че вече си убеден и ще ме подкрепиш, когато го предложа тази вечер в парламента.

— Изложи всичките си аргументи в отличен ред — отговорих аз, — и ако Ейдриън се съгласи, те са необорими. Единствено едно условие бих поставил — да не правиш нищо без неговото съгласие.

— Вярвам, че си прав — каза Реймънд. — Въпреки че първоначално бях решил да уредя въпроса по различен начин. Но така да бъде. Ще отида при Ейдриън на мига; и ако той склони да даде съгласие, ти няма да погубиш труда ми, убеждавайки го да се върне и отново да се превърне в катерица в Уиндзорската гора. Идрис, и ти няма да постъпиш като предател към мен?

— Повярвай ми — отговори тя, — можеш да разчиташ на моето невмешателство.

— От моя страна — рекох аз, — аз съм твърде уверен в достойнствата на нашия приятел и богатствата, които цяла Англия би пожънала от неговия протекторат, за да лиша сънародниците си от тази благословия, ако той се съгласи да им я даде.

Вечерта Ейдриън ни посети.

— И вие ли кроите заговори срещу мен — каза той, смеейки се — и сте се обединили с Реймънд под общата кауза да измъкнете от облаците този беден мечтател, за да го обградите с показност и взривове от земно величие, вместо с небесни лъчи и въздушен простор? Мислех, че ме познавате по-добре.

— Познавам те достатъчно добре — отвърнах аз, — за да смятам, че ще бъдеш щастлив в тази ситуация; но доброто, което би сторил за другите, може да ти даде тласък, тъй като вероятно е настъпил моментът, в който да приложиш на практика своите теории и да предизвикаш такава реформация и промяна, които ще доведат до онази съвършена система на управление, която обичаш да описваш.

— Говориш за една почти забравена мечта — рече Ейдриън и лицето му помръкна леко. — Мечтите на моето юношество отдавна са избледнели в светлината на реалността; сега съм наясно, че не съм човек, пригоден да управлява нации; за мен ще е достатъчно, ако запазя в благоприятно управление малкото кралство на собствения ми живот. Но не виждаш ли, Лайнъл, бездействието на нашия благороден приятел; бездействие, навярно неизвестно за него самия, но очевидно за мен. Лорд Реймънд изобщо не е роден, за да бъде търтей в кошера и да открива щастие в нашия пастирски живот. Той смята, че трябва да бъде доволен; представя си, че настоящето му положение изключва възможността за величие; следователно дори и пред собственото си сърце той не планира промяна за себе си. Но не виждаш ли, че под идеята да ме издигне, той чертае нов път за себе си; път на действие, от който Реймънд отдавна се е откъснал? Нека му помогнем. Той, благородният, войнственият, великият във всяко качество, който може да разкраси ума и характера на човек; той е подходящ за протектор на Англия. Ако — тоест, ако ние го предложим, Реймънд несъмнено ще бъде избран и в службата на тази висока длъжност ще намери поле за изява на внушителните сили на ума си. Дори Пердита ще се зарадва. Пердита, чиято амбиция бе покрит огън, преди да се омъжи за Реймънд — събитието, което за известно време бе осъществяването на всички нейни надежди; Пердита ще се радва на славата и напредъка на своя лорд свенливо и изискано, тя ще бъде удовлетворена от своя дял. Междувременно ние, мъдреците на земята, ще се върнем в нашия замък и подобно на Цинцинат, ще се захванем с обичайните си занимания, докато нашият приятел не се нуждае от нашето присъствие и помощ тук.

Колкото повече Ейдриън разсъждаваше върху този план, толкова по-осъществим изглеждаше той. Собствената му решителност никога да не навлиза в обществения живот бе непреодолима и крехкостта на здравето му бе достатъчен довод срещу това. Следващата стъпка бе да склони Реймънд да признае тайните си желания за титла и слава. Той влезе, докато разговаряхме. Начинът, по който Ейдриън бе приел неговия план да го издигне за кандидат за протектората, и отговорите му вече бяха пробудили в съзнанието на Реймънд намерението, което сега обсъждахме. Лицето и поведението му издаваха нерешителност и безпокойство; но безпокойството бе породено от страх, че ние няма да осъществим успешно нашата идея, и от неговото собствено колебание дали трябва да рискуваме поражение. Няколко думи от нас го убедиха и надежда и радост заблестяха в очите му; мисълта да се впусне в поприще, толкова свойствено за предишните му навици и заветни желания, го направи енергичен и смел както преди. Обсъдихме възможностите му, достойнствата на останалите кандидати и настроенията на избирателите.

В крайна сметка направихме грешни изчисления. Реймънд бе загубил голяма част от популярността си и бе изоставен от своите привърженици. Отсъствието от оживената сцена бе накарало хората да забравят за него; бившите му парламентарни поддръжници се състояха предимно от роялисти, които бяха склонни да му се прекланят като на бъдещ наследник на графство Уиндзор, но които бяха безразлични към него сега, когато той се появи без други качества и отличия освен онези, които те смятаха за често срещани сред тях самите. И все пак Реймънд имаше много приятели, почитатели на неговите превъзходни таланти; присъствието му в парламента, красноречието, обноските и внушителната му красота бяха предвидени да създадат поразително въздействие. Освен това Ейдриън, независимо от своите отшелнически навици и възгледи, тъй противоположни на духа на партията, имаше много приятели и те лесно бяха склонени да гласуват за кандидат по негов избор.

Херцогът на -[29] и Райланд, старият враг на лорд Реймънд, бяха другите кандидати. Херцогът беше подкрепен от всички аристократи на републиката, които го смятаха за свой подобаващ представител. Райланд беше популярният кандидат; когато лорд Реймънд първоначално бе добавен в списъка, шансовете му за успех изглеждаха малки. Оттеглихме се от дискусията, последвала неговото издигане: ние, избралите го, бяхме унижени; той се обезсърчи до безкрай. Пердита ни укори язвително. Ние бяхме разбудили надеждите ѝ; тя не беше изтъкнала нищо срещу нашия план, а напротив, бе видимо доволна от него; но очевидният неуспех промени течението на нейните мисли. Чувстваше, че след като бе пробуден, Реймънд никога не би се върнал безропотно в Уиндзор. Навиците му бяха разклатени; неспокойният му ум бе изваден от съня му, сега амбицията щеше бъде негов спътник в живота; и ако той не успее в настоящото си начинание, тя предвиждаше, че това ще доведе до нещастие и нелечимо недоволство. Навярно и собственото ѝ разочарование допринасяше за жлъчта на мислите и думите ѝ; тя не ни пощади и нашите размишления засилиха безпокойството ни.

Беше необходимо да изведем докрай предложението си и да убедим Реймънд да се представи на избирателите на следващата вечер. Дълго време той упорстваше. Казваше, че ще се качи на балон и ще отлети за далечна част на света, където името и унижението му са неизвестни. Но това щеше да е безполезно; опитът му бе забелязан, а неговата цел — обявена пред света; срамът му никога нямаше да бъде изтрит от спомените на хората. По-добре е да се провали накрая, след борба, отколкото да избяга в началото на начинанието си.

От момента, в който възприе тази идея, той беше променен. Депресията и безпокойството му се изпариха; той беше изпълнен с жизненост и енергия. Победоносна усмивка грееше на лицето му; решен да преследва целта си докрай, поведението и изражението му заплашваха с постижението на неговите желания. Ала Пердита не се чувстваше така. Тя беше изплашена от неговото веселие, тъй като се опасяваше от по-голямо злощастие накрая. Ако проявите му ни вдъхваха надежда, то те само правеха състоянието на нейния ум по-болезнено. Боеше се да го изгуби от поглед; ала тя не смееше да отбележи каквато и да е промяна в нрава и съзнанието му. Слушаше го с охота и въпреки това се измъчваше, придавайки на думите му значение, различно от истинското им тълкуване, и пагубно за надеждите ѝ. Тя не се осмели да присъства на съревнованието; но и у дома стана плячка на удвоената си угриженост. Ридаеше над малкото си момиченце и говореше, сякаш се страхуваше, че ще настъпи някакво ужасно бедствие. Пердита беше наполовина обезумяла под въздействието на неудържимата ѝ тревога.

С безстрашна увереност и неусетен призив, лорд Реймънд се яви в парламента. След като херцогът на — и Райланд бяха заключили речите си, той поде своята. Реймънд със сигурност не бе научил урока си наизуст и отначало се поколеба, спирайки насред мисълта си и в избора на фрази. Постепенно той се разпали; думите му се изливаха с лекота, езикът му бе изпълнен с жизненост, а гласът — с убедителност. Той се обърна назад към предишния си живот: успехите в Гърция, заслугите у дома. Защо би загубил сега, когато насъбралите се години, благоразумието и обетът, който с брака си бе дал на своята страна, би трябвало да засилят, вместо да отслабят правото му на доверие? Той описа състоянието на Англия; необходимите мерки, които трябва да се предприемат, за да се гарантира нейната сигурност и да се затвърди благоденствието ѝ. Изрисува блестяща картина на настоящето ѝ положение. Докато говореше, всеки звук бе приглушен, всяка мисъл преустановена от напрегнато внимание. Неговото изискано ораторство прикова сетивата на слушателите му. А и в известна степен Реймънд бе способен да помири всички страни. Произходът му удовлетворяваше аристокрацията; това, че бе кандидатът, препоръчан от Ейдриън, мъж, близък до популярната партия, накара редица, които нямаха голямо доверие нито на херцога, нито на Райланд, да застанат на негова страна.

Спорът беше разпален и променлив. Нито Ейдриън, нито аз самият щяхме да сме толкова притеснени, ако нашият собствен успех зависеше от усилията ни; но бяхме подканили приятеля си към това начинание и от нас зависеше да осигурим триумфа му. Идрис, която таеше най-високо мнение за способностите му, беше горещо заинтригувана от събитието: а горката ми сестра, която не смееше да се надява и за която страхът беше нещастие, бе потънала в болезнено безпокойство.

Дни наред обсъждахме нашите планове за вечерта на събитието и всяка нощ бе изпълнена с дебати, които не предоставяха никакво заключение. Най-сетне настъпи съдбоносният миг: нощта, в която парламентът, който тъй дълго бе отлагал избора си, трябваше да реши: с изтичането на дванадесетия час и началото на новия ден, по силата на конституцията парламентът бе разпуснат, а властта му отменена.

Събрахме се в къщата на Реймънд, ние и нашите поддръжници. В пет и половина се запътихме към парламента. Идрис се опита да успокои Пердита, но възбудата на бедното момиче я лиши от всякаква способност да се контролира. Тя вървеше напред-назад из стаята и поглеждаше обезумяло, когато някой влезеше, представяйки си, че той ще оповести нейната участ. Трябва да съм справедлив към милата ми сестра: тя не страдаше тъй заради самата себе си. Само тя знаеше тежестта, която Реймънд отдаваше на успеха си. Даже пред нас той проявяваше веселие и надежда и ги показваше толкова умело, че ние не предполагахме скришните мъки на неговия ум. Понякога нервен трепет, рязко неблагозвучие на гласа и моментни пристъпи на разсеяност разкриваха пред Пердита жестокостта, която той сам си причиняваше; но ние, съсредоточени върху нашите планове, виждахме само неговия охотен смях, шегите му, пускани във всякакви ситуации, потока на въодушевлението му, който сякаш бе неспособен да секне. Освен това Пердита беше с него в покоите му; тя виждаше раздразнителността, която следваше това принудително веселие; забелязваше нарушения му сън, болезнената му избухливост — веднъж зърнала ли бе сълзите му, нейните бяха престанали да се стичат, понеже бе видяла големите капки, които разочарованата гордост бе накарала да се събират в очите му, но които гордостта не можела да разсее. Не е чудно тогава, че чувствата ѝ бяха разбъркани до такава степен! По този начин си обясних нейното безпокойство; но това не беше всичко и последствията разкриха още една причина.

Използвахме един момент преди нашето заминаване, за да се сбогуваме с любимите си момичета. Не таях големи надежди за успех и помолих Идрис да бди над сестра ми. Когато се приближих до последната, тя хвана ръката ми и ме повлече в други покои; хвърли се в обятията ми и зарида горчиво и продължително. Опитах се да я утеша; вдъхнах ѝ надежда; попитах какви страшни събития биха последвали дори ако се провалим.

— Братко мой — извика тя, — закрилник на детството ми, скъпи, най-скъпи Лайнъл, съдбата ми виси на конец. Имам всички вас около себе си сега — ти, спътникът на моето детство; Ейдриън, толкова скъп за мен, сякаш кръв ни свързва; Идрис, сестрата на сърцето ми, и нейното прекрасно потомство. Това, о, това може да е последният път, когато така ме обкръжавате!

Внезапно тя спря и после извика:

— Какво говоря? Какво глупаво, невярно момиче съм!

Погледна ме обезумяло и сетне внезапно се успокои; извини се за това, което нарече нейните безсмислени думи, като каза, че наистина трябва да е полудяла, защото докато Реймънд е жив, тя трябва да е щастлива; и после, въпреки че все още плачеше, спокойно ми разреши да тръгна. Реймънд я хвана за ръка едва когато тръгваше и я погледна изразително; тя му отвърна с поверителен поглед и съгласие.

Бедно момиче! Колко е изстрадала тогава! Никога не бих могъл да простя изцяло на Реймънд за изпитанията, на които я бе подложил, причинени от неговите себични чувства. Беше решил, ако не пожъне успех в настоящото си начинание, да замине за Гърция, без да се сбогува с никой от нас, и никога повече да не стъпи в Англия. Пердита се бе примирила с желанията му; защото неговото щастие беше основният смисъл на нейния живот, короната на нейното удоволствие; но да остави всички нас, нейните другари, любимите партньори от най-щастливите ѝ години, и междувременно да прикрие това страшно решение, беше задача, която почти покори силата на ума ѝ. Нейна работа бе да организира заминаването им; тя беше обещала на Реймънд през тази решителна вечер да се възползва от отсъствието ни, за да поеме по първия етап от пътуването и той, след като поражението му бъде установено, да се изплъзне от нас и да се присъедини към нея.

Въпреки че, когато бях осведомен за този план, бях горчиво обиден от малкото внимание, което Реймънд бе обърнал на чувствата на сестра ми, след размишления осъзнах, че той бе действал под влиянието на толкова силни емоции, че те му бяха отнели съзнанието и впоследствие вината за тази грешка. Ако ни беше позволил да станем свидетели на неговата тревога, той щеше да бъде ръководен повече от разума; но борбата му за самообладание въздействаше с такава ярост върху нервите му, че унищожаваше силата на неговия самоконтрол. Убеден съм, че в най-лошия случай щеше да се върне от морския бряг, за да се сбогува с нас и да ни превърне в свои довереници. Но задачата, възложена на Пердита, не бе по-малко болезнена. Той я бе изнудил да даде обет за тайна; и нейната роля в драмата, тъй като щеше да се разиграе сама, бе най-мъчителната, която можеше да бъде измислена. Но нека се върна към моя разказ.

До този момент дебатите бяха дълги и гръмки; те често бяха проточвани само с цел да се отложи решението. Но вече всеки изглеждаше притеснен, че съдбоносният момент ще отмине, без изборът да бъде направен. В парламента царуваше необичайна тишина, представителите разговаряха шепнешком и обичайната работа се извършваше с бързина и мълчание. По време на първия етап на изборите херцогът на — бе отхвърлен; следователно съревнованието беше между лорд Реймънд и Райланд. Последният се бе чувствал уверен в победата си до появата на Реймънд; и откакто името му бе включено като кандидат, той ревностно бе привличал гласове. Появяваше се всяка вечер с нетърпение и гняв, отбелязани в погледа му, гледайки ни навъсено от противоположната страна на „Сейнт Стивънс“, сякаш самата му начумереност щеше да затъмни нашите надежди.

Всяко нещо в английската конституция бе уредено за по-успешно опазване на мира. В последния ден само двама кандидати имаха право да останат; и за да се отмени, ако е възможно, последната борба между тях, се предлагаше подкуп на този, който доброволно се откаже от претенциите си за позицията; предоставяше му се работа с голямо възнаграждение и чест, както и обещания за подкрепа на бъдещи избори. Обаче бе странно, че все още нямаше случай, при който някой от кандидатите да прибегне до тази хитрина; вследствие на това законът бе станал отживелица и не бе споменат от никой от нас по време на обсъжданията ни. За наша крайна изненада, когато беше решено, че трябва да утвърдим комисия за избора на лорд-протектор, представителят, номинирал Райланд, се изправи и ни осведоми, че този кандидат се е оттеглил. Сведението му първоначално беше прието с мълчание; последва объркан шепот и когато председателят обяви лорд Реймънд за надлежно избран, избухнаха възгласи на похвала и победа. Изглеждаше, противно на какъвто и да е страх от поражение, дори ако Райланд не се бе предал, всички гласове щяха да се обединят в полза на нашия кандидат. Всъщност сега, когато мисълта за борбата беше отхвърлена, всички сърца се върнаха към предишното си уважение и възхищение от нашия талантлив приятел. Всеки чувстваше, че Англия никога не е виждала протектор, тъй способен да изпълнява тежките задължения на тази висша длъжност. Един глас, съставен от много гласове, отекна из залата; той изричаше името на Реймънд.

Той влезе. Седях на едно от най-високите места и го видях да върви по пътеката към трибуната на говорителя. Естествената скромност на неговия характер овладя радостта от триумфа му. Огледа се плахо; пред очите му падна мъгла. Ейдриън, който беше до мен, побърза към него и скачайки надолу по скамейки, след миг се озова при Реймънд. Появата му оживи нашия приятел; и когато той започна да говори и действа, колебанието му изчезна и той засия величествено и победоносно. Изпълнявайки церемонията по встъпването, предишният протектор му поднесе клетвата и му връчи емблемите на длъжността. След това парламентът се разпусна. Главните държавни представители се събраха около новия магистрат и го отведоха в правителствения дворец. Ейдриън изведнъж изчезна; и преди поддръжниците на Реймънд да намалеят само до нашите близки приятели, той се върна, водейки Идрис, за да поздрави приятеля ѝ за успеха му.

Но къде беше Пердита? Докато грижливо беше осигурявал своето незабележимо бягство в случай на провал, Реймънд бе забравил да уреди начина, по който Пердита щеше да научи за неговия успех; а тя беше твърде разстроена, за да обърне внимание на това обстоятелство. Когато Идрис влезе, Реймънд попита за сестра ми и една дума за нейното мистериозно изчезване беше достатъчна, за да му припомни забравеното. Ейдриън вече бе отишъл да търси бегълката, въобразявайки си, че нейното неукротимо безпокойство я е довело до околностите на парламента, където е била възпряна от някакво зловещо събитие. Но Реймънд, без да дава обяснения, внезапно ни напусна и в следващия момент го чухме да препуска в галоп по улицата въпреки вятъра и дъжда, които разпиляваха бурята над земята. Не знаехме докъде трябваше да стигне той и скоро се разделихме, предполагайки, че бързо ще се завърне в двореца с Пердита и че те няма да съжаляват, ако се озоват сами.

Пердита бе пристигнала с детето си в Дартфорд, ридаеща и неутешима. Тя бе заповядала всичко да бъде подготвено за продължителността на пътуването им и поставяйки прекрасния си спящ товар на едно легло, прекарала няколко часа в пронизващо страдание. От време на време наблюдавала войната на стихиите, мислейки, че и те са се обявили срещу нея, и слушала трополенето на дъжда в мрачно отчаяние. Понякога се надвесвала над детето си, проследявайки приликата му с бащата и страхувайки се да не би в бъдещия му живот и то да проявява същите страсти и неукротими пориви, които го правеха нещастен. С прилив на гордост и възторг, тя отново забелязала в чертите на своето момиченце същата прелестна усмивка, която често грееше на лицето на Реймънд. Гледката я успокоила. Помислила си за съкровището, което притежава в обичта на нейния лорд; за неговите постижения, надминавайки тези на съвременниците му, за неговия гений, за предаността му към нея. Скоро си помислила, че всичко, което тя притежава в света, с изключение на него, може да ѝ бъде отнето, даже с удоволствие би го раздала, като умилостивяваща жертва, за да подсигури върховното благо, което си запазва в негово лице. Сетне решила, че съдбата изисква тази жертва от нея като доказателство, че тя е отмери дадена на Реймънд, и че жертвата трябва да бъде направена с радост. Тя си представила живота им на гръцкия остров, който той бе избрал за тяхното отстъпление; нейната задача да го утешава; грижите ѝ за красивата Клара; нейния път в неговата компания; всеотдайността, за да бъде негова утеха. След това този образ ѝ се явил в толкова сияещи цветове, че тя започнала да се бои от обратното, от живот на великолепие и власт в Лондон, където Реймънд вече няма да бъде само неин, нито тя — единственият източник на неговото щастие. Започнала да се надява на поражение; и само заради неговото благо чувствата ѝ се разколебали, когато го чула да препуска в двора на странноприемницата. Той идвал при нея сам, мокър от бурята, нехаещ за всичко друго освен за скоростта — какво друго би могло да означава това, освен че победени и самотни, те трябва да поемат от родната Англия, сцената на срама, и да се скрият в миртовите горички на гръцките острови?

След миг Пердита била в обятията му. Знанието за успеха му бе станало толкова голяма част от него, че Реймънд забравил, че е необходимо да го предаде на спътницата си. Тя единствено почувствала в прегръдката му скъпо уверение, че докато я притежава, той няма да се отчайва.

— Това е добре — извикала, — това е прекрасно, любими мой! О, не се страхувай от позор или скромна съдба, докато имаш твоята Пердита; не се страхувай от скръб, докато детето ни живее и се усмихва. Нека отидем там, където поискаш; любовта, която ни придружава, ще попречи на нашите разкаяния.

Заключена в прегръдката му, тя заговорила така и отместила назад главата си, търсейки съгласие за думите ѝ в очите му — те искрели с неизразима наслада.

— Защо, моя малка лейди протекторке — казал той закачливо, — какво е това, което казваш? И какъв хубав заговор за изгнание и неизвестност си скроила, докато всъщност трябва да се гласиш за един по-ярък, изтъкан от злато план?

Той я целунал по челото, но своенравното момиче, наполовина съжалявайки за триумфа му и развълнувано от бързата промяна на мисълта, скрило лицето си в пазвата му и заплакало. Той я утешил; внушил ѝ собствените си надежди и желания и скоро лицето ѝ засияло с отзивчивост. Колко радостни бяха те онази вечер! Колко пълно, дори до пръсване, беше щастието им!

Глава 8

След като видяхме нашия приятел подобаващо въведен в новата му служба, насочихме погледите си към Уиндзор. Близостта на това място до Лондон бе такава, че отне мисълта за болезнена раздяла, когато напускахме Реймънд и Пердита. Сбогувахме се с тях в двореца на протектората. Дворецът бе достатъчно хубав, за да посрещне сестра ми в духа на драмата и да изпълни нейната позиция със съответстващото ѝ величие. Вътрешната ѝ гордост и скромност сега, повече от всякога, бяха във война. Нейната боязливост не бе изкуствена, а произтичаше от онзи страх, че тя не е истински оценена, от онази слаба преценка за пренебрежението на света, която също обуславяше Реймънд. Но пък Пердита мислеше по-често за другите, отколкото той; и част от срамежливостта ѝ бе породена от желанието ѝ да отнеме от околните чувството за малоценност; чувство, което никога не бе минавало през нейния ум. Заради обстоятелствата на нейния произход и възпитание, Идрис би била по-подходяща за церемониалните традиции; но самата лекота, съпътстваща подобни дейности, произтичащи от привички, ги правеше досадни за нея; а въпреки всички недостатъци Пердита очевидно се наслаждаваше на положението си. Тя бе изпълнена с безброй нови идеи и не изпита много болка, когато си тръгнахме; нежно се сбогува с нас и обеща да ни посети скоро, но не съжаляваше за обстоятелствата, породили раздялата ни. Настроението на Реймънд бе необуздано; той не знаеше какво да прави с новата си власт; главата му беше препълнена от планове; все още не бе взел никакви решения, но обеща на себе си, на приятелите си и на света, че ерата на неговия протекторат ще бъде отбелязана с някаква постъпка на ненадмината слава.

По този начин разговаряхме и проповядвахме по техен адрес, когато в намален състав се завърнахме в замъка Уиндзор. Изпитахме изключителна радост от бягството си от политическия смут и търсехме нашето уединение със засилена охота. Ние нямахме нужда от работа, но сега жадният ми характер беше насочен единствено към областта на интелектуалните усилия и открих, че упоритото учение е отличен лек за облекчаване на треската на духа, която при безделие несъмнено би ме повалила. Пердита ни бе позволила да вземем Клара с нас обратно в Уиндзор; и тя, и двете ми прекрасни пеленачета бяха непрекъснати източници на радост и забавление.

Единственото обстоятелство, което нарушаваше нашето спокойствие, беше здравето на Ейдриън. То очевидно се бе влошило, без никакъв симптом, който да ни даде повод да заподозрем болестта му, освен ако неговите озарени очи, оживен поглед и поруменели бузи не ни караха да се опасяваме, че е туберкулоза; но той не изпитваше болка и страх. Отдаде се пламенно на четене и си почиваше от ученето в компанията, което най-много обичаше, тази на неговата сестра и моята. Понякога отиваше в Лондон, за да посети Реймънд и да наблюдава развитието на събитията. Клара често го придружаваше на тези излети: отчасти, за да види родителите си, отчасти, защото Ейдриън се радваше на бърборенето и интелигентния поглед на това прекрасно дете.

Междувременно в Лондон всичко вървеше добре. Новите избори бяха приключили; парламентът се бе събрал и Реймънд бе зает с хиляди благотворни планове. Беше поставил началото на канали, акведукти, мостове, величествени сгради и редица здания за обществено ползване; той непрекъснато бе заобиколен от проектанти и проекти, които щяха да направят Англия сцена на плодородие и великолепие; трябваше да бъде сложен край на бедността; хората щяха да бъдат превозвани от едно място на друго с почти същата лекота като принцовете Хюсейн, Али и Ахмед в „Приказки от хиляда и една нощ“. Скоро физическото състояние на човека нямаше да отстъпва на блаженството на ангелите; болестите щяха да бъдат прогонени; трудът — облекчен от най-тежкото му бреме. Това не изглеждаше разточително. Човешките умения и научните открития се бяха увеличили в пропорции, които задминаваха всички изчисления; храната се появяваше, така да се каже, спонтанно — съществуваха машини, които с лекота удовлетворяваха всяка нужда на населението. Една пагубна посока все пак оцеля; хората не бяха щастливи не защото не можеха, а защото не искаха да победят издигнатите от самите тях препятствия. Реймънд трябваше да ги вдъхнови с благотворната си воля и механизмът на обществото, веднъж подреден според безупречни правила, никога повече нямаше да се отклони към безпорядък. Заради тези надежди той изостави дългогодишните си амбиции да бъде запомнен в хрониките на народите като успешен воин; оставяйки настрана меча си, мирът и трайната му слава се превърнаха в негова цел — титлата, по която той копнееше, бе тази на благодетел на страната си.

Сред другите произведения на изкуството, с които бе зает, Реймънд проектираше издигането на национална галерия за скулптури и картини. Той самият притежаваше много, които възнамеряваше да предостави на републиката; и тъй като сградата трябваше да бъде великото украшение на неговия протекторат, той беше много взискателен в избора на план, по който тя да бъде построена. Стотици му били предложени и отхвърлени. Той се допитал за чертежи дори в Италия и Гърция; но тъй като чертежът трябваше да се отличава както с оригиналност, така и със съвършена красота, за известно време усилията му били безуспешни. Най-накрая пристигнала една скица с адрес, на който да бъдат изпращани съобщения, но без името на художника. Проектът бил нов и елегантен, но погрешен; толкова неправилен, че макар да бил нарисуван от ръка и око с вкус, той очевидно не бил дело на архитект. Реймънд го съзерцавал с възторг; колкото повече го гледал, толкова по-доволен оставал; и въпреки това грешките се умножавали при по-задълбочен оглед. Той писал до посочения адрес, желаейки да се види с чертожника, за да се направят промени, каквито би трябвало да бъдат предложени по време на съвещание между него и създателя.

Дошъл един грък. Мъж на средна възраст, с известна интелигентност, но с толкова обикновена физиономия, че Реймънд едва могъл да повярва, че той е проектантът. Човекът признал, че не е архитект; но идеята за сградата го поразила, макар че я бил изпратил без всякаква надежда, че тя ще бъде приета. Гъркът не бил разговорлив човек. Реймънд го разпитвал, но сдържаните му отговори бързо го накарали да премести вниманието си от човека към чертежа. Той посочил грешките и измененията, които искал да бъдат направени, и предложил на гърка един молив, за да може да коригира скицата на място; това предложение било отхвърлено от неговия посетител, който казал, че го разбира прекрасно и ще работи върху нея вкъщи. Накрая Реймънд му разрешил да тръгне.

На следващия ден той се върнал. Скицата била преначертана; но все още имала много грешки и няколко от дадените инструкции били погрешно разбрани.

— Ела — рекъл Реймънд, — отстъпих вчера, но сега изпълни молбата ми — вземи молива.

Гъркът го взел, но не го държал с похвата на художник; най-накрая казал:

— Трябва да ви призная, господарю, че не съм нарисувал този чертеж. Невъзможно е да се срещнете с истинския проектант; вашите инструкции трябва да минат през мен. Затова отнесете се снизходително, проявете търпение към моето невежество и ми обясните вашите желания; сигурен съм, че след време ще бъдете удовлетворен.

Реймънд го разпитвал напразно; тайнственият грък не казал нищо повече. Дали някой архитект би могъл да се срещне с художника? Тази идея също била отхвърлена. Реймънд повторил инструкциите си и посетителят се оттеглил. Нашият приятел обаче бил решен, че желанието му няма да бъде осуетено. Той подозирал, че необичайна немотия е причината за мистерията и че художникът не желае да бъде виждан в облекло и дом на лишения. Тази мисъл само още повече подбудила Реймънд да го открие; подтикнат от интереса, който проявявал към неизвестния талант, той наредил на човек, вещ в тези въпроси, да проследи гърка следващия път, когато дойде, и да наблюдава къщата, в която той ще влезе. Неговият пратеник се подчинил и донесъл желаните сведения. Бил проследил мъжа до една от най-сиромашките улици в столицата. Реймънд не се учудил, че при това положение художникът се е скрил от показността, но не променил решението си.

Същата вечер той отишъл сам в посочената му къща. Обликът ѝ се отличавал с бедност, мръсотия и окаяна мизерия. „Уви! — помислил си Реймънд. — Имам много работа, преди Англия да се превърне в рай.“ Той почукал; вратата била отворена с връв, висяща отгоре — счупеното, плачевно стълбище било непосредствено пред него, но не се появил човек; той почукал отново, пак напразно — и след това, нетърпелив и нежелаещ да отлага повече, се изкачил по тъмните, скърцащи стълби. Основният му стремеж, особено сега, когато станал свидетел на ужасното жилище на художника, бил да подпомогне на един човек, притежаващ талант, но угнетен от лишения. Той си представил младеж, чиито очи искрят от гений, чието тяло е отслабено от глад. Донякъде се боял да не го обиди, но се надявал, че щедрата му доброта ще бъде оказана тъй нежно, че да не предизвика отказ. Кое човешко сърце е затворено за добротата? И макар че крайната немотия може да направи страдащия неспособен да се предаде на предполагаемия срам от дадената помощ, усърдието на благодетеля трябва накрая да го предразположи към благодарност. Тези мисли насърчили Реймънд, докато стоял пред вратата на най-високата стая в къщата. След като напразно се бил опитал да влезе в другите апартаменти, той забелязал точно на прага на този чифт малки турски чехли; вратата била открехната, но вътре царяла тишина. Вероятно обитателят не бил там, но убеден, че е намерил точния човек, нашият смел протектор бил изкушен да влезе, да остави кесия на масата и мълчаливо да си тръгне. В изпълнение на тази идея той леко отворил вратата, ала стаята се оказала обитавана.

Реймънд никога не беше посещавал сиромашки дом и сцената, която се разкрила пред него, поразила сърцето му. Подът бил потънал на места — стените били грапави и голи; таванът — зацапан от времето; в ъгъла стояло дрипаво легло; в стаята имало само два стола и счупена груба маса със свещ в ламаринен свещник върху нея — и все пак насред тази тъжна и сърцераздирателна бедност царяла атмосфера на ред и чистота, която го изненадала. Тази мисъл била мимолетна, защото вниманието му незабавно се насочило към обитателя на това окаяно жилище. Една жена. Тя седяла на масата; едната ѝ малка ръка прикривала очите ѝ от свещта, а с другата държала молив; погледът ѝ бил насочен към чертежа пред нея, който Реймънд разпознал като скицата, представена на него. Цялата ѝ външност събудила най-дълбокия му интерес. Тъмната ѝ коса била сплетена и омотана в дебели възли като прическата на гръцка статуя; облеклото ѝ било скромно, но поведението ѝ можело да бъде изтъкнато като образец на изяществото. Пред Реймънд се явил объркан спомен, че е виждал тази фигура и преди; той прекосил стаята; тя не вдигнала очи, просто попитала на гръцки: „Кой е там?“. „Приятел“, отвърнал Реймънд на същия диалект. Жената вдигнала поглед в удивление и той видял, че това е Евадна Займи. Евадна, някогашният идол на любовта на Ейдриън; тази, която заради сегашния си посетител бе пренебрегнала благородния младеж, а след това, отхвърлена от онзи, когото тя обичаше, със смазани надежди и изгарящо страдание се беше върнала в родната си Гърция. Какъв обрат на съдбата я бе довел в Англия и я бе подслонил тук?

Реймънд я разпознал; и маниерът му се променил от учтиво милосърдие към най-топлите изявления на доброта и съчувствие. Нейният облик в настоящето ѝ положение преминал като стрела през душата му. Той седнал до нея, хванал я за ръка и изрекъл хиляди неща, които вдъхвали най-дълбокия дух на състрадание и обич. Евадна не отговорила; големите ѝ тъмни очи били сведени надолу, накрая една сълза проблеснала върху миглите ѝ.

— Така — проплакала тя, — добротата може да стори онова, което никое лишение, никое нещастие не са причинявали; аз ридая.

Тя наистина проляла много сълзи; главата ѝ несъзнателно потънала върху рамото на Реймънд; той държал ръката ѝ: целунал напоените ѝ със сълзи бузи. Казал ѝ, че нейните страдания са приключили: никой не умееше изкуството да утешава както Реймънд; той не разискваше и не заявяваше, но погледът му сияеше от съчувствие; той рисуваше приятни образи пред страдащия; ласките му не събуждаха никакво недоверие, понеже те бяха родени изцяло от чувството, което кара една майка да целуне раненото си дете, желание да покаже по всякакъв начин истинността на чувствата си и готовността му да налее утеха в разкъсания ум на нещастния.

Когато Евадна се овладяла, поведението му станало дори по-радостно; той се пошегувал с представата за нейната бедност. Нещо му подсказвало, че на сърцето ѝ не тежали истинските нещастия на немотията, а придружаващите я унижение и позор; докато говорел, той ѝ ги отнел; на моменти оживено възхвалявал нейната сила на духа, сетне, намеквайки за миналото ѝ състояние, я нарекъл своята предрешена принцеса. Реймънд ѝ отправил сърдечни предложения за помощ; тя била твърде заета с по-поглъщащи мисли, за да ги приеме или отхвърли; най-накрая я оставил, като обещал да повтори посещението си на следващия ден. Върнал се у дома, изпълнен със смесени чувства, с болка, предизвикана от окаяността на Евадна, и с удоволствие от възможността да я облекчи. Някаква причина, за която той не си признал дори пред себе си, го възпряла да разкаже приключението си на Пердита.

На следващия ден той се маскирал дотолкова, доколкото едно наметало му позволявало, и отново посетил Евадна. Докато вървял, купил кошница със скъпи плодове, характерни за нейната родна страна, а върху тях поставил разнообразни красиви цветя и понесъл всичко това към окаяната мансарда на приятелката си.

— Виж! — извикал той, когато влязъл. — Какви лакомства за птици съм донесъл за моето врабче на покрива.

Тогава Евадна разказала историята на своите премеждия. Баща ѝ, макар и с висок ранг, в крайна сметка прахосал състоянието си и дори унищожил репутацията и влиянието си в течение на разпуснатите си удоволствия. Здравето му се влошило и надеждата да бъде излекуван се изпарила; и неговото най-искрено желание, преди да умре, било да опази дъщеря си от немотията, която ѝ се полагала от осиротялото ѝ състояние. Затова той се съгласил и я убедил да приеме предложението за брак на заможен гръцки търговец, живеещ в Константинопол. Тя напуснала родната си Гърция; баща ѝ починал; постепенно Евадна била откъсната от всички приятели и връзки от младостта си.

Войната, която беше избухнала между Гърция и Турция около година преди настоящия момент, довела до много обрати на съдбата. Съпругът ѝ фалирал, а след това, в смута и заплахата от клане от страна на турците, те били принудени да избягат посред нощ и с открита лодка достигнали един плаващ английски кораб, който незабавно ги довел до нашия остров. Няколко скъпоценности, които били спасили, ги издържали за известно време. Цялата умствена сила на Евадна била напрегната в подкрепата на разклатената душа на съпруга ѝ. Загубата на имущество, безнадеждността по отношение на бъдещите му възможности, липсата на работа, на която бедността го обрекла, се обединили, за да го доведат до състояние, граничещо с лудост. Пет месеца след пристигането им в Англия той се самоубил.

— Ще ме попитате — продължила Евадна — какво правя оттогава; защо не съм се обърнала за помощ към заможните гърци, живеещи тук; защо не съм се върнала в родната си страна? Отговорът ми на тези въпроси ще ви се стори незадоволителен, но беше достатъчен, за да ми дава сили ден след ден да изтърпя всякакви нещастия, вместо да търся облекчение. Ще се появи ли дъщерята на благородника, макар и прахосник, Займи като просякиня пред своите съперници или подчинени? Ще наведа ли глава пред тях и ще продаде ли със сервилен жест благородството си завинаги? Ако имах дете или някой друг, който да ме обвързва с живота, може би щях да падна тъй ниско, но както стоят нещата, за мен светът е жестока мащеха; охотно бих напуснала дома, който очевидно ѝ се свиди, и в гроба да забравя гордостта си, страданията си, отчаянието си. Скоро ще настъпи моментът; скръбта и гладът вече са разрушили основите на моето същество; не след дълго аз ще умра; неопетнена от престъплението на саморазрухата, неуязвена от спомена за упадъка, душата ми ще захвърли настрана тази нещастна тленност и ще намери такова възнаграждение, каквото силата на духа и смирението заслужават. Това може да ви се струва лудост, но вие също сте горд и решителен; не се учудвайте тогава, че гордостта ми е неукротима, а решителността ми — неизменна.

След като по този начин приключила историята си и описала доводите си да се въздържа от всякакви усилия да получи помощ от сънародниците си, Евадна замлъкнала; въпреки това тя изглеждала сякаш искала да каже и нещо друго, но не била в състояние да намери думите за него. Междувременно Реймънд бил красноречив. Желанието му да възстанови прекрасната си приятелка до нейната позиция в обществото и до загубеното ѝ благосъстояние го оживило и той възторжено излял всичките си стремежи и намерения по този въпрос. Но бил възпрян; Евадна настояла той да обещае, че ще скрие от всички нейни приятели нейното съществуване в Англия.

— Роднините на граф Уиндзор — рекла тя високомерно — несъмнено смятат, че съм го наранила; навярно самият граф ще ме оправдае, но аз вероятно не заслужавам оправдателна присъда. Тогава постъпих, както винаги трябва — спонтанно. Този сиромашки дом може поне да свидетелства за безразличното ми поведение. Няма значение: не желая да защитавам делата си пред никой от тях, дори преди вашата власт, ала вие ме открихте пръв. Ходът на моите действия ще разкрие, че по-скоро бих умряла, отколкото да стана символ на презрението — вижте гордата Евадна в дрипите ѝ! Вижте принцесата-просяк! В тази мисъл има змийска отрова — обещайте ми, че моята тайна няма да бъде нарушена от вас.

Реймънд дал думата си, но след това последвала нова дискусия. Евадна поискала и друг обет от негова страна: че без нейното съгласие той няма да предприема какъвто и да е план в нейна полза, нито ще ѝ предлага съдействие.

— Не ме унижавайте в собствените ми очи — рекла тя. — Бедността отдавна се грижи за мен; суров облик има тя, но е честна. Ако позорът или това, което аз смятам за позор, се приближи до мен, аз съм изгубена.

Реймънд изтъкнал много доводи и пламенни убеждения, за да преодолее чувствата ѝ, но тя била непоколебима; и развълнувана от разговора, бурно и страстно дала тържествен обет, че ако той продължава да настоява със своите позорни предложения, тя ще избяга и ще се скрие там, където той никога не би могъл да я открие, където гладът бързо би довел смъртта, за да сложи край на неволите ѝ. Казала, че може да се грижи за себе си. И сетне му показала как, създавайки различни чертежи и картини, изкарвала оскъдна надница, за да се издържа. Реймънд отстъпил засега. Чувствал се убеден, че след като известно време угоди на своеволието ѝ, накрая приятелството и разумът ще надделеят.

Но чувствата, които подтиквали Евадна, се коренели в дълбините на нейното същество и били израснали така, както той не бил способен да разбере. Евадна обичаше Реймънд. Той беше героят на нейното въображение, образът, издълбан от любовта в непокътнатата същност на сърцето ѝ. Преди седем години, в разцвета на младостта си, тя се бе привързала към него; той бе служил на страната ѝ срещу турците; в собствената ѝ земя той бе придобил онази военна слава, особено ценна за гърците, тъй като те все още бяха принудени да се борят за всеки метър и своята сигурност. И все пак, когато се бе върнал оттам и за първи път се бе появил в обществения живот в Англия, нейната любов не извоювала неговата, която сетне се колебаеше между Пердита и короната. Докато той все още не бе взел решение, тя бе напуснала Англия; вестта за брака му бе достигнала до нея и нейните надежди, тези слабо подхранвани цветя, повехнали и загинали. Блясъкът на живота бил изгубен за нея, розовият ореол на любовта, който бе напоил всеки предмет със свой собствен цвят, избледнял; тя се задоволила да приеме живота такъв, какъвто е, и да извлече най-доброто от безцветната реалност. Омъжила се и отнасяйки със себе си неспокойната си душа към нови пейзажи, Евадна насочила мислите си към амбиции и се устремила към титлата и властта на принцеса на Влахия, а пък нейните патриотични чувства били успокоени от идеята за доброто, което щяла да стори за страната си, когато съпругът ѝ станел глава на това княжество. Живяла за тази цел — също тъй измамна заблуда, каквато била любовта. Заговорничела с Русия, за да подпомогне целта си, и нейните интриги пробудили ревността на турското правителство и враждебността на гръцкото. И двете страни гледали на нея като на предател и последвало разорението на съпруга ѝ; със своевременно бягство те се отървали от смъртта, а тя се сгромолясала от височината на стремежите си до немотията в Англия. Голяма част от тази история Евадна бе скрила от Реймънд; нито пък бе признала, че отказ и отхвърляне — като на престъпник, осъден за най-тежкото престъпление: привеждането на косата на чуждия деспотизъм за отсичането на новопоникналите свободи на собствената му страна, — щяха да последват нейните молби към който и да е грък.

Знаеше, че тя е причината за абсолютното разорение на съпруга си, и се бе принудила да поеме последствията. Упреците, които агонията му хвърляше, или по-лошо — нелечимата, необяснима депресия, когато умът му се бе вцепенил, не бяха по-малко болезнени, задето той бе безмълвен и неподвижен. Тя се упрекна за престъплението на смъртта му; вината и нейните наказания, изглежда, я обкръжаваха; напразно се бе опитала да облекчи разкаянието чрез спомена за своята истинска почтеност: останалият свят, а и тя сред тях, съдеха делата ѝ според техните последствия. Тя се молеше за душата на съпруга си; призоваваше Върховния да остави върху нейната съвест престъплението за самоунищожението му — бе се зарекла да живее, за да изкупи вината му.

Насред това нещастие, което трябвало бързо да я сломи, само една мисъл ѝ давала утеха. Тя живеела в същата страна, дишала същия въздух като Реймънд. Неговата титла на протектор била върху всеки език; неговите постижения, планове и великолепие — темата на всяка история. Нищо не е толкова скъпоценно за женското сърце като славата и превъзходството на този, когото тя обича; и тъй, във всеки ужас Евадна ликувала в неговата слава и благоденствие. Докато съпругът ѝ бил жив, тя гледала на това чувство като на престъпление, което потискала и за което се разкайвала. Когато той умрял, този прилив на любов възобновил старото си течение, наводнил душата ѝ с бурните си вълни и тя, като плячка, се предала на неудържимата му сила.

Но никога, о, никога не бивало той да я вижда в нейното изпаднало състояние. Никога не трябвало да я вижда повалена, както тя смяташе, от прелестната ѝ гордост — покосена от немотия обитателка на мансарда, с име, което се бе превърнало в укор, и с тежестта на вината върху душата ѝ. Но макар и тя да бе непрогледно прикрита за него, обществената му служба ѝ бе позволила да се запознае с всичките му дела, с ежедневието му, дори с разговорите му. Евадна си бе позволила едно удоволствие — четяла вестниците всеки ден и пирувала с похвалите и делата на протектора. Ала и тази наслада не била лишена от съпътстваща скръб. Името на Пердита било винаги обвързано с неговото; тяхната съпружеска радост била чествана даже и от неподправените факти, свидетелстващи за нея. Те били непрекъснато заедно и нещастната Евадна не можела да прочете името и титлата му, без в същото време да ѝ се яви образът на онази, вярната спътница във всички негови дела и удоволствия. Те, Техните превъзходителства, срещали погледа ѝ на всеки ред, забърквайки зла отвара, която отравяла кръвта ѝ.

Във вестника тя видяла обявата за проект на национална галерия. Обединявайки своя вкус със спомените за сградите, които бе виждала на изток, с усилията на гения, тя им вдъхнала единство и създала плана, който бил изпратен на протектора. Ликувала при мисълта, че макар неизвестна и забравена, тя ще окаже помощ на онзи, когото обичала; и с възторжена гордост и нетърпение очаквала изпълнението на нейното произведение, което, увековечено в камък, щяло да бъде предадено на идните поколения, запечатано с името на Реймънд. Тя развълнувано очаквала завръщането на своя пратеник от двореца; слушала ненаситно неговия разказ за всяка дума, всеки поглед на протектора; изпитвала блаженство в това общуване с любимия си, макар той да не знаел към кого се обръща с инструкциите си. Самият чертеж ѝ станал неизразимо скъп. Той го беше видял и похвалил; сетне отново беше докосван от нея, всеки щрих на молива ѝ бил като акорд на вълнуваща музика и раждал идеята за храм, издигнат, за да чества най-дълбоките и най-неописуемите вълнения на душата ѝ. Тези размисли я завладели, когато гласът на Реймънд за пръв път достигнал до ухото ѝ — глас, който веднъж чула ли го, тя никога не могла да забрави; Евадна овладяла прилива на чувствата си и го посрещнала с тиха благост.

Гордостта и нежността ѝ се борели и накрая заедно намерили компромис. Тя щяла да се вижда с Реймънд, след като съдбата го бе довела при нея, и нейното постоянство и преданост щели да заслужат приятелството му. Но нейните права и дълбоко ценената ѝ независимост не трябвало да бъдат накърнени от мисълта за изгода или от намесата на сложните чувства, съпровождащи паричните задължения и обвързаността на благодетеля и облагодетелствания. Умът ѝ бил необичайно силен; тя можела да подчини чувствата си на желанията на разума ѝ и да търпи студ, глад и мизерия, вместо да отстъпи по спорен въпрос. Уви! Жалко, че у човешкия нрав тази висша мисловна дисциплина и презрителна небрежност към самата природа не са обединени в името на морално съвършенство! Но решението, което позволявало на Евадна да се противопостави на мъчителните лишения, произтичало от прекомерно силната мощ на нейните страсти; и на съсредоточеното своеволие, което свидетелствало за тях, било отредено да унищожи дори самия идол, за да запази неговото внимание, на което тя предала подробностите на окаяността си.

Разговорът им приключил. Постепенно Евадна разказала на своя приятел цялата си история, петното, което името ѝ било получило в Гърция, тежестта на греха, натрупал се заради смъртта на съпруга ѝ. Когато Реймънд предложил да изчисти репутацията ѝ и да покаже на света истинския ѝ патриотизъм, тя заявила, че единствено чрез настоящите си страдания се надява на някакво облекчение от ударите на съвестта; че в нейното душевно състояние, колкото и болно да му се струва, необходимостта от занимание е спасителен лек; Евадна завършила, изтръгвайки от него обещание, че в продължение на един месец той ще се въздържа от обсъждането на нейните интереси, а пък тя обещала, че след този промеждутък ще приеме отчасти неговите желания. Не могла да скрие пред себе си, че всяка промяна би я отделила от него; сега го виждала всеки ден. Отношенията му с Ейдриън и Пердита никога не били споменавани; за нея той бил метеор, звезда без спътници, която в определения час се издигала в нейното полукълбо, чийто вид носел радост и която, макар и да залязвала, никога не бе затъмнена. Той идвал всеки ден в нейния сиромашки дом и присъствието му го превръщало в храм, ухаещ на сладости, сияещ от небесна светлина; той участвал в нейното бълнуване. „Те построиха стена между тях и света“[30]. Вън хиляди харпии беснеели, разкаяние и нещастие очаквали отредения момент за нашествието си. Вътре царял покой като на невинност, безразсъдна слепота, заблуждаваща радост, надежда, чиято неподвижна котва почивала в спокойната, но непостоянна вода.

По този начин, докато Реймънд бе обгърнат от мечти за власт и слава, докато очакваше с нетърпение пълното господство над стихиите и човешкия ум, територията на собственото му сърце се изплъзна от вниманието му; и от този ненадеен извор се издигна могъщият порой, който надви неговата воля и отнесе към безчувственото море слава, надежда и щастие.

Глава 9

А междувременно какво правеше Пердита?

През първите месеци на протектората му Реймънд и тя бяха неразделни; всеки проект бе обсъден с нея, всеки план одобрен от нея. Никога не бях виждал някой тъй съвършено щастлив като милата ми сестра. Изразителните ѝ очи бяха две звезди, които сияеха с любов; надежда и безгрижие бяха кацнали върху безоблачното ѝ чело. Тя се отдаваше дори на сълзи от радост заради възхвалата и славата на своя лорд; цялото ѝ съществуване беше една жертва за него и ако в смирението на сърцето си изпитваше самодоволство, то произтичаше от мисълта, че бе спечелила изтъкнатия герой на века и го бе задържала години наред, дори след като времето бе отнело от любовта обичайната ѝ жар. Нейните собствени чувства бяха непокътнати, като при зараждането им. Пет години не бяха успели да унищожат ослепителната нереалност на страстта. Повечето мъже безмилостно разрушават свещената завеса, с която женското сърце е свикнало да украсява идола на своите чувства. Но не и Реймънд; той беше чаровник, чиято сила никога не отслабваше; крал, чиято власт никога не е била преустановявана: проследиш ли го през дребните събития от обикновения живот, все същото изящество и величие го красяха; той не можеше да бъде ограбен от вроденото обожание, с което природата го бе надарила. Красотата и съвършенството на Пердита се разгърнаха пред погледа му; вече не разпознавах моята сдържана и умислена сестра в очарователната и сърдечна съпруга на Реймънд. Геният, който осветляваше лицето ѝ, сега бе заменен от израз на доброжелателност, който придаваше божествено съвършенство на нейната красота.

Щастието е в най-високата си степен сестра на доброто. Страданието и любезността могат да съществуват заедно и писателите обичат да изобразяват тяхното съединение; в този образ има човешка и трогателна хармония. Но съвършеното щастие е качество на ангелите; и тези, които го притежават, изглеждат ангелски. Казват, че страхът е родителят на религията: дори е създателят на онази религия, която кара своите последователи да принасят човешки жертви пред олтарите ѝ; но религията, която извира от щастието, е една по-прекрасна рожба; религията, която кара сърцето да издиша пламенни благодарности и ни кара да изливаме препълнената ни душа пред твореца на нашия живот; онази, която е родител на въображението и гледачка на поезията; онази, която дарява благотворен разум на видимия механизъм на света и превръща земята в храм, чийто свод е небето. Такова щастие, доброта и религия обитаваха съзнанието на Пердита.

През петте години, които бяхме прекарали заедно като група щастливи човешки същества в замъка Уиндзор, нейната блажена съдба бе честа тема на разговорите на сестра ми. Заради ранните навици и естествената привързаност тя избираше мен пред Ейдриън или Идрис, за да бъда съучастник в изобилстващата ѝ наслада; навярно, макар и очевидно да бях много различен, някаква тайна точка на сходство, последица от кръвното родство, предизвикаше това предпочитание. Често по залез-слънце съм се разхождал с нея по спокойните, сенчести горски пътеки и съм я слушал с радостна отзивчивост. Сигурността придаваше достойнство на страстта ѝ; увереността в пълния ѝ отклик не оставяше някое нейно желание неизпълнено. Раждането на дъщеря ѝ, ембрионално копие на нейния Реймънд, изпълни чашата на нейното щастие и създаде свещена и неразривна връзка между тях. Понякога тя изпитваше гордост, задето той бе избрал нея пред стремежите си за корона. Понякога си спомняше, че бе преживяла силна мъка, докато той се бе колебал в избора си. Но този спомен за отминало нещастие само засилваше нейната настояща радост. Това, което бе спечелила трудно, сега тя притежаваше изцяло, и то бе двойно по-ценно. Тя го гледаше от разстояние със същия възторг (о, даже далеч по-пламенен възторг!), който човек изпитва, когато след опасностите на бурята се озовава в жадуваното пристанище; тя се притичваше към него, за да почувства по-сигурна в неговите обятия истинността на нейното блаженство. Тази сърдечна любов допринесе към дълбочината на нейния разум и блясъка на нейното въображение и я направи неописуемо скъпа за Реймънд.

Ако някога я бе пресичало чувство на недоволство, то е произтичало от мисълта, че Реймънд не е напълно щастлив. Копнежът по слава и самонадеяната амбиция бяха определили младостта му. Първата бе придобил в Гърция; втората бе пожертвал в името на любовта. Интелектът му откри задоволително поле за занимания в домашния му кръг, чиито членове, всички надарени с изисканост и литература, бяха като него, отличаващи се с гений. И все пак дейният живот бе истинската почва за неговите добродетели и той понякога страдаше от монотонния ход на събитията в нашето уединение. Гордостта го караше да се отвращава от жалване, а благодарността и привързаността към Пердита обикновено действаха като опиат на всяко желание, с изключение на това да заслужи нейната любов. Всички наблюдавахме проявите на тези чувства и никой не се разкайваше за тях толкова, колкото Пердита. Нейният живот, посветен на Реймънд, беше малка жертва, за да възнагради избора му, но беше ли достатъчна — имаше ли той нужда от някакво удовлетворение, което тя не бе в състояние да му даде? Това беше единственият облак в синевата на нейното щастие.

Пътят му към властта бе изпълнен с болка и за двамата. Реймънд обаче постигна желанието си; той зае длъжността, за която природата сякаш го беше изваяла. Енергията му бе обилно подхранвана, без изтощение или пресищане; неговият вкус и гениалност намериха достоен израз във всеки от начините, които човешките същества са измислили, за да затворят и покажат духа на красотата; добротата на сърцето му го караше никога да не се изтощава да съдейства за благополучието на своите събратя; неговият великолепен дух и стремежите му към уважението и любовта на човечеството сега се осъществиха; вярно, възторгът му бе временен и може би по-добре, че бе така. Навикът нямаше да притъпи чувството му за наслада от властта; нито пък трудностите, разочарованието и поражението очакваха края на онова, което щеше да издъхне в своята зрялост. Той реши да извлече и побере цялата слава, мощ и постижения, които инак биха били резултат от дълга власт, в трите години на неговия протекторат.

Реймънд беше изтъкнато общителен. Всичко, на което той сега се радваше, щеше да бъде лишено от наслада, ако не бе споделено. Но в Пердита той притежаваше всичко, което сърцето му можеше да пожелае. Любовта ѝ пораждаше съчувствие; интелигентността ѝ я караше да го разбира с една дума; силите на разума ѝ позволяваха да му помага и да го напътства. Той чувстваше нейната стойност. През ранните години на техния съюз променливостта на нейния нрав и все още непокорното своенравие, които опетняваха характера ѝ, бяха леки спънки в пълнотата на неговите чувства. Сега, когато непроменливо спокойствие и нежна отстъпчивост бяха прибавени към другите ѝ качества, уважението му се равняваше на любовта му. Години бяха направили техния съюз непоклатим. Сега те не се досещаха и не залитаха по пътеката, гадаейки начина, по който да доставят удоволствие на другия, надявайки се и в същото време страхувайки се от продължителността на блаженството. Пет години бяха придали трезва сигурност на емоциите им, но не ги бяха лишили от ефирната им същност. Бяха ги дарили с дете, но не бяха отнели прелестта на сестра ми. Плахостта, която при нея се свеждаше почти до неловкост, бе заменена с грациозна решителност; прямота наместо сдържаност определяше нейните черти и гласът ѝ бе настроен към вълнуваща мекота. Тя вече беше на двадесет и три, в апогея на женствеността, изпълняваща скъпоценните задължения на съпруга и майка, притежаваща всичко, за което сърцето ѝ някога бе жадувало. Реймънд беше с десет години по-възрастен; освен предишната му красота, знатни обноски и завладяващ вид, той се бе сдобил с нежна благосклонност, очарователна нежност, изискано и неуморно внимание към желанията на другите.

Първата тайна, която съществуваше между тях, бяха посещенията на Реймънд при Евадна. Той бил поразен от силата на духа и красотата на злополучната гъркиня; и когато нейната непроменена нежност към него се разгърнала, изумен, той попитал с какво свое действие бе заслужил тази страстна и несподелена любов. За известно време Евадна била единственият обект на неговите мечти; а Пердита осъзнала, че мислите и времето му са отдадени на нещо, в което тя не участва. Сестра ми по природа бе лишена от обичайните чувства на тревожна, капризна ревност. Съкровището, което тя притежаваше в обичта на Реймънд, беше по-необходимо за нейното същество, отколкото кръвта, която вдъхваше живот във вените ѝ. По-искрено от Отело, тя би казала:

Подозра ли,

аз своето решение съм взела![31]

В настоящата ситуация Пердита не подозираше никакво отчуждение на обичта, но предполагаше, че някакво обстоятелство, свързано с неговата висока позиция, бе причинило тази потайност. Тя бе изплашена и наранена. Започна да брои дългите дни, месеци и години, които трябваше да изминат, преди той да се завърне към предишния си начин на живот и изцяло при нея. Тя не бе щастлива, задето, дори за известно време, той трябваше да има тайни от нея. Пердита често роптаеше, но доверието ѝ в искреността на неговата обич бе непокътнато; и когато те бяха заедно, невъздържана от страх, тя разтваряше сърцето си за най-голямата радост.

Мина време. По средата на бурната си кариера Реймънд изведнъж се спря, за да помисли за последствията. Два изхода се явиха в представите му за бъдещето. Че отношенията му с Евадна ще продължат да бъдат тайна или че най-накрая ще бъдат разкрити от Пердита. Сиромашкото състояние и дълбоко разтревожените чувства на неговата приятелка го възпираха от мисълта да я изостави. От първата им среща той завинаги се бе сбогувал с откровените разговори и пълното съчувствие на спътницата на своя живот. Завесата трябваше да е по-плътна от тази, измислена от турската ревност; стената — по-висока от недостъпната кула на Ватек, за да скрие от Пердита действията на сърцето му и да потули от погледа ѝ неговите тайни постъпки. Тази идея бе непоносимо болезнена за него. Откровеността и общителните чувства бяха същността на природата на Реймънд; без тях качествата му ставаха обикновени; без тях, които разпръскваха блясък върху отношенията му с Пердита, прехвалената му замяна на трона за нейната любов бе толкова слаба и празна, колкото нюансите на дъгата, които изчезват, когато слънцето залезе. Но лек не съществуваше. Дарбите му, предаността и смелостта; украшенията на неговия ум и силите на душата му, всички напрегнати до крайна степен, не можеха да помръднат дори на косъм колелото и да върнат назад колесницата на времето; онова, което се бе случило, бе изписано с непреклонната писалка на действителността върху вечния том на миналото; нито страданието, нито сълзите щяха да са достатъчни, за да отмият и йота от извършеното деяние.

Но това беше по-добрата страна на въпроса. Какво щеше да се случи, ако обстоятелствата накарат Пердита да заподозре нещо и подозренията ѝ се потвърдят? При тази мисъл жилките по тялото му се отпуснаха и на челото му застана студена роса. Много мъже биха се присмели на страха му; но той виждаше бъдещето; и спокойствието на Пердита му бе твърде скъпо, а безмълвното ѝ страдание твърде сигурно и твърде страшно, за да не го угнети. Пътят му бързо бе решен.

Ако се случеше най-лошото; ако тя научеше истината, той нито щеше да понесе нейните упреци, нито мъката на променения ѝ поглед. Тогава щеше да я изостави заедно с Англия, приятелите си и надеждите за бъдещето, щеше да потърси друга държава и на друго място да започне живота наново. След като бе решил това, той стана по-спокоен. Стараеше се да поведе предпазливо конете на съдбата през коварния път, който бе избрал, и бе насочил всички свои усилия, за да скрие по-добре онова, което не можеше да промени.

Съвършеното доверие, което съществуваше между Пердита и него, правеше всеки разговор помежду им обикновен. Те отваряха писмата на другия, тъй като досега и най-съкровената част от сърцето на всеки от тях бе разкрита на другия. Едно писмо бе дошло ненадейно, Пердита го прочете. Ако в него се криеше потвърждение на подозренията ѝ, тя щеше да бъде съкрушена. Така и се случи и трепереща, студена и пребледняла, тя потърсила Реймънд. Той бил сам и разглеждал някои подадени наскоро жалби. Тя влязла мълчаливо, седнала на една кушетка срещу него и го погледнала с такова отчаяние, че най-дивите крясъци и ужасяващи стенания биха били кротки прояви на нещастие в сравнение с живото му въплъщение, изявено у нея.

Отначало той не откъснал поглед от вестниците; когато вдигнал очи, бил поразен от страданието, появило се на променените ѝ бузи; за миг забравил собствените си постъпки и страхове и попитал с ужас:

— Мило момиче, какво става; какво се е случило?

— Нищо — отвърнала първоначално. — И все пак не е така — продължила тя, завързвайки речта си. — Ти имаш тайни, Реймънд; къде ходиш напоследък, с кого се срещаш, какво криеш от мен? Защо съм пропъдена от твоето доверие? Ала не искам това — не възнамерявам да те залавям с въпроси — един ще е достатъчен: аз пълна нещастница ли съм?

С трепереща ръка тя му подала хартията и седнала, пребледняла и неподвижна, гледайки го, докато той четял. Той разпознал почерка на Евадна и кръвта се покачила в бузите му. Със светкавична скорост си представил съдържанието на писмото; сега жребият бил хвърлен и всичко зависело от него; лъжата и хитростта са дреболии в сравнение с настъпващата разруха. Той или напълно щял да разсее подозренията на Пердита, или щял да я напусне завинаги.

— Милото ми момиче — рекъл, — виновен съм; но трябва да ми простиш. Постъпих грешно, когато оплетох тази мрежа от тайни; но го сторих, за да ти спестя болката, и с всеки изминал ден ставаше все по-трудно да поправя грешката си. Освен това бях подтикнат към дискретност от нещастната авторка на тези няколко реда.

Пердита ахнала:

— Е — извикала тя, — продължавай!

— Това е всичко — този лист разказва всичко. Поставен съм в безкрайно трудни обстоятелства. Дадох всичко от себе си, макар че навярно съм постъпил неправилно. Любовта ми към теб е неприкосновена.

Пердита невярващо поклатила глава:

— Не може да бъде — извикала тя, — знам, че това не е истина. Ти може и да ме измамиш, но аз няма да бъда измамена. Загубих теб, себе си, живота си!

— Не ми ли вярваш? — попитал надменно Реймънд.

— За да ти повярвам — възкликнала тя, — бих се отказала от всичко и бих издъхнала с радост, така че в смъртта да почувствам, че си бил верен, но това няма как да се случи!

— Пердита — продължил Реймънд, — ти не виждаш пропастта, над която стоиш. Можеш да повярваш, че не съм подел сегашното ми поведение без нежелание и болка. Знаех, че е възможно то да пробуди твоите подозрения; но вярвах, че само моята дума ще ги накара да изчезнат. Изградих надеждите си върху твоето доверие. Смяташ ли, че ще понеса да бъда обсипван с въпроси и отговорите ми да се отхвърлят така презрително? Мислиш ли, че ще търпя да не ми вярваш, да бъда подозиран, а навярно и наблюдаван, разпитван? Все още не съм паднал толкова ниско; честта ми все още не е толкова опетнена. Ти ме обичаше; аз те обожавах. Но всички човешки чувства имат своя край. Нека любовта ни изтече, но нека не бъде заменяна с недоверие и обвинения. Досега сме били приятели — любовници — нека не ставаме врагове и взаимни шпиони. Не мога да бъда обект на подозрения. Не можеш да ми повярваш? Нека се разделим!

— Точно така — извикала Пердита, — знаех, че ще се стигне до това! Нима не сме разделени вече? Нима поток, безграничен като океан, дълбок като пропаст, не зее между нас?

Реймънд се надигнал, гласът му бил грохнал, чертите му изкривени, маниерът му спокоен като атмосфера, люлееща се от земетресение, и отвърнал:

— Радвам се, че приемаш решението ми тъй философски. Несъмнено ще изиграеш ролята на наранената съпруга възхитително. Понякога може да те пробожда чувство, че си ме оскърбила, но съчувствието на роднините ти, състраданието на света, самодоволството, което твоето съзнание ще ти дари заради неопетнената ти невинност, ще бъдат отлична утеха; а мен няма да ме видиш повече!

Реймънд се приближил към вратата. Той забравил, че всяка изречена дума от него била невярна. До самозаблуда изпълнил ролята на своята невинност. Нима актьорите не ридаят, когато разиграват въображаема страст? Едно по-дълбоко усещане за измислена реалност било обладало Реймънд. Той говорел гордо; чувствал се наранен. Пердита вдигнала очи; тя видяла гневния му поглед; ръката му била върху бравата на вратата. Тя подскочила, хвърлила се на врата му, стенейки и хлипайки; той хванал ръката ѝ и завеждайки я до кушетката, седнал близо до нея. Главата ѝ паднала върху рамото му, тя треперела, през крайниците ѝ се прокрадвали ту огън, ту лед: наблюдавайки емоциите ѝ, той заговорил с омекнал глас:

— Ударът е нанесен. Няма да се разделя с теб в гняв; твърде много ти дължа. Дължа ти шест години неподправено щастие. Но те са отминали. Няма да живея с белега на подозрението, няма да бъда обект на ревност. Обичам те твърде много. Само в една вечна раздяла всеки от нас може да се надява на достойнство и благоприличие в делата ни. Тогава няма да опозорим истинските си същности. Досега вярата и предаността са били есенцията на нашите отношения; сега, когато те са погубени, нека не се присламчваме към безплодната обвивка на живота, към празната черупка. Имаш детето си, брат си, Идрис, Ейдриън.

— А ти — проплакала Пердита — имаш авторката на това писмо.

Неукротимо възмущение пламнало в очите на Реймънд. Той знаел, че поне това обвинение е невярно.

— Повярвай на това убеждение — извикал той, — прегърни го до сърцето си — превърни го във възглавница за главата ти, опиат за очите ти — за мен е без значение. Но пред Бога, който ме е създал, заявявам, че пъкълът не е по-грешен от думите, които ти изричаш!

Пердита била поразена от равнодушната сериозност на неговите твърдения. Тя отговорила искрено:

— Не отказвам да ти повярвам, Реймънд; напротив, обещавам да поставя безусловната си вяра в твоята скромна дума. Само ме увери, че твоята любов и вяра към мен никога не са били осквернени; и подозрението, и съмнението, и ревността веднага ще бъдат разпръснати. Ще продължим, както винаги, едно сърце, една надежда, един живот.

— Вече те уверих в своята вярност — отвърнал Реймънд с високомерна студенина, — трикратни твърдения няма да са от полза, когато човек е презиран. Няма да говоря повече; защото не мога да добавя нищо към това, което вече казах, към това, което ти по-рано презрително отхвърли. Тази разправия е недостойна и за двама ни; и признавам, че се изморих да отвръщам на неоснователни и жестоки обвинения.

Пердита се опитала да разчете емоцията по лицето му, което той гневно обърнал настрана. В негодуванието му имало толкова много истина и душа, че съмненията ѝ били разсеяни. Лицето ѝ, което от години не бе изразявало чувство, несвързано с обич, отново станало лъчезарно и радостно. Ала да успокои и помири Реймънд не била лесна задача. Отначало той отказал да остане, за да я изслуша. Но тя не позволила да бъде отблъсната; уверена в неизменната му любов, била готова да положи всякакво усилие, да използва всяка молба, за да прогони гнева му. Той я изслушал — седнал в надменно мълчание, но я слушал. Пердита първо го уверила в безкрайното си доверие; с него той трябвало да е наясно, тъй като, ако не било то, тя не би се опитвала да го задържи. Изброила годините им, изпълнени с щастие; повикала пред него спомени за минали моменти на близост и блаженство; описала бъдещия им живот, споменала детето им — тогава нежелани сълзи изпълнили очите ѝ. Тя се опитала да ги спре, но безуспешно — думите ѝ я задавили. Преди това не плакала. Реймънд не могъл да устои на тези признаци на болка: навярно се чувствал донякъде засрамен от ролята на наранения, която бил изиграл. И тогава той благочестиво обикнал Пердита; сведената ѝ глава, лъскавите ѝ къдрици, движенията на тялото ѝ за него били предмет на дълбока нежност и възхищение; докато тя говорела, нейните мелодични тонове прониквали в душата му; скоро той омекнал към нея, утешавайки и галейки я, и опитвайки да заблуди себе си, че никога не я е наранявал.

Реймънд беше разклатен от това събитие, както би бил един мъж, току-що подложен на мъчения и очакващ в напрежение кога те ще му бъдат причинени отново. Той бе съгрешил срещу собствената си чест, заклевайки се в пряка лъжа; вярно, бе се отнесъл така към една жена и други вероятно не биха възприели постъпката му за толкова подла, но не и той; понеже кого бе измамил? Неговата доверчива, предана, любяща Пердита, чиято щедра вяра го огорчаваше двойно, когато той си спомняше парада на невинността, с който тя бе изнудена. Умът на Реймънд не бе толкова сурово скроен, нито пък обстоятелствата на живота са се отнесли с него тъй грубо, че да го направят непроницаем за тези размишления — напротив, той беше целия изтъкан от нерви; душата му бе като същински огън, който избледнява и се свива от всяка зараза на мръсния въздух: но сега заразата се бе вляла в същността му и промяната бе още по-болезнена. Истината и лъжата, любовта и омразата загубили вечните си граници, раят се примесил с ада, а чувствителното му съзнание, насочено към полето на тази битка, било поразено до лудост. Той се презираше от все сърце, бе гневен на Пердита, а мисълта за Евадна беше съпроводена от всичко отвратително и жестоко. Страстите му, неговите постоянни господари, придобиха нова сила от дългия сън, в който любовта ги бе приспала, обсебващата тежест на съдбата го пречупи; той беше раздразнителен, измъчван, яростно нетърпелив, заради онова най-дълбоко нещастие — чувството на разкаяние. Това неспокойно състояние постепенно отстъпи на мрачна враждебност и душевна угнетеност. Подчинените му, дори равните му, ако в настоящата си позиция той имаше такива, се стреснаха, откривайки гняв, присмех и огорчение в този, който преди се отличаваше с приветливост и доброжелателност. Той извършваше обществените си дела с неприязън и бързаше да се отърве от тях и да се усамоти в уединение, което едновременно бе неговата отрова и лек. Възседна един огнен кон — този, който го бе отвел напред към победата в Гърция, и се изтощаваше със смъртоносни упражнения, освобождавайки се от угризенията на смутния ум чрез животински усещания.

Бавно започна да се съвзема; накрая като някой, който е бил под въздействието на отрова, вдигна глава над изпаренията от треска и страст, към неподвижната атмосфера на спокоен размисъл. Той бил размишлявал върху посоката, по която е най-добре да се поеме. Беше поразен от времето, което изминало, откакто лудостта, а не някакъв разумен порив, бе започнала да ръководи действията му. Беше изминал месец и през това време не беше виждал Евадна. Нейната власт, която бе свързана с малко от трайните емоции на сърцето му, бе силно повяхнала. Той вече не бил неин роб — не бил неин любовник: нямало да я вижда повече и с пълното си завръщане заслужил доверието на Пердита.

И все пак, точно когато взел това решение, във въображението му изникнал окаяният дом на гръцкото момиче. Дом, който от благородни и възвишени принципи тя отказала да замени за друг, по-разкошен. Той мислел за великолепието на нейното положение и външност, когато я бе срещнал за първи път; мислел за нейния живот в Константинопол, съпроводен от всички подробности на ориенталско величие; за настоящата ѝ немотия, ежедневния ѝ тежък труд, самотното ѝ състояние, избледнелите ѝ, поразени от глад бузи. Състрадание набъбнало в гърдите му; трябвало да я види още веднъж; той щял да измисли някакъв план за възстановяването ѝ в обществото, за да може да се радва на предишната си титла; след това, в реда на нещата, тяхната раздяла щяла да последва.

Отново си помислил как през този дълъг месец бе странил от Пердита, бягайки от нея като от жилото на собствената си съвест. Но сега бил буден; всичко това трябвало да бъде поправено и бъдещата преданост щяла да изтрие спомена за това единствено петно върху спокойствието на техния живот. Той станал бодър, когато помислил за това, и трезво и решително начертал стъпките, които щял да предприеме. Спомнил си, че бе обещал на Пердита да присъства точно тази вечер (19 октомври, годишнина от избора му за протектор) на празник, организиран в негова чест. Ако този празник се окажел щастлив, това щяло да е добра поличба за бъдещите им години. Първо щял да посети Евадна; нямало да остава, но ѝ дължал някакво обяснение, някакво обезщетение за дългото си и внезапно отсъствие; а сетне — напред към Пердита, към забравения свят, към задълженията на обществото, великолепието на титлата, насладата от властта.

След събитията, описани на предходните страници, Пердита беше размишлявала върху пълната промяна във вида и поведението на Реймънд. Тя бе очаквала свобода в общуването и завръщане към онези навици на любящите отношения, които бяха радостта в нейния живот. Но Реймънд не се бе включил в нито едно от нейните развлечения. Той извършвал дневните си дела отделно от нея; излизал, а тя не знаела къде. Болката, причинена от това разочарование, била мъчителна и дълбока. Пердита я възприемала като измамен сън и се опитвала да отмести съзнанието си от нея; но подобно на ризата на Нес[32], тя прилепнала към плътта ѝ и с остра болка разяждала нейната жизнена сила. Пердита притежаваше това (макар че подобно твърдение може да изглежда като парадокс), което принадлежи на малцина — способност за щастие. Нейната деликатна структура и творческо въображение я правеха особено податлива на блажени емоции. Преливащата топлина на сърцето ѝ, превръщайки любовта в растение с дълбок корен и величествен растеж, бе настроила цялата ѝ душа към възприемането на щастие, когато тя бе открила в Реймънд всичко, което можеше да разкраси любовта и да задоволи въображението ѝ. Но ако чувството, върху което бе основано зданието на нейното съществуване, станеше обикновено, след като е било споделено, ако безкрайната поредица от внимание и достойни дела е пречупена и вселената на неговата любов — откъсната от нея, то щастието трябва да си отиде и да бъде заменено с неговата противоположност. Същите особености на нейния характер превръщаха тъгата ѝ в агония; нейното въображение ги увеличаваше, чувствителността ѝ я правеше винаги открита за повторния им удар; любовта постави отровата в жилото, пронизващо сърцето ѝ. В скръбта ѝ нямаше нито подчинение, нито търпение, нито себеотрицание; тя се бореше с нея, страдаше под нейната тежест и съпротивата ѝ правеше всеки спазъм по-остър. Отново и отново се завръщаше мисълта, че той обича друга. Пердита бе справедлива към Реймънд; вярваше, че той изпитва нежна привързаност към нея; но дайте нищожна награда на този, който в лотария, определяща живота му, е разчитал на притежанието на десетки хиляди, и тази печалба ще го разочарова повече, отколкото ако не бе получил нищо. Привързаността и приятелството на Реймънд може да са безценни; но отвъд тази обич, прегърнато по-дълбоко от приятелството, беше невидимото съкровище на любовта. Вземете сумата в нейната цялост и никоя аритметика не може да изчисли нейната стойност; извадете от нея най-малката част, дайте ѝ само името на частите, разделете я на градуси и секции и като монета на магьосник, това безценно злато ще се превърне в най-гнусно вещество. Има смисъл в очите на любовта; ритъм в гласа ѝ, сияние в усмивката ѝ, чийто магически талисман може да е собственост само на един; духът ѝ е първичен, същността ѝ единична, божествеността — едно цяло. Сърцата и душите на Реймънд и Пердита се бяха смесили като две планински ручейчета, които се съединяват в спускането си, шептящи и искрящи, преливат над блестящи камъчета до грейнали цветя; но ако единият изостави първоначалната си посока или пък е препречен от задушаващо препятствие, то другият се свива в изменените си брегове. Пердита усещаше отслабването на прилива, който подхранваше живота ѝ. Неспособна да понесе бавното увяхване на надеждите си, тя внезапно създаде план, решавайки да прекрати веднага периода на нещастие и да доведе до щастливо заключение последните пагубни събития.

Годишнината от въздигането на Реймънд до позицията на протектор наближаваше; и по обичай този ден биваше отбелязван с пищен празник. Множество чувства подтикваха Пердита да придава двойно величие на тази обстановка; и все пак, докато се обличала за вечерната галавечеря, тя се чудила на болките, които понася, за да направи разкошно честването на събитието, което ѝ се струвало началото на нейните страдания. „Беди да сполетят деня — помислила си тя, — беди, сълзи и скръб се случиха в часа, в който Реймънд откри друга цел освен любовта, друго желание освен моята преданост; и триж радостен да бъде моментът, когато той ми бъде върнат! Бог знае, аз се доверявам на неговите обети и вярвам в заявената му вяра — но затова не бих дирила онова, което съм решена да постигна. Трябва ли да изминат още две години, като всеки ден допринася към нашето отчуждение, като всяка постъпка е поредният камък, натрупан върху преградата, която ни разделя? Не, моят Реймънд, единственият ми любим, единственото притежание на Пердита! Тази нощ, това прелестно събиране, тези разкошни покои и тази премяна на печалното ти момиче — всички те са обединени, за да отпразнуват абдикацията ти. Веднъж за мен ти се отказа от перспективата за корона. Това беше в дните на нашата млада любов, когато можех само да тая надеждата, а не увереността за щастието. Сега имаш знанието за всичко, което мога да ти дам, предаността на сърцето, непорочната любов и непоколебимото подчинение към теб. Трябва да избереш между тях и твоя протекторат. Това, горд благороднико, е последната ти вечер! Пердита ѝ е дарила цялото великолепие и блясък, които сърцето ти най-много обича — но от тези великолепни стаи, от тези разкошни грижи, от власт и височина трябва да се върнеш, още с утрешното слънце, в нашия провинциален дом; защото няма да получа безсмъртието на радостта, ако понеса още една седмица като предишната.“

Размишлявайки над този план, решена, когато настъпи часът, да предложи и да настоява за неговото изпълнение, уверена в неговото съгласие, сърцето на Пердита олекнало или по-скоро се въздигнало. Бузите ѝ бяха пламнали в очакването за борба; очите ѝ искряха с надеждата за триумф. Поставяйки съдбата си в хвърлянето на един зар и чувствайки се убедена, че ще победи, тя, тази, която аз нарекох носеща белега на кралица на народите върху благородното си чело, сега се издигна над човешката природа и сякаш със спокойна сила, с пръст спря колелото на съдбата. Никога досега тя не бе изглеждала толкова превъзходно.

Ние, идиличните овчари в тази история, възнамерявахме да присъстваме на това празненство, но Пердита ни писа, молейки ни да не идваме или да отсъстваме от Уиндзор, тъй като тя (макар да не ни разкри плана си) бе решена на следващата сутрин да се върне с Реймънд в нашия скъп кръг, за да поднови онзи ход на живота, в който бе открила цялото си щастие. Късно вечерта тя влязла в покоите, подготвени за празника. Реймънд бе напуснал двореца предната вечер; той беше обещал да отдаде чест на събранието, но още не се беше върнал. И все пак тя бе сигурна, че той най-сетне ще дойде; и колкото по-широк изглеждаше проломът на това бедствие, толкова по-сигурна беше тя, че ще го затвори завинаги.

Беше, както казах, деветнадесети октомври; есента бе напреднала и мрачна. Вятърът виеше; полуголите дървета бяха ограбени от остатъка от летните им украшения; състоянието на въздуха, предизвикващ загниването на растителността, бе враждебно към веселието или надеждата.

Реймънд бил въодушевен от решението, което беше взел; но със залязващия ден настроението му повехнало. Първо трябвало да посети Евадна, а след това да побърза към двореца на протектората. Докато вървял по окаяните улици в квартала на нещастната гъркиня, сърцето му го наказвало за цялото му отношение към нея. Първо той бе дал съгласието си, разрешавайки ѝ да остане в това състояние на упадък; а сетне, след кратък, бурен блян, я бе изоставил в печална самота, тревожни предположения и горчиви, все още разочаровани очаквания. Какво бе правила тя през това време, как бе понесла неговото отсъствие и пренебрежение? Светлината притъмнявала в тези тесни улици и когато той отворил добре познатата врата, стълбището било забулено в съвършена нощ. Опипвайки, Реймънд намерил пътя нагоре, влязъл в мансардата и намерил Евадна просната безмълвна, почти безжизнена на окаяното си легло. Той повикал хората от къщата, но не успял да научи нищо от тях, освен че и те не знаели нищо. Нейната история била ясна за него, ясна и отчетлива като разкаянието и ужаса, които забили зъбите си в него. Когато се оказала изоставена от него, тя загубила волята си да преследва обичайните си призвания; гордостта възпрепятствала всяка молба към него; гладът бил приветстван като любезния пазач пред вратите на смъртта, в чиито отварящи се недра тя вече, без грях, можела да си отдъхне. Никое същество не било близо до нея, докато силите ѝ се предавали.

Ако тя умре, в кое досие ще се открие убиец, чиято жестока постъпка да се сравнява с неговата? Кой дявол е по-необоснован в своето зло, коя проклета душа е по-достойна за погибел! Но той не се примирил с тази агония от себе-обвинения. Повикал медицинска помощ; часовете се изтърколили, завъртени от напрежението във векове; тъмнината на дългата есенна нощ отстъпила на деня, преди животът ѝ да излезе от опасност. Тогава той накарал да я преместят в по-подходящ дом и кръжал около нея, отново и отново, за да се увери, че тя е в безопасност.

В разгара на най-голямата си тревога и страх относно случилото се Реймънд се сетил за празника, организиран в негова чест от Пердита; в негова чест тогава, когато нещастието и смъртта прикрепвали неизличим позор към името му, в чест на онзи, чиито престъпления заслужавали ешафод; това била най-ужасната подигравка. Все пак Пердита го очаквала; той написал няколко несвързани думи върху парче хартия, свидетелствайки, че е добре, и помолил жената от къщата да я занесе в двореца и да я предаде в ръцете на съпругата на протектора. Жената, която не го познавала, презрително попитала как той смята, че тя ще получи достъп до тази дама, особено в такава празнична нощ. Реймънд ѝ дал пръстена си, за да ѝ осигури уважението на прислужниците. Така, докато Пердита забавлявала гостите си и с нетърпение очаквала пристигането на своя лорд, неговият пръстен ѝ бил донесен и тя била осведомена, че една бедна жена ще ѝ достави бележка от неговия притежател.

Суетата на старата клюкарка била разпалена от тази заръка, която в края на краищата тя не разбирала, тъй като не подозирала ни най-малко, че посетителят на Евадна бил лорд Реймънд. Пердита се уплашила, че е паднал от коня си или претърпял подобна злополука — докато отговорите на жената не събудили други страхове. От желание за хитрост, упражнено сляпо, натрапчивата, даже зловредна пратеничка не споменала болестта на Евадна, но словоохотливо описала честите посещения на Реймънд, добавяйки към разказа си такива обстоятелства, които, макар да убедили Пердита в тяхната истинност, преувеличили злонамереността и коварството на Реймънд. Най-лошото било, че неговото отсъствие от празника, неговото послание, напълно необяснено освен от позорните намеци на жената, изглеждало като най-смъртната обида. Пердита отново погледнала пръстена — малък рубин, почти във формата на сърце, който тя самата му била подарила. Погледнала почерка, който не можела да сбърка, и си повторила думите „Недей, нареждам ти, моля те, не позволявай на гостите да се чудят на моето отсъствие“, докато старицата продължавала своя разказ, който изпълвал ухото на сестра ми със странна смесица от истина и лъжа. Накрая Пердита я отпратила.

Горкото момиче се върнало при гостите, които не били усетили отсъствието ѝ. Тя се плъзнала в едно сравнително скришно кътче и облягайки се на поставената там декоративна колона, се опитала да се съвземе. Цялата била вцепенена. Погледнала към няколко цветя, които стояли в издълбана ваза наблизо: онази сутрин тя ги подредила, те били редки и прекрасни растения; дори и в този момент, цялата втрещена, тя наблюдавала бляскавите им цветове и звездни форми.

— Божествени проявления на духа на красотата — възкликнала Пердита, — вие не клюмате, нито тъгувате; отчаянието, което стиска сърцето ми, не е разпространило заразата си върху вас! Защо не съм съучастник във вашата безчувственост, споделящ вашето спокойствие!

Тя замлъкнала.

„Обратно към моята задача — продължила мислено, — гостите ми не трябва да виждат действителността, както по отношение на него, така и на мен. Подчинявам се; те не ще усетят нищо, макар и да умра в момента, в който си тръгнат. Те ще видят противоположното на това, което е истинско — защото ще изглеждам жива, а аз съм мъртва.“

Нуждаела се от цялото си самообладание, за да потисне прилива на сълзи, които самосъжалението породило при тази мисъл. След дълга борба тя успяла и се обърнала, за да се присъедини към компанията.

Тогава всички нейни усилия били насочени към прикриването на вътрешния ѝ конфликт. Трябвало да изиграе ролята на учтива домакиня; да обърне внимание на всички; да бъде центърът на удоволствие и благоволение. Трябвало да стори това, докато потънала в неволя, тя копнеела за самота и с радост би заменила претъпканите стаи с тъмни горски дълбини или мрачна, затъмнена от нощта пустош. Но тя се развеселила. Не можела да се държи умерено, нито да бъде, както ѝ беше привично, тиха и доволна. Всички забелязали нейното душевно въодушевление; тъй като всички действия изглеждат елегантни през очите на титлата, гостите взели да ѝ ръкопляскат, въпреки че смехът ѝ бил остър, а изблиците ѝ отривисти, и навярно щели да издадат тайната ѝ пред някой внимателен наблюдател. Тя продължила, чувствайки, че ако спре за миг, овладените води на нещастието ще потопят душата ѝ, че нейните разбити надежди ще надигнат ридаещите си гласове и че онези, които сега повтаряли нейното веселие и провокирали остроумието ѝ, щели да се свият от страх при вида на разтърсващото ѝ отчаяние. Единствената ѝ утеха по време на насилието, което сама си причинявала, била да наблюдава движенията на един светещ часовник и вътрешно да преброява моментите, които трябвало да изминат, преди да може да остане сама.

Накрая стаите започнали да се изпразват. Подигравайки се на собствените си желания, тя се пошегувала с гостите си заради ранното им тръгване. Един по един те я оставили — накрая Пердита стиснала ръката на последния си посетител.

— Колко студена и влажна е ръката ви — казал нейният приятел. — Преуморена сте; моля, побързайте да си починете.

Пердита едва се усмихнала — гостът ѝ я оставил; каретата, отдалечаваща се по улицата, я уверила в последното заминаване. Тогава, сякаш преследвана от враг, сякаш краката ѝ са крила, тя се стрелнала към собствените си покои, освободила прислужниците си, заключила вратите, хвърлила се обезумяла на пода, захапала устните си до кръв, за да потисне крясъците си, и дълго лежала, плячка на лешояда на отчаянието, стараейки се да не мисли, докато многобройните идеи се приютявали в сърцето ѝ; мисли, ужасяващи като фурии и жестоки като пепелянки, се изсипвали тъй бързо една след друга, че сякаш се блъскали и наранявали, докато я довеждали до лудост.

Накрая тя се изправила, по-сдържана, но не по-малко нещастна. Застанала пред едно голямо огледало — вгледала се в отразения си образ; нейната лека и елегантна рокля, бижутата, които пристягали косата ѝ и обгръщали красивите ѝ ръце и шия, малките ѝ крака, обути в сатен, нейните разкошни и лъскави букли — пред нейното помрачено чело и изнурено от неволя лице всички те били като прелестна рамка на мрачна, изобразяваща буря картина. „Ваза съм аз — помислила си тя, — ваза, преливаща от най-ужасяващата есенция на отчаянието. Сбогом, Пердита! Сбогом, бедно момиче! Никога повече няма да се видиш по този начин; разкошът и богатството вече не са твои; в изобилието на твоята немотия може да завиждаш на бездомния просяк; наистина без дом съм аз! Живея насред безплодна пустиня, широка и безкрайна, която не ражда нито плодове, нито цветя; по средата е самотна скала, към която ти, Пердита, си окована и виждаш как мрачното равнище се простира надалеч.“

Тя отворила прозореца си, който гледал към градината на двореца. Светлината и тъмнината се борели, а източното небе било набраздено от розови и златни лъчи. Само една звезда треперела в дълбочината на разпалващата се атмосфера. Сутрешният въздух, веещ свежо над росните растения, се втурнал в горещата стая. „Всички неща продължават — помислила си Пердита, — всички неща продължават, разлагат се и загиват! Когато мине пладне и умореният ден отведе впряга си до западните им конюшни, небесните огньове се издигат от изтока по обичайния си път, като се изкачват и спускат по небесния хълм. Когато техният път е извървян, слънчевият часовник започва да хвърля несигурна сянка на запад; клепачите на деня се отварят и птиците и цветята, стреснатата растителност и свежият полъх се пробуждат; слънцето се появява накрая и във величествено шествие се изкачва към небесната столица. Всичко продължава, променя се и умира, с изключение на мъката в пръскащото ми се сърце. Да! Всичко продължава и се променя: защо е чудно тогава, че любовта се е запътила към своя залез и че господарят на живота ми се е променил? Ние наричаме божествените светлини неподвижни, но те се лутат из онази равнина и ако погледна отново там, където гледах преди час, видът на вечните небеса ще се е променил. Глупавата луна и непостоянните планети всяка вечер сменят своя хаотичен танц; самото слънце, владетел на небето, постоянно и бързо изоставя трона си и предава властта си на нощта и зимата. Природата остарява и разклаща своите разлагащи се крайници — сътворението е несъстоятелно! Защо е чудно тогава, че затъмнението и смъртта са довели до унищожението на светлината на твоя живот, ах, Пердита!“

Глава 10

Тъй тъжни и разбъркани били мислите на моята бедна сестра, когато тя се уверила в изневярата на Реймънд. Всички нейни добродетели и всички нейни недостатъци направиха удара нелечим. Привързаността ѝ към мен, нейния брат, към Ейдриън и Идрис, беше подчинена на господстващите страсти на сърцето ѝ; дори майчината ѝ нежност заемаше половината си сила от насладата, която тя изпитваше, проследявайки чертите и изражението на Реймънд в лицето на рожбата си. В детството си Пердита бе сдържана и дори строга; но любовта бе смекчила грубия ѝ характер и съюзът ѝ с Реймънд бе накарал нейните таланти и чувства да се разгърнат; любовта ѝ бе предадена, а любимият ѝ изгубен, и тя до известна степен се върна към стария си нрав. Нейната съсредоточена гордост, забравена по времето на блажения ѝ сън, се пробуди и ухапвайки я като пепелянка, прониза сърцето ѝ; душевното ѝ смирение изостри действието на отровата; доскоро тя бе възвишена в собствените си очи и отличена с неговата любов: каква стойност имаше сега, когато той ѝ бе отнел тази привилегия? Тя се бе гордяла, че го е спечелила и задържала, но друга го открадна от нея и нейното тържествуване бе изстинало като потушена от вода жарава.

Ние, в нашето уединение, дълго бяхме в неведение за нещастието ѝ. Скоро след празника тя бе повикала детето си, а после сякаш ни бе забравила. По време на последвало посещение при тях Ейдриън бе забелязал промяна; но той не можеше да прецени обхвата ѝ или да предположи причината. Те все още се появяваха заедно пред обществото и живееха под един покрив. Както винаги, Реймънд бил учтив, макар на моменти да имало ненужна надменност или болезнена отсеченост в маниерите му, които стреснали добрия му приятел; челото му не било смръщено, но презрение се било настанило върху устните му и гласът му бил суров. Пердита била изпълнена с доброта и внимание към своя лорд; но тя била мълчалива и неописуемо тъжна. Бе отслабнала и пребледняла; очите ѝ често се пълнели със сълзи. Понякога тя поглеждала Реймънд, сякаш искала да каже, че тъй тъжна ще бъде тя! В други моменти лицето ѝ казвало: „Все още ще направя всичко възможно, за да те направя щастлив“. Но Ейдриън четеше с несигурни очи изразите на лицето ѝ и можеше да ги разбере погрешно. Клара била винаги с нея и Пердита изглеждала най-спокойна, когато можела да седи в някой затънтен ъгъл, хванала ръката на детето си, тиха и самотна. Въпреки това Ейдриън не бе способен да отгатне истината; той ги бе помолил да ни посетят в Уиндзор и те обещали да дойдат през следващия месец.

Май месец пристигна преди тях: сезонът бе покрил горските дървета с листа и пътеките им с хиляди цветя. Бяхме уведомени за намерението им на предния ден; и рано сутринта Пердита пристигна с дъщеря си. „Реймънд ще дойде скоро“, рече тя; бил задържан по работа. След разказа на Ейдриън очаквах да я заваря тъжна, но напротив, тя се появи в най-приповдигнато настроение: вярно, беше отслабнала, очите ѝ бяха някак празни, а бузите ѝ хлътнали, макар и обагрени от ярък блясък. Тя бе въодушевена, че ни вижда; помилва децата ни, похвали техния растеж и напредък; Клара също бе радостна да се срещне отново с младия си приятел Алфред; всякакви детски игри започнаха, в които се включи и Пердита. Тя сподели своето веселие с нас и докато се забавлявахме на терасата на замъка, сякаш не би могла да се събере по-щастлива и по-малко посърнала от грижи компания.

— Тук е по-добре, мамо — рече Клара, — отколкото да сме в онзи мрачен Лондон, където често плачеш и никога не се смееш както сега.

— Тихо, малко глупаче — отвърна майка ѝ, — и помни, че всеки, който спомене Лондон, бива изпратен в Ковънтри за един час.

Скоро след това пристигна Реймънд. Той не се включи както обикновено в игривото настроение на останалите; но захващайки разговор с Ейдриън и мен, ние постепенно се отделихме от другите и само Идрис и Пердита останаха с децата. Реймънд говореше за новите си сгради и за плана му за учреждение за по-добро образование на бедните; както винаги, Ейдриън и той започнаха да спорят и времето се изниза неусетно.

Събрахме се отново с наближаването на вечерта и Пердита настоя да прибегнем към музика. Каза, че иска да ни покаже последното ѝ постижение, понеже, откакто бе в Лондон, тя се бе съсредоточила върху музиката и пееше, без особена сила, но с голяма доза сладост. Не ни позволи да избираме друго освен безгрижни мелодии; и всички опери на Моцарт бяха призовани на помощ, за да изберем най-вълнуващите негови арии. Сред останалите превъзходни качества на музиката на Моцарт, тя, повече от всяка друга, притежава усещането, че произлиза от сърцето; навлизаш в изразените от него страсти и се пренасяш с мъка, радост, гняв или смущение там, където той, господарят на нашата душа, избере де те всели. В продължение на известно време духът на веселието беше жив, но накрая Пердита се оттегли от пианото, тъй като Реймънд се бе присъединил към триото Taci ingiusto core[33] от Дон Жуан, чиято подла молба бе смекчена от Реймънд до нежност и развълнува сърцето на Пердита със спомени за промененото минало; това беше същият глас, същият тон, същите звуци и думи, които тя често бе приемала преди като любовна почит към нея — ала вече не беше така; и тази хармония от звуци в несъответствие с техния израз я прободе с разкаяние и отчаяние. Скоро след това Идрис, която свиреше на арфата, подхвана онази пламенна и печална ария от Фигаро, „Porgi, amor, qualche ristoro“[34], в която изоставената графиня оплаква промяната на невярната Алмавива. Духът на нежна скръб е съживен от тези тонове; и сладкият глас на Идрис, подкрепян от печалните акорди на нейния инструмент, допринасяше към смисъла на думите. По време на прочувствения призив, с който арията приключва, едно сподавено ридание привлече вниманието ни към Пердита, прекъсването на музиката я съвзе, тя хукна вън от залата, а аз я последвах. Отначало тя сякаш искаше да ме избегне; сетне, поддавайки се на моя искрен разпит, се хвърли на врата ми и зарида на глас:

— Още веднъж — извика тя, — още веднъж на приятелските ти гърди, любими братко, може ли изгубената Пердита да излее скръбта си? Бях си наложила обет за мълчание и от месеци го пазя. Неправилно постъпвам, задето плача сега, и още по-грешно е да давам израз на скръбта си. Няма да говоря! Достатъчно е да знаеш, че съм нещастна, достатъчно е да знаеш, че цветният воал на живота е разкъсан, че седя завинаги забулена в мрак и отчаяние, че скръбта е моя сестра, вечното ридание мой приятел!

Опитах се да я утеша; не я разпитвах. Но я помилвах, уверих я в моята най-дълбока привързаност и силния ми интерес към промените в съдбата ѝ.

— Мили думи — извика тя, — изрази на любов достигат ухото ми като запомнените звуци на забравена музика, която ми е била ценна. Те са напразни, знам; тъй безполезни в опита си да ме утешат или успокоят. Скъпи Лайнъл, не можеш да си представиш какво съм изстрадала през тези дълги месеци. Чела съм за скърбящи хора в древни времена, които са се обличали във вретища, разпръсквали са прах върху главите си, яли са хляба си примесен с пепел и са обитавали мрачните планински върхове, укорявайки на глас небето и земята заради своите беди. Та това е самият разкош на скръбта! По този начин човек може да продължава от ден за ден, измисляйки нови разточителства, наслаждавайки се на дреболиите на неволята, венчани с всички принадлежности на отчаянието. Уви! Аз завинаги трябва да прикривам мъката, която ме поглъща. Трябва да изтъка воал от ослепителни лъжи, за да забуля скръбта си от вулгарни очи, да изгладя челото си и да оцветя устните си в измамни усмивки — дори в уединение не смея да си помисля колко изгубена съм аз, да не би да полудея и побеснея.

Сълзите и вълнението на моята бедна сестра я направиха неспособна да се върне в обстановката, която бяхме оставили — затова я убедих да ми позволи да я поведа през парка и по пътя я подтикнах да ми повери историята за нейното нещастие, като си представях, че разговорът за това ще олекоти бремето ѝ, и бях сигурен, че ако има лек, той трябва да бъде открит и даден на Пердита.

Бяха изминали няколко седмици от празника за годишнината и тя не бе успяла да успокои ума си или да укроти мислите си в някакъв постоянен ход. Понякога се упрекваше, задето приема твърде горчиво и присърце това, което мнозина биха сметнали за въображаемо зло; но това не беше въпрос за разума; и както бе в неведение относно мотивите и истинското поведение на Реймънд, в нейните очи обстоятелствата бяха придобили дори по-страшен вид, отколкото действителността оправдаваше. Той рядко бил в двореца; даже никога, освен когато не бил убеден, че обществените му задължения ще му попречат да остане насаме с Пердита. Те рядко се обръщали един към друг, отбягвайки обяснения, боейки се от всякакъв разговор, който другият би подел. Внезапно обаче поведението на Реймънд се променило; той, изглежда, желаел да намери път за връщане към сърдечността и близостта със сестра ми. Приливът на любов към нея явно бил дошъл отново; той никога не би могъл да забрави как навремето е бил отдаден на нея, превръщайки я в олтара и съкровищницата, в които да поставя всяка своя мисъл и чувство. Ала срамът сякаш го възпирал; въпреки това той очевидно желаел да възроди доверието и обичта. От момента, в който Пердита се възстановила достатъчно, за да състави какъвто и да е план за действие, тя бе измислила един, който сега се готвеше да последва. Приемала с нежност тези признаци на завърнала се любов, не избягвала компанията му; но бе решила да постави преграда на пътя на интимните разговори или болезнените дискусии, която гордостта и срамът на Реймънд не могли да превъзмогнат. Най-сетне той започнал да проявява гневно нетърпение и Пердита осъзнала, че подходът, който бе възприела, не може да продължава; тя била длъжна да му даде обяснение. Не можела да събере смелост да говори, следователно му писала:

Прочети това писмо с търпение, умолявам те. То няма да съдържа никакви упреци. Те са наистина празни думи: за какво да те укорявам?

Позволи ми до известна степен да обясня чувствата си, иначе и двамата ще вървим слепешком в тъмното, припознавайки се един друг, блуждаейки от пътя, който може да отведе поне един от нас до по-приемлив начин на живот от този, воден от двама ни през последните няколко седмици.

Обичах те — обичам те — нито гняв, нито гордост диктуват тези редове, а чувство отвъд, по-дълбоко и по-непроменимо и от двете. Обичта ми е наранена; невъзможно е да я излекуваш: затова прекрати напразното ти начинание, ако наистина е насочено натам. Прошка! Връщане! Празни думи са това! Прощавам болката, която понасям, но не можем да извървим отново вече утъпканата пътека.

Обикновената привързаност навярно би се задоволила с обикновени отношения. Вярвах, че прочиташ сърцето ми и познаваш неговата преданост, неотменната му вярност към теб. Никога не съм обичала друг освен теб. Ти се появи като въплътения образ на най-наивните ми мечти. Възхвалата на хората, властта и високите стремежи съпровождаха кариерата ти. Любовта към теб покри моя свят с омагьосваща светлина; това вече не бе земята, по която аз стъпвах — общата земна майка, отдаваща само досадни и изтъркани повторения на стари и износени цели и обстоятелства. Живеех в храм, прославен от най-силно чувство за преданост и възторг; вървях, посветено същество, съзерцавайки само твоята сила, твоето превъзходство.

„Защото ти стоеше до мен като младостта ми,

превърна за мен истината в сън,

облече видното и познатото

със златните дихания на залеза“.[35]

„Цветът е изчезнал от живота ми“[36] — не съществува сутрин за тази обгръщаща всичко нощ; не съществува изгрев за залеза на любовта. В онези дни останалият свят не значеше нищо за мен: всички останали мъже — никога не съм помисляла и не съм чувствала какви са те, нито възприемах теб като един от тях. Ти беше отделен от тях; издигнат в сърцето ми; единственият притежател на моята любов; единственият обект на моите надежди; най-добрата половина от мен.

Ах, Реймънд, не бяхме ли щастливи? Някога греело ли е слънцето върху друг, който може да се наслади на светлината му с по-чисто и по-силно блаженство? Не беше — не е обикновена изневярата, заради която аз се терзая. Тя е разединението на едно цяло, което можеше да няма части; тя е небрежността, с която ти си отърсил избраната мантия, с която за мен ти бе покрит, и си се превърнал в един от всички. Не мечтай, че ще поправиш това. Не е ли любовта божествена, защото е безсмъртна? Не изглеждах ли свещена, дори пред себе си, понеже храмът на тази любов бе сърцето ми? Гледала съм те, докато спиш, разтапяла съм се до сълзи, когато съзнанието ми е било изпълнено от мисълта, че всичко, което притежавам, лежи, прегърнато от тези боготворени, но смъртни очертания пред мен. И все пак, дори тогава, съм удържала мрачните страхове с една мисъл: няма да се страхувам от смъртта, тъй като чувствата, които ни свързват, ще са безсмъртни.

И сега не се страхувам от смъртта. Бих била доволна да затворя очи и никога вече да не ги отворя. И все пак се боя, както се страхувам от всичко, защото във всяко състояние, което ме свързва с веригата на паметта към това, щастието няма да се върне — дори в рая ще усещам, че любовта ти е била по-малко трайна от смъртните удари на крехкото ми сърце, всеки пулс от чийто камбанен звън се чува силно.

„Погребалният звук

на любовта, дълбоко погребана, невъзкръснала.“[37]

Не-не — клета аз; за изчезналата любов няма възкресение!

И все пак те обичам. И все пак, и завинаги, бих дала всичко, което притежавам, за твоето благосъстояние. Заради един клюкарстващ свят, в името на моето — на нашето дете, ще остана до теб, Реймънд, ще споделям съдбата ти, ще бъда твой съветник. Тъй ли да бъде? Вече не сме влюбени; нито мога да се нарека приятел на някого, тъй като, толкова изгубена, колкото съм, аз нямам мисъл, която да отделя на друг освен на моето окаяно, погълнато от себе си същество. Но ще се радвам да те виждам всеки ден! Да слушам обществения глас, който те възхваля; да поддържам бащината ти любов към нашето момиче; да чувам гласа ти; да знам, че съм близо до теб, макар и вече да не си мой.

Ако искаш да счупиш веригите, които ни свързват, кажи думата и това ще се случи — пред очите на света аз ще поема цялата вина за грубостта или неприязънта върху себе си.

И все пак, както казах, най-доволна ще съм, поне засега, да живея под един покрив с теб. Когато треската на младостта ми премине; когато кротката старост укроти лешояда, който ме поглъща, може да се зароди приятелство, макар и любовта и надеждата да са мъртви. Може ли това да се случи? Може ли душата ми, неразривно свързана с това нетрайно тяло, да стане летаргична и студена, когато този чувствителен механизъм загуби своята младежка еластичност? Тогава с очи, загубили блясъка си, със сиви коси и набръчкано чело, макар и сега думите да звучат празни и безсмислени, тогава, накланяйки се над пределите на гроба, може да съм твоя любяща и истинска приятелка,

Пердита

Отговорът на Реймънд беше кратък. Какво наистина можеше да отвърне той на нейните жалби, на нейните мъки, които тя ревниво ограждаше, без да допуска мисълта за лек.

Независимо от горчивото ти писмо — бе написал той, — понеже горчиво трябва да го нарека, ти си върховният човек в моите очи и аз ще се съобразя с твоето щастие. Направи това, което ти се струва най-добре: и ако можеш да получиш повече удовлетворение от един начин на живот, отколкото от друг, не позволявай аз да бъда пречка. Предвиждам, че планът, който си споменала в писмото ти, няма да издържи дълго; но ти си господарката на твоята съдба и аз искрено желая да допринеса, доколкото ми позволиш, за твоето щастие.

— Реймънд правилно пророкува — рече Пердита, — уви, тъй ще се случи! Сегашният ни начин на живот не може да продължи дълго, но няма аз да съм първата, която да предложи промяна. Той вижда в мен тази, която е наранил даже до смърт; и не извличам никаква надежда от неговата доброта; никаква промяна не може да бъде постигната дори от най-добрите му намерения. Също тъй успешно Клеопатра би могла да носи като украшение оцета, съдържащ разтворената ѝ перла, колкото аз бих се задоволила с любовта, която Реймънд може да ми предложи.

Признавам, че не гледах на нещастието ѝ със същите очи както Пердита. Във всеки случай смятах, че раната може да бъде излекувана; и ако останат заедно, така и ще стане. Затова се опитах да успокоя и смекча нейното съзнание; и едва след като бях положил много усилия, отхвърлих задачата като неосъществима. Пердита ме слушаше нетърпеливо и отвръщаше донякъде грубо:

— Мислиш ли, че който и да е от доводите ти е нов за мен? Или че собствените ми горещи желания и дълбока мъка не са ми ги предложили хиляди пъти, с много повече нетърпение и нежност, отколкото ти можеш да вложиш в тях? Лайнъл, ти не разбираш какво е женската любов. В щастливите дни често съм си повтаряла, с благодарно сърце и възторжен дух, всичко, което Реймънд пожертва за мен. Бях бедно, необразовано, неприветливо планинско момиче, а той ме издигна от нищото. Всичко, което притежавах от разкоша на живота, дойде от него. Той ми даде прославено име и благородна титла; уважението на света, отразено от собствената му слава: всичко това, прикрепено към неговата нестихваща любов, ме изпълни с чувства към него, подобни на онези, с които ние се отнасяме към Създателя на живота. Давах му единствено любов. Посветих му се: несъвършено същество, каквото бях, заех се със задачата да стана достойна за него. Наглеждах сприхавия си нрав, укротявах изгарящия ми от нетърпение характер, обучавах егоцентричните са мисли, възпитавайки се до най-високото съвършенство, което можех да постигна, така че плодът на моите усилия да бъде неговото щастие. Не си приписах заслуги за това. Той заслужаваше всичко — всеки труд, всяка преданост, всяка жертва; бих се изкачвала с мъка из безмерните Алпи, за да откъсна цвете, което да му хареса. Бях готова да напусна всички вас, моите любими и надарени другари, и да живея само с него, за него. Не можех да постъпя по друг начин, дори да бях пожелала; защото, ако е прието, че имаме две души, то той беше моята по-добра душа, на която другата бе вечен роб. Една-единствена отплата ми дължеше той, същата вярност. Бях я спечелила; заслужавах я. Понеже съм отгледана в планината и не съм била свързана с благородните и заможните, трябва ли той да ми се отплаща с измамно име и позиция? Нека си ги вземе обратно; без неговата любов те не значат нищо за мен. Единствената им стойност в моите очи беше, че бяха негови.

Тъй пламенно говореше Пердита, без да спира. Когато засегнах въпроса за тяхната пълна раздяла, тя отвърна:

— Нека бъде така! Един ден моментът ще дойде; знам го и го чувствам. Но по отношение на това съм страхливка. Тази несъвършена връзка и нашият брачен маскарад са ми необичайно скъпи. Болезнена е, признавам, разрушителна, неосъществима. Поддържа вечна треска във вените ми; разяжда нелечимата ми рана; изпълнена е с отрова. И все пак трябва да се придържам към него; навярно скоро това ще ме убие и по този начин ще ми направи блажена услуга.

Междувременно Реймънд бе останал с Ейдриън и Идрис. Той, разбира се, бил откровен; продължителното отсъствие на двама ни с Пердита бе забелязано; и Реймънд бързо открил облекчение от ограниченията, продължили месеци, споделяйки открито с двамата си приятели. Той им бе описал положението, в което бе намерил Евадна. Отначало, от деликатност към Ейдриън, той скрил името ѝ; но то било разкрито в хода на неговия разказ и бившият ѝ любим изслушал с най-дълбока тревога историята на страданията ѝ. Идрис споделяше лошото мнение на Пердита за гъркинята; но разказът на Реймънд я размекна и заинтригува. Постоянството, силата на характера на Евадна, дори нейната злочеста и неподходящо насочена любов, пробуждали възхищение и съчувствие; особено когато от подробностите около събитията на деветнадесети октомври станало ясно, че тя би предпочела страдание и смърт пред всяка унизителна в нейните очи молба за съжаление и помощ, отправена към любимия ѝ. Последвалото ѝ поведение не отслаби този интерес. Първоначално, спасена от глад и гроб, обгрижвана от Реймънд с най-нежното усърдие, с онова чувство на спокойствие, характерно за възстановяването, Евадна се отдала на възторжена благодарност и любов. Но размишленията се завърнали със здравето. Тя го разпитала за причините, довели до неговото съдбоносно отсъствие. Оформила запитванията си с гръцка изтънченост; направила своите заключения с решителността и твърдостта, характерни за нейния нрав. Тя не могла да предположи, че проломът, който бе създала между Реймънд и Пердита, вече бил непоправим: но знаела, че при настоящата ситуация той ще се разширява всеки ден и че последствията от него ще унищожат щастието на любимия ѝ и ще забият в сърцето му зъбите на разкаянието. От момента, в който осъзнала правилната посока на поведение, тя решила да поеме по нея и да се раздели с Реймънд завинаги. Противоречивите страсти, дълго таената любов и нанесеното от самата нея разочарование я накарали да гледа на смъртта като подходящо убежище от нейните беди. Но същите чувства и мнения, които преди това я бяха възпирали, действали с удвоена сила; тъй като тя знаела, че мисълта, че той е причинил смъртта ѝ, би преследвала Реймънд през целия му живот, отравяйки всяко удоволствие, замъглявайки всички изгледи за бъдещето. Освен това, макар и яростта на нейните мъки да бе направила живота ѝ отблъскващ, тя все още не бе породила онова еднообразно, летаргично чувство за неизменно нещастие, което в по-голямата част довежда до самоубийство. Бодрият ѝ характер я подтикнал да продължава да се бори с неволите на живота; дори онези, които съпровождали безнадеждната любов, ѝ се стрували по-скоро като противник, който трябва да бъде победен, отколкото като победител, пред когото трябва да се предаде. А пък и тя притежаваше спомени за отминала нежност, която да цени, усмивки, думи и дори сълзи, за които да мисли, защото, макар и припомнени в изоставяне и скръб, те са за предпочитане пред забравата на гроба. Беше невъзможно да разгадаем целия ѝ план. Писмото ѝ до Реймънд не даваше никакви улики; то го уверяваше, че тя не е в опасност и не ѝ липсват средства за живот; в него тя обещаваше да се грижи за себе си и че в някой бъдещ ден може би ще му се представи в позиция, която не е недостойна за нея. След това, с красноречието на отчаянието и неизменната любов, тя си бе взела последно сбогом с него.

Всички тези обстоятелства вече бяха споделени с Ейдриън и Идрис. Сетне Реймънд оплакал неизцеримото нещастие на ситуацията с Пердита. Той заявил, че я обича, независимо от нейната грубост, дори я нарекъл студенина. Някога той бил готов да ѝ се предаде със смирението на разкаялия се грешник и с дълга на васал, отстъпвайки самата си душа на нейното ръководство, за да стане неин ученик, неин роб, неин поръчител.

Тя отхвърлила тези молби и моментът за такова бурно подчинение, което трябва да се основава на любов и да бъде подхранвано от нея, вече бил отминал. И все пак всички негови желания и усилия бяха насочени към нейното спокойствие, и главното му притеснение възникваше от усещането, че усилията му са напразни. Ако тя продължава да бъде непреклонна в своето поведение, те трябва да се разделят. Съчетанията и проявите на този безсмислен начин на общуване го влудяваха. И въпреки това той не би предложил раздяла. Реймънд бе преследван от страха, че ще причини смъртта на някое от съществата, въвлечени в случилото се, и не можеше да убеди себе си да ръководи хода на събитията, да не би той, не познавайки земята, която прекосява, да отведе онези, привързани към колесницата, към непоправима разруха.

След обсъждане на този въпрос, продължило много часове, Реймънд се сбогува с приятелите си и се върна в града, несклонен да се срещне с Пердита пред нас, съзнавайки, както всички, какви бяха преобладаващите мисли в умовете и на двамата. Пердита се приготви да го последва с детето си. Идрис се опита да я убеди да остане. Горката ми сестра погледна своята съветничка с уплаха. Тя знаеше, че Реймънд бе разговарял с нея: дали той не бе провокирал тази молба? Това ли бе прелюдията към тяхната вечна раздяла? Вече споменах, че недостатъците на характера ѝ се пробудиха и придобиха нова сила от нейното противоестествено положение. Тя се отнесе с подозрение към поканата на Идрис; прегърна ме, сякаш бе на път да бъде лишена и от моята обич: наричайки ме повече от брат, единствения ѝ приятел, последната ѝ надежда, тя прочувствено ме призова да не преставам да я обичам; и с нараснала тревога замина за Лондон, мястото и причината за цялото ѝ нещастие.

Последвалите събития я убедиха, че все още не бе проумяла мрачната бездна, в която се бе хвърлила. Всеки ден нейното нещастие приемаше нова форма; всеки ден някоя неочаквана случка сякаш спираше, но всъщност повеждаше напред влака от бедствия, който сега я сполетя.

Избраната страст в душата на Реймънд беше амбицията. Готовността на таланта, способността да навлезе и да води човешките нрави; искреното желание за отличие бяха будителите и болногледачите на неговата амбиция. Но други съставки се бяха примесили с тях и му бяха попречили да се превърне в пресметливата, решителна особа, която сама създава един успешен герой. Той беше упорит, но не и твърд; доброжелателен в първоначалните си действия; суров и безразсъден, когато е провокиран. Преди всичко той беше безмилостен и непоколебим в преследването на който и да е обект на желание, колкото и незаконен да е той. Любовта към удоволствието и по-нежната чувствителност на нашата природа съставяха важна част от характера му, завладявайки завоевателя; въздържайки го в момента на постижението; помитайки настрана мрежата на амбицията; карайки го да забрави седмици, изпълнени с мъки, в името на моментното удовлетворение на новия и същински обект на неговите желания. Подчинявайки се на тези пориви, той бе станал съпруг на Пердита: подстрекаван от тях, той се бе оказал любовник на Евадна. Сега бе загубил и двете. Той не притежаваше нито облагородяващата възхвала, която постоянството вдъхновява, за да го утеши, нито сладострастното чувство за отдаване на забранената, но опияняваща страст. Сърцето му беше изтощено от скорошните събития; насладата му от живота беше унищожена от негодуванието на Пердита и бягството на Евадна; и непреклонността на първата постави последния печат върху погрома на надеждите му. Докато разединението им оставаше тайна, той таеше надежда за повторно пробуждане на отминалата нежност в нейните гърди; сега, когато всички бяхме запознати с тези събития и когато Пердита бе обявила своите решения пред други, заричайки се в тяхното изпълнение, Реймънд отхвърли идеята за сдобряване като безполезна и тъй като не можеше да ѝ повлияе да се промени, искаше единствено да се примири с настоящото състояние на нещата. Той даде обет срещу любовта и нейната върволица от трудности, разочарования и разкаяния, и потърси в прости плътски удоволствия лек за пагубните посегателства на страстта.

Упадъкът на характера е сигурният последовател на подобни начинания. И все пак това последствие нямаше да бъде забелязано веднага, ако Реймънд бе продължил да се посвещава на осъществяването на своите планове в обществена полза и на изпълнението на задълженията си на протектор. Но, краен във всичко, отдал се на внезапни вълнения, той пламенно навлезе в това ново преследване на удоволствия и проведе неуместните интимности, предизвикани от него, без размисъл и предвидливост. Залата за заседания беше безлюдна; тълпите, които го съпровождаха като представители на различните му проекти, бяха пренебрегвани. Веселбата и дори либертинството бяха на дневен ред.

Пердита с ужас наблюдаваше нарастващия хаос. За момент тя си помисли, че може да спре пороя и да убеди Реймънд да се вслуша в разума. Напразна надежда! Моментът на нейното влияние беше отминал. Той слушаше високомерно, отговаряше презрително; и ако тя наистина успееше да събуди съвестта му, единственият ефект беше, че той потърсваше опиат за болката в тези несъзнателни бунтове. С вродената ѝ сила Пердита се опита да запълни мястото му. Техният все още явен съюз ѝ позволяваше да стори много; но в крайна сметка никоя жена не можеше да предостави лек срещу нарастващата небрежност на протектора; който, сякаш обзет от пристъп на лудост, потъпка всяка церемония, всякакъв ред, всички задължения и се отдаде на своеволието.

Слуховете за тези необикновени прояви стигнаха до нас и ние не бяхме сигурни по какъв път да поемем, за да накараме нашия приятел да се опомни и да го възстановим на страната му, когато Пердита ненадейно се появи сред нас. Тя подробно описа развитието на печалната промяна и помоли Ейдриън и мен да отидем в Лондон и да се опитаме да поправим нарастващото зло.

— Кажете му — извика тя, — кажете на лорд Реймънд, че моето присъствие вече няма да го дразни. Че няма нужда той да затъва в тази разрушителна разпуснатост, за да ме отврати и да ме накара да избягам. Тази цел вече е осъществена; няма да ме види никога повече. Но нека, това е моята последна молба, нека ми позволи във възхвалата на неговите сънародници и благополучието на Англия да открия оправдание за избора на моята младост.

По време на нашето пътуване до града Ейдриън и аз обсъждахме и спорихме относно поведението на Реймънд и неговото пропадане от надеждите за дълготрайното превъзходство, които той преди ни беше дал повод да таим. Двамата с приятеля ми бяхме образовани в една школа, или по-скоро аз бях негов ученик в убеждението, че постоянното придържане към принципи е единственият път към честта; непрекъснатото спазване на законите за всеобщото благо — единствената добросъвестна цел на човешката амбиция. Но макар и двамата да споделяхме тези идеи, ние се различавахме в тяхното приложение. Оскърблението ми правеше порицанието ми по-язвително и осъждах поведението на Реймънд със сурови определения. Ейдриън беше по-добронамерен, по-внимателен. Той призна, че принципите, които бях изложил, са най-важните; но отрече, че те са единствените. Цитирайки Евангелието — „в дома на моя Баща има много стаи“[38], — той настоя, че начините да станеш добър или велик са толкова разнообразни, колкото и характерите на хората, за които може да се каже, както за горските листа, че няма два еднакви.

Пристигнахме в Лондон около единадесет вечерта. Предполагахме, независимо от това, което бяхме чули, че ще намерим Реймънд в „Сейнт Стивънс“: натам забързахме. Залата беше пълна — но протекторът не беше там и имаше мрачно недоволство, изписано върху лицата на водачите, и шепнещо и оживено бърборене сред подчинените, което не бе по-малко зловещо. Побързахме към двореца на протектората. Заварихме Реймънд в трапезарията му с още шестима: бутилката биваше подавана весело и бе причинила значителни пробиви в разума на един или двама. Този, който седеше близо до Реймънд, разказваше история, от която останалите се превиваха от смях.

Реймънд седеше сред тях, и макар да бе навлязъл във всеобщия дух, вроденото му достойнство никога не го изостави. Той беше весел, закачлив, очарователен — но никога не превишаваше благоприличието на нрава си или уважението, което дължеше на себе си, и в най-дивите си изблици. И все пак признавам, че имайки предвид задачата, която Реймънд бе поел върху себе си като протектор на Англия, и грижите, на които подобаваше да обърне внимание, бях извънредно раздразнен, наблюдавайки безполезните хора, на които беше посветил времето си, и веселото, даже пияно настроение, което, изглежда, беше на път да го ограби от по-добрата му същност. Стоях, съзерцавайки зрелището, докато Ейдриън прелиташе като сянка сред тях и с трезви думи и поглед се опитваше да възстанови реда в събранието. Реймънд изрази радостта си, че го вижда, заявявайки, че приятелят му трябва да се включи в празничността на вечерта.

Тази постъпка на Ейдриън ме провокира. Бях възмутен, че той седна на една маса с другарите на Реймънд — мъже с развратни нрави или по-скоро без никакви, отпадъците на благороден разкош, позорът на страната им.

— Нека те помоля, Ейдриън — извиках аз, — да не се съгласяваш: по-скоро се присъедини към мен в опитите ми да измъкнем лорд Реймънд от тази обстановка и да го върнем в друга компания.

— Драги приятелю — каза Реймънд, — не е нито времето, нито мястото за изнасяне на морални лекции: повярвай на думата ми, че моите забавления и компания не са толкова лоши, колкото предполагаш. Ние не сме нито лицемери, нито глупаци — за останалото: „Мислиш ли, че понеже твоя милост е такъв светец, та вече няма да има на този свят вино и баници?“[39]

Обърнах се гневно.

— Върни — каза Ейдриън, — ти си много циничен: седни; или ако не го сториш, може би, тъй като не си чест гостенин, лорд Реймънд ще ти угоди и ще ни придружи до парламента, както се бяхме договорили преди.

Реймънд го погледна остро; можеше да прочете доброжелателността само от нежните му черти; той се обърна към мен, наблюдавайки с презрение моето мрачно и неприветливо поведение.

— Ела — каза Ейдриън, — дал съм думата си за теб, позволи ми да спазя обещанието си. Ела с нас.

Реймънд направи неспокойно движение и лаконично отговори:

— Няма!

Междувременно компанията се беше разделила. Разглеждаха картините, разхождаха се из другите помещения, говореха за билярд и един по един изчезнаха. Реймънд крачеше гневно нагоре-надолу из стаята. Аз стоях, готов да получа и да отвърна на неговите упреци. Ейдриън се облегна на стената.

— Това е безкрайно нелепо — извика той, — да бяхте ученици, не бихте могли да се държите по-неразумно.

— Не разбираш — рече Реймънд. — Това е само част от системата: тираничен план, на който никога няма да се подчиня. Понеже съм протектор на Англия, трябва ли да бъда единственият роб в империята ѝ? Личният ми живот да е нарушен, действията ми порицавани, приятелите ми обиждани? Но ще се отърва от всичко наведнъж. Бъдете свидетели. — И той свали от гърдите си звездата, емблемата на длъжността, и я хвърли на масата. — Отричам се от позицията си, абдикирам от властта си — който иска да я поеме!

— Нека да я поеме — възкликна Ейдриън — този, който може да се изяви или когото светът ще обяви за превъзхождащ теб. В Англия не съществува мъж с достатъчно самонадеяност. Опомни се, Реймънд, и възмущението ти ще изчезне; самодоволството ти ще се върне. Преди няколко месеца, винаги когато се молехме за благополучието на нашата страна или нашето собствено, ние в същото време се молехме за живота и благосъстоянието на протектора, тъй неразривно свързан с нея. Твоите часове бяха посветени на нашето благо, твоята амбиция беше да получиш нашата възхвала. Ти украси нашите градове със сгради, дари ни полезни учреждения, надари почвата с изобилно плодородие. Мощните и несправедливите се снижиха пред стъпалата на твоето съдилище, а бедните и потиснатите се издигнаха като пробудени от утринта цветя под топлината на твоята закрила. Можеш ли да се учудваш, че всички сме ужасени и скърбящи, когато това, изглежда, се е променило? Но ела, този язвителен пристъп вече е преминал; поднови работата си; твоите поддръжници ще те приветстват; враговете ти ще бъдат безмълвни; нашата любов, чест и дълг отново ще се разкрият за теб. Овладей себе се, Реймънд, и светът ще ти е подвластен.

— Всичко това би било много приемливо, ако бе отправено към друг — отвърна Реймънд унило. — Научи урока си сам и ти, първият благородник в страната, може да станеш неин суверен. Ти, добрият, мъдрият, справедливият, може да властваш над всички сърца. Но аз осъзнавам, твърде скоро за собственото ми щастие, твърде късно за доброто на Англия, че съм се заел със задача, за която съм негоден. Не мога да ръководя себе си. Моите страсти са моите господари; най-малкият порив — мой тиранин. Мислиш ли, че се отказах от протектората (а аз се отказах от него) в пристъп на лошо настроение? В Бога, който съществува, се заклевам никога повече да не хващам този жезъл; никога повече да не се товаря с тежестта на грижата и нещастието, на което тя е видимият белег. Веднъж пожелах да стана крал. Беше в разцвета на младостта, в апогея на момчешкото безразсъдство. Познавах себе си, когато се отрекох от този стремеж. Отказах се от него, за да спечеля — вече няма значение какво, понеже и това изгубих. В продължение на много месеци се подчинявам на това измамно величие, на тази тържествена подигравка. Вече не съм негов будала. Ще бъда свободен. Загубих онова, което красеше и въздигаше живота ми; онова, което ме свързваше с другите хора. Отново съм самотен човек; и ще стана отново, както в ранните си години, скитник, наемен войник. Приятели, понеже, Върни, чувствам, че ти си ми приятел, не се опитвайте да разклатите моята решителност. Пердита се омъжи за фантазия, нехаеща към това, което се крие зад воала, чиято истинска същност е грешна и подла. Пердита се отрече от мен. С нея беше достатъчно хубаво да играя ролята на суверен; и както в кътчетата на любимата ви гора играехме маскирани и си се представяхме като идилични овчари, за да угодим на моментния каприз, така и аз се задоволих, по-скоро заради Пердита, отколкото заради себе си, да възприема характера на един от великите хора на земята; да я водя зад кулисите на величието, да разнообразя живота ѝ с краткотрайна пиеса на великолепие и сила. Това трябваше да бъде окраската; любовта и доверието, същността на нашето съществуване. Но ние трябва да живеем, а не да разиграваме нашия живот; преследвайки сянката, аз загубих действителността — сега се отричам и от двете. Ейдриън, на път съм да се върна в Гърция, за да стана отново войник, може би завоевател. Ще ме придружиш ли? Ще видиш нови места; нов народ; ще станеш свидетел на могъщата борба, водена там между цивилизацията и варварството; ще видиш и навярно насочиш усилията на едно младо и дейно население към свобода и ред. Ела с мен. Очаквах те. Чаках този момент; всичко е подготвено; ще ме придружиш ли?

— Ще го направя — отговори Ейдриън.

— Веднага?

— Утре, ако искаш.

— Разсъждавай! — проплаках аз.

— Защо? — попита Реймънд. — Скъпи приятелю, не съм направил нищо друго освен да разсъждавам върху тази стъпка цяло лято; и бъди сигурен, че Ейдриън е побрал епоха на размисъл в този кратък миг. Не говори за разсъждения; от този момент нататък се отказвам от тях; това е единственият ми щастлив момент от дълго време насам. Трябва да замина, Лайнъл — боговете го повеляват и трябва. Не се опитвай да ме лишиш от спътника ми, приятеля на изгнаника. Още една дума относно жестоката, несправедлива Пердита. Известно време смятах, че като изчакам някой подобаващ момент, поддържайки все още топлата пепел, бих могъл да разпаля отново пламъка на любовта в нея. Вътре в нея е по-студено от огън, оставен от цигани през зимата, от изразходваната жарава, увенчана със снежна пирамида. Сетне, опитвайки се да нараня собствения си нрав, направих всичко по-злощастно и от преди. И все пак смятам, че времето и дори отсъствието може да я върнат при мен. Не забравяйте, че все още я обичам, че най-съкровената ми мечта е тя отново да бъде моя. Зная, макар и тя да не е наясно, колко лъжливо е булото, което тя е разпростряла върху реалността — не се опитвайте да разкъсате това измамно покривало, а постепенно го оттеглете. Подарете ѝ огледало, в което тя да се разпознае; и когато Пердита е веща в тази необходима, но трудна наука, тя ще се удиви на сегашната си грешка и ще побърза да ми върне това, което е по право мое — нейната прошка, нейните сърдечни мисли, нейната любов.

Глава 11

След тези събития мина много време, преди да успеем да постигнем някаква степен на спокойствие. Морална буря беше потопила нашия пищно натоварен кораб и ние, останките от намалелия екипаж, бяхме ужасени от загубите и промените, които бяхме претърпели. Идрис обичаше брат си пламенно и мъчно можеше да понесе отсъствието, чиято продължителност беше неопределена; компанията му беше скъпа и необходима за мен — с възторг бях продължил избраните ми литературни занимания под неговото ръководство и помощ; неговата кротка философия, безпогрешен разум и възторжено приятелство бяха най-добрата съставка, възвишеният дух на нашия кръг; дори децата горчиво съжаляваха за загубата на техния другар в игрите. По-дълбока скръб потискаше Пердита. Въпреки негодуванието си, денем и нощем тя си представяше мъките и опасностите, грозящи пътешествениците. Реймънд, отсъстващ, борещ се с трудности, загубен от властта и ранга на протектората, изложен на премеждията на войната, стана обект на тревожен интерес; ала Пердита не изпитваше никакво влечение да го повика обратно, ако това означаваше връщане към предишния им съюз. Такова завръщане тя смяташе за невъзможно; и докато вярваше, че е така, и с мъка съжаляваше, че така трябва да бъде, тя продължаваше да е гневна и нетърпелива с този, който бе предизвикал нейното нещастие. Тези недоумения и разкаяния я караха да окъпва възглавницата си в сълзи всяка нощ и отслабиха характера и ума ѝ до сянка на онова, което тя някога беше. Тя желаеше уединение и ни избягваше, когато във веселие и невъздържана обич се срещахме в семейния ни кръг. Самотни размишления, безкрайни скитания и тържествена музика бяха единствените ѝ развлечения. Пренебрегваше дори детето си; затваряйки сърцето си пред всякаква нежност, тя стана сдържана към мен, нейния първи и верен приятел.

Не можех да я гледам тъй изгубена, без да се пробвам да поправя злото — знаех, че е непоправимо, ако накрая не я убедя да се помири с Реймънд. Преди той да замине, използвах всеки довод, всяко убеждение, за да я подтикна да спре пътуването му. Тя ми отвърна с прилив на сълзи, казвайки ми, че ако бъде убедена, животът и благата на живота биха загубили стойността си. На нея не ѝ липсваше воля, а способност; отново и отново заявяваше, че също толкова лесно би било да оковеш морето, да сложиш юзди на невидимите течения на вятъра, колкото тя да приеме лъжата за истина, измамата за честност, безсърдечното общуване за искрена, доверяваща се любов. Тя отвърна по-кратко на моите доводи, заявявайки с презрение, че решението е нейно; и докато не успея да я убедя, че миналото може да бъде изтрито, че зрелостта може да се върне в детската люлка и че всичко това, което се е случило, може да бъде променено, беше безполезно да я уверявам, че в нейната съдба не бе настъпила същинска промяна. И тъй, с непреклонна гордост тя понесе неговото заминаване, макар че сърдечните ѝ струни се скъсаха при постъпката, която откъсна от нея всичко, което правеше живота ѝ ценен.

За да сменим обстановката за Пердита, а дори и за самите нас, които бяхме разстроени от облака, който ни бе покрил, убедих двамата си останали спътници, че е по-добре да напуснем Уиндзор за известно време. Посетихме северната част на Англия, моя роден Улсуотър, и се върнахме на места, богати на хиляди спомени. Удължихме обиколката си в Шотландия, за да видим Лох Катрин и Лох Ломонд; оттам прекосихме към Ирландия и прекарахме няколко седмици в района на Киларни. Промяната на обстановката подейства до голяма степен, както очаквах; след една година отсъствие, Пердита се завърна в по-благо и покорно настроение в Уиндзор. Първата гледка на мястото за кратко я разколеба. Тук всяко кътче се отличаваше със спомени, които бяха станали горчиви. Горските поляни, папратовите долини и тревните възвишения, обработваната и бодра провинция, простираща се около сребърната пътека на древна Темза, цялата земя, въздух и вълни подеха един хоров глас, вдъхновен от паметта, изпълнен с жално разкаяние.

Но моите опити да я насоча към по-трезв поглед върху собствената ѝ ситуация не приключваха дотук. Пердита все още беше до голяма степен неука.

Когато тя за пръв път бе напуснала своя селски живот и живееше с елегантната и образована Евадна, единственото постижение, което постигна до някакво съвършенство, беше това на живописта, за която тя имаше дарба, почти равна на тази на някой гений. Рисуването я беше занимавало в самотната ѝ къща, когато бе напуснала закрилата на своята гръцка приятелка. Палитрата и стативът ѝ сега бяха захвърлени настрани; опиташе ли се да рисува, натрупалите се спомени караха ръката ѝ да трепери, а очите ѝ се пълнеха със сълзи. Наред с това занимание тя се отказа и от почти всяко друго; умът ѝ се измъчваше почти до лудост.

От своя страна, откакто Ейдриън за пръв път ме беше изтеглил от моята залесена пустош в неговия собствен рай на реда и красотата, аз бях венчан за литературата. Бях убеден, че както и да е било в минали времена, на сегашната сцена на света ничия способност не може да бъде развита, ничий морален принцип разширен и свободомислещ, без обширно познанство с книгите. За мен те заеха мястото на дейна кариера, на амбиция и на онези осезаеми вълнения, нужни на повечето хора. Съпоставянето на философски мнения, изучаването на исторически факти, усвояването на езици бяха едновременно моите развлечения и сериозната цел на живота ми. Самият аз станах писател. Моите произведения обаче бяха значително непретенциозни; те бяха ограничени до биографиите на любими исторически фигури, особено на онези, за които вярвах, че са били оклеветени или около които витаеше неизвестност и съмнение.

С разрастването на авторството ми се сдобих с нови усещания и удоволствия. Намерих още една ценна връзка, която да ме прикове към моите събратя; моята гледна точка беше разширена и наклонностите и способностите на всички човешки същества бяха от дълбок интерес за мен. Кралете са наричани бащи на своите народи. Ненадейно аз сякаш станах баща на цялото човечество. Идните поколения се превърнаха в мои наследници. Мислите ми бяха скъпоценни камъни за обогатяване на съкровищницата с интелектуални притежания на човека; всяко чувство беше ценен подарък, който им дарявах. Нека тези стремежи не биват приписвани на суетата. Те не бяха изразени с думи, нито дори сведени до форма в собствения ми ум; но те изпълваха душата ми, възвисявайки мислите ми, пораждайки топло въодушевление, и ме поведоха отвъд неясната пътека, по която ходех допреди, и по яркия, осветен от обедно слънце главен път на човечеството, превръщайки ме в гражданин на света, кандидат за безсмъртни почести, жаден претендент за похвалата и съчувствието на моите събратя.

Със сигурност никой никога не се е наслаждавал на удоволствията на музиката по-силно от мен. Ако напуснех гората, тържествените звуци на развяващите се клони и величествения храм на природата, дирех просторните зали на замъка и гледах обширната, плодородна Англия, разстлана под кралската ни планина, и междувременно слушах вдъхновяващи музикални тонове. В такива моменти тържествените хармонии или вълнуващите душата арии даваха криле на моите застояли мисли, позволявайки им, смятах, да проникнат в последния воал на природата и нейния Бог и да разкрият най-върховната красота във видим за човешкия разум облик. Докато музиката продължаваше, идеите ми сякаш напускаха техния тленен дом; те разтърсваха крилата си и започваха полет, реейки се из спокойния мисловен поток, изпълвайки творението с нова слава и пробуждайки възвишени образи, които иначе спяха безмълвно. Тогава се втурвах към бюрото си, изтъкавах новооткритата мисловна мрежа в твърда текстура и ярки цветове, оставяйки оформянето на материала за някой по-спокоен момент.

Но този разказ, който може да принадлежи както на предишен период от живота ми, така и на настоящия момент, ме отвежда надалеч. Именно удоволствието, което изпитвах от литературата, дисциплината на ума, която произтичаше от нея, ме направи нетърпелив да поведа Пердита към същите занимания. Започнах с лека ръка и нежно примамване, първо пробуждайки любопитството ѝ, а сетне задоволявайки го по начин, който може да я подтикне, докато наполовина е забравила скръбта си в работа, да намери в часовете, които следват, взаимодействието на доброжелателността и търпението.

Интелектуалната дейност, макар и не насочена към книгите, винаги е била черта на сестра ми. Тя се бе проявила рано в живота, повеждайки я към самотни размишления насред родните ѝ планини, карайки я да създава безброй съчетания от обикновени предмети, придавайки сила на възприятията ѝ и бързина в подредбата им. Любовта беше дошла като тоягата на господаря пророк, за да погълне всяка дребна склонност. Любовта бе удвоила всичките ѝ превъзходства и бе поставила корона върху нейния гений. Трябваше ли тя да престане да обича? Вземете цветовете и миризмата от розата, променете сладката питателност на майчиното мляко към жлъчка и отрова; също толкова лесно бихте могли да отучите Пердита от любовта. Тя тъгуваше за загубата на Реймънд с мъка, която прогони всички усмивки от устните ѝ и проряза тъжни черти по красивото ѝ чело. Но всеки ден сякаш променяше същността на нейното страдание и всеки следващ час я принуждаваше да преработи (ако мога тъй да я нарека) кройката на траурното облекло на нейната душа. В продължение на известно време музиката успя да задоволи апетита на нейния умствен глад, така че нейните меланхолични мисли се подновяваха при всяка смяна на тоналността и се изменяха с всеки обрат в мелодията. Моето влияние за пръв път я тласна към книгите; и ако музиката беше храната на скръбта, то произведенията на мъдрите се превърнаха в нейния лек.

Усвояването на непознати езици беше твърде досадно занимание за тази, която насочваше всеки израз към вътрешната си вселена и не четеше, както много хора правят, само за да запълни времето; но която все още търсеше отговори от себе си и от своя творец, извайвайки всяка мисъл по хиляди начини, пламенно копнееща да открие истината във всяко изречение. Тя желаеше да подобри проницателността си; инстинктивно сърцето и нравите ѝ станаха благи и нежни от тази доброкачествена дисциплина. След известно време тя откри, че сред всички свои новопридобити знания, нейният собствен характер, който по-рано бе смятала, че напълно разбира, стана първият по ранг сред terras incognitas, неизследваната дива природа на държава, за която не съществува карта. По грешен и необичаен начин тя започна работата по себепознанието, осъждайки себе си. И след това отново осъзна собствените си достойнства и започна да уравновесява правилно везните на доброто и злото. Аз, който неизразимо копнеех да я върна към щастието, на което тя все още беше способна да се наслаждава, наблюдавах с тревога последствията от тези вътрешни явления.

Но човекът е необикновено животно. Не можем да разчитаме на неговите сили като на двигател; и макар че един порив ни тегли с мощност на четиридесет коня към това, което изглежда склонно да ни се предаде, сякаш от презрение към изчислението, това движение не се осъществява. Нито скръбта, нито философията, нито любовта можеха да накарат Пердита да мисли умерено за изоставянето на Реймънд. Тя изпитваше удоволствие от компанията ми; пред Идрис изпитваше и проявяваше пълно и нежно чувство за нейната стойност и в обилни размери сестра ми поднови своята нежност и грижи към детето си. Но аз можех да открия сред цялото ѝ негодувание дълбока неприязън към Реймънд и незарастваща рана, които изтръгнаха надеждата ми, когато изглеждах най-близо до осъществяването ѝ. Наред с други болезнени ограничения, Пердита бе създала закон сред нас никога да не споменаваме името на Реймънд пред нея. Тя отказваше да чете всякакви писма от Гърция, поисквайки от мен единствено да спомена, когато някое пристигне, и дали пътешествениците са добре. Любопитно беше, че дори малката Клара спазваше този закон към майка си. Това прекрасно дете беше почти на осем години. Преди тя беше безгрижно дете, чудато, но весело и наивно. След заминаването на баща ѝ размишления се бяха отпечатали върху младото ѝ чело. Децата, неопитни в езика, рядко намират думи, за да изразят мислите си, а пък и ние не можехме да кажем по какъв начин изминалите събития се бяха отразили на съзнанието ѝ. Но тя със сигурност се отдаваше на дълбоки размишления, докато в мълчание забелязваше промените, които се случваха около нея. Никога не споменаваше баща си пред Пердита, изглеждаше наполовина уплашена, когато говореше за него пред мен, и въпреки че се опитах да я привлека към темата и да разсея мрака, който витаеше около мислите ѝ за него, не можах да успея. И все пак всеки ден, в който пристигаше чуждестранна поща, тя следеше за пристигането на писма — познаваше пощенската марка и ме наблюдаваше, докато четях. Често я намирах да чете внимателно статията за гръцкото разузнаване във вестника.

Няма по-болезнена гледка от тази на преждевременно безпокойство у дете и тя бе особено забележима при онази, чийто характер досега е бил радостен. И все пак у Клара имаше толкова много сладост и послушание, че възхищението на човек биваше пробудено; и ако настроенията на ума са умишлени, за да оцветят бузите с красота и да дарят елегантност на движенията, със сигурност нейните размишления трябва да са били небесни; тъй като всяка черта беше изваяна в прелест и нейните движения бяха по-хармонични от грациозните подскоци на елените в родната ѝ гора. Понякога спорех с Пердита по въпроса за нейната сдържаност; но тя отхвърляше моите съвети, докато чувствителността на дъщеря ѝ пробуждаше в нея още по-пламенна нежност.

След като измина повече от година, Ейдриън се завърна от Гърция.

Отначало, когато нашите изгнаници бяха пристигнали, между турците и гърците съществуваше примирие; примирие, което беше като сън за смъртното тяло, сигнал за подновената активност при събуждане. С многобройните азиатски войници, с всички бойни запаси, кораби и военни двигатели, с които богатството и мощта разполагаха, турците веднага решиха да смажат един враг, който, пълзейки постепенно от неговата крепост в Морея, бе придобил Тракия и Македония и бе повел армиите си дори до портите на Константинопол, докато обширните му търговски отношения привличаха интереса към неговия успех на всяка европейска нация. Гърция се подготви за буйна съпротива; мъжете се превърнаха във войници, а жените, жертвайки най-големите си скъпоценности, въоръжиха синовете си за война и с духа на спартанската майка им наредиха да победят или да умрат. Талантите и смелостта на Реймънд бяха високо ценени сред гърците. Роден в Атина, градът го приемаше за свой, и повелявайки му своята дивизия от армията, единствено главнокомандващият притежаваше по-висша власт. Реймънд беше броен сред нейните граждани, името му беше добавено към списъка на гръцките герои. Неговата преценка, дейност и ненадмината храброст оправдаха избора им. Графът на Уиндзор стана доброволец, подчинен на своя приятел.

— Лесно е — рече Ейдриън — да бъбрим за война в тези приятни сенки и с неуместно ласкателство да изразяваме радост, задето много хиляди от нашите събратя напускат с болка този сладък въздух и родна земя. Няма да бъда заподозрян в неприязън към гръцката кауза; знам и чувствам необходимостта ѝ; повече от всяка друга, това е добра кауза. Защитих я с меча си и бях готов да издъхна, закриляйки я; свободата е по-ценна от живота и гърците постъпват правилно, че защитават своята привилегия до смърт. Но нека не се заблуждаваме. Турците са хора; всяка тъкан, всеки крайник е също толкова чувствителен, колкото и нашите, и всеки спазъм, бил той психически или телесен, бива усетен също толкова истински в сърцето или мозъка на един турчин, колкото и в гръцкия. Последното действие, на което присъствах, беше завземането на — [40]. Турците се съпротивляваха до последно, гарнизонът загина из укрепленията и ние го щурмувахме. Всяко дишащо същество зад стените беше избито. Мислите ли, че сред писъците на потъпкана невинност и безпомощно детство не усетих във всеки нерв плача на мой брат? Страдащите бяха мъже и жени, преди да са мохамедани, и когато се въздигнат без тюрбан от гроба, в какво освен техните добри или зли дела ще бъдат те по-добри или по-лоши от нас? Двама войници спореха за едно момиче, чиято богата рокля и изключителна красота възбуждаха бруталните апетити на тези негодници, навярно добри мъже сред семействата си, но които моментната ярост бе превърнала във въплътени злодеи. Възрастен мъж със сребриста брада, немощен и плешив, можеше да е неин дядо, се намеси, за да я спаси; бойната брадва на един от тях разсече черепа му. Втурнах се на нейна помощ, но яростта ги правеше слепи и глухи; те не различаваха моето християнско облекло и не се вслушваха в думите ми — тогава думите бяха тъпи оръжия, защото, докато войната крещеше „опустошение“, а убийството повтаряше подобаващо, как бих могъл

Да обърна прилива на злото, поправяйки неправдите

с нежно обръщение от утешително красноречие?[41]

Едно от момчетата, вбесено от моята намеса, прободе страната ми с щика си и аз паднах в безсъзнание. Тази рана вероятно ще съкрати живота ми разрушавайки едно тяло, слабо само по себе си. Но аз ще съм доволен да умра. В Гърция научих, че един човек в повече или в по-малко е от малко значение, докато има човешки тела, които да запълват изтънелите войнишки редици; и че самоличността на човек може да бъде пренебрегната, стига войсковият списък да съдържа пълните си бройки. Всичко това има различно въздействие върху Реймънд. Той е в състояние да размишлява върху идеала на войната, докато аз съм чувствителен единствено към нейната действителност. Той е войник, генерал. Той може да въздейства на кръвожадните бойни кучета, а пък аз напразно се съпротивлявам на техните склонности. Причината е проста. Бърк е казал, че „всички тела, които биха ръководили, трябва също в значителна степен да следват“[42]. Не мога да следвам; защото не споделям мечтите им за клане и слава — да следва и да води в това поприще е естествената склонност на съзнанието на Реймънд. Той винаги е победоносен и ръководи справедливо, като в същото време печели върховно име и позиция за себе си, за да осигури свобода, а вероятно и разширена империя, на гърците.

Умът на Пердита не беше успокоен от тази история. „Той — помисли си — може да бъде велик и щастлив без мен. Само да имах някакво занимание! Бих ли могла да натоваря някой неопитен кораб с всичките си надежди, сили и желания и да го пусна в океана на живота — насочен към някаква постижима точка, с амбицията или удоволствието на руля! Но неблагоприятни ветрове ме задържат на брега; като Одисей седя на брега на водата и ридая. Но моите хладнокръвни ръце не могат нито да отсичат дърветата, нито да изглаждат дъските.“ Под влиянието на тези мрачни мисли, повече от всякога тя се влюби в скръбта. И все пак присъствието на Ейдриън беше за добро; той веднага наруши спазвания закон за мълчание относно Реймънд. Отначало сестра ми се стресна от необичайния звук; ала бързо свикна с него и го обикна, и жадно слушаше разказите за неговите постижения. Клара се освободи и от сдържаността си; Ейдриън и тя бяха стари другари в игрите; и сега, докато вървяха или яздеха заедно, той се поддаваше на нейните искрени молби и разказваше за стотен път някоя история за храбростта, щедростта или справедливостта на баща ѝ.

Междувременно всеки кораб донасяше вълнуващи вести от Гърция. Присъствието на наш приятел в нейните армии и съвети ни подтикна да навлезем възторжено в подробностите; и от време на време някое кратко писмо от Реймънд ни описваше как е бил погълнат от интересите на новата му държава. Гърците бяха силно привързани към търговските си занимания и щяха да бъдат доволни от настоящите си придобивания, ако турците не ги бяха предизвикали чрез нашествие. Патриотите бяха победоносни, беше насаден дух на завоевание и те вече гледаха на Константинопол като на техен. Реймънд непрекъснато се издигаше в очите им; никой мъж не притежаваше по-висша власт в армиите им. Той беше твърде виден за своето поведение и избора си на позиция по време на битка, водена в равнините на Тракия, на бреговете на Хеброс, която щяла да реши съдбата на исляма. Мохамеданите били победени и изгонени изцяло от страната, на запад от тази река. Битката била кръвопролитна, загубата на турците видимо непоправима; гърците, загубвайки само един мъж, забравили безименната тълпа, разпръсната по кървавото поле, и престанали да оценяват себе си според тази победа, която им коствала… Реймънд.

По време на битката при Макри той ръководил кавалерията и преследвал бегълците дори до бреговете на Хеброс. Любимият му кон бил намерен да пасе край пределите на спокойната река. Не бе ясно дали той бе попаднал сред неразпознатите; но нямаше счупена значка или опетнено облекло, които да издадат съдбата му. Подозираше се, че турците, оказвайки се в притежание на толкова прочут пленник, решили да задоволят своята жестокост, а не алчността си, и боейки се от намесата на Англия, стигнали до решението да прикрият завинаги хладнокръвното убийство на войника, когото най-много мразеха и от когото най-много се страхуваха в ескадрилите на своя враг.

Реймънд не бе забравен в Англия. Абдикирането му от протектората бе предизвикало невиждано вълнение; и когато неговите великолепни и мъжествени маниери биваха съпоставяни с тесногръдите възгледи на последвалите политици, периодът на неговата власт биваше споменат със скръб. Непрекъснатото повтаряне на името му, съпроводено от най-почетните атестати в гръцките вестници, поддържаше интереса, който той беше предизвикал. Реймънд сякаш бе любимото дете на съдбата и неговата преждевременна загуба помрачи света и отрази остатъка на човечеството с отслабнал блясък. Англичаните нетърпеливо се вкопчиха в надеждата, че той може все още да е жив. Техният министър в Константинопол беше подтикнат да направи необходимите обиски и ако се установи, че е жив, освобождаването му да бъде изискано. Трябваше да се надяваме, че усилията им ще са успешни и че макар сега да е пленник, забавление за жестокостта и мишена за омразата, той ще бъде спасен от опасността и възстановен към щастието, силата и честта, които заслужава.

Въздействието на тази вест върху сестра ми беше поразително. Тя нито за миг не повярва историята за смъртта му; реши незабавно да отиде в Гърция. Разумът и убеждението бяха попилени по нея; тя нямаше да изтърпи никаква пречка, никакво забавяне. Може да се приеме за истина, че ако доводи или молби могат да отклонят някого от отчаяна цел, чиято подбуда и последствие зависят само от силата на чувствата, то тогава е правилно да го отклоним, тъй като неговата покорност показва, че нито причината, нито последиците са били достатъчно мощни, за да го поддържат през препятствията, свързани с начинанието. Ако, напротив, той е неподатлив на разубеждаване, точно тази устойчивост е поличба за успех и се превръща в задължение на тези, които го обичат, да съдействат в премахването на препятствията по пътя му. Такива емоции задвижиха малкия ни кръг. Осъзнавайки, че Пердита е непреклонна, ние обсъдихме най-подходящите средства за подпомагане на нейната цел. Тя не можеше да отиде сама в страна, в която нямаше приятели, където навярно щеше да пристигне, само за да чуе страшната вест, която би я смазала от мъка и разкаяние. Ейдриън, чието здраве винаги е било крехко, сега понасяше значително влошаване на страданията му вследствие от раната му. Идрис нямаше да понесе да го остави в това състояние; а пък не беше редно нито да напуснем, нито да вземем с нас младо семейство на такова пътуване. Накрая реших да придружа Пердита. Раздялата с моята Идрис беше болезнена, но необходимостта ни примири с нея до известна степен: необходимостта и надеждата да спасим Реймънд и да го върнем отново към щастието и Пердита. Нямаше време за губене. Два дни след като бяхме решили, тръгнахме към Портсмът и се качихме на кораба. Беше май месец, времето бе спокойно; беше ни обещано благополучно пътешествие. Подхранвайки най-пламенните надежди, поели из пустия океан, с радост видяхме отдалечаващия се бряг на Великобритания и на крилете на желанието изпреварихме добре издутите ни платна, запътили се на юг. Леките къдрави вълни ни понасяха напред и старият океан се усмихваше на товара на любовта и надеждата, поверен на неговото управление; той помилва нежно бурните си равнини и пътят беше изгладен за нас. Денем и нощем вятърът право зад нас даваше равномерен тласък на нашия кораб — нито сурова буря, нито коварен пясък, нито разрушителна скала не поставиха препятствие между сестра ми и земята, която трябваше да я върне на първия ѝ любим,

Изповедникът на скъпото ѝ сърце — сърцето на нейното сърце.[43]

Втора част

Глава 12

По време на това пътешествие, когато в спокойните вечери разговаряхме на палубата, гледайки блясъците на вълните и променливия облик на небесата, открих пълната промяна, която катастрофите, сполетели Реймънд, бяха предизвикали в съзнанието на сестра ми. Това същите води на любовта ли бяха, напоследък студени и срязващи като лед и също толкова отблъскващи, но вече освободени от замръзналите им вериги, които потекоха през душата ѝ в бликащо и благодарно изобилие? Тя не вярваше, че той е мъртъв, но знаеше че е в опасност, и надеждата, че ще съдейства за неговото освобождение и мисълта, че ще го утеши с нежност след злините, които вероятно е претърпял, възвиши и хармонизира предишната разтърсваща стихия на нейното същество. Аз не бях толкова оптимистичен относно изхода от нашето пътуване. Пердита не беше жизнерадостна, а уверена; и очакването да види любимия, когото бе прогонила, съпруга, приятеля, сърдечния спътник, от когото отдавна бе отчуждена, обгърна сетивата ѝ в наслада, а съзнанието — в спокойствие. Беше като ново начало на живота; като напускане на безлюдна пясъчна пустиня в името на дом насред плодородна красота; като пристанище след буря, опиат след безсънни нощи, щастливо събуждане от ужасен сън.

Малката Клара ни придружи; горкото дете не разбираше добре какво предстои. Тя научи, че ще заминем за Гърция, че ще види баща си, и сега, за първи път, тя бърбореше за него пред майка си.

Пристигайки в Атина, открихме, че трудностите пред нас се увеличават: и нито легендарната земя, нито приятната атмосфера можеха да ни изпълнят с възторг или удоволствие, докато съдбата на Реймънд бе в опасност. Никой мъж досега не бе пораждал толкова силен интерес в общественото съзнание; това беше очевидно дори сред мудните англичани, от които той отдавна се бе отлъчил. Атиняните бяха очаквали техният герой да се завърне победоносно; жените бяха научили децата си да фъфлят името му наред с благодарствените молитви; неговата мъжествена красота, смелостта му, предаността му към тяхната кауза го правеха да изглежда в техните очи почти като едно от древните божества на земята им, слязло от техния роден Олимп, за да ги защити. Когато говореха за несъмнения му плен и вероятната му смърт, сълзи се стичаха от очите им; също както жените на Сирия скърбели за Адонис, така и съпругите и майките на Гърция оплакваха нашия английски Реймънд — Атина беше град на траур.

Всички тези прояви на отчаяние поразиха със страх Пердита. С онова жизнерадостно, но смутно очакване, което желанието пораждаше, докато тя все още беше далеч от реалността, тя беше създала в съзнанието си образ на мигновен поврат, щом стъпи на гръцките брегове. Въобразяваше си, че Реймънд вече ще бъде свободен и че нейните нежни грижи ще са пристигнали, за да заличат напълно дори спомена за неговото нещастие. Но съдбата му все още беше неясна — тя започна да се бои от най-лошото и да усеща, че надеждата на душата ѝ зависи от късмет, който може да се окаже измамен. Съпругата и прекрасното дете на лорд Реймънд станаха обект на силен интерес в Атина. Вратите на жилището им бяха обсадени, доловими молитви за възстановяването му бяха нашепвани; всички тези обстоятелства допринесоха за тревогите и страховете на Пердита.

Усилията ми бяха непрестанни: след известно време напуснах Атина и се присъединих към армията, разположена в Кешан в Тракия. Подкупи, заплахи и интриги скоро разкриха тайната, че Реймънд е жив и е затворник, понасящ най-суровия затвор и неоправдани жестокости. Задействахме всяка политическа и парична движеща сила, за да го избавим от техните ръце.

Нетърпеливият нрав на сестра ми се завърна, пробуден от покаяние, изострен от разкаяние. Самата красота на гръцкия климат през сезона на пролетта изостри страданието ѝ. Неповторимата прелест на покритата с цветя земя — сърдечното слънце и приятната сянка — песента на птиците — величието на горите — великолепието на мраморните руини — яркото сияние на звездите през нощта — съчетанието на всичко вълнуващо и чувствено в тази превъзходна земя, съживяващо един по-пъргав дух у нея и прибавящо чувствителност към всеки израз на нейното тяло, само даде предимство на мъчителната ѝ скръб. Всеки дълъг час беше преброен и „той страда“ беше бремето на всяка нейна мисъл. Тя отказваше да се храни; лежеше върху голата земя и възпроизвеждайки наложените му мъчения, се опитваше да поддържа връзка с далечната му болка. В един от най-тежките ѝ мигове си спомних как едно мое изказване беше предизвикало гнева и презрението ѝ.

— Пердита — бях казал, — някой ден ще откриеш, че си сгрешила, хвърляйки Реймънд отново върху бодлите на живота. Когато разочарованието е помрачило красотата му, когато премеждията на войника са пречупили неговото мъжествено тяло и самотата е превърнала дори победата в горчивина за него, тогава ти ще се покаеш и ще съжаляваш, защото

ще се намести

в сърца, вече каменни, закъснялото угризение на любовта.[44]

Сега парещото „угризение на любовта“ прониза сърцето ѝ. Тя обвини себе си за заминаването на Реймънд за Гърция — за премеждията му — за пленяването му. Тя си представяше неговата мъчителна самота; спомняше си с каква нетърпелива наслада в отминалите дни той я бе превърнал в спътницата на неговите радостни надежди — с каква благодарна обич бе приел нейната любов в своите грижи. Тя си спомняше колко често той беше заявявал, че за него най-голямата от всички злини е самотата и как смъртта го изпълва със страх и болка, когато си представя самотния гроб.

— Но най-доброто ми момиче — беше казвал — ме освобождава от тези фантазии. Обединени с нея, обичан от нейното скъпо сърце, аз никога повече няма да изпитам нещастието да се озова сам. Дори да умра преди теб, моя Пердита, съхранявай пепелта ми, докато не дойде време твоята да се смеси с моята. Наивно чувство е това за този, който не е материалист, но мисля, че дори в тази тъмна камера ще мога да почувствам, че неодушевеният ми прах се смесва с твоя и по този начин имам спътник в разпада.

В оскърблението си, Пердита си припомняше тези думи с ожесточение и презрение; сега те я посетиха в смирения ѝ час, отнемайки съня от нейните очи и всяка надежда за отдих от неспокойния ѝ ум.

Така изминаха два месеца, преди най-сетне да се сдобием с обещание за освобождаването на Реймънд. Затворът и трудностите бяха подрили неговото здраве; турците се бояха от осъществяване на заплахите на английското правителство, ако той умре в ръцете им; те смятаха възстановяването му за невъзможно; предадоха го като умиращ човек, с желание оставяйки на нас погребалните ритуали.

Той дойде по море от Константинопол до Атина. Вятърът, попътен за него, духаше толкова силно към брега, че не успяхме, както първоначално възнамерявахме, да го посрещнем на неговия морски път. Стражевата кула на Атина беше обсадена от разпитващи хора, всяко платно бе наблюдавано с нетърпение чак до първи май, когато храбрата фрегата се появи пред погледите, натоварена със съкровище, по-безценно и от богатство, прекарвано от Мексико и погълнато от гневния Тихи океан или пренасяно върху спокойната му пазва, за да обогати короната на Испания. В ранни зори корабът беше забелязан, носещ се към брега; предположихме, че ще хвърли котва на около пет мили от сушата. Вестта се разпространи из Атина и целият град се изсипа от портата на Пирея надолу по пътищата, през лозята, маслиновите гори и насаждения от смокинови дървета, към пристанището. Шумната радост на народа, пищните цветове на облеклата им, врявата на файтони и коне, маршът на войниците се смесиха, развяваните знамена и звукът на военна музика допринесоха към голямото вълнение на зрелището, докато около нас отдъхваха в тържествено величие реликви от антични времена. Вдясно от нас Акрополът се издигаше във висините, тази наблюдателка на хиляда промени, на древна слава, турско робство и възстановяването на скъпо изкупената гръцка свобода; в околностите нагъсто бяха разпръснати гробници и паметници, разкрасени от постоянно подновяваща се растителност; могъщите мъртви витаеха над своите паметници и виждаха в нашето въодушевление и многобройност възстановка на сцените, в които те самите са били актьори. Пердита и Клара се качиха в затворена карета; аз ги съпроводих на кон. Накрая пристигнахме на пристанището; беше развълнувано от видимото набъбване на морето; плажът, доколкото можеше да бъде различен, бе покрит от движеща се тълпа, която, подтикната от онези, намиращи се по посока на морето, отново се втурна назад, когато със сърдит рев тежките вълни избухнаха в близост до тях. Използвах бинокъла си и можех да видя, че фрегатата вече беше хвърлила котва, страхувайки се от опасност, ако се приближи по-близо до подветрения бряг: една лодка беше спусната; с болка видях, че Реймънд не бе способен да слезе от страната на кораба; той беше спуснат на един стол и лежеше увит в наметала в дъното на лодката.

Слязох от коня и повиках няколко моряци, които гребяха около пристанището, да спрат и да ме вземат в тяхната лодка; в същия момент Пердита слезе от каретата си и ме хвана за ръката.

— Вземи ме със себе си — извика тя; беше бледа и трепереше; Клара се вкопчи в нея.

— Не бива — казах, — морето е бурно. Той ще бъде тук скоро — не виждаш ли лодката му?

Малкият плавателен съд, на който бях помахал, спря; преди да успея да ѝ попреча, Пердита, подпомогната от моряците, вече се бе качила в него; Клара последва майка си и силен вик отекна от тълпата, когато напуснахме вътрешното пристанище; а сестра ми на носа на лодката беше хванала един от мъжете, който използваше бинокъл, и му задаваше хиляди въпроси, нехайна към пръските, които прелитаха над нея, глуха, сляпа за всичко с изключение на малкото петно, едва видимо на върха на вълните, което очевидно се приближаваше. Ние наближавахме с всичката скорост, която можеха да наберат шест гребци; чистите и красиви облекла на войниците на плажа, звуците на тържествена музика, вълнуващият полъх и развяващите се знамена, необузданите възклицания на нетърпеливата тълпа, чийто мургав външен вид и чуждестранни одежди имаха истински източен облик; гледката на скалата, коронована с храм, белият мрамор на сградите, блестящи на слънцето и стоящи в светла отчетливост на фона на тъмния хребет на извисените планини отвъд; близкият рев на морето, плисъкът на гребла и водните пръски потопиха душата ми в бълнуване, неизпитвано, невъобразимо в обичайния ход на обикновения живот. Треперейки, не бях способен да продължа да гледам през бинокъла, с който бях наблюдавал движението на екипажа, когато лодката на фрегатата беше спусната първоначално. Бързо се приближихме, така че накрая броят и фигурите на тези вътре можеха да бъдат различени; тъмните страни на плавателния съд придобиха голям размер и плисъкът на греблата стана доловим: можех да разпозная вялото тяло на моя приятел, когато той наполовина се изправи при нашето приближаване.

Въпросите на Пердита бяха секнали; тя се облегна на ръката ми, задъхана от емоции, твърде силни за сълзи — нашият екипаж спря до другата лодка. Като последно усилие, сестра ми събра сили и твърдост; тя пристъпи от едната лодка в другата, а след това с писък скочи към Реймънд, коленичи до него и залепяйки устни за ръката, която сграбчи, лицето ѝ, покрито от дългата ѝ коса, се предаде на сълзите.

Реймънд донякъде се беше повдигнал при нашето идване, но с трудност се напрягаше дори толкова много. С хлътнали бузи и празни очи, блед и мършав, как бих могъл да разпозная любимия на Пердита? Пристъпих, благоговеещ и ням — той погледна с усмивка горкото момиче; усмивката беше негова. Един слънчев ден, падащ върху тъмна долина, разкрива нейните до преди това скрити отличителни черти; и сега тази усмивка, същата, с която той за пръв път бе говорил с любов на Пердита, с която бе приветствал протектората, играеща върху промененото му изражение, ме накара до дъното на сърцето си да почувствам, че това беше Реймънд.

Той протегна към мен другата си ръка; разпознах следите от окови върху оголената му китка. Чух риданията на сестра си и си помислих, че са щастливи жените, задето могат да плачат и със страстна ласка да се отърсят от бремето на потиснатите чувства; срамът и обичайната сдържаност възпират мъжа. Аз бих дал всичко, за да мога да се държа така, както в момчешките ми дни, да прегърна приятеля си до гърдите ми, да притисна ръката му към устните ми и да заплача над него; сърцето ми се надигна и ме задави; естественият поток не можеше да бъде спрян; големи непокорни сълзи се събраха в очите ми; обърнах се настрани и те паднаха в морето — прииждаха все по-бързо и по-бързо; все пак едва ли можех да бъда засрамен, защото видях, че грубите моряци също не бяха равнодушни и от нашата група единствено очите на Реймънд бяха сухи. Той лежеше в онзи блажен покой, който възстановяването винаги поражда, наслаждавайки се в безопасно спокойствие на свободата си и обединението си с тази, която той обожава. Пердита накрая подчини прилива си на страст и се изправи; тя се огледа за Клара; детето, уплашено, неразпознаващо баща си и пренебрегвано от нас, се бе промъкнало до другия край на лодката; тя дойде при повикването на майка ѝ. Пердита я представи на Реймънд; първите ѝ думи бяха:

— Възлюбени, прегърни нашето дете.

— Ела тук, сладка моя — рече баща ѝ, — не ме ли познаваш?

Тя разпозна гласа му и се хвърли в ръцете му с наполовина срамежлива, но неконтролируема емоция.

Виждайки слабостта на Реймънд, аз се страхувах от пагубни последствия от натиска на тълпата при пристигането му. Но те благоговееха като мен, виждайки промяната във външния му вид. Музиката замря, виковете рязко секваха; войниците бяха освободили пространство, в което файтонът бе спрял. Той беше поставен в него; Пердита и Клара влязоха с него и свитата му го обкръжи; глух шепот, подобен на рева на близките вълни, премина през тълпата; те се отдръпнаха назад, когато файтонът напредна, и страхувайки се да не наранят този, когото бяха дошли да посрещнат със силните си свидетелства за радост, те се задоволиха с поклон в нисък селям, когато премина файтонът; той се придвижваше бавно по пътя на Пирея; преминава покрай антични храмове и героични гробници, под скалистата скала на цитаделата. Звукът на вълните остана назад; този на тълпата продължаваше на интервали, потиснат и пресипнал; и въпреки че в града къщи, църкви и обществени сгради бяха украсени с гоблени и знамена — въпреки че войската бе изпълнила улиците и хилядите жители бяха събрани, за да го приветстват, надделя тържествената тишина, войската поднесе оръжия, знамената бяха свалени, многобройни бели ръце развяваха ленти и напразно се опитваха да различат героя в превозното средство, което, затворено и обградено от градската охрана, го откарваше към двореца, отреден за негов дом.

Реймънд беше слаб и изтощен, но интересът, който той забеляза, че беше пробудил, го изпълни с горда наслада. Почти беше убит с доброта. Вярно, че народът се сдържа; но от тълпата около двореца се надигаше непрекъснат шум и суматоха, които, прибавени към звука на заря, честите експлозии на оръжия, стъпките напред-назад на конници и файтони, на чието веселие той беше фокусът, забавиха възстановяването му. Затова се оттеглихме за известно време в Елевзина, и тук отдихът и нежните грижи допринасяха всеки ден към силата на нашия болен другар. Ревностното внимание на Пердита беше най-значимата от причините, които допринесоха за бързото му възстановяване; но втората със сигурност беше насладата, която той изпитваше в обичта и доброжелателството на гърците. Казват, че силно обичаме онези, на които сме от голяма полза. Реймънд се беше борил и победил за атиняните; за тяхното благо той бе претърпял опасности, лишаване от свобода и премеждия; тяхната благодарност му въздействаше дълбоко и той вътрешно обеща да обедини завинаги съдбата си с тази на хората, които са му тъй възторжено отдадени.

Общителното настроение и съчувствие представляваха забележителна черта в моя характер. В ранна младост драмата на живота се разиграваше около мен, привличаше ме със сърце и душа в нейния водовъртеж. Сега усещах промяна у себе си. Обичах, надявах се, радвах се; но имаше и нещо друго. Бях любопитен относно вътрешните пориви зад постъпките на хората около мен: аз бях настървен да разбера техните желания правилно и постоянно зает в разгадаването на най-затънтените им мисли. Всички събития, освен че ме интересуваха дълбоко, се подреждаха в образи пред мен. Откривах точното място на всеки персонаж в историята и отдавах справедливо равновесие на всяко чувство. Този скрит поток от размишления често ме утешаваше в беди и дори страдание. Той придаваше съвършен образ на онова, което, възприемайки като гола истина, отвращава душата: тези размисли придаваха живописни цветове на мизерията и болестите и нерядко ме освобождаваха от отчаянието при печални промени. Тази дарба или инстинкт сега се бе задействала. Наблюдавах пробудената преданост на моята сестра; плахото, но съсредоточено възхищение на Клара към баща ѝ; апетита на Реймънд за слава и чувствителността му към проявите на обич на атиняните. Зорко наблюдавайки драмата, която се разиграваше, аз не бях твърде изненадан от последвалото действие.

В същото време, когато Реймънд ни беше върнат, турската армия обсаждаше Родосто и гърците, ускорявайки приготовленията си, изпращайки подкрепления всеки ден и притискайки врага, бяха в навечерието на битка. Всеки народ гледаше на предстоящата борба като на решаваща, тъй като, в случай че гърците победят, следващата им стъпка щеше да е обсада на Константинопол.

Реймънд, след като се бе възстановил малко, се готвеше да поеме отново командването на армията.

Пердита не се противопостави на неговата решителност. Тя единствено поиска да ѝ бъде позволено да го придружи. Не беше определила никакви правила за собственото си поведение, но за нищо на света не можеше да се опълчи и на най-незначителното му желание или да стори друго, освен да приема бодро всичките му планове. Всъщност една дума я беше разтревожила повече от всички битки или обсади, по време на които тя вярваше, че върховното командване на Реймънд ще го избави от опасност. Тази дума, тъй като все още беше само дума за нея, беше „чума“. Този враг на човешката раса в началото на юни беше започнал да надига змийската си глава по бреговете на Нил; райони в Азия, които обикновено не са подвластни на това зло, бяха заразени. То беше и в Константинопол, но тъй като всяка година градът преживява подобно нашествие, малко внимание беше обърнато на разказите, които обявяваха, че вече са загинали повече хора, отколкото е обичайната плячка на болестта за всички горещи месеци. Каквото и да се случи, нито чума, нито война щяха да попречат на Пердита да последва своя лорд или да я накарат да изрече едно възражение срещу плановете, които той предлагаше. Да бъде близо до него, да се чувства обичана от него, да го усеща отново свой беше върхът на нейния копнеж. Мисията на живота ѝ беше да му доставя радост: така беше преди, но с една разлика. В миналото, без мисъл и предвидливост, тя го беше правила щастлив, тъй като самата тя беше щастлива и във всяко двоумение се бе съветвала със собствените си желания, неразривно свързани с неговите. Сега тя усърдно изваждаше себе си от картината, жертвайки дори безпокойството си за здравето и благосъстоянието му, решавайки да не се противопоставя на нито един от стремежите му. Любовта към гръцкия народ, апетитът за слава и омразата към варварското правителство, под което той бе страдал почти до смърт, му даваха сили. Той желаеше да се отплати за добротата на атиняните, да запази живи великолепните спомени, свързани с неговото име, и да изкорени от Европа една сила, която, докато всяка друга нация напредваше в цивилизацията, стоеше неподвижна, паметник на древно варварство. След като осъществих обединението на Реймънд и Пердита, бях нетърпелив да се върна в Англия; но неговата искрена молба, примесена с моето пробуждащо се любопитство и неопределимо безпокойство да стана свидетел на катастрофата, която очевидно вече бе на път в дълго проточилата се история на гръцко-турската война, ме накараха да се съглася да удължа периода на пребиваването си в Гърция до есента.

Веднага след като здравето на Реймънд беше достатъчно укрепнало, той започна да се готви, за да се присъедини към гръцкия лагер близо до Кешан, известен град, разположен на изток от Хеброс, където Пердита и Клара щяха да останат до очакваната битка. Напуснахме Атина на втори юни. Реймънд се беше съвзел от измършавелия и пребледнял облик на треската. Ако вече не виждах свежия блясък на младостта върху зрялото му лице, ако грижите бяха обсадили челото му

и лика му щом с окопи набразден,[45]

ако косата му, леко обагрена в сиво, и погледът му, внимателен дори в нетърпението си, разкриваха натрупалите се години и преживените страдания, все още имаше нещо неустоимо въздействащо в облика на този, наскоро отскубнат от гроба, подновяващ кариерата си, неукротим от болест или бедствие. Атиняните не виждаха в него, както досега, храбрия младеж или отчаяния мъж, който беше готов да умре за тях, а благоразумния командир, който за тяхното благо беше предпазлив към живота си и можеше да постави своите собствени войнишки склонности на второ място след метода на действие, продиктуван от съобразителността.

Цяла Атина ни придружи в продължение на няколко мили. Когато той беше пристигнал преди месец, шумното население беше притихнало от скръб и страх, но днес беше празничен ден за всички. Техните викове отекваха във въздуха; пищните облекла и радостните шарки, от които бяха скроени, се вееха гордо на слънчевите лъчи; нетърпеливите им жестове и пъргавият им говор съответстваха на дивия им вид. Реймънд беше предметът на всеки разговор, надеждата на всяка съпруга, майка или сгодена булка, чийто съпруг, дете, или любовник бе част от гръцката армия и щеше да бъде поведен от него към победа.

Независимо от опасната цел на нашето пътешествие, то бе съпроводено от романтични размишления, докато преминавахме през долините и по хълмовете на тази божествена страна. Реймънд беше вдъхновен от силните усещания на възстановеното здраве; той чувстваше, че като пълководец на атиняните изпълнява длъжност, достойна за неговите амбиции; и в надеждата му за завоеванието на Константинопол той разчиташе, че събитието ще бъде повратна точка в пропилените му години, подвиг, ненадминат в летописите на човечеството, когато един град с велика историческа значимост, чиито красиви земи са чудото на света, който в продължение на много векове е бил под непоклатимата власт на мюсюлманите, ще бъде избавен от робство и варварство и върнат на народа, прославен с гений, цивилизация и дух на свобода. Пердита си отдъхваше отново в компанията на Реймънд, в любовта му, в надеждите и славата му, като сибарит[46], отпуснал се на разкошна кушетка; всяка нейна мисъл беше възторжена, всяка емоция — потопена в приятна и блажена вода.

Пристигнахме в Кешан на седми юли. По време на нашето пътуване небето и морето бяха спокойни. Всеки ден, преди разсъмване, напускахме нашия нощен лагер и наблюдавахме сенките, докато те се оттегляха от хълмовете и долините, и златното великолепие на прииждащото слънце. Съпровождащите ни войници изпитваха с национална гордост възторжено удоволствие от гледката на тази красива природа. Издигането на дневната звезда беше приветствано от тържествени песни, докато птиците, откъслечно дочути, изпълваха интервалите между музиката. По обяд разпъвахме палатките си в някоя сенчеста долина или закътана насред планините гора, докато потоци, бълбукащи над камъчета, донасяха блажена дрямка. Вечерният ни поход беше по-спокоен и още по-възхитителен от утринното безпокойство на духа. Ако групата свиреше, тя неволно избираше мелодии, ръководени от страст; сбогуването с любовта или тъгата на отсъствието бяха последвани и ограждани от някой тържествен химн, който пасваше на спокойната прелест на вечерта и издигаше душата към висши и набожни размисли. Често всички звуци бяха прекратени, за да можем да чуем славеите, докато светулките танцуваха в ярък такт, а нежното гукане на бухала предвещаваше попътен вятър на пътешествениците. А минехме ли някоя долина, тогава топли нюанси ни обкръжаваха и скалите се оцветяваха в красиви оттенъци. Ако прекосявахме някоя планина, Гърция, като жива карта, беше разпростряна под нас, нейните славни върхове разсичаха небесата, нейните реки нанизваха сребърна нишка в плодородната земя. Страхувайки се даже да дишаме, ние, английските пътешественици, изследвахме с възхищение този великолепен пейзаж, тъй различен от сериозните цветове и мрачното изящество на нашата родна природа. Когато напуснахме Македония, плодородните, но ниски равнини на Тракия ни предложиха по-малко красоти; ала пътуването ни продължи да бъде вълнуващо. Една напреднала стража осведомяваше за нашето наближаване и местните хора бързо се раздвижваха, за да отдадат почит на лорд Реймънд. Селата бяха украсени от триумфални арки от зеленина през деня и лампи през нощта, гоблени се развяваха от прозорците, земята беше обсипана с цветя и името на Реймънд, свързано с това на Гърция, ехтеше в тези evive[47] на селските тълпи.

Когато пристигнахме в Кешан, научихме, че след като е разбрала за настъплението на лорд Реймънд и неговата чета, турската армия се оттеглила от Родосто, но срещайки се с подкрепление, тя се върнала по стъпките си. Междувременно Аргиропило, гръцкият главнокомандващ, беше напреднал, така че да бъде между турците и Родосто; казваха, че битка е неизбежна. Пердита и детето ѝ трябваше да останат в Кешан. Реймънд ме попита дали няма да продължа с тях.

— Сега в името на хълмовете на Къмбърланд — извиках, — в името на моето скитническо и бракониерско сърце, ще застана до теб и ще извадя меча си, за да защитя гръцката кауза, и ще бъда приветстван като победител заедно с теб!

Цялата равнина, от Кешан до Родосто — разстояние от шестнадесет левги[48], — беше оживена от войски или лагерни придружители, раздвижили се за наближаващата битка. Малките гарнизони бяха събрани от различни градове и крепости и бяха дошли да умножат основната армия. Срещнахме натоварени фургони и много жени от висок и нисък ранг, връщащи се към Ферай или Кешан, за да изчакат там настъпването на съдбоносния ден. Когато пристигнахме в Родосто, установихме, че полето бе превзето и планът за битката уреден. Звукът на стрелба рано на следващата сутрин ни даде сигнал, че предните постове на гръцката войска са завладени. Полк след полк турците напредваха с развяващи се цветове и свирни. Те поставиха оръдието си върху гробните могили, единствените възвишения в тази равна страна, и войските им образуваха колона и празен квадрат, докато първите заселници издигаха малки насипи за своя защита.

Това бяха приготовленията за битка, дори самата битка, съвсем различна от всичко, което въображението си беше представяло. Четем за войсковия център и флангове в гръцката и римската история; представяме си едно място, обикновено като маса, и войници, малки като фигурки за шах и изтеглени напред, така че най-невежите в играта да придобиват познания и ред в разположението на силите. Когато се озовах в действителността и видях полкове да маршируват в редица вляво, далеч от полезрението, полета, заставащи между батальоните и само няколко отряда достатъчно близо до мен, за да наблюдавам движенията им, аз се отказах от всякаква надежда, че ще разбера, даже че ще видя битката, но придържайки се към Реймънд, наблюдавах с дълбок интерес неговите действия. Той беше съсредоточен, храбър и величествен; заповедите му бяха навременни, интуицията му относно днешните събития ми се стори свръхестествена. Междувременно оръдието изрева; музиката издигаше оживяващия си глас на интервали; и ние, на най-високата от могилите, които споменах, твърде далеч, за да наблюдаваме падналите тела, които смъртта събираше в съкровищницата си, видяхме полковете, вече потънали в дим, знамената и коловете сега надничащи над облака, докато виковете и врявата удавяха всеки звук.

В началото на деня Аргиропило беше тежко ранен и Реймънд пое командването на цялата армия. Той почти не говореше до момента, в който бе дал една заповед и наблюдаваше последствията ѝ през бинокъла си, лицето му за кратко бе помрачено от съмнение и сетне засия.

— Победата е наша — изрева той, — турците бягат от щика.

А след това бързо изпрати помощниците си, за да заповядат на конниците да стъпчат падналите врагове. Поражението беше тотално; оръдието престана да реве; пехотата се обедини и коне преследваха бягащите турци по мрачната равнина; подчинените на Реймънд бяха разпръснати в различни посоки, за да наблюдават и да изпълняват заповеди. Дори аз бях изпратен в далечна част на полето.

Земята, върху която бе водена битката, беше равно поле — толкова плоско, че от могилите човек виждаше вълнообразната редица от планини по обширния хоризонт; въпреки това пространството между нас и планините не бе разнообразено и от най-малката неравност освен онези трептения, които приличаха на морски вълни. Цялата тази област на Тракия тъй дълго бе ставала сцена на борби, че бе останала необработена и имаше мрачен, пуст облик. Заповедта, която бях получил, беше да наблюдавам от северната могила посоката, в която един полк на противника вероятно бе поел; цялата турска армия, последвана от гръцката, се бе изсипала на изток; никой освен мъртвите не остана в посоката, където аз се намирах. От върха на могилата погледнах далечната околност — всичко беше замлъкнало и обезлюдено.

Последните лъчи на почти потъналото слънце изскочиха иззад далечния връх на Атон; морето на Мармара все още блестеше под неговото сияние, докато азиатското крайбрежие отвъд беше наполовина скрито в мъгла от ниски облаци. Много шлемове, щикове и мечове, паднали от омаломощени ръце, отразяваха заминаващата светлина; те лежаха разпръснати надалеч и наблизо. От изток, ято гарвани, стари обитатели на турските гробища, заприиждаха плавно към своята жътва; слънцето изчезна. Този час, меланхоличен, но и сладък, винаги ми се е струвал като времето, когато ние най-естествено сме приканени да общуваме с висшите сили; нашата човешка непреклонност изчезва и блажено удовлетворение обзема душата. Но сега, насред умиращите и мъртвите, как мисъл за небесата или усещане за спокойствие може да завладее някой от убийците? През напрегнатия ден съзнанието ми се бе предало като охотен роб на обстоятелствата, представени му от неговите събратя; историческа значимост, омраза към врага и военен възторг бяха имали власт над мен. Сега погледнах вечерната звезда, докато тя нежно и спокойно висеше, полюлявайки се в оранжевите нюанси на залеза. Обърнах се към осеяната с трупове земя, като се срамувах от моя род. Така навярно са се почувствали и кротките небеса; понеже те бързо се забулиха в мъгла и в тази промяна помогнаха за внезапното изчезване на здрача, обичаен на юг; тежки купища облаци се понесоха от югоизток и червени, мътни мълнии се изстреляха от тъмните им краища; връхлитащият вятър разместваше одеждите на мъртвите, но беше спокоен, когато преминаваше над ледените им тела. Тъмнината се събра наоколо; предметите около мен станаха неясни, аз слязох от поста си и с мъка насочих коня си, така че да избегна убитите.

Изведнъж чух пронизителен писък; някаква фигура сякаш се надигаше от пръстта; тя внезапно полетя към мен и докато се приближаваше, потъна отново в земята. Всичко това се случи толкова ненадейно, че аз с мъка удържах коня си, за да не стъпче проснатото същество. Облеклото на този човек беше войнишко, но оголените врат и ръце и продължаващите писъци издадоха маскираната жена. Слязох, за да ѝ помогна, докато тя, със силни стенания и поставена встрани ръка, се противопоставяше на опита ми да я поведа. В суматохата на момента забравих, че съм в Гърция, и се опитах да успокоя страдащата на родния си език. С обезумели и страшни възклицания изгубената, умираща Евадна разпозна езика на своя любим; болката и треската от раната ѝ бяха разбъркали съзнанието ѝ, а нейните плачевни викове и немощни усилия за бягство прободоха сърцето ми със състрадание. В бурно умопомрачение, тя извика името на Реймънд; проплака, че го държа далеч от нея, докато турците, с ужасните си инструменти за изтезание, са на път да отнемат живота му. Сетне тя печално оплака тежката си съдба: че една жена, с женско сърце и чувствителност, е била подтикната от безнадеждна любов и напразни надежди да поеме оръжието и да изстрада лишения, труд и болка отвъд мъжката издръжливост — докато нейната суха, гореща ръка притискаше моята и челото и устните ѝ изгаряха от унищожителен огън.

Когато отмаля, аз я вдигнах от земята; изнемощялото ѝ тяло висеше в ръцете ми, хлътналата ѝ буза лежеше на гърдите ми; с гробовен глас тя прошепна:

— Това е краят на любовта! И все пак не е край! — Безумието ѝ даде сили, докато тя вдигаше ръката си към небето: — Там е краят! Там ще се срещнем отново. Толкова пъти съм умряла през живота си заради теб, о, Реймънд, и сега издъхвам, твоя жертва! С моята смърт ще те извоювам — ето! Оръдията на войната, огънят и чумата са моите слуги. Аз се осмелих, победих ги всички досега! Предадох се на смъртта с единственото условие, че ти ще ме последваш — огън, война и чума се обединяват за твоето унищожение — о, мой Реймънд, няма къде да избягаш!

С натежало сърце слушах повратите в нейното бълнуване; направих ѝ легло от наметала и я поставих върху тях; яростта ѝ утихна и лепкава роса се задържа върху челото ѝ, докато накрая пурпурният цвят на треската не бе последван от бледнината на смъртта. Тя продължаваше да бълнува за скорошната ѝ среща с нейния любим в гроба, за наближаващата му смърт; от време на време тържествено заявяваше, че той е бил призован; друг път окайваше неговата мъчителна съдба. Гласът ѝ стана слаб, речта ѝ секна; тялото ѝ се сгърчи няколко пъти и мускулите ѝ се отпуснаха, крайниците паднаха, никога повече да не бъдат повдигнати, една дълбока въздишка последва и животът си отиде.

Отнесох я надалеч от областта на мъртвите и обвита в наметала, я поставих под едно дърво. Още веднъж погледнах измененото ѝ лице; последния път, когато я бях видял, тя беше на осемнадесет, красива като видението на поет, великолепна като султана на изтока — дванадесет години бяха изминали оттогава, дванадесет години промени, страдания и премеждия, и блестящата ѝ красота беше похабена и помръкнала, крайниците ѝ бяха загубили закръглеността на младостта и женствеността, очите ѝ бяха потънали дълбоко.

Изпита и изсушена,

тя бе съкрушена от яростното Време

и челото ѝ бе с бръчки прорязано.[49]

Треперейки от ужас, аз забулих този паметник на човешката страст и нещастие; струпах върху нея всички знамена и тежки премени, които можех да открия, за да я предпазя от птици и хищни зверове, докато не я даря с подобаващ гроб. Печално и полека поех по пътя си сред купчините на поразените и воден от блещукащите светлини на града, най-сетне достигнах Родосто.

Глава 13

При пристигането си установих, че вече бе излязла заповед армията да продължи незабавно към Константинопол; и войските, които бяха пострадали най-малко по време на битката, вече бяха потеглили. Градът беше изпълнен със смут. Нараняванията и последвалата неспособност на Аргиропило принудиха Реймънд да бъде начело на войската. Той яздеше из града, посещавайки ранените и раздавайки необходимите заповеди за обсадата, която бе замислил. Рано сутринта цялата армия беше в движение. В бързината едва намерих възможност да отдам последна почит на Евадна. Придружен единствено от моя слуга, изкопах дълбок гроб за нея в подножието на дървото и без да повреждам нейния воински саван, я поставих в гроба, струпвайки камъни отгоре му. Ослепителното слънце и ярката дневна светлина лишиха сцената от тържественост; от ниската гробница на Евадна аз се присъединих към Реймънд и неговите подчинени, вече на път към Златния град.

Константинопол бе обкръжен, окопи бяха изкопани и първите настъпления извършени. Целият гръцки флот го обсади по море; на суша откъм река Кият Кбана, близо до Сладките води до кулата на Мармара, от бреговете на Пропонтис, по цялата редица от древни стени, окопите на обсадата бяха изградени. Вече бяхме завладели Пера; самият Златен рог, градът, укрепен до морето, и покритите с бръшлян стени на гръцките императори бяха всичко от Европа, което мохамеданите можеха да нарекат свое. Нашата армия гледаше на тяхната като на сигурна плячка. Те преброиха гарнизона; невъзможно беше да вдигнем обсадата; всеки изблик беше победоносен; понеже, дори когато турците ликуваха, загубата на войници, която претърпяваха, беше непоправима.

Една сутрин яздих с Реймънд до високата могила недалеч от Топкапъ, върху който Мехмед забил своето знаме, и за първи път видях града. Същите високи куполи и минарета се извисяваха над зеленикавите стени, където Константин беше умрял и турците бяха навлезли в града. Равнината наоколо беше осеяна с гробища, турски, гръцки и арменски, и с растежа на кипариси; и други гори с по-бодър облик разнообразяваха пейзажа. Гръцката армия беше разположила лагера си сред тях и нейните ескадрони се движеха напред-назад — ту марширувайки, ту препускайки бързо.

Очите на Реймънд бяха насочени към града.

— Преброил съм оставащите му часове — каза той. — Един месец и той ще падне. Остани с мен дотогава; изчакай да зърнеш кръста върху „Света София“ и след това се върни към спокойните ти поляни.

— А ти тогава — попитах аз — ще останеш ли в Гърция?

— Със сигурност — отговори Реймънд. — И все пак, Лайнъл, когато казвам това, вярвай, че се обръщам с тъга към тихия ни живот в Уиндзор. Аз съм само половин войник; обичам славата, но не и войната. Преди битката при Родосто бях изпълнен с надежда и смелост; да завладея мястото и след това да превзема Константинопол беше стремежът, пределът, осъществяването на моята амбиция. Това въодушевление вече е изчерпано, не знам защо; изглежда, аз самият навлизам в мрачна бездна; пламенният дух на армията е досаден за мен, възторгът от победата е нищожен.

Той замлъкна и потъна в мисли. По някаква причина сериозното му държание ми напомни за полузабравената в съзнанието ми Евадна и аз се възползвах от тази възможност да го разпитам относно нейната странна съдба. Попитах го дали някога бе виждал сред войските някой, който прилича на нея; дали откакто се бе върнал в Гърция бе чувал за нея? Той се стресна от нейното име — погледна ме неспокойно.

— Дори така да е — извика, — знаех, че ще я споменеш. Отдавна, много отдавна я бях забравил. Откакто лагерувахме тук, тя се явява в мислите ми всеки ден, всеки час. Когато някой се обръща към мен, името ѝ е звукът, който очаквам да чуя: във всеки разговор си представям, че тя ще вземе участие. Най-накрая ти наруши това заклинание; каже ми какво знаеш за нея.

Описах срещата си с нея; историята на нейната смърт беше разказана и преразказана. С болезнена сериозност той ме разпита за нейните пророчества, отнасящи се до него. Бях ги приел като бълнуването на луд.

— Не, не — каза той, — не се заблуждавай, мен не можеш да ме измамиш. Тя не е казала нищо друго освен това, което вече знаех — макар че това е потвърждение. Огън, меч и чума! Всички те могат да бъдат открити в града ей там; само върху моята глава нека да паднат!

От този ден меланхолията на Реймънд се засили. Той се изолираше доколкото му позволяваха задълженията на неговата позиция. Когато бе в компания, въпреки всичките му усилия, тъга се прокрадваше върху чертите му и той седеше разсеян и ням сред оживената тълпа, която се струпваше около него. Пердита се присъедини към него и пред нея той се насилваше да изглежда весел, тъй като тя, също като огледало, се изменяше както той се изменяше и ако той бе мълчалив и тревожен, тя загрижено разпитваше защо и се опитваше да отстрани причината за неговата сериозност. Пердита пребиваваше в двореца на Сладките води, летния сарай на султана; красотата на заобикалящата природа, неосквернена от войната, и свежестта на реката правеха това място двойно по-възхитително. Реймънд не изпитваше никакво облекчение, никакво удоволствие от никоя гледка на небе или земя. Той често оставяше Пердита, за да се скита сам из местността, или бездейно плаваше с малка лодка по чистите води, размишлявайки дълбоко. Понякога аз се присъединявах към него; в такива моменти лицето му беше винаги сериозно, настроението му унило. Изглеждаше облекчен да ме види и разговаряше донякъде с интерес относно събитията от деня. Очевидно се криеше нещо зад държанието му; ала когато той сякаш бе на път да заговори за онова, което тежеше на сърцето му, рязко се обръщаше настрана и с въздишка се опитваше да предаде болезнената мисъл на ветровете.

Както казах, често се случваше, когато Реймънд напускаше гостната на Пердита, Клара да идва при мен и изтегляйки ме внимателно настрани, да каже:

— Татко го няма; да отидем ли при него? Смея да твърдя, че той ще се зарадва да те види.

И както случаят повеляваше, изпълнявах или отказвах нейната молба. Една вечер в двореца се събра многобройна група от гръцки водачи. Интригуващият Пали, изкусният Караца, войнственият Ипсиланти бяха сред най-важните. Те обсъждаха събитията от деня; схватката по обяд; намаления брой на неверниците; тяхното поражение и бягство: те обмисляха съвсем скорошно превземане на Златния град. Опитваха се да си представят какво ще се случи тогава и говореха с възвишени изрази за благосъстоянието на Гърция, когато Константинопол стане нейна столица. Тогава разговорът се обърна към вестите от Азия и опустошението, което чумата бе оставила в големите ѝ градове; предположения бяха направени относно развитието на болестта в обсадения град.

Реймънд се беше присъединил към предишната част на дискусията. С оживена реч той изложи крайните лишения, до които Константинопол бе сведен; изтощените и измъчени, макар и свирепо изглеждащи войски. Гладът и морът действаха в наша полза, отбеляза той, и неверниците скоро щяха да бъдат принудени да търсят убежище в единствената им надежда — подчинението. Внезапно, по средата на своята тирада, Реймънд замлъкна като опарен от някаква болезнена мисъл; той се изправи трудно и аз го видях как напуска залата и прекосява дългия коридор, търсейки открит въздух. Не се завърна и скоро Клара се прокрадна до мен, отправяйки обичайната си молба. Съгласих се и хващайки малката ѝ ръка, последвах Реймънд. Намерихме го тъкмо преди да се качи в лодката си и той охотно се съгласи да ни приеме за спътници. След жегите през деня, прохладният полъх надипляше реката и издуваше малкото ни платно. Градът изглеждаше мрачен на юг, а пък многобройни светлини по близките брегове и красивият облик на крайбрежието, отдъхващо в спокойната нощ, както и водите, ярко отразяващи небесните искри, даряваха красивата река с прелест, наподобяваща някое скрито райско кътче. Нашият единствен лодкар се грижеше за платното; Реймънд управляваше; Клара седна в краката му, стискайки коленете му с ръце и полагайки глава върху тях. Реймънд започна разговора някак рязко.

— Това, приятелю, навярно е последният път, когато ще имаме възможност да разговаряме свободно; плановете ми са вече в пълна сила и времето ми ще става все по-заето. Освен това искам веднага да ти споделя моите желания и очаквания и след това никога повече да не се връщам към тази тъй болезнена тема. Първо, трябва да ти благодаря, Лайнъл, че остана тук по моя молба. Първоначално суетата ме подтикна да те помоля: суета го наричам, ала дори в нея виждам ръката на съдбата — твоето присъствие скоро ще бъде необходимо; ти ще се превърнеш в последната подкрепа на Пердита, неин защитник и утешител. Ти ще я върнеш в Уиндзор.

— Не и без теб — казах аз. — Нали нямаш намерение да се разделяте отново?

— Не се заблуждавай — отвърна Реймънд, — наближаващата раздяла е такава, над която аз нямам власт; тъй близко е тя, че дните са вече преброени. Мога ли да ти се доверя? От много дни жадувам да разкрия тайнствените предчувствия, които ми тежат, макар да се страхувам, че ти ще се присмееш над тях. И все пак недей, скъпи приятелю; понеже колкото и незрели и неразумни да са, те са станали част от мен и не смея да вярвам, че ще се отърся от тях. И все пак как мога да очаквам, че ще ми съчувстваш? Ти си от този свят; аз не съм. Ти протягаш ръката си; тя е непроменлива като част от теб; и все още не разделяш чувството за самоличност от тленното тяло, което оформя Лайнъл. Как тогава можеш да ме разбереш? Земята за мен е смърт, небосводът — гробница, забулваща същинска безнравственост.

Времето не съществува вече, понеже аз съм стъпил на прага на вечността; всеки мъж, когото срещам, има вид на труп, който скоро ще бъде изоставен от одушевяващата го искра в навечерието на разпада и покварата.

Cada piedra un piramide levanta,

y cada flor costruye un monumento,

cada edificio es un sepulcro altivo,

cada soldado un esqueleto vivo.[50]

Гласът му беше скръбен; той въздъхна дълбоко.

— Преди няколко месеца — продължи Реймънд — всички смятаха, че ще умра; но живецът беше силен в мен. Чувствата ми бяха човешки; надеждата и любовта бяха дневните звезди на съществуването ми. Сега хората мечтаят, че челото на победителя над лъжливата вяра ще бъде оградено от лавров венец; те говорят за почтена награда, титла, власт и богатство — а всичко, което искам аз от Гърция, е гроб. Нека да издигнат могила над безжизненото ми тяло, която да стои дори когато куполът на „Света София“ е паднал. Защо се чувствам така? В Родосто бях изпълнен с надежда; но когато видях Константинопол за пръв път, това чувство, наред с всяка друга радост, се изпари. Последните думи на Евадна бяха клеймото върху заповедта за моята смърт. И все пак не се преструвам, че отдавам настроението си на някое определено събитие. Всичко, което мога да кажа, е, че се чувствам така. Чумата, за която слушам, е в Константинопол, навярно съм се докоснал до нея — навярно болестта е истинската причина за моите предзнаменования. Не е от значение защо или от какво съм повлиян, никаква сила не може да предотврати удара и да отмести сянката на вдигнатата ръка на съдбата, която вече ме затъмнява. На теб, Лайнъл, поверявам сестра ти и нейното дете. Никога не споменавай пред нея фаталното име на Евадна. Тя само ще страда двойно поради необичайната връзка, която ме приковава към нея, карайки духа ми да се подчини на нейния умиращ глас и да я последва, както е на път да стори, в онази неизвестна държава.

Слушах го с удивление; но неговото печално поведение и тържествено слово ме увериха в истинността и силата на чувствата му и не трябваше с лек присмех да се опитвам да разсея страховете му. Каквото и да се канех да отговоря, бях прекъснат от силните емоции на Клара. Реймънд беше говорил, нехаещ към нейното присъствие, а тя, горкото дете, бе чула с ужас и вяра пророчеството за смъртта му. Баща ѝ беше трогнат от яростната ѝ скръб; той я взе в ръцете си и я успокои, но самите му утешения бяха мрачни и страшни.

— Не плачи, мило дете — рече той, — за предстоящата смърт на човек, когото едва познаваш. Може да умра, но в смъртта никога няма да забравя или да изоставя моята Клара. В мъката или радостта на онзи свят вярвай, че духът на баща ти е наблизо, за да те спаси или да ти съчувства. Гордей се с мен и цени твоя детски спомен за мен. Така, най-сладката ми, няма да изглежда, че съм си отишъл. Трябва да обещаеш едно нещо — да не говориш пред когото и да е освен чичо ти за разговора, който току-що дочу. Когато ме няма, ти ще утешиш майка си и ще ѝ кажеш, че смъртта е само горчива, защото ме е разделила от нея; че последните ми мисли са били посветени на нея. Но докато съм жив, обещай да не ме предаваш; обещай, дете мое.

С колеблив глас Клара обеща, докато все още се бе вкопчила за баща си в порив на скръб. Скоро след това се завърнахме на брега и аз се постарах да залича впечатлението, оставено в съзнанието на детето, отнасяйки се несериозно към страховете на Реймънд. Не чухме повече за тях; понеже, както беше казал той, обсадата, която сега наближаваше своя край, стана от първостепенно значение, изпълвайки цялото му време и внимание.

Империята на мохамеданите в Европа беше към своя край. Гръцкият флот, заграждащ всяко пристанище на Стамбул, предотврати пристигането на помощ от Азия; всички странични излази към сушата бяха станали непроходими с изключение на онези отчаяни нападения, които намаляваха броя на врага, без да оставят следа върху нашите редици. Гарнизонът вече беше толкова отслабнал, че беше очевидно, че градът можеше лесно да бъде щурмуван; но и човечността, и политиката изискваха по-плавен начин на действие. Едва ли имахме причина да се съмняваме, че ако градът е нападнат докрай, неговите дворци, храмове и изобилия от богатство ще бъдат унищожени в яростта на оспорваната победа и поражение. Беззащитните граждани вече бяха пострадали от варварството на еничарите; и във време на буря, смут и клане, не само красотата, но деца и възрастни също щяха да станат жертви на жестоката свирепост на войниците. Гладът и блокадата бяха сигурни средства за завоевание; и върху тях ние основахме нашите надежди за победа.

Всеки ден войниците от гарнизона щурмуваха нашите предни постове и възпрепятстваха изграждането на укрепленията ни. Пожарни лодки бяха пуснати от различните пристанища, докато нашите войски понякога отстъпваха пред обречената смелост на мъже, които не искаха да живеят, а да продадат живота си скъпо. Тези борби бяха утежнени от сезона: те се проведоха през лятото, когато южният азиатски вятър прииждаше, натоварен с нетърпима топлина, когато потоците бяха пресъхнали в плитките си корита и обширният басейн на морето изглеждаше сякаш свети под невъзпрепятстваните слънчеви лъчи. Нито пък нощта освежаваше земята. Росата не бе допусната; нямаше треви и цветя; самите дървета клюмваха; и лятото приемаше омаломощения вид на зимата, докато продължаваше в мълчание и пламък, за да лиши човека от средствата му за препитание. Напразно очите се опитваха да открият останките от някой северен облак из неопетнените висини, който да донесе надежда за промяна и влага в потискащата и безветрена атмосфера. Всичко беше безоблачно, изгарящо, унищожаващо. Ние, обсаждащите, не бяхме твърде засегнати от тези злини. Горите наоколо ни предоставяха сянка, реката ни осигуряваше постоянен запас от вода; даже цели отряди бяха наети да снабдяват армията с лед, струпан на Хемус и Атон, и планините на Македония, докато разхлаждащи плодове и благотворна храна подновяваха силата на трудещите се и ни помагаха да понасяме по-леко тежестта на застоялия въздух. Но в обсадения град нещата имаха друг облик. Слънчевите лъчи биваха пречупени от паважа и сградите; запушването на обществените чешми и лошото качество на храната и дори нейната оскъдност създадоха състояние на страдание, което бе утежнено от бича на болестта; докато гарнизонът си приписваше всеки излишък, допринасяйки с пустош и метеж към неизбежните злини на времето. Въпреки това те не се предаваха.

Внезапно военният метод беше променен. Не претърпяхме повече на падения и през нощта и деня продължихме безпроблемно труда си. Още по-странно беше, че когато войските се придвижваха към града, стените бяха пусти и нито едно оръдие не бе насочено срещу нашествениците. Когато тези обстоятелства бяха съобщени на Реймънд, той заръча да бъдат направени щателни наблюдения относно това, което се случва зад стените, и когато неговите разузнавачи се завърнаха, съобщавайки само за продължаващата тишина и пустош в града, той заповяда армията да се изтегли пред портите. Никой не се появи по стените; портите, макар и заключени и залостени, изглеждаха незащитени; отгоре многобройните куполи и блестящи полумесеци пронизваха небето; а пък старите стени, оцелели векове, с коронясана с бръшлян кула и заплетени с плевели подпори, стояха като скали насред необитаема пустош. Отвътре в града нито викове, нито плач, нито звук, освен кучешки вой от време на време, не прекъсваше обедното спокойствие. Дори нашите войници бяха притихнали в изумлението си; музиката секна; кънтенето на оръдия притихна. Всеки шепнешком попита човека до себе си какво означава този внезапен покой, докато Реймънд от височина, с помощта на бинокли, се опитваше да открие и наблюдава хитрината на врага. Никаква фигура не можеше да бъде различена по терасите на къщите; в по-високите части на града нямаше движеща сянка, която да обозначи присъствието на каквото и да е живо същество: даже дърветата не се помръдваха и се подиграваха на стабилността на архитектурата със сходна неподвижност.

Най-накрая дочухме стъпки на коне, отчетливи в тишината. Това беше отряд, изпратен от адмирал Караца; те носеха телеграми за главния генерал. Съдържанието на тези документи беше важно. Предната вечер стражата на борда на един от по-малките кораби, закотвен близо до стената на сарая, била събудена от леко разплискване, като от приглушени гребла; сигнал за тревога бил подаден: дванадесет малки лодки, във всяка от които имало по трима еничари, се опитвали да си проправят път през флотата до отсрещния бряг на Скутари. Когато се оказали разкрити, те изхвърлили мускетите си, а някои дошли отпред, за да покрият други, чиито екипажи, използвайки всичките си сили, се опитали да избягат с леки лодки от тъмните води, които ги заобикаляли. В крайна сметка всички те били потопени и с изключение на двама или трима затворници, екипажите се удавили. Малко сведения могли да измъкнат от оцелелите; но техните предпазливи отговори довели до предположението, че няколко експедиции са предшествали последната и че няколко турци от висок ранг и значимост са били прекарани в Азия. Мъжете презрително отхвърлили намека, че са изоставили защитата на своя град; и един, най-младият сред тях, в отговор на подигравката на един моряк възкликнал: „Вземете го, християнски кучета! Вземете дворците, градините, джамиите, домовете на нашите бащи — вземете и чумата с тях; тя е врагът, от който бягаме; ако ви е приятелка, прегърнете я в пазвата си. Проклятието на Аллах е върху Стамбул, споделете неговата съдба.“

Такъв беше разказът, изпратен до Реймънд от Караца: но една измислица, изпълнена с чудовищни преувеличения, макар и основани на истината, беше разпространена от съпровождащия отряд насред нашите войници. Надигна се шепот, че градът е станал плячка на чумата; че по-мощна сила вече беше покорила обитателите; Смъртта бе станала владетел на Константинопол.

Описвали са ми една картина, на която всички обитатели на земята от страх са тласнати да се срещнат със Смъртта. Слабите и немощните побягнали; войните отстъпили, макар че дори в бягството си отправяли заплахи. Вълци и лъвове, и всякакви зверове от пустинята надали рев срещу нея; а пък мрачната Нереалност витаела, поклащайки призрачното си жило — самотна, но непобедима завоевателка. Така се случи и с гръцката армия. Убеден съм, че ако безбройни войски от Азия бяха дошли иззад Пропонтис и се бяха строили да защитават Златния град, всеки един грък щеше да марширува срещу непреодолимата им численост и с патриотична ярост да жертва себе си в името на страната си. Но никакъв жив плет от щикове не ни се противопостави, никаква раздаваща смърт артилерия, никаква страховита редица от смели войници — незащитените стени ни предоставиха лесен вход — празните дворци разкошни жилища; но над купола на „Света София“ суеверните гърци видяха Чумата и уплашено се свиха от нейното влияние.

Реймънд беше подбуден от съвсем различни чувства. Той се спусна по хълма с лице, сияещо от триумф, и сочейки с меча си към портите, заповяда на войските си: „Долу барикадите!“ — единствените останали препятствия към пълната победа. Войниците отвърнаха на радостните му думи с втрещени и изпълнени със страх погледи; те спонтанно се отдръпнаха назад и Реймънд застана в предната част на редиците:

— Заклевам се в меча си — извика той, — че няма засада или нападение, което да ви застрашава. Врагът вече е поразен; блажените места, благородните домове и плячката на града са вече ваши; бутнете портата; влезте и завладейте местата на вашите предци, вашето собствено наследство!

Повсеместен трепет и ужасен шепот преминаха през редиците; нито един войник не помръдна.

— Страхливци! — изкрещя генералът им, вбесен. — Дайте ми една секира! Само аз ще вляза! Аз ще забия вашето знаме; и когато го видите да се вее от най-високото минаре, може бе ще съберете кураж и ще се обедините около него!

Един от офицерите пристъпи напред:

— Генерале — каза той, — ние нито се боим от куража, нито от оръжията, нито от откритата атака, нито от тайната засада на мюсюлманите. Готови сме да изложим гърдите си, оголвани десет хиляди пъти в миналото, пред сачмите и ятаганите на неверниците и да паднем славно за Гърция. Но няма да умрем на купчини, като кучета, отровени през лятото, от чумния въздух на този град — не смеем да тръгнем срещу Чумата!

Няма ли водач, всяка тълпа е слаба и неподвижна, без глас; ала дайте ѝ такъв и тя възвръща силата, подобаваща на нейната численост. Викове от хиляда гласове разкъсаха въздуха — ревът на похвалата за думите на офицера стана всеобщ. Реймънд видя опасността; той беше готов да спаси войските си от престъплението на неподчинението; тъй като знаеше, че веднъж започне ли съревнование между командира и армията му, всяко дело и дума допринасят за слабостта на първия и даряват власт на вторите. Той даде заповеди отстъплението да бъде разгласено и в добър строй полковете се завърнаха в лагера.

Побързах да отнеса сведения за тези странни събития на Пердита и скоро към нас се присъедини Реймънд. Изглеждаше потиснат и смутен. Сестра ми беше поразена от разказа ми:

— Как отвъд въображението на човека — възкликна тя — са указите на небесата, тъй удивителни и необясними!

— Глупаво момиче — извика гневно Реймънд, — и ти ли, като моите доблестни войници, си обзета от паника? Кажи ми, моля, какво е тъй необяснимо в едно толкова естествено явление? Чумата не вилнее ли всяка година в Стамбул? Защо се учудвате, че тази година, когато ни казват, че нейната сила в Азия е невиждана, е причинила двойно по-голямо опустошение в този град? Защо се учудвате, че по време на обсада, лишения, необикновена жега и суша тя е предизвикала непривична разруха? Още по-малко учудващо е, че турският гарнизон, отчайвайки се от неспособността си да издържа повече, се е възползвал от небрежността на флота ни и е побягнал веднага от обсада и плен. Не е чума — кълна се в Бог, който съществува! Нито пък е грозяща заплаха, която ни прави като уплашени от плашило птици през жътвените дни, кара ни да се въздържаме от готовата плячка. Това е подло суеверие — и по този начин прицелът на храбрите се превръща в перцето на глупците; достойната амбиция на възвишените души става играчка на тези опитомени зайци! Ала Стамбул ще бъде наш! В миналите ми мъки, в изтезанията и претърпяния затвор заради тях, в моите победи, в моя меч се заклевам — в моите надежди за слава, в бившите ми заслуги, които сега очакват своето възнаграждение, дълбоко се заричам, че с тези ръце ще забия кръста върху онази джамия!

— Най-скъпи мой Реймънд! — прекъсна го Пердита с умоляващ глас.

Той се разхождаше напред-назад из мраморната зала на сарая; устните му бяха пребледнели от ярост, докато, треперейки, оформяха гневните му думи — очите му бълваха огън — жестовете му изглеждаха потиснати от собственото им настървение.

— Пердита — продължи той нетърпеливо, — знам какво ще кажеш; знам, че ме обичаш, че си добра и нежна; но това не е работа за жена — нито пък женското сърце може да познае урагана, който ме разкъсва!

Реймънд изглеждаше наполовина уплашен от собствената си буйност и внезапно напусна залата: един поглед на Пердита ми разкри тревогата ѝ и аз го последвах. Той крачеше из градината: страстите му бяха в състояние на немислим безпорядък.

— Завинаги ли ще съм — извика той — шега за съдбата! Трябва ли човек, катерещ съм към небесата, да бъде винаги жертва на лазещите гадини от неговия род! Ако аз като теб, Лайнъл, очаквах с нетърпение дълги години живот, поредица от просветени от любов дни, изискани удоволствия и новоизвиращи надежди, може би щях да се поддам и разбивайки генералския си жезъл, щях да потърся спокойствие из Уиндзорските поля. Но аз съм на път да умра! Не, недей ме прекъсва — скоро ще си отида. От многолюдната земя, от сърцата на хората, от обичните места на моята младост, от добротата на моите приятели, от любовта на единствената ми любима Пердита, аз съм на път да бъда заличен. Такава е волята на съдбата! Такъв е указът на Върховния владетел, пред когото няма обжалване: на когото аз се предавам. Но да загубя всичко — да загубя живота и любовта, славата също! Това няма да го бъде! Аз и след няколко кратки години всички вие — тази поразена от страх армия и цялото население на красива Гърция вече няма да съществуват. Но други поколения ще се зародят, винаги и завинаги ще продължават, те ще бъдат по-щастливи заради нашите сегашни дела, ще бъдат прославени от нашата доблест. Молитвите на моята младост бяха да бъда един от онези, които правят страниците на земната история великолепни; които издигат човешкия род и превръщат този малък глобус в дом на могъщите. Уви за Реймънд! Молитвите на младостта му са пропилени — надеждите на неговата мъжественост са нищожни! От тъмницата си в онзи град извиках „Скоро ще стана твой владетел!“ Когато Евадна произнесе смъртта ми, си помислих, че титлата „Победител на Константинопол“ ще бъде изписана на моята гробница и аз подчиних всички нравствени страхове. Стоя пред покорените му стени и не смея да се нарека завоевател. Няма да позволя това! Александър не е ли скочил от стените на града на оксидраките, за да покаже на страхливите си войски пътя към победата, посрещайки сам мечовете на защитниците на града? Дори и така да се случи, аз ще се срещна храбро с чумата — и дори никой да не ме последва, ще забия гръцкото знаме на върха на „Света София“.

Разумът беше безполезен пред тъй силни чувства. Напразно му изложих, че дойде ли зима, студът ще разсее чумавия въздух и ще възвърне куража на гърците.

— Не говори за друг сезон освен за този! — изрева той. — Изживях последната си зима и датата на тази година, 2092, ще бъде изсечена върху моята гробница. Вече виждам — продължи той, вдигнал скръбен поглед нагоре, — предела, стръмния ръб на моето съществуване, от който се хвърлям в мрачната мистерия на следващия живот. Аз съм подготвен, така че да оставя след себе си следа от светлина, тъй сияйна, че най-лошите ми врагове да не могат да я помрачат. Дължа това на Гърция, на теб, на надживяващата ме Пердита и на себе си, жертвата на амбицията.

Прекъсна ни прислужник, който съобщи, че персоналът на Реймънд е събран в заседателната зала. Той ме помоли междувременно да яздя през лагера, да наблюдавам и да му докладвам настроението на войниците; след това ме остави. Бях развълнуван до краен предел от днешните събития, а сега повече от всякога от пламенната реч на Реймънд. Уви за човешкия разум! Той обвиняваше гърците в суеверия: а как наричаше вярата, която отдаваше на предсказанията на Евадна? Преминах от двореца на Сладките води до полето, върху което лагерът бе разположен, и заварих обитателите му в суматоха. Пристигането на неколцина с нови истории за чудеса от флота; преувеличенията, придадени на онова, което вече беше известно; приказки за стари пророчества, за страховитите истории на цели региони, които са били опустошени през тази година от чумата, разтревожиха войските. Дисциплината беше погубена; армията се разпусна. Всеки човек, допреди част от великото цяло, движещ се единствено в хармония с другите, сега избра единицата, в която природата го беше създала, и мислеше единствено за себе си. Те се прокраднаха отначало по единици и двойки, сетне в по-големи групи, докато накрая, безпрепятствено от офицерите, цели батальони тръгнаха по пътя, който водеше към Македония.

Около полунощ се върнах в двореца и потърсих Реймънд; той беше сам и видимо сдържан; поне в такъв покой, какъвто е породен от решимостта да се придържа към определен ход на поведение. Той изслуша спокойно моя разказ за саморазпускането на армията и след това рече:

— Знаеш ли, Върни, моето твърдо решение е да не напускам това място, докато не видя на бял свят Стамбул признат от всички за наш. Ако мъжете, които имам около себе се, откажат да ме последват, ще се намерят други, по-смели. Тръгни преди зазоряване, отнеси телеграмите до Караца, прибави към тях твоите собствени молби той да ми изпрати своите морски пехотинци и военноморски сили; ако мога да получа поне един полк, който да ме подкрепи, останалите ще го последват, разбира се. Нека той ми изпрати този полк. Ще очаквам завръщането ти до утре по обяд.

Смятах, че това е неумела хитрина, но го уверих в своето подчинение и усърдие. Оставих го, за да си отдъхна няколко часа. С идването на сутринта бях подготвен за моето пътуване. Забавих се известно време, желаейки да се сбогувам с Пердита, и от прозореца ми наблюдавах приближаването на слънцето. Златното великолепие се издигна и изтощената природа се събуди, за да понесе още един ден на жега и жаден разпад. Никое цвете не повдигна своята отрупана с роса чашка, за да посрещне зората; сухата трева беше изсъхнала по равнините; горящите въздушни полета бяха опустели от птици; единствено цикадите, деца на слънцето, започнаха своята пронизителна и оглушителна песен насред кипарисите и маслините. Видях как въгленовочерния кон на Реймънд бе доведен до портата на двореца; малка рота офицери пристигна скоро след това; безпокойство и страх бяха изписани върху всяко лице и във всяко око, неосвежено от сън. Заварих Реймънд и Пердита заедно. Той наблюдаваше изгряващото слънце, докато с една ръка бе обгърнал кръста на любимата си; тя го гледаше — слънцето на живота ѝ, със задълбочен поглед на примесени тревога и нежност. Реймънд започна ядосано, когато ме видя.

— Все още ли си тук? — извика той. — Това ли е твоето обещано усърдие?

— Извини ме — казах аз, — но преди да си приключил да говориш, ще съм потеглил.

— Не, извини ме — отвърна той, — нямам право да командвам или укорявам, но животът ми зависи от твоето заминаване и бързо завръщане. На добър час!

Гласът му бе възстановил мекия си тон, но тъмен облак все още блуждаеше по неговите черти. Щях да се забавя; исках да посъветвам Пердита да бъде бдителна, но неговото присъствие ме възпря. Нямах предлог за моето колебание; и когато той повтори прощалните си думи, аз стиснах протегнатата му ръка; беше студена и лепкава.

— Грижи се за себе си, драги лорде — казах аз.

— Не — каза Пердита, — тази задача ще бъде моя. Върни се бързо, Лайнъл.

Той си играеше разсеяно с кестенявите ѝ къдрици, а тя се облегна на него; два пъти се обърнах назад само за да погледна отново тази несравнима двойка. Най-сетне с бавни и тежки стъпки излязох от залата и се качих на коня ми. В този момент Клара полетя към мен; стискайки коляното ми, тя извика:

— Побързай, чичо! Скъпи чичо, имам такива страховити сънища; не смея да кажа на майка. Не бъди далеч твърде дълго!

Уверих я в нетърпението ми да се завърна и сетне поех с малък конвой покрай равнината към кулата на Мармара.

Изпълних възложената ми работа, видях Караца. Той беше донякъде изненадан; каза, че ще види какво може да стори, но че ще е нужно време, а Реймънд ми беше заръчал да се върна до обяд. Невъзможно беше да се задейства нещо за толкова кратко време. Трябваше да остана до следващия ден или да се върна, след като бях докладвал настоящото положение на генерала. Моят избор беше лесен. Безпокойство, страх от онова, което предстоеше да се случи, съмнение относно намеренията на Реймънд ме подтикнаха да се върна незабавно в неговия кръг. Напускайки Седемте кули, поех на изток към Сладките води. Тръгнах по обиколна пътека, най-вече за да отида до върха на горепосочената планина, която разкриваше гледка към града. Носех бинокъла си. Градът се грееше на обедното слънце, а древните му стени очертаваха живописната му граница. Непосредствено пред мен беше Топкапъ, портата, близо до която Мехмед беше направил пробива, с който навлязъл в града. Гигантски и остарели дървета растяха наблизо; пред портата забелязах тълпа от движещи се човешки фигури — от силно любопитство аз доближих бинокъла към очите си. Видях лорд Реймънд на коня му; около него се беше събрала малка рота офицери, а отзад беше безразборен сбор от войници и подчинени, дисциплина им изчезнала, ръцете им отпуснати настрани; не звучеше музика, не се развяваха знамена. Единственият байрак сред тях беше този, който Реймънд носеше; той посочи с него портата на града. Кръгът около него се отдръпна назад. С гневни жестове той скочи от коня си и сграбчвайки секира, която висеше на седлото му, тръгна с видимото намерение да разруши портата на врага. Няколко души му се притекоха на помощ; броят им се увеличи; под техните обединени удари препятствието беше превъзмогнато, портата, металната решетка и оградата бяха сринати; и широкият, осветен от слънцето път, водещ към сърцето на града, сега лежеше открит пред тях. Мъжете се отдръпнаха; те изглеждаха, сякаш се бояха от това, което вече бяха сторили, и стояха така, сякаш очакваха някой могъщ фантом да ги издебне заради оскърбеното му величие при отварянето на портата. Реймънд скочи безгрижно на коня си, грабна знамето и с думи, които не можех да чуя (но жестовете му, техният подобаващ съпровод, бяха белязани от пламенна сила), той сякаш заклеваше тяхната помощ и другарство, но докато говореше, тълпата се отдръпваше от него. Сетне негодуванието го раздвижи — думите му, предполагам, са били изпълнени с презрение — и обръщайки гръб на своите страхливи последователи, той се насочи сам към градската порта. Даже конят му сякаш се отдръпна от фаталното стъпване в града; неговото куче, вярното му куче, лежеше, стенейки умолително, на пътя му — след още един миг Реймънд беше забил шпорите си в плешката на уплашеното животно, което подскочи напред, и той, преминал през портата, препусна в галоп по широката и опустяла улица.

До този момент душата ми беше единствено в очите ми. Бях наблюдавал с удивление, примесено със страх и възторг. Последното усещане надделя. Забравих разстоянието между нас. „Ще дойда с теб, Реймънд!“ — провикнах се; но когато окото ми бе далеч от бинокъла, едва можех да различа дребните форми в тълпата, която на около миля от мен загради портата; фигурата на Реймънд беше изгубена. Попарен от нетърпение, подканвах коня си със силата на шпората и разхлабените юзди надолу по стръмнината, за да мога, преди да настъпи опасността, да бъда на страната на моя благороден, богоподобен приятел. Редица сгради и дървета се изпречиха на пътя ми, когато достигнах равнината, скривайки града от поглед. Но в този момент се чу трясък. Подобен на гръм звук отекна из небето, а въздухът притъмня. Още миг и старите стени отново се изправиха пред погледа ми, а над тях витаеше мрачен облак; отломки от сгради се въртяха отгоре, наполовина видими в дима, докато пламъци избухваха отдолу и продължителни взривове изпълваха въздуха със страховити мълнии. Бягаща от купищата падащи развалини, които прескачаха високите стени и разтърсваха бръшлянените кули, една тълпа войници се бе отправила към пътя, по който идвах аз; бях заобиколен, обграден от тях, неспособен да продължа напред. Нетърпението ми достигна пределите си; протегнах ръце към мъжете; призовах ги да се върнат обратно и да спасят техния генерал, завоевателя на Стамбул, освободителя на Гърция; сълзи, истински сълзи, бликнаха в топъл поток от очите ми — не исках да повярвам в неговото унищожение; въпреки това всеки облак, който затъмняваше въздуха, сякаш носеше със себе си парче от мъченика Реймънд. Ужасяващи гледки се явиха пред мен в мътния облак, надвиснал над града; и единственото ми облекчение произтичаше от усилията, които полагах, за да достигна портата. И все пак, когато осъществих целта си, единственото, което можех да различа в пределите на огромните стени беше един град, потънал в огън: откритият път, по който Реймънд бе поел, беше обгърнат от дим и пламък. След известно време взривовете престанаха, но пламъци все още избухваха от различни краища; куполът на „Света София“ беше изчезнал. Странно е (навярно последствие от сътресението на въздуха, причинено от взривяването на града), но огромни, бели гръмотевични облаци се надигнаха от южния хоризонт и се скупчиха над главата ми; те бяха първите петна върху синята шир, които виждах от месеци насам, и насред това опустошение и отчаяние ме изпълниха с наслада. Сводът отгоре стана неясен, мълния проблесна от тежките облаци, последвана моментално от трясъка на гръмотевици; след това едър дъжд се изсипа. Пламъците на града се огънаха под него и димът и прахът, надигащи се от руините, се разпръснаха.

Тъкмо бях забелязал стихването на пламъците и подтикнат от неудържим порив, се опитах да проникна в града. Можех да сторя това само пеш, тъй като поголовната разруха бе непроходима за кон. Никога преди не бях влизал в града и пътищата му бяха непознати за мен. Улиците бяха запушени, отломките димяха; покатерих се върху една купчина само за да ми се разкрият другите след нея и нищо не ми подсказа къде може да е центърът на града или накъде може да се е насочил Реймънд. Дъждът спря; облаците потънаха зад хоризонта; вече беше вечер и слънцето бързо се спусна към западното небе. Аз продължавах да се катеря, докато не стигнах до една улица, чиито дървени къщи, полуизгорели, бяха охладени от дъжда и за щастие, не бяха пострадали от барута. Забързах към тях — до този момент не бях видял и следа от човек. Въпреки това никоя от обезобразените човешки форми, които различих, не можеше да е Реймънд; затова, отвръщах поглед, докато сърцето ми се побеляваше. Достигнах едно открито пространство — една планина от разруха в средата разкриваше, че някаква голяма джамия е заемала мястото — и тук, разпръснати наоколо, видях различни предмети на разкоша и богатството, опърлени, унищожени, но и в погрома свидетелстващи за това, което са били — бижута, нанизи от перли, бродирани одежди, пищни кожи, блестящи гоблени и ориенталски орнаменти; явно бяха събрани тук на купчина, отредена за унищожение, но дъждът беше спрял опустошението по средата.

Минаха часове, в които търсех Реймънд в този гибелен пейзаж. Непреодолимите купчини понякога ми се противопоставяха; все още горящите пожари ме изгаряха. Слънцето залезе; атмосферата се помрачи — и вечерната звезда вече не блестеше самотно. Отблясъците на пламъка свидетелстваха за развитието на погрома, а в същото време в премесените светлина и мрак купчините около мен придобиваха гигантски размери и странни форми. За миг можех да се предам на съзидателната сила на въображението и за миг бях успокоен от възвишените измислици, които то ми предложи. Дарите на човешкото ми сърце ме върнаха обратно в празната действителност. Къде, в тази пустош на смъртта, си ти, о, Реймънд — скъпоценност на Англия, спасител на Гърция, герой на неписана история; къде в този горящ хаос са разпръснати твоите скъпи останки? Извиках го на глас — през тъмнината на нощта, над изгарящите развалини на падналия Константинопол, неговото име беше чуто; никакъв глас не отговори — дори ехото беше нямо.

Бях покосен от изтощение; самотата потисна духа ми. Задушният въздух, напоен с прах, топлината и димът от горящи дворци сковаха крайниците ми. Внезапно ме обзе глад. Възторгът, който досега ме бе поддържал, беше изгубен; също както сграда, чиито подпори са разхлабени и чиито основи се клатят, се люлее и пада, така, когато въодушевлението и надеждата ме изоставиха, и силите ми ме напуснаха. Седнах на последното останало стъпало от някакво здание, което дори в своя погром беше огромно и величествено; няколко счупени стени, неоткъртени от барут, стояха във фантастични групи и един пламък проблясваше на интервали на върха на купчината. За известно време гладът и сънят се съревноваваха, докато накрая съзвездията се олюляха пред очите ми и сетне изчезнаха. Опитах да се надигна, но тежките ми клепачи се замери твориха, преуморените ми крайниците поискаха почивка — отпуснах глава върху камъка, предадох се пред блаженото усещане за абсолютна забрава; и в онази сцена на опустошението, в онази нощ на отчаянието — аз спах.

Глава 14

Звездите все още блестяха ярко, когато се събудих, а Бикът високо в южното небе показваше, че е полунощ. Събудиха ме тревожни сънища. Сънувах, че съм бил поканен на последния пир на Тимон[51]; бях отишъл с остър апетит, капаците бяха свалени, горещата вода изпращаше нагоре незадоволителната си пара, а аз избягах от гнева на домакина, който прие облика на Реймънд; а пък, според моята болна фантазия, съдовете, които той хвърли по мен, бяха заредени със зловонна пара и фигурата на моя приятел, изменена от хиляди изкривявания, се разрасна в гигантски фантом, носещ на челото си белега на чумата. Нарастващата сянка се издигаше все повече и повече, като изпълни, а след това сякаш се опита да изригне отвъд нечупливия небесен свод, който се извива, поддържайки и заграждайки света. Кошмарът се превърна в мъчение; с голямо усилие отхвърлих съня и привиках разума към обичайната му служба. Първата ми мисъл беше за Пердита; при нея трябваше да се върна; нея трябваше да подкрепя, черпейки такава сила от отчаянието, каквато най-добре би могла да поддържа раненото ѝ сърце, за да я повикам обратно от дивите върхове на скръбта чрез строгите закони на дълга и тихата нежност на разкаянието.

Позицията на звездите беше единственият ми пътеводител. Обърнах гръб на ужасната разруха на Златния град и след големи усилия успях да се измъкна от заграждението му. Срещнах рота войници отвъд стените; заех кон от един от тях и побързах към сестра ми. Обликът на равнината се беше променил през този кратък промеждутък; лагерът беше разбит; остатъците от разпусналата се армия се срещаха в малки групи тук и там; всяко лице беше помрачено; всеки жест разкриваше изумление и ужас.

С натежало сърце влязох в двореца и застанах твърде изпълнен със страх, за да се доближа, да говоря, да гледам. В средата на залата беше Пердита; тя седеше на мраморните плочки, главата ѝ — паднала върху пазвата ѝ, косата ѝ разрешена, пръстите ѝ усърдно преплетени един в друг; беше бледа като мрамор и всяка нейна черта беше изкривена от страдание. Пердита ме видя и вдигна въпросителен поглед; нейните очи, наполовина изпълнени с надежда, бяха мъчителни; думите загинаха, преди да мога да ги изрека; усетих как мъртвешка усмивка набръчква устните ми. Тя разбра жеста ми; главата ѝ отново се снижи; пръстите ѝ отново се раздвижиха неспокойно. Накрая аз си възвърнах речта, но гласът ми я ужаси; нещастното момиче беше разбрало погледа ми и за нищо на света не искаше историята за непоносимото ѝ нещастие да бъде оформена и потвърдена с тежки, окончателни думи. Не, тя сякаш искаше да отвлече мислите ми от темата и стана от пода.

— Тихо! — каза шепнешком. — След много плач Клара заспа; не трябва да я безпокоим.

След това Пердита седна на същия диван, където я бях оставил сутринта да си почива върху биещото сърце на нейния Реймънд; не смеех да я приближа, но седнах в далечен ъгъл, наблюдавайки нейните стреснати и нервни жестове. Накрая, внезапно, тя попита: „Къде е той?“

— О, не се страхувай — продължи тя, — не се страхувай, че ще тая надежда! И все пак кажи ми, намери ли го? Да го държа още веднъж в ръцете си, да го видя, колкото и да е променен, е всичко, което желая. Макар и Константинопол да е струпан отгоре му като гробница, аз все пак трябва да го открия — след това ни покрий с тежестта на града, с планина, стоварена отгоре — не ме интересува, стига един гроб да споделят Реймънд и неговата Пердита.

После, ридаейки, тя се вкопчи в мен:

— Заведи ме при него — проплака. — Жестоки Лайнъл, защо ме държиш тук? Сама не мога да го намеря, но ти знаеш къде лежи той — отведи ме там.

Отначало тези мъчителни молби ме изпълниха с нетърпимо състрадание. Но скоро след това се опитах да извлека търпение за нея от мислите, които тя предложи. Разказах приключенията си от нощта, усилията ми да открия нашия изгубен Реймънд и разочарованието ми. Насочвайки мислите ѝ така, аз им дадох цел, която ги избави от безумието. С видимо спокойствие тя обсъди с мен едно място, където той вероятно може да бъде открит, и планува средствата, които да използваме за тази цел. Сетне, научавайки за моята умора и въздържание, тя самата ми донесе храна. Възползвах се от благоприятния момент и се опитах да пробудя в нея нещо отвъд убийствената вцепененост на скръбта. Докато говорех, се отнесох по темата; дълбокото възхищение; скръбта, потомството на най-истинската обич, преливащото сърце, бликащо от съчувствие към всичко, което е било велико и възвишено в кариерата на моя приятел, ме вдъхнови, докато изсипвах възхвали за Реймънд.

— Уви за нас — извиках аз, — които сме загубили този последен благородник на света! Любими Реймънд! Той е отишъл при народа на мъртвите; станал е един от онези, които правят тъмното обиталище на неизвестната смърт прочуто, живеейки там. Той е преминал по пътя, който води до него, и се е присъединил към могъщите души, които си отидоха преди него. Когато светът е бил в своето начало, смъртта трябва да е била ужасна и човек е оставял приятелите и рода си, за да живее като самотен странник в непозната държава. Но сега този, който умира, заварва в отвъдното много спътници, заминали преди него, за да се подготвят да го посрещнат. Великите от отминалите векове го населяват, възвишените герои на нашите дни са сред обитателите му, а пък животът тук става двойно по-пуст и самотен. Какво благородно създание беше Реймънд, първият сред мъжете от нашето време. Чрез достойнството на неговите убеждения и елегантната храброст на неговите дела, с остроумие и красота той печелеше и владееше съзнанията на всички. В една-единствена вина можеше да бъде обвинен; но смъртта му я отмени. Чувал съм да го наричат непостоянен към намеренията си — когато в името на любовта изостави надеждата за върховна власт и абдикира от протектората на Англия, хората обвиниха безсилието му. Сега неговата смърт е увенчала живота му и до края на света ще се помни, че той се пожертва в името на славата на Гърция. Такъв беше неговият избор: той очакваше да умре. Предвиждаше, че ще напусне тази радостна земя, това светло небе и твоята любов, Пердита; въпреки това нито се поколеба, нито се обърна назад, а пое направо към своя славен кръст. Докато земята съществува, неговите дела ще бъдат възхвалявани. Гръцките девойки предано ще разпръскват цветя върху гроба му и ще карат въздуха около него да ехти с патриотични химни, в които името му ще бъде прославено.

Видях чертите на Пердита да омекват; строгостта на скръбта отстъпи на нежност и аз продължих:

— Така че да го почетем е свещеният дълг на тези, които ще го надживеем. Да превърнем името му в свята реликва на земята, ограждайки го с нашата похвала от всички враждебни атаки, поръсвайки върху него цветята на любовта и разкаянието, предпазвайки го от разпад и завещавайки го неопетнено на идните поколения. Такъв е дългът на неговите приятели. А един по-скъп принадлежи на теб, Пердита, майка на неговото дете. Помниш ли в нейното детство с какво въодушевление ти гледаше Клара, разпознавайки в нея обединеното същество на себе си и Реймънд; радвайки се да видиш в този жив храм проявлението на вашата вечна любов. Тя все още е такава. Казваш, че си загубила Реймънд. О, не! Той все още живее с теб и в нея там. От него тя произлезе, плът от плътта му, кост от костта му; и както досега, ще бъдеш доволна да проследяваш в нейното нежно лице и деликатни крайници сходство с Реймънд, но във възторжените ѝ чувства, в благите качества на нейния ум ще го откриеш жив — добрия, великия, любимия Реймънд. Нека бъде твоя отговорност да насърчиш тази прилика — нека бъде твоя отговорност да я направиш достойна за него, така че, когато тя се хвали с произхода си, да не чувства срам от него.

Забелязах, че когато насочих мислите на сестра ми към нейните задължения в живота, тя не ме изслуша със същото търпение, както преди. Пердита, изглежда, се усъмни, че се опитвам да я утеша, при което, ценейки новородената си мъка, се разбунтува.

— Ти говориш за бъдещето — каза тя, — докато настоящето е всичко за мен. Позволи ми да открия земния дом на моя любим; нека го спасим от обикновен прах, така че в идните времена хората да могат да посочат свещената гробница и да я наричат негова — след това ще се обърна към друга мисли, нов път в живота или каквото и да е друго, което съдбата, в нейната жестока тирания, може да е определила за мен.

След кратък отдих се приготвих да я напусна, за да се опитам да изпълня нейното желание. Междувременно към нас се присъедини Клара, чиито пребледнели бузи и уплашен поглед изразиха дълбокия отпечатък, който мъката беше оставила в младото ѝ съзнание. Тя изглеждаше изпълнена с нещо, на което не можеше да даде думи; но възползвайки се от една възможност, предоставена от отсъствието на Пердита, предяви пред мен искрена молитва да я заведа в кръгозора на портата, през която баща ѝ бе влязъл в Константинопол. Тя обеща да не извършва нищо крайно, да бъде послушна и незабавно да се прибере. Не можех да откажа; понеже Клара не беше обикновено дете, нейната чувствителност и интелигентност, изглежда, вече я бяха надарили с правата на женствеността. Следователно с нея отпред на коня ми, съпроводени единствено от слугата, който щеше да я заведе обратно, ние се качихме до Топкапъ. Открихме група войници, събрани около него. Те се ослушваха.

— Това са човешки викове — рече един.

— По-скоро вой на куче — отвърна друг и отново се наведоха, за да уловят звука на постоянните далечни стенания, идващи от пределите на разрушения град.

— Това, Клара — казах, — е портата, това — улицата, по която вчера сутринта тръгна баща ти.

Каквото и да е било намерението на Клара, когато бе поискала да бъде доведена тук, то беше възпрепятствано от присъствието на войниците. Тя гледаше със сериозен поглед лабиринта от пушещи купчини, който преди беше град, и след това изрази готовността си да се върне у дома. В този момент меланхоличен вой порази ушите ни; беше повторен.

— Слушайте! — извика Клара. — Той е там; това е Флорио, кучето на баща ми.

Струваше ми се невъзможно, че тя може да разпознае звука, но тя продължи да настоява, докато не спечели доверието на тълпата наоколо. Поне милосърдието изисква да спасим страдащия, независимо дали е човек или животно, от опустошението на града; така че, изпращайки Клара обратно в дома ѝ, аз отново влязох в Константинопол. Окуражени от безнаказаността, която бе съпроводила предишното ми посещение, няколко войници, които бяха част от конвоя на Реймънд и които го бяха обичали и искрено оплакваха загубата му, ме придружиха.

Невъзможно е да се предскаже необикновената верига от събития, която възстанови безжизненото тяло на моя приятел в нашите ръце. В онази част на града, където огънят най-много бе бушувал предната нощ и която сега лежеше потушена, почерняла и студена, умиращото куче на Реймънд се бе свило до осакатеното тяло на своя господар. В такъв миг скръбта няма глас; страданието, укротено от собствената му ярост, е нямо. Горкото животно ме разпозна, облиза ръката ми, пропълзя близо до господаря си и умря. Той очевидно е бил изхвърлен от коня си при някоя падаща отломка, която бе смачкала главата му и обезобразила целия му облик. Наведох се над тялото и хванах ръба на наметалото му, по-малко изменено на външен вид от човешкото тяло, облечено в него.

Притиснах го до устните си, докато грубите войници се събраха наоколо, оплакващи тази най-достойна жертва на смъртта, сякаш разкаянието и безкрайното ридание можеха да запалят отново угасналата искра или да призоват обратно в разбития тленен затвор неговия освободен дух.

Мери Вчера тези крайници струваха цяла вселена; тогава те съхраняваха съвършена сила, чиито намерения, думи и дела бяха достойни да бъдат описани със златни букви; сега единствено суеверието на страданието можеше да придаде стойност на разбития механизъм, който, негоден и подобен на буца пръст, приличаше толкова на Реймънд, колкото и падналият дъжд наподобява предишния облачен замък, в който се бе изкачил до най-високите небеса и позлатен от слънцето, бе привличал всички очи и бе засищал сетивата с обилната си красота.

Това, в което Реймънд се беше превърнал в неговите земни одежди, обезобразен и похабен, ние обвихме в наметалата си и повдигайки товара в ръце, го отведохме от този град на мъртъвци. Възникна въпросът къде да го оставим. По пътя ни към двореца минахме през гръцкото гробище; поисках да бъде положен там върху плоча от черен мрамор; кипарисите се полюшваха високо отгоре, тяхната смъртна потиснатост съответстваше на неговото състояние на небитие. Изрязахме клони от траурните дървета и ги поставихме върху него, а върху тях меча му. Оставих един пазач да закриля това съкровище от прах и наредих факли да горят постоянно наоколо.

Когато се върнах при Пердита, разбрах, че тя вече е била осведомена за успеха на моето начинание. Той, нейният любим, единственият и вечен обект на нейната страстна нежност, ѝ беше възстановен. Тъй обезумял беше изразът на нейното въодушевление. Какво от това, че онези крайници не помръдваха и онези устни вече не можеха да изричат думи на мъдрост и любов! Макар и той да лежи като водорасло, изхвърлено от безплодното море, плячка на покварата — това все още беше тялото, което тя беше милвала, това бяха устните, които бяха докосвали нейните, които бяха поемали духа на любовта в смесения им дъх; това беше тленният механизъм от разтворима пръст, която тя беше нарекла свой. Вярно, тя очакваше с нетърпение другия живот; вярно, горящият дух на любовта ѝ се струваше неугасващ в цялата вечност. Ала сега, с човешка обич, тя се придържаше към всичко, което сетивата ѝ позволяваха да види и да почувства като част от Реймънд.

Бледа като мрамор, също тъй чиста и сияеща, тя изслуша моя разказ и попита за мястото, където Реймънд е положен. Чертите ѝ вече не бяха скръбно изкривени; очите ѝ бяха озарени, самият ѝ облик изглеждаше подобрен; докато прекомерната бледност и дори прозрачност на кожата ѝ и нещо кухо в гласа ѝ свидетелстваха, че не покой, а прекалено вълнение предизвикваше коварното затишие, което се бе отбелязало на лицето ѝ. Попитах я къде да бъде погребан той. Тя отвърна:

— В Атина; в онази Атина, която той обичаше. Отвъд града, по склоновете на Имитос, има скалиста кухина, която той ми бе посочил като мястото, където иска да бъде положен.

Моето собствено желание със сигурност беше да не бъде преместван от мястото, където сега лежеше. Но нейното желание, разбира се, трябваше да бъде уважено и я помолих да се подготви незабавно за нашето заминаване.

Представете си сега меланхоличния влак, пресичащ равнините на Тракия и вятъра през дефилетата и над планините на Македония, покрай кристалните вълни на Пеней, през полята на Лариса, изминавайки проливите на Термопилите и изкачвайки Парнас и спускайки се до плодородната равнина на Атина. Жените смирено понасят тези продължителни мъчения, но за нетърпеливия дух на мъжа, мудното движение на нашата кавалкада, меланхоличната почивка, която направихме по пладне, вечното присъствие на савана, колкото и разкошен да е той, обгръщащ набраздения ковчег, който бе побрал Реймънд, еднообразното повтаряне на ден и нощ, непроменено от надежда или обрат, всички обстоятелства на нашия преход бяха нетърпими. Пердита се заключи в себе си, говореше малко. Каретата ѝ беше затворена и когато почивахме, тя седеше, подпряла бледата си буза на своята бяла, студена ръка, с очи, приковани в земята, отдаваща се на мисли, които отхвърляха общуване или съчувствие.

Спуснахме се по Парнас, излизайки от многобройните му гънки, и преминахме през Ливадия по пътя ни за Атика. Пердита не искаше да влезе в Атина, но след като си отдъхнахме в Маратон в нощта на нашето пристигане, на следващия ден тя ме заведе до мястото, избрано от нея за съкровищница на скъпите останки на Реймънд. Беше кухина близо до началото на клисурата на юг от Имитос. Бездната, дълбока, мрачна и древна, се спускаше от върха до основите; в пукнатините на скалата растяха шубраци от мирта и дива мащерка, храната на много пчелни народи; огромни зъбери изпъкваха насред цепнатините, някои ги надхвърляха, а други се издигаха отвесно на тях. В подножието на тази величествена пропаст една плодородна, усмихната долина се разстилаше от море до море, а отвъд бе разгърнато синьото Егейско, изпъстрено с острови, леките вълни отразяваха слънцето. Близо до мястото, на което се намирахме, имаше една самотна скала, висока и наподобяваща конус, която, отделена от всяка страна от планината, изглеждаше като изсечена от природата пирамида; с малко усилие на този каменен блок бе придадена съвършена форма; Реймънд беше положен в тясна дупка, която изкопахме отдолу, а кратък надпис, гравиран в камъка, щеше да разкрива името на обитателя ѝ, причината и времето на смъртта му.

Всичко беше постигнато бързо под моите указания. Аз се съгласих да оставя довършването и закрилата на гробницата на началника на религиозното учреждение в Атина и преди края на октомври вече се подготвях за завръщането ми в Англия. Споменах това на Пердита. Беше болезнено да се опитвам да я откъсна от последното място, което ѝ напомняше за нейния изгубен любим; но да се задържаме тук беше безполезно и цялата ми душа се бе поболяла от копнежа да се събера с моята Идрис и нашите дечица. В отговор сестра ми пожела да я придружа на следващата вечер до гробницата на Реймънд. Няколко дни бяха изминали, откакто бях посетил мястото. Проходът до него беше разширен и изсечени в скалата стъпала ни отведоха по не толкова обиколен път до самото място; трибуната, върху която стоеше пирамидата, беше уголемена и поглеждайки на юг, във вдлъбнатина, засенчена от рехавите клони на едно диво смокиново дърво, видях изкопани основи и закрепени подпори и греди — очевидно началото на колиба; стоейки пред недовършения ѝ праг, гробницата се намираше вдясно от нас, а цялото дефиле, равнина и лазурно море непосредствено пред нас; тъмните скали придобиваха блясък от залязващото слънце, което хвърляше поглед на обработената долина и оцветяваше в лилаво и оранжево спокойните вълни; седнахме на скалист хълм и аз наблюдавах с възторг прекрасния пейзаж от ярки и променливи цветове, които изменяха и подчертаваха елегантността на земята и океана.

— Не постъпих ли правилно — каза Пердита, — като предадох любимия ми тук? Оттук нататък това ще бъде пътеводната звезда на Гърция. На такова място смъртта изгубва половината от ужаса си и дори неодушевеният прах изглежда сякаш е част от духа на красотата, който освещава тази местност. Лайнъл, той спи там; това е гробът на Реймънд, онзи, когото в младостта си аз за пръв път обикнах; когото сърцето ми придружаваше в дни на раздяла и гняв; с когото сега съм свързана завинаги. Никога — помни думите ми — никога няма да напусна това място. Чувствам, че неговият дух остава тук, също както и този прах, който, колкото и необщителен да е, е по-ценен в своята незначителност от всичко друго, което овдовялата земя е сграбчила в скръбната си пазва. Миртовите храсти, мащерката, малката циклама, които надничат от пукнатините на скалата, всички творения на това място имат сходство с него; светлината, която покрива хълмовете, участва в неговата същност, и небето и планините, морето и долината са наситени с присъствието на духа му. Тук ще живея и тук ще умра! Отиди в Англия, Лайнъл; завърни се при милата Идрис и най-скъпия Ейдриън; отиди и позволи на моето сираче да бъде като ваше дете в къщата ви. Гледайте на мен като на мъртва; и наистина, ако смъртта е просто промяна на състоянието, аз съм мъртва. Това е друг свят от онзи, който преди обитавах, от онзи, който е твоят дом. Единствено тук аз имам връзка с миналото и бъдещето. Отиди в Англия и ме остави тук, където сама мога да понеса злочестите дни, които все още трябва да изживея.

Поток от сълзи прекрати печалната ѝ тирада. Бях очаквал някакво неразумно предложение и известно време мълчах, събирайки мислите си, така че по-добре да преборя нейния причудлив замисъл.

— Ти таиш мрачни мисли, скъпа моя Пердита — рекох аз, — но не се удивявам, че за определено време твоят по-добър разум ще бъде повлиян от пламенната скръб и разстроеното въображение. Дори и аз съм влюбен в този последен дом на Реймънд; въпреки това трябва да го напуснем.

— Очаквах това! — извика Пердита. — Предполагах, че ще се отнесеш към мен като към обезумяло, наивно момиче. Но не се заблуждавай; тази колиба се строи по моя заповед и тук ще остана, докато настъпи часът, в който ще мога да споделя неговия по-щастлив дом.

— Мое най-скъпо момиче!

— И какво тъй необичайно има в моя план? Можех да те заблудя; можех да кажа, че ще остана тук само няколко месеца; в твоето безпокойство щеше да се прибереш в Уиндзор, да ме оставиш и така да осъществя намерението си без укор или разправии. Но аз презирам тези хитрости; или по-скоро в окаяността ми последната ми утеха е да излея сърцето си пред теб, брат ми, единствения ми приятел. Нали няма да спориш с мен? Знаеш колко своенравна е твоята бедна, поразена от скръб сестра. Вземи моето момиче с теб; отучи я от гледките и мислите за страдание; нека детинската радост отново навести сърцето ѝ и оживи очите ѝ; това никога не би се случило, ако тя е близо до мен; за всички вас е далеч по-добре никога повече да не ме видите. Колкото до мен, аз няма доброволно да диря смъртта, докато имам власт над себе си, а тук имам такава. Но извлечеш ли ме от тази страна, моята сила за самообладание ще се изпари и няма да мога да отговарям за буйността, към която страданието ми може да ме подтикне.

— Ти обличаш намеренията си, Пердита — отвърнах аз, — в мощни слова, ала тези намерения са егоистични и недостойни за теб. Често си се съгласявала с мен, че има само един отговор на заплетената загадка на живота; да усъвършенстваме себе си и да допринасяме за щастието на другите: и сега, в самия разцвет на живота си, ти изоставяш принципите си и се затваряш в безполезно уединение. Ще мислиш ли за Реймънд по-малко в Уиндзор, мястото на вашето ранно щастие? Ще общуваш ли по-рядко с неговия покоен дух, докато бдиш и поощряваш изключителните качества на детето му? Споходи те нещастие; и не се учудвам, че чувство, сходно на лудост, би те подтикнало към горчиви и неразумни мисли. Но един дом на любовта те очаква в родната ти Англия. Моята нежност и обич ще те утешават; компанията на приятелите на Реймънд ще бъде по-голяма утеха от тези мрачни размишления. Всички ние ще превърнем в наша първа отговорност, наша най-скъпа задача, да допринесем за твоето щастие.

Пердита поклати глава.

— Ако можеше да бъде така — отговори тя, — много щях да сгреша, презирайки твоите предложения. Но това не е въпрос на избор; аз мога да живея единствено тук. Аз съм част от този пейзаж; всяко едно от неговите качества е част от мен. Това не е някакъв внезапен каприз; живея за това. Знанието, че съм тук, се събужда с мен сутрин и ми дава сили да понеса светлината; то е примесено с храната ми, която иначе би имала вкус на отрова; ходи, спи с мен, придружава ме навсякъде. Тук може дори да спра да страдам и да прибавя моето закъсняло съгласие към постановлението, което ми отне Реймънд. Той щеше да предпочете смърт, която ще остане в историята за вечни времена, отколкото да е доживял до дълбока старост неизвестен, безславен. Нито мога да пожелая повече от това, че съм била избрана и обичана от сърцето му тук, в разцвета на младостта, преди изживените години да опетнят най-добрите чувства на моята природа, да наблюдавам гроба му и бързо да се присъединя към него в благословения му покой. Достатъчно казах, скъпи мой Лайнъл, желаейки да те убедя, че постъпвам правилно. Ако не си уверен, нищо друго не мога да добавя към моите доводи и мога единствено да заявя твърдото си решение. Оставам тук; единствено насила можеш да ме преместиш. Така да бъде; повлечи ме надалеч — ще се върна; ограничи ме, затвори ме, пак ще избягам и ще дойда тук. Или брат ми по-скоро би предал съкрушената Пердита на сламата и веригите на лудостта, отколкото да я остави да почива в мир под сянката на неговата компания, в този избран и обичан от мен кът?

Признавам, че всичко това ми се стори като последователна полуда.

Въобразявах си, че е мой повелителен дълг да я откъсна от гледки, които тъй насилствено напомнят за загубата ѝ. Не се и съмнявах, че в покоя на нашия семеен кръг в Уиндзор тя ще възстанови до известна степен спокойствието си и в крайна сметка — щастието си. Привързаността ми към Клара също ме накара да се противопоставя на тези наивни мечти за съкровена скръб; нейната чувствителност вече беше твърде развълнувана; детското ѝ безгрижие твърде рано бе заменено с дълбоки и тревожни мисли. Този особен и романтичен замисъл на майка ѝ можеше да затвърди и задълбае болезнения възглед за живота, който се бе натрапил тъй рано в нейното съзерцание.

При завръщането си у дома, капитанът на парахода, с когото се бях съгласил да отплавам, дойде да ми каже, че неочаквани обстоятелства изискват по-скорошното му отпътуване и че ако ще заминавам с него, трябва да се кача на борда в пет часа на следващата сутрин. Припряно дадох съгласието си за тази уговорка и също толкова бързо скроих план, чрез който Пердита да бъде принудена да бъде моя спътница. Вярвам, че повечето хора в моето положение биха сторили същото. И все пак това съображение не успокои или по-скоро, след като измина време, не отслаби упреците на съвестта ми. В онзи момент се чувствах убеден, че действам в нейно добро и че всичко, което върша, беше правилно и дори необходимо.

Седнах с Пердита и я успокоих с привидното си одобрение на нейната безумна идея. Тя радостно прие моето съгласие и хиляда пъти благодари на своя измамен, лъжлив брат. С настъпването на нощта, нейният дух, ободрен от ненадейната ми отстъпка, си възвърна почти забравена жизненост. Престорих се, че съм обезпокоен от трескавото сияние на нейните бузи; помолих я да вземе успокояващо лекарство; сипах го, а тя послушно го изпи. Наблюдавах я, докато го поглъщаше. Лъжите и хитростите сами по себе си са толкова отвратителни, че макар и все още да смятах, че постъпвам правилно, ме обзе болезнено чувство на срам и вина. Оставих я и скоро чух, че е заспала дълбоко под влиянието на опиата, който ѝ бях дал. Така, в безсъзнание, тя беше качена на борда; котвата бе вдигната и вятърът беше попътен, ние бяхме далеч насред морето; подпомогнати от размаха на цялото платно и силата на двигателя, се понесохме бързо и равномерно през раздразнената вода.

Беше късно през деня, преди Пердита да се събуди, и измина още повече време, преди да се възстанови от неподвижността, причинена от лауданума, когато тя забелязала промяната на обстановката. Подскочила необуздано от кушетката си и се хвърлила към прозореца на каютата. Синьото и тревожно море профучаваше покрай кораба и се разстилаше безбрежно наоколо: небето беше закрито от облаци, които с пъргавото си движение показваха колко бързо биваше отнесена надалеч. Скърцането на мачтите, кънтенето на колелата, стъпките отгоре — всичко това я убедило, че тя вече е далеч от бреговете на Гърция.

— Къде се намираме? — извикала Пердита. — Къде отиваме?

Прислужницата, която бях оставил да я наблюдава, отвърнала: „Към Англия.“

— А брат ми?

— На палубата е, госпожо.

— Жестоко! Жестоко! — възкликнала бедната жертва и с дълбока въздишка погледнала водната пустош. Сетне, без допълнителни забележки, се хвърлила на кушетката си и затваряйки очи, останала неподвижна; така че освен дълбоките въздишки, които се откъсваха от нея, изглеждаше сякаш тя спи.

Веднага след като чух, че е проговорила, изпратих Клара при нея, така че гледката на прекрасното, невинно дете да пробуди нежни и любящи мисли. Но нито присъствието на детето ѝ, нито последвалото посещение от мен можеха да докоснат сестра ми. Тя погледна Клара с лице, изпълнено с печал, но не проговори. Когато се появих аз, Пердита се обърна настрани и в отговор на запитванията ми само каза:

— Не знаеш какво си сторил!

Вярвах, че тази мрачност само разкриваше борбата между разочарованието и естествената обич и че след няколко дни Пердита ще се примири със съдбата си.

Когато настъпи нощта, тя помоли Клара да спи в отделна каюта. Нейната слугиня обаче остана с нея. Около полунощ тя говорила с последната, казвайки, че е сънувала кошмар, и ѝ наредила да отиде при дъщеря ѝ и после да я уведоми дали тя спи спокойно. Жената се подчинила.

Полъхът, който бе отслабнал след залез-слънце, сега отново се надигна. Бях на палубата, наслаждавайки се на нашия бърз напредък. Тишината бе нарушавана единствено от морските върни, които се разбиваха пред непоколебимия кил, от шепота на неподвижните и издути платна, от свистящия във въжетата вятър и постоянното движение на двигателя. Морето беше леко развълнувано, ту показвайки белия си гребен, ту възвръщайки си еднородния оттенък; облаците бяха изчезнали и тъмният етер се потапяше в просторния океан, в който съзвездията напразно търсеха обичайното си огледало. Нашата скорост не може да е била по-ниска от осем възела.

Внезапно чух плисък в морето. Моряците на стража се втурнаха към страните на кораба с викове „човек зад борда“.

— Не е от палубата — каза мъжът на руля, — нещо е хвърлено от задната каюта.

От палубата се разнесе вик за спускане на лодката. Втурнах се в каютата на сестра ми; беше празна.

С прибрани платна и спрян двигател, корабът застана неподвижно срещу волята си, докато накрая, след едночасово търсене, моята бедна Пердита беше върната на борда. Но никакви грижи не можеха да я съживят, никакво лекарство не можеше да накара скъпите ѝ очи да се отворят и кръвта да потече отново в останалото без пулс сърце. Едната ѝ ръка стискаше парче хартия, на което беше написано: „За Атина“. За да подсигури своето пристигане там и да предотврати безвъзвратната загуба на тялото ѝ във всеобхватното море, тя беше взела предпазни мерки, завързвайки дълъг шал около кръста си и за преградите на прозореца на каютата. Водата я бе отнесла донякъде под кила на кораба и нейното отсъствие от полезрението бе причинило закъснението при намирането ѝ. По този начин момичето, родено под нещастна звезда, стана жертва на моята безчувствена привързаност. По този начин ни напусна в ранни зори за компания на мъртвите и предпочете да сподели скалистия гроб на Реймънд, отколкото живата сцена, която тази радостна земя и компанията на любящите приятели ѝ предлагаха. Така, в своята двадесет и девета година, тя умря, след като се бе насладила на няколко години райско щастие и бе понесла поражение, което нетърпеливият ѝ дух и любящ нрав не бяха в състояние да преодолеят. Докато гледах кроткото изражение, което се бе установило на лицето ѝ в смъртта, почувствах, въпреки поривите на разкаяние и съкрушителното съжаление, че бе по-добре да умре така, отколкото да понесе дълги, нещастни години на страдание и неутешима скръб.

Натискът на времето ни изведе нагоре към Адриатическия залив и понеже корабът не бе добре приспособен за буря, ние се подслонихме в пристанището на Анкона. Тук срещнах Джорджо Пали, вицеадмирал на гръцкия флот, бивш приятел и сърдечен поддръжник на Реймънд. Поверих останките на моята изгубена Пердита на негова грижа, за да ги пренесе до Имитос и да ги постави в дупката, която Реймънд вече обитаваше под пирамидата. Всичко това беше постигнато точно както пожелах. Тя бе положена до любимия си, а на надгробния камък отгоре бяха изписани съединените имена на Реймънд и Пердита.

След това взех решението да продължим пътуването си до Англия по суша. Собственото ми сърце беше разкъсано от угризения и разкаяние. Бавно бях възприел мисълта, че Реймънд си бе отишъл завинаги, че името му щеше вечно да е свързано с миналото и че трябва да бъде заличено от всяка представа за бъдещето. Винаги се бях възхищавал на талантите му, благородните му стремежи, неговите велики убеждения за славата и величието на собствената му амбиция, пълното отсъствие на подли страсти, неговата сила на духа и храбростта му. В Гърция се бях научил да го обичам, самата му своенравност и себеотрицание пред поривите на суеверието ме привързаха към него още по-силно; може да е слабост, но те бяха противоположностите на всичко онова, което беше унизително и себелюбиво. Към тази болка се прибави загубата на Пердита, изгубена заради моето собствено проклето упорство и надменност. Най-скъпата, единствената ми роднина, чието развитие бях наблюдавал от крехко детство през разнообразния път на живота: бях я виждал през цялото време блестяща с почтеност, преданост и истинска обич, бях виждал в нея всичко, което съставлява особените качества на женския нрав, и накрая я видях жертва на прекалено дълбока любов, твърде непрестанна привързаност към тленното и изгубеното; тя, в апогея на своята красота и живот, беше захвърлила настрана възхитителното възприятие на видимия свят за нереалността на гроба и беше оставила бедната Клара сираче. От това любимо дете скрих, че смъртта на майка ѝ е била доброволна, и опитах чрез всякакви средства да събудя радост в нейния поразен от страдания дух.

Една от първите ми постъпки за възстановяване дори на собствения ми мир беше да се сбогувам с морето. Неговият омразен плисък извикваше отново и отново пред сетивата ми смъртта на сестра ми; ревът му беше погребална песен; във всяка тъмна лодка, подхвърляна върху променливата му гръд, аз виждах ковчег, който ще предаде на смъртта всички, които се доверят на предателските усмивки на морето. Сбогом на морето! Ела, моя Клара, седни до мен в този въздушен кораб; бързо и внимателно той разцепва лазурното и спокойно небе и с нежни трептения се плъзга по течението на въздуха, а ако буря разтърси крехкия му механизъм, зелената земя е отдолу и ние може да се спуснем и да се подслоним на стабилния континент. Тук горе, спътници на бързокрилите птици, ние пъргаво и неустрашимо се носим през несъпротивляващата се стихия. Тази лека лодка не се надига, нито смъртоносни вълни ѝ се противопоставят; етерът се открива преди носа, а сянката на земното кълбо, което я поддържа, ни закриля от обедното слънце. Отдолу са равнините на Италия или обширните вълнообразни Апенини: плодородието си почива в многобройните им гънки, а гори коронясват върховете. Свободният и щастлив селянин, неокован от австрийците, донася двойна реколта в хамбара, а изисканите граждани отглеждат без страх дълго попарваното дърво на знанието в тази градина на света. Бяхме се издигнали над алпийските върхове и през техните дълбоки и ромолящи дефилета навлязохме в равнината на красива Франция, и след въздушно пътешествие, продължило шест дни, кацнахме в Диеп, събрахме пернатите крила и затворихме копринения глобус на нашия малък катер. Проливният дъжд направи този начин на пътуване неблагоприятен, така че се качихме на един параход и след кратко пътуване пристигнахме в Портсмът.

Тук се бе случило нещо необикновено. Преди няколко дни един покосен от буря кораб се беше появил до града: корпусът бил пресъхнал и напукан, платната разкъсани и прегънати, булата заплетени и счупени. Той се бе понесъл към пристанището и при наближаването бе заседнал в пясъците. На сутринта митничарските офицери, заедно с тълпа безделници, го открили. Само един от екипажа, изглежда, бе пристигнал с него. Беше стигнал до брега и беше извървял няколко крачки по посоката му, а след това, надвит от болест и наближаваща смърт, се беше сгромолясал на негостоприемния плаж. Той беше намерен схванат, със стиснати ръце, прибрани към гърдите му. Кожата му, почти черна, сплъстената му коса и четинеста брада били признаци на дълго проточило се страдание. Говореше се, че починал от чумата. Никой не се осмелил да прекрачи борда на кораба и се твърдеше, че през нощта били виждани странни гледки — ходене по палубата и окачване на мачтите и платната. Скоро плавателният съд се разпаднал на парчета; показаха ми къде е бил и видях разединените му греди, захвърлени на вълните. Тялото на човека, който беше пристигнал, беше заровено дълбоко в пясъците и никой не можеше да каже нищо повече, освен че този кораб бе построен в Америка и че няколко месеца по-рано „Фортунатус“ бе отплавал от Филаделфия, откъдето впоследствие не бяха получени никакви вести.

Глава 15

Върнах се в семейния имот през есента на 2092 г. Сърцето ми отдавна беше с любимите ми и ми прималя при радостното очакване, че ще ги видя отново. Местността, която ги побираше, изглеждаше като дома на всяко благо чувство. Щастие, любов и мир вървяха по горските пътеки и смекчаваха атмосферата. След всичката тревога и скръб, които бях изживял в Гърция, потърсих Уиндзор, както птица, подтикната от буря, дири гнездо, в което да прибере крилата си на спокойствие.

Колко неразумни са онези странници, които напускат убежищата си, оплитат се в мрежата на обществото и навлизат в онова, което опитните хора наричат „живот“ — този лабиринт на злото, този заговор за взаимно мъчение. За да живеем, според смисъла на думата, ние не само трябва да наблюдаваме и да се учим, ние също трябва да чувстваме; не бива да сме обикновени зрители на действието, трябва да участваме; не бива да описваме, а да бъдем обектите на разказа. Дълбоката скръб трябва да е обитателят на нашите гърди; измамата да лежи в очакване за нас; хитреците да ни измамят; побеляващо съмнение и лъжовна надежда да нашарят нашите дни; веселие и радост, които загръщат душата във въодушевление, понякога трябва да ни обладават. Кой, който знае какво представлява „животът“, би копнял за този трескав вид съществуване? Аз бях живял. Преживявал съм празнични дни и нощи, съюзявал съм се с амбициозни надежди и съм ликувал в победи: ала сега затворете вратата на света и изградете висока стена, която да ме отдели от смутната сцена, разиграваща се в нейните предели. Нека живеем един за друг и за щастието; нека търсим покой в нашия скъп дом, близо до вътрешния шепот на потоци и милостивото полюляване на дървета, красивата земна одежда и възвишения блясък на небесата. Нека изоставим „живота“, за да можем да живеем.

Идрис беше удовлетворена от това мое решение. Нейната вродена бодрост не се нуждаеше от прекомерно вълнение, а кроткото ѝ сърце си отдъхваше, поддържано от любовта ми, благосъстоянието на децата ѝ и красотата на заобикалящата я природа. Нейната гордост и непорочна амбиция провокираха усмивките на всички около нея и даваха покой на крехкото съществуване на брат ѝ. Въпреки нежните ѝ грижи здравето на Ейдриън осезаемо се влоши. Разходките, ездата, обичайните занимания го надвиваха: той не изпитваше болка, но сякаш завинаги трепереше на ръба на гибелта. И все пак, тъй като бе живял месеци наред почти в същото състояние, той не пробуждаше непосредствен страх у нас; и макар да говореше за смъртта като събитие, най-близко до съзнанието му, той не преставаше да полага сили, за да прави другите щастливи или да усъвършенства своите собствени удивителни умствени сили.

Зимата премина и пролетта, поведена от месеците, пробуди живота в цялата природа. Гората беше облечена в зелено; младите телета припнаха по новопоникналата трева; окрилените от вятъра сенки на леки облачета се разнасяха над зелените царевични поля; кукувицата-отшелник повтаряше еднообразния си поздрав към сезона; славеят, птица на любовта и любимец на вечерната звезда, изпълваше гората с песен, а пък Венера се задържа в топлия залез и свежата зеленина по дърветата се разстилаше с нежна лекота по чистия хоризонт.

Във всяко сърце се надигна наслада и възторг, понеже имаше мир по целия свят; храмът на всеобщия Янус беше затворен и през тази година нито един човек не умря от друга човешка ръка.

— Нека това продължи дванадесет месеца — рече Ейдриън — и земята ще се превърне в рай. Човешките сили преди бяха насочени към унищожението на собствения му род: сега те са устремени към неговото освобождение и запазване. Човек не може да бездейства и неговите неспокойни желания скоро ще доведат добрини, а не злини. Облагодетелстваните страни на юг ще захвърлят железния хомот на робството; бедността ще ни напусне, а с нея и болестта. Какво ли не могат да постигнат досега необединяваните сили на свободата и мира в този кът на човека?

— Мечтаеш, постоянно мечтаеш, Уиндзор! — каза Райланд, старият противник на Реймънд и кандидат за протектората на настъпващите избори. — Бъди сигурен, че земята не е, нито пък някога може да бъде рай, докато семената на пъкъла са присъщи на нейната почва. Когато сезоните станат еднакви, когато въздухът не внася смут, когато земната повърхност вече не е уязвима към болести и суша, тогава болката ще изчезне; когато човешките страсти са мъртви, бедността ще си отиде. Когато любовта вече не е сходна на омразата, тогава ще има братство: сега сме много далеч от това състояние.

— Не толкова далеч, колкото предполагаш — отбеляза дребният, стар астроном на име Меривал, — полюсите прииждат бавно, но сигурно; след сто хиляди години…

— Всички ще сме под земята — каза Райланд.

— Полюсът на земята ще съвпадне с полюса на еклиптиката — продължи астрономът, — ще настане всемирна пролет и земята ще се превърне в рай.

— И ние, разбира се, ще се насладим на изгодите от тази промяна — каза Райланд презрително.

— Тук имаме необичайни вести — отбелязах. Държах вестника в ръка и както обикновено, бях разгърнал страницата за сведенията от Гърция. — Изглежда, че пълната разруха на Константинопол и предположението, че зимата е пречистила въздуха на падналия град, са дали кураж на гърците да посетят местността и да започнат да изграждат града наново. Но казват, че божието проклятие е навестило мястото, защото всеки, който се е осмелил да премине стените, е бил опетнен от чумата; че тази болест се е разпространила в Тракия и Македония и сега, заради опасения от силата на заразата по време на предстоящите жеги, на границите на Тесалия е вдигнат кордон и строга карантина е влязла в сила.

Тези сведения ни върнаха от изгледите за рай, предложени ни след изтичането на сто хиляди години, обратно към болката и нещастието, върлуващи в момента на земята. Говорихме за опустошенията във всяка част на света, предизвикани от епидемията през миналата година, и за ужасяващите последствия от повторно нашествие. Обсъдихме най-добрите средства за предотвратяване на заразата и запазване на здравето и живота в голям град, навестен от болестта — например Лондон. Меривал не се включи в този разговор; приближавайки се до Идрис, той продължи да я уверява, че радостното бъдеще за земен рай след сто хиляди години не беше помрачено за него от знанието, че за определен период от време ще настане земен пъкъл или чистилище, когато еклиптиката и екваторът бъдат в правилните ъгли. Компанията ни накрая се раздели.

— Всички мечтаем тази сутрин — каза Райланд, — също толкова разумно е да обсъждаме вероятността от нашествие на чумата в нашата добре управлявана столица, колкото и да изчисляваме вековете, които трябва да изтекат, преди да можем да отглеждаме ананаси тук на открито.

Но макар и да изглеждаше абсурдно да изчисляваме пристигането на чумата в Лондон, не можах да не разсъждавам без изключителна болка върху опустошението, което това зло бе причинило в Гърция. Англичаните в по-голямата си част говореха за Тракия и Македония, както биха говорили за лунна територия, която, неизвестна за тях, не представляваше никаква ясна мисъл или интерес в тяхното съзнание. Аз бях стъпвал на гръцка почва. Лицата на много от жителите ѝ ми бяха познати; в градовете, равнините, хълмовете и дефилетата на тези земи аз бях изпитал неизразима наслада, докато бях пътувал през тях предходната година. Някое романтично село, някоя колиба или изискан дом, разположен там, обитаван от прекрасните и добрите, се издигна пред мисления ми поглед и ме преследваше въпросът „И там ли върлува чумата?“. Същият този непобедим звяр, който витаеше над Константинопол и го погълна — този демон, по-жесток от бурята, по-малко питомен от огъня, уви, бе развързан в онази красива страна; тези размишления не ми даваха мира.

Политическата ситуация в Англия стана тревожна с наближаването на момента, когато трябваше да бъде избран новият протектор. Това събитие предизвикваше още повече интерес, тъй като сегашните слухове бяха, че ако популярният кандидат (Райланд) бъде избран, въпросът за премахването на наследствените титли и други феодални реликви ще бъде подложен на разглеждане от парламента. По време на настоящото заседание нито една дума не беше изречена по тези теми. Всичко зависеше от избора на протектор и изборите през следващата година. И все пак самата тишина беше ужасна и разкриваше страшната тежест, приписвана на въпроса, страха и на двете страни да рискуват ненавременно нападение и очакванията за яростен раздор, когато то започне.

Но въпреки че „Сейнт Стивънс“ не отекваше с гласа, който изпълваше всяко сърце, вестниците не гъмжаха от нищо друго; и в личните среди разговорът, макар и започнат отдалеч, скоро се доближаваше до тази средищна точка, докато гласове биваха понижени и столове приближени. Благородниците не се колебаеха да изразят страховете си; другата страна се опитваше да се отнася пренебрежително към въпроса.

— Срам за страната — каза Райланд, — задето отдава толкова много тежест на думи и дрънкулки, на нищожния въпрос за новия облик на карети и бродерията на лакейски палта.

И все пак можеше ли Англия наистина да съблече своите пищни одежди и да бъде удовлетворена от демократичния маниер на Америка? Дали гордостта на потеклото, аристократският дух, благородните учтивости и изисканите занимания бяха великолепни качества на звание, което трябва да бъде заличено сред нас? Казаха ни, че това няма да се случи; че по природа ние сме поетичен народ, нация, която лесно се подвежда по думи, готова да украсява облаците в разкош и да отдава чест на прахта. Този дух никога не ще загубим; и именно за да разреди този сгъстен дух на произхода, новият закон трябваше да влезе в сила. Бяхме уверени, че когато името и званието „англичанин“ са единствените белези на благородство, всички ще сме благородни; че когато никой мъж, роден под английска власт, не усеща, че друг го превъзхожда по позиция, то учтивостта и изискаността ще станат рождените права на всички наши сънародници. Нека Англия не е толкова опозорена да си представяме, че ще остане без благородници; истинските аристократи по душа носят своите отличия в обноските си, които още от детската люлка са възвишени над другите от техния род, защото те са по-добри от останалите. Сред раса от независими, щедри и добре образовани хора, в страна, където въображението е императрица на човешките умове, няма място за страх, че ще сме лишени от непрекъснато продължение на рода на благородните и властващите. Тази група обаче едва ли можеше да бъде наречена малцинство в кралството, което величаеше украшението на колоната „Коринтската столица на изтънченото общество“[52], и те се позоваваха на безброй предразсъдъци, на стари чувства и млади надежди; пред очакванията на хиляди, които един ден можеха да станат перове, те изградиха като плашило призрака на всичко алчно, механично и подло в търговските републики.

Чумата беше дошла в Атина. Стотици англичани, живеещи там, се завърнаха в собствената си страна. Любимите атиняни на Реймънд, свободните, благородни хора от най-божествения град в Гърция, падаха като узряла царевица под безмилостния сърп на врага. Красивите ѝ места бяха опустели; храмовете и дворците бяха превърнати в гробници; нейните сили, преди насочени към най-високите обекти на човешката амбиция, сега бяха принудени да се съсредоточат върху едно — опазването от безбройните стрели на чумата.

По всяко друго време това бедствие щеше да предизвика изключително състрадание сред нас, но сега беше пренебрегвано, докато всеки ум беше зает с настъпващия спор. Но не и моят; и въпросът относно титли и права се смаляваше до нищожност в очите ми, когато си представях сцените на страдание в Атина. Чувах за смъртта на единствени синове; за най-предани съпруги и съпрузи; за разкъсването на връзки, усукани с тъканта на сърцето, за приятел, който губи приятеля си, и млади майки, скърбящи за първородните си; и тези трогателни събития бяха събирани и оцветявани в съзнанието ми от познанието за хората, от моето уважение и привързаност към страдащите. Това бяха почитателите, приятелите, събратята войници на Реймънд, семействата, които бяха посрещнали Пердита в Гърция и бяха оплаквали заедно с нея загубата на нейния лорд, които биваха пометени от заразата и отиваха да живеят с Реймънд и Пердита в необятността на гроба.

Чумата в Атина е била предшествана и причинена от заразата от изток; и сцената на опустошение и смърт продължаваше да бъде разигравана там, в страховити мащаби. Надежда, че нашествието от настоящата година ще се окаже последното, поддържала духа на търговците, обвързани с тези страни, но жителите били доведени до отчаяние или до смирение, което, произтичащо от фанатизъм, приемаше същия тъмен оттенък. Америка също беше замърсена; и дали беше жълта треска или чума, епидемията бе надарена с вирулентност, невиждана досега. Опустошението не бе ограничено само до градовете, а се разпространяваше навсякъде из страната; ловецът умираше в гората, селянинът в царевичните поля, а рибарят в родните му води.

Една необикновена история ни беше донесена от Изтока, на която щеше да бъде отдадено малко доверие, ако в нейната истинност не се бяха заклели множество свидетели от различни краища на света. Казваха, че на двадесет и първи юни, час преди обяд, изгряло черно слънце: кълбо, с размерите на онова светило, но тъмно, чиито лъчи били сенки, се издигнало от запад, за около час достигнало меридиана и затъмнило яркия източник на деня. Нощ паднала над всяка страна, нощ внезапна, мрачна, абсолютна. Появили се звездите, хвърляйки своите несполучливи проблясъци върху овдовялата от светлина земя. Но скоро тъмното кълбо преминало над слънцето и се плъзнало надолу по източните небеса. Докато се спускало, мрачните му лъчи пресекли блестящите лъчи на слънцето и ги отслабили или изкривили. Сенките на съществата придобили странни и призрачни форми. Дивите животни в горите се уплашили от непознатите фигури, очертани на земята. Те побягнали, не знаели накъде; а гражданите били изпълнени с още по-голям страх от сътресението, което „захвърлило лъвовете в градовете“[53] — птици, орли със силни криле, внезапно заслепени, падали из пазарите, а пък бухали и прилепи се показвали, приветстващи ранната нощ. Постепенно обектът на ужаса потънал под хоризонта и до последно изстрелвал сенчести лъчи в иначе лъчистия въздух. Такава беше мълвата, пратена ни от Азия, от източния край на Европа и от Африка чак на запад до Златния бряг.

Дали тази история бе истина, или не, последствията бяха сигурни. През Азия, от крайбрежието на Нил до бреговете на Каспийско море, от Хелеспонт[54] дори до морето на Омар, внезапен смут се надигна. Мъжете пълнеха джамиите; жените, забулени, бързаха към гробниците и носеха дарове на мъртвите, за да опазят живите. Чумата беше забравена в този нов страх, който черното слънце беше разпространило; и макар че мъртвите се умножаваха и улиците на Исфахан, Пекин и Делхи бяха обсипани с трупове, поразени от мор, хората продължаваха напред, гледайки към зловещото небе, независимо от смъртта в краката им. Християните търсеха църквите си — християнски моми, дори в празника на розите, облечени в бяло, със сияещи воали, търсеха, в дълги шествия, местата, свещени за тяхната религия, изпълвайки въздуха с химните си, докато не избухнеше виещ вопъл от устните на някой беден скърбящ сред тълпата, при което останалите поглеждаха нагоре, въобразявайки се, че могат да разпознаят размаханите крила на ангели, преминаващи над земята, оплакващи бедствията, които са на път да се стоварят върху човечеството.

В слънчевия климат на Персия, в претъпканите градове на Китай, насред ароматните дъбрави на Кашмир и по южните брегове на Средиземно море се разиграваха такива сцени. Дори в Гърция приказката за слънцето на тъмнината засилила страховете и отчаянието на умиращите тълпи. Ние, на нашия облачен остров, бяхме далеч от опасност и единственото обстоятелство, което донасяше тези бедствия у дома, беше ежедневното пристигане на кораби от изток, претъпкани с преселници, предимно англичани; ала мюсюлманите, макар страхът от смъртта да бе широко разпространен, все още се държаха един за друг, така че ако трябва да умрат (и ако това се случеше, смъртта щеше да ги посрещне също тъй охотно в бездомното море, както и в далечни Англия и Персия), костите им поне да почиват в земя, осветена от мощите на истински вярващи. Никога досега Мека не е била толкова претъпкана със странници; въпреки това арабите забравиха да ограбят керваните, но смирени и невъоръжени, те се присъединили към шествието, молейки се на Мохамед да отклони чумата от техните шатри и пустини.

Не мога да опиша възторжената наслада, с която обърнах гръб на политическите скандали у дома и физическите беди на далечните страни и погледнах към моя скъп дом, към избрания кът на доброто и любовта, към спокойствието и обмена на всяко свещено чувство. Ако никога не бях напускал Уиндзор, тези емоции нямаше да са тъй силни; но в Гърция аз бях плячка на страха и окаяната промяна; в Гърция, след период на тревога и скръб, бях видял да си отиват двама, чиито имена бяха символът на величието и добродетелта. Но подобни нещастия никога не можеха да нарушат домашния кръг, който ми бе останал, докато, усамотени в любимата ни гора, ние прекарвахме живота си в покой. Наистина, съвсем дребни промени донесоха тук отминаващите години и времето, както обичайно, отбеляза нашите удоволствия и надежди с белезите на смъртността.

Идрис, най-любящата съпруга, сестра и приятелка, беше нежна и любяща майка. За нея усещането не беше, както при много други, развлечение; то беше страст. Имахме три деца; едно от тях, второто по възраст, почина, докато бях в Гърция. Това беше опетнило тържествуващите и възторжени емоции на майчинството с мъка и страх. Преди това събитие малките същества, произлезли от нея, младите наследници на преходния ѝ живот, изглежда, имаха дълъг живот пред себе си; ала сега тя се страхуваше, че безмилостният унищожител ще открадне и останалите ѝ съкровища, както бе грабнал техния брат. Най-леката болест предизвикваше ужасяващи мъки; тя беше нещастна, ако по някаква причина беше далеч от тях; своето съкровище от щастие беше събрала в крехките им същества и винаги беше нащрек да не би коварният крадец да ѝ открадне тези скъпоценни камъни. За щастие, тя имаше малко поводи за страх. Алфред, вече на девет години, беше стройно, мъжествено момче със сияйно чело, нежни очи и благ, макар и независим нрав. Най-малкото ни дете беше още в ранна детска възраст, но пухкавите му бузи бяха изпъстрени с розите на здравето и неуморната му жизненост изпълваше нашите зали с невинен смях.

Клара беше преминала възрастта, която с мълчаливото си невежество беше източник на страховете на Идрис. Клара беше скъпа за нея, за всички нас. Дъщерята на Пердита притежаваше толкова много интелигентност, съчетана с невинност, чувствителност — с търпение, сериозност — с добро настроение и красота, тъй превъзходна, обединени до такава сладка непринуденост, че тя бе окачена като перла в олтара на ценностите ни, съкровище от чудо и превъзходство.

В началото на зимата нашият Алфред, вече на девет години, тръгна за пръв път на училище в Итън. Това му се струваше като първата стъпка към мъжествеността и той беше подобаващо радостен. Общността от учение и забавления разви най-добрите черти от характера му, твърдото му постоянство, щедростта и добре управлявана решителност. Какви дълбоки и свещени емоции се надигат в бащиното сърце, когато за пръв път бащата се убеди, че неговата обич към детето му не е просто инстинкт, а е достойно дарена, и че други, не тъй близки хора, участват в одобрението на детето му! Беше върховно щастие за Идрис и мен да открием, че откровеността, която откритото чело на Алфред показваше, мъдростта на очите му, умерената чувствителност на гласа му не бяха заблуда, а признаци на таланти и добродетели, които „ще растат с неговия растеж и ще бъдат подсилвани от неговата сила.“[55] В този период започва прекратяването на животинската обич към потомството — започва истинската привързаност на човешкия родител. Ние вече не гледахме на тази най-ценна част от нашето обединение като на нежно растение, за което трябва да се грижим, или като на развлечение в безделните ни часове. Сега издигахме неговите интелектуални способности, установихме надеждите си върху нравствените му наклонности. Слабостта на Алфред все още придаваше безпокойство на това чувство, неговото невежество предотвратяваше пълна близост, но ние започнахме да уважаваме бъдещия мъж и да се стремим да му осигурим уважение, сякаш той ни беше равен. Какво може един родител да приема повече присърце от доброто мнение на собственото си дете? Във всички наши разговори с него нашата чест не трябваше да бъде нарушена, почтеността на нашите отношения трябваше да е неопетнена: съдбата и обстоятелствата могат, когато той достигне зрелостта, да ни разделят завинаги — но като негови закрилници от опасност и утешители в премеждията, нека пламенната младост завинаги да отнесе любов и чест към родителите му през грубия път на живота.

Толкова дълго бяхме живели в околностите на Итън, че общността му от младежи ни бяха добре познати. Много от тях бяха другари в игрите на Алфред, преди да станат негови съученици. Сега ние наблюдавахме този младежки сбор със засилен интерес. Отбелязвахме разликата в характерите на момчетата и се опитвахме да разгадаем бъдещия мъж в юноша. Няма нищо по-прекрасно, за което сърцето копнее, от момче със свободен дух, нежно, храбро и щедро. Няколко от учениците в Итън притежаваха тези черти; всички се отличаваха с чувство за чест и дух на предприемчивост; при някои, когато те наближаваха мъжествеността, това се израждаше в самонадеяност, но по-младите, момчета, малко по-големи от нашето, бяха видни със своя галантен и сладък нрав.

Тук бяха бъдещите управници на Англия: мъжете, които, когато нашият плам е изстинал и нашите планове осъществени или захвърлени завинаги, когато пиесата ни е изиграна и ние събличаме славните одежди и навличаме униформата на възрастта или на още по-уеднаквяващата ни смърт, ще поддържат огромната машина на обществото; тук са любовниците, съпрузите, бащите; тук е стопанинът, политикът, войникът; някои си въобразяваха, че вече са готови да излязат на сцената, нетърпеливи да станат един от драматичните персонажи на бурния живот. Неотдавна и аз бях един от тези безбради претенденти; когато момчето ми получи мястото, което сега заемам, аз ще съм се превърнал в побелял, сбръчкан старец. Що за странна система! Загадка на Сфинкса, най-поразителна! Че по този начин човечеството продължава да съществува, докато ние, човеците, си отиваме. Ще заема думите на един красноречив и философски писател — такъв е „начинът на съществуване, постановен на едно постоянно тяло, съставено от преходни части; където, според разпоредбата на изумителната мъдрост, извайваща заедно великото, мистериозно обединение на човешката раса, цялото никога не е възрастно, зряло или младо, а в състояние на неизменно постоянство преминава през променливия ход на вечен разпад, погром, подновяване и движение напред“.[56]

С охота ще ти отстъпя мястото си, скъпи Алфред! Напредвай, ти, потомък на нежна любов, дете на нашите надежди; напредвай като войник по пътя, на който аз съм бил пръв заселник! Ще ти направя път. Вече съм оставил безгрижието на детството, ненабразденото чело и пъргавата походка от ранните ми години, за да те украсят теб. Напредвай, а аз ще се ограбя от още блага, за да има повече за теб. Времето ще ме лиши от благодатта на зрелостта, ще отнеме пламъка от очите ми и подвижността от крайниците ми, ще открадне по-добрата част от живота, нетърпеливите надежди и страстната любов, и ще ги изсипе в двойна порция върху скъпата ти глава. Напредвай! Възползвайте се от този дар, ти и твоите другари; а в драмата, в която ти предстои да участваш, не опозорявай онези, които са те научили да излизаш на сцената и да произнасяш подобаващо възложените ти речи! Нека твоят напредък бъде непрекъснат и сигурен; роден през пролетта на човешките надежди, нека поведеш лятото, което никоя зима да не може да последва!

Глава 16

Някакво смущение със сигурност се бе промъкнало в хода на стихиите, унищожавайки тяхното благо влияние. Вятърът, принцът на въздуха, бушуваше из кралството си, разгневявайки морето и покорявайки бунтовната земя в някакво подчинение.

Бог изпраща своите гневни чуми от небето,

мрат и глад, и мор в купчини дордето

отново мъстта му пада се на горките

велики домакини, той разрушава им стените;

спира войските им по водните поляни

и потапя силата им в огромни океани.[57]

Смъртоносната сила на стихиите разтърси процъфтяващите южни страни и през зимата дори ние, в нашето северно уединение, започнахме да треперим под злото им въздействие.

Несправедлива е легендата, която придава превъзходство на слънцето пред вятъра. Кой не е виждал радостната земя, блажената атмосфера и греещата природа да стават мрачни, студени и несърдечни, когато спящият вятър се е пробудил на изток? Или когато сумрачните облаци плътно забулват небето и неизчерпаеми запаси от дъжд се изсипват, докато мократа земя не откаже да попие прекомерната влага, събрала се в локви на повърхността; когато факелът на деня изглежда като метеор, който трябва да бъде потушен, кой не е виждал северния вятър да се надига, разбърквайки облаците, набразденото небе да се появява и сетне един отвор, направен в мъглите в окото на вятъра, през който засиява яркият лазур? Облаците изтъняват; една арка се образува завинаги, издигайки се нагоре, докато не се разкрие всеобщият свод и слънцето не излее лъчите си, вдъхновени и подхранвани от полъха.

Тъй силен си ти, о, ветре, че властваш над всички други принцове регенти на природните сили; независимо дали идваш опустошително от изток, или си натоварен с примитивна жизненост от запад, на теб облаците се подчиняват, слънцето ти е подвластно, безбрежният океан е твой роб! Ти профучаваш над земята, а дъбовете, рожби на вековете, се предават пред твоята невидима брадва; снежните преспи са разпръснати по върховете на Алпите, лавината гърми надолу по долините им. Ти държиш ключа към мраза и можеш първо да оковеш и сетне да освободиш потоците; под твоята нежна власт пъпките и листата са родени, те процъфтяват, подхранвани от теб.

Ала защо тъй виеш, ветре? Денем и нощем в продължение на четири дълги месеца твоят рев не е секнал — бреговете на морето са осеяни с останките на кораби, доскоро приветливата за килове повърхност е станала непроходима, земята е отронила красотата си в подчинение на заповедта ти; крехкият балон вече не смее да плава из развълнувания въздух, твоите пастори, облаците, потопяват земята с дъжд; реки напускат бреговете си; бурният порой разкъсва планинските пътеки; равнини и гори, и зелени долини са ограбени от прелестта им; нашите градове са опустошени от теб. Уви, какво ще се случи с нас? Изглежда, сякаш гигантските океански вълни и огромните морски ръце са на път да изтръгнат нашия дълбоко вкоренен остров от центъра му; и да го захвърлят, като руина и развалина, върху полетата на Атлантическия океан.

Кои сме ние, обитателите на това кълбо, най-малобройни сред множеството, които населяват това безкрайно пространство? Нашите умове прегръщат безкрайността; видимият механизъм на нашето съществуване е подвластен на най-простите злополуки. Ден след ден сме принудени да повярваме в това. Онзи, който е станал безпаричен, и онзи, който изчезва от видимия живот под влиянието на враждебната сила, действаща около нас, имат същата власт като мен — аз също се подчинявам на тези закони. Сблъсквайки се с всичко това, ние наричаме себе си господари на творението, владетели на стихиите, повелители на живота и смъртта, и твърдим, като извинение за тази наша надменност, че макар и човекът да е унищожен, човечеството остава завинаги.

По този начин, губейки своята самоличност, тази, с която сме запознати най-добре, ние възхваляваме непрекъснатостта на нашия вид и се научаваме да възприемаме смъртта без страх. Но когато цяла нация стане жертва на разрушителните сили на външните деятели, тогава човекът наистина се свива в своята незначителност, той чувства, че неговият живот е несигурен, наследството му на земята иззето.

Спомням си, че след като бях станал свидетел на опустошителните последствия на един пожар, не можех дори да гледам малък пламък в печка, без да изпитвам страх. Пламъците се бяха извили около сградата, докато тя се сриваше и биваше унищожена. Те се промъкваха в материите, които ги заобикаляха, и препятствията пред тях поддаваха при допира им. Можем ли ние да вземем неразделните елементи на тази сила и да не се превърнем в подчинени на нейното влияние? Можем ли да опитомим рожбата на този див звяр и да не се боим от нейния растеж и зрялост?

Така започнахме да се чувстваме по отношение на многоликата смърт, пусната на свобода из избраните окръзи на нашата красива обител, и най-вече по отношение на чумата. Опасявахме се от настъпващото лято. Нации, граничещи с вече заразените страни, започваха да кроят сериозни планове, за да не допускат врага. Ние, търговски хора, бяхме длъжни да обсъдим тези методи и въпросът за заразата придоби сериозна тежест.

Беше ясно, че чумата не е от онези явления, които обикновено назоваваме зарази, като скарлатината или изчезналата едра шарка. Наричахме я епидемия. Но все още не беше намерен отговор на големия въпрос — как тази епидемия се бе породила и разраснала. Ако инфекцията зависи от въздуха, то значи въздухът е бил подчинен на заразата. Както например тифоидната треска е била донесена с кораби до един пристанищен град; ала самите хора, които я довели там, не били в състояние да я отнесат в град, който е бил по-благополучно разположен. Но как да съдим по въздуха и да се произнасяме — в този град чумата ще загине, без да вземе жертви, а в онзи град природата ѝ е предоставила обилна жътва? По същия начин хората могат да се спасят деветдесет и девет пъти и на стотния да получат смъртоносния удар; понеже телата понякога са в състояние да отхвърлят заразната болест, а друг път са жадни да я попият. Тези размишления накараха нашите законодатели да се колебаят, преди да решат какви закони да вкарат в сила. Злото беше тъй широко разпространено, тъй агресивно и нелечимо, че никоя грижа, никоя предпазливост не можеше да бъде приета като излишна, ако предоставяше и малък шанс за нашето спасение.

Това беше въпрос на благоразумие; нямаше непосредствена необходимост за сериозна тревога. Англия все още беше в безопасност. Франция, Германия, Италия и Испания препречваха пътя, те все още бяха непробити стени между нас и чумата. Нашите кораби наистина бяха забавлението на ветровете и вълните, също както Гъливер е играчката на обитателите на Бробдингнаг; но ние в нашия стабилен дом не можехме да пострадаме по никакъв начин от тези изригвания на природата. Нямахме повод да се страхувахме — не се страхувахме. И все пак напрегнато усещане за страхопочитание и мъчително чувство за упадъка на човечеството се бяха настанили във всяко сърце. Природата, наша майка и приятелка, ни беше хвърлила заплашителен поглед. Тя ни показваше ясно, че макар и да ни е разрешила да си приписваме нейните закони и да подчиняваме явните ѝ сили, ако тя само посочи с пръст, ние трябва да се разтреперим. Можеше да вземе нашия глобус, украсен с планини, препасан от атмосферата, съдържащ условията за нашето съществуване, и всичко останало, което човешкият ум може да измисли или силата му да постигне; тя можеше да грабне топката в ръка и да я хвърли в космоса, където животът ще бъде изпразнен и човечеството и всичките му постижения завинаги унищожени.

Тези предположения бяха силно разпространени сред нас, но все тъй продължавахме с ежедневните си занимания и нашите планове, чието постигане изискваше да изминат много години. Не чухме глас, който да ни каже да спрем! Когато чуждестранните страдания започваха да бъдат усещани от нас през търговските канали, ние се заехме да прилагаме лечения. Дарения бяха направени за преселниците и търговците, разорени от провала на търговията. Английският дух се пробуди за нов живот и както бе правил винаги, се подготви да се противопоставя на злото и да застане в пробива, в който поболялата се природа бе допуснала хаос и смърт, за да го превърне в пределите и насипите, които досега ги бяха държали настрана.

С идването на лятото започнахме да усещаме, че бедствията, които се бяха стоварили върху далечните страни, са по-големи, отколкото първоначално бяхме подозирали. Кито беше опустошен от земетресение. Мексико беше погубен от обединените действия на бури, чума и глад. Тълпи от преселници заляха Западна Европа и нашият остров се беше превърнал в убежище за хиляди. Междувременно Райланд беше избран за протектор. Той се бе борил за тази длъжност с нетърпение, с намерението да насочи цялата ѝ власт към потискане на привилегированите порядки на нашата общност. Неговите стремежи бяха осуетени и плановете му прекъснати от този нов обрат на събитията. Много от чужденците бяха без пукната пара и накрая тяхната нарастваща численост възпрепятства прибягването до обичайните средства за помощ. Търговията беше спряна от неуспешния обмен на товари, инак обичаен между нас и Америка, Индия, Египет и Гърция. Внезапен прелом се беше появил в установения ред на живота ни. Напразно нашият протектор и неговите поддръжници се опитваха да укрият тази истина; напразно, ден след ден, той определяше час за обсъждане на новите закони относно наследствените титли и привилегии; напразно се опитваше да представи злото като частично и временно. Тези бедствия пристигаха в домовете на толкова много хора и по различните канали на търговията биваха пренасяни тъй изцяло във всяка класа и подразделение на общността, че те неизбежно се превърнаха в главния проблем в държавата, основния въпрос, към който трябваше да насочим вниманието си.

Може ли да е истина, всеки с учудване и ужас питаше другия, това, че цели държави са опустошени, цели нации унищожени от тези природни бедствия? Обширните градове на Америка, плодородните равнини на Индостан, претъпканите домове на китайците са застрашени от пълна разруха. Там, където доскоро оживените тълпи се събираха за развлечения или печалби, сега се чуваха само звуците на ридание и страдание. Въздухът е отровен и всички човешки същества вдишват смъртта, дори и да са млади и здрави, дори и техните надежди тепърва да разцъфват. Спомнихме си за чумата от 1348 г., за която беше изчислено, че е погубила една трета от човечеството. Западна Европа все още не беше заразена; винаги ли щеше да е така?

О, да, ще бъде… сънародници, не се страхувайте! Не е чудно, че във все още необработените диви земи на Америка чумата ще се изгуби сред другите гигантски разрушители! Тя е стара местна обитателка на Изтока, сестра на торнадото, земетресението и самума. Дете на слънцето и кърмаче на тропиците, тя ще повехне в този климат. Тя изпива тъмната кръв на южните обитатели, но никога не се гощава с бледоликите келти. Ако случайно някой поразен азиатец дойде сред нас, чумата ще умре с него, неразпространена и безобидна. Нека плачем за нашите събратя, макар че ние никога няма да изпитаме тяхното поражение. Нека оплачем децата в земната градина и да им помогнем. Доскоро им завиждахме за техните домове, ароматни гори, плодородни равнини и обилна красота. Но в този тленен живот крайностите винаги си подхождат; бодилът расте с розата, отровното дърво и канелата смесват клоните си. Персия, със своя златен плат, мраморни зали и безкрайно богатство, сега е гробница. Шатрата на арабина е паднала в пясъците, а конят му подритва земята, необуздан и неоседлан. Печалният глас изпълва долината на Кашмир; неговите долини и гори, прохладните извори и градините от рози са замърсени от мъртвите; в Чиркасия[58] и Грузия духът на красотата ридае над останките от любимия му храм — тялото на жената.

Собствените ни страдания, макар и да бяха причинени от измамната взаимност на търговията, се засилиха в съответстващо съотношение. Банкери, търговци и производители, чиято търговия зависеше от износа и обмена на богатство, бяха разорени. Такива неща, когато се случват поединично, оказват влияние само върху пряко засегнатите, но благосъстоянието на нацията сега беше разклатено от честите и огромни загуби. Семейства, отглеждани в богатство и разкош, бяха сведени до нищета. Самото състояние на покой, с което се гордеехме, беше пострадало; нямаше работа за безработните, нито пък имаше как излишък от населението да бъде изпратен извън страната. Дори изворът на колониите беше пресъхнал, тъй като в Нова Холандия[59], в Земята на Ван Димен[60] и на нос Добра надежда бушуваше чума. О, ако можеше някаква лекарствена стъкленица да прочисти неблагоприятната природа и да върне земята към обичайното ѝ здраве!

Райланд беше човек с дълбок интелект и пъргава и благоразумна решителност в нормалния ход на живота, но и той беше втрещен от многобройните злини, които се струпваха около нас. Трябва ли да облага данък върху земите, за да подпомогне търговското ни население? За да стори това, той трябва да се сдобие с благоразположението на главните земевладелци, благородниците на провинцията, а те бяха негови заклети врагове — той трябваше да ги умилостиви, изоставяйки предпочитания си план за изравняване на народните права; трябваше да ги убеди в господарските им привилегии; той трябваше да продаде заветните си идеали за дълготрайното благо на страната в името на временно облекчение. Не трябваше да се цели вече към скъпата мишена на неговата амбиция; засега трябваше да се откаже от крайния обект на начинанията си. Райланд дойде в Уиндзор, за да се съветва с нас. Всеки ден допринасяше за неговите трудности; пристигането на нови кораби с преселници, пълното прекратяване на търговията, гладуващите тълпи, които се струпваха около двореца на протектората, бяха обстоятелствата, които не трябваше да бъдат пренебрегвани. Ударът бе нанесен; аристокрацията се сдоби с всичко, което желаеше, и подписа едногодишен законопроект, който облагаше по двадесет процента от всички наеми в страната.

Така спокойствието беше възстановено в столицата и многолюдните градове, които бяха доведени до отчаяние, и се върнахме към разглеждането на далечни бедствия, чудейки се дали бъдещето ще донесе някакво облекчение. Беше август, така че таяхме малка надежда за покой през горещините. Напротив, болестта придоби сила, докато гладът вършеше обичайната си работа. Хиляди умряха неоплакани; защото до още топлите трупове бяха проснати и скърбящите, онемели от смъртта.

На осемнадесети този месец в Лондон пристигна вест, че чумата е достигнала Франция и Италия. Тези мълви първоначално бяха прошепвани из града, никой не смееше да изрази на глас разтреперващите душата сведения. Когато някой срещаше приятел на улицата, той само се провикваше, бързайки: „Ти знаеш!“ — докато другият, с възклицание на ужас и тревога, отвръщаше: „Какво ще се случи с нас?“ Най-накрая беше оповестено и във вестниците. Параграфът беше вмъкнат в една затънтена част:

Със съжаление заявяваме, че вече не може да има съмнение, че чумата е била внесена в Ливорно, Генуа и Марсилия.

Никакъв коментар не последва; всеки читател направи своето собствено страховито заключение. Бяхме като човек, който чува, че къщата му гори, и въпреки това бърза по улиците, понесен от скътана надежда, че това е грешка, докато не завива на ъгъла и не вижда покрива на подслона му, обгърнат от пламъци. Преди беше слух; но сега, с незаличими думи, с категоричен и неоспорим шрифт, знанието беше предадено. Неизвестността на ситуацията го правеше още по-забележително: миниатюрните букви станаха гигантски в обърканото око на страха: изглеждаха гравирани с желязна писалка, подпечатани от огън, вплетени в облаците, отпечатани върху самото лице на Вселената.

Англичаните, независимо дали са пътуващи или местни, се изсипаха в един огромен отвратителен поток обратно в собствената си страна; и наред с тях — тълпи от италианци и испанци. Нашият малък остров беше препълнен до пръсване. Първоначално необичайно количество монети се появиха с преселниците; но тези хора нямаха никакво средство да получат обратно онова, което харчеха сред нас. С напредъка на лятото и увеличаването на безредиците наеми оставаха неплатени и техните парични суми се изчерпаха. Невъзможно беше да зърнеш тези тълпи от нещастни, загиващи същества, бивши питомци на разкоша, и да не протегнеш ръка, за да ги спасиш. Както в края на осемнадесети век англичаните отключиха гостоприемното си хранилище, за да успокоят онези, прогонени от домовете им от политическата революция, така и сега те не се поколебаха да предоставят помощ на жертвите на широко разгърналото се бедствие. Ние имахме много чуждестранни приятели, които нетърпеливо издирихме и спасихме от страшна немотия. Нашият замък се превърна в приют за нещастните. Един малък народ обитаваше неговите зали. Приходите на неговия собственик, който винаги бе намирал начин да ги изразходи, подобаващ на щедрата му природа, сега бяха следени по-пестеливо, така че да бъдат от полза на повече човешки съдби. Ала не парите, освен частично, а предметите от първа необходимост бяха станали оскъдни. Беше трудно да се открие незабавен лек. Обичайните лекарства, внасяни в страната, бяха изцяло отрязани. В този критичен момент, за да нахраним хората, на които бяхме дали убежище, трябваше да предадем на плуга и мотиката нашите градини и паркове. Добитъкът намаля значително под въздействието на голямото търсене на пазара. Дори бедните елени, нашите протежета, трябваше да паднат в името на по-достойни същества.

Ейдриън не разчиташе единствено на усилията, които можеше да положи в собствените си владения. Той се обърна към заможните хора из страната; направи предложения в парламента, които не бяха съвсем по вкуса на богаташите, но неговите искрени пледоарии и щедро красноречие бяха неустоими. Да се откажат от собствените си земи в името на земеделеца, видимо да намалят броя на конете, отглеждани за разкош из цялата страна, бяха очевидни, но неприятни стъпки. И все пак, за чест на англичаните, нека бъде отбелязано, че макар и естествената неохота да ги накара да се забавят известно време, когато нещастието на техните събратя стана осезателно, възторжена щедрост вдъхнови техните постановления. Най-разточителните често бяха първите, които се разделяха със своите удоволствия. Както се случва в обществото, хората се нагаждаха. Дамите от благороден произход в страната щяха да се смятат опозорени, ако сега се наслаждаваха на онова, което допреди наричаха необходимост — удобството на каретата. Столове, както в древни времена, и индийски паланкин бяха въведени за немощните; но инак не беше никак странно да зърнеш жени от висок ранг, отиващи пеша към различни светски места. По-често срещано беше всички, които притежаваха поземлено имущество, да отцепят техните имения, посещавани от цели войски от сиромаси, да изсекат своите гори, за да издигнат временни жилища и да разпределят своите паркове, лехи и цветни градини на нуждаещите се семейства. Много от тях, самите те от висш произход в собствените им страни, сега с мотика в ръка обръщаха почвата. Накрая беше счетено за необходимо да се възпре духът на жертване и да се напомни на онези, чиято щедрост продължава да прахосва, че докато положението не стане постоянно, което беше малко вероятно, е погрешно промяната да отива тъй далеч, че противодействието ѝ да стане трудно. Опитът показваше, че след година или две чумата ще затихне; добре ще е междувременно да не унищожаваме нашите прекрасни породи коне или да променяме изцяло облика на красивата част на страната.

Може да си представите, че нещата наистина са били в пагубно състояние, преди този дух на доброжелателността да пусне тъй дълбоки корени. Инфекцията вече се беше разпространила в южните провинции на Франция. Но тази държава имаше толкова много средства в земеделието, че приливът на население от една част на страната в друга и увеличаването му заради чуждо преселване не бяха усетени толкова силно, както при нас. Настъпилата паника, изглежда, се дължеше повече на пораженията, отколкото на болестта и нейните естествени спътници.

Зимата беше приветствана като общ и винаги успешен лекар. Кафявите гори и набъбналите реки, вечерната мъгла и сутрешната слана бяха посрещнати с благодарност. Влиянието на пречистващия студ беше усетено веднага и списъците със смъртността в чужбина намаляваха всяка седмица. Много от нашите посетители ни напуснаха: онези, чиито домове бяха далеч на юг, радостно избягаха от нашата северна зима и потърсиха своята родна земя, подсигурена обилно дори и след страховитото нашествие. Поехме си отново дъх. Какво щеше да донесе предстоящото лято, не знаехме, но настоящите месеци бяха наши и надеждите ни за края на чумата бяха големи.

Глава 17

Тъй дълго се задържах на най-далечния бряг, в изтощителната плитчина, която се простира до потока на живота, заигравайки се със сянката на смъртта. Тъй дълго прегръщах сърцето си, обърнал поглед към отминалото щастие, когато надежда все още имаше. Защо не бе завинаги така? Не съм безсмъртен и нишката на моята история може вече да е изпредена до пределите на моето съществуване. Но същото чувство, което първоначално ме подтикна да опиша тези картини, наситени с нежни спомени, сега ме подканва да побързам. Същият копнеж на това топло, жадуващо сърце, което ме накара в писмен израз да разкажа моята скитническа младост, моята ведра мъжественост и страстите на душата ми, сега ме кара да не отлагам повече. Трябва да завърша труда си.

Ето тук стоя, както казах, до бързите води на изтичащите години, и трябва да потеглям! Разпънете платното и напрегнете греблото покрай тъмни, надвиснали зъбери, надолу по стръмни бързеи, дори до морето на самотата, което съм достигнал. И все пак за един миг, един кратък промеждутък, преди да потегля от брега… веднъж, още веднъж ми позволете да си представя себе си, както бях през 2094 г. в моя дом в Уиндзор, позволете ми да затворя очи и да си представя, че неизмеримите клони на дъбовете все още ме засенчват, стените на замъка са наблизо. Нека въображението обрисува радостната сцена на двадесети юни, каквато и сега моето болно сърце я помни.

Обстоятелствата ме бяха призовали в Лондон: бях дочул мълви, че в болниците на града са се появили симптоми на чумата. Върнах се в Уиндзор; челото ми беше свъсено, сърцето ми натежало; влязох в Малкия парк, както ми беше обичай, през портата на Фрогмор, по пътя ми към замъка. Голяма част от тези земи беше отдадена за обработка и ивици от картофи и царевица бяха разпръснати тук и там. Полските врани грачеха силно по дърветата над мен; сред дрезгавите им крясъци чух оживени музикални тонове. Беше рожденият ден на Алфред. Младежите, възпитаниците на Итън и децата от съседните земи провеждаха привиден панаир, на който бяха поканени всички хора от местността. Паркът беше осеян с палатки, чиито показни цветове и ярки знамена, развяващи се на слънцето, допринасяха към веселието на събитието. На една платформа, издигната под терасата, танцуваха неколцина от по-младата част от сбора. Облегнах се на едно дърво, за да ги наблюдавам. Групата свиреше дивата източна мелодия на Вебер, представена в „Абу Хасан“; нейните летливи нотки даваха криле на краката на танцьорите, докато зрителите несъзнателно си тактуваха. Отначало бързите движения повдигнаха духа ми и очите ми с радост следваха лабиринта на танца. Ала внезапна промяна на мисълта пресече като остра стомана сърцето ми. „Вие всички ще умрете — помислих си аз, — гробницата ви вече е изградена около вас. За кратко, понеже сте надарени с пъргавина и сила, си мислите, че живеете; но крехка е плътта, подслоняваща живота; разтворима е сребърната връв, която ви свързва с него. Радостната душа, откарвана в колесница от удоволствие към удоволствие чрез елегантния механизъм на добре оформените крайници, внезапно ще почувства как оста на дървото поддава и ресорът и колелото ще се превърнат в прах. Нито един от вас, ах, обречена тълпа, не може да избяга — нито един! Нито моите собствени любими! Нито моята Идрис и нашите дечица! Ужас и страдание!“ Стори ми се, че веселият танц изчезна, зелената морава беше осеяна с трупове, синьото небе отгоре стана зловонно от смъртни дихания. Пищете вий, рогове! Вийте силни тръби, вийте! Натрупайте панихида върху панихида; пробудете погребалните акорди; оставете въздуха да кънти от злокобен плач; нека буйна врява се втурне върху крилата на вятъра! Вече ги чувам, докато ангели пазители, грижещи се за човечеството, задачата им — изпълнена, бързат надалеч и заминаването им е оповестено от меланхолични звуци; лица, всичките неприлични от плач, насилствено отвориха клепачите ми; все по-бързо и по-бързо множество групи от тези злочести изражения се струпваха наоколо, проявяващи всеки вид нещастие — добре познати лица, примесени с изкривените творения на въображението. Пепеляво бледи, Реймънд и Пердита седяха отстрани, наблюдавайки с тъжни усмивки. Лицето на Ейдриън прелетя, опетнено от смъртта — Идрис, с вяло затворени очи и сиво-синкави устни, беше на път да се плъзне в широкия гроб. Бъркотията нарасна — скръбните им погледи се превърнаха в подигравателни; те кимаха с глави в такт с музиката, чиято врява стана подлудяваща.

Почувствах, че това е безумие — скочих напред, за да го прекъсна; втурнах се насред тълпата. Идрис ме видя: с лека стъпка тя се приближи до мен; докато я държах в ръцете си, чувствах, че по този начин обгръщам онова, което за мен беше един цял свят и все пак беше крехко като водната капка, която обедното слънце изпива от чашката на водната лилия; сълзи изпълниха очите ми, непривикнали да бъдат тъй влажни. Радостното приветствие на моите момчета, нежният поздрав на Клара, натискът на ръката на Ейдриън ме трогнаха до сълзи. Чувствах, че те са наблизо, че са в безопасност, но смятах, че всичко това е измама; земята се олюля, здраво вкоренените дървета се поместиха — главата ми се замая — и потънах в земята.

Моите любими приятели бяха разтревожени — даже изразиха своето безпокойство тъй неспокойно, че не смеех да произнеса думата „чума“, която витаеше върху устните ми, да не бе да изтълкуват смутения ми поглед като някой симптом и да видят зараза в моята премалялост. Едва се бях възстановил и с престорено веселие бях върнал усмивките в малкия ми кръг, когато видяхме Райланд да приближава.

Външният вид на Райланд напомняше на земеделец; на човек, чийто мускули и пълен ръст бяха развити под въздействието на силови упражнения и чести срещи със стихиите. Това до голяма степен беше истина: защото, макар и голям поземлен собственик, а и като съставител на планове с пламенен и трудолюбив характер, в собствения си имот той се бе отдал на земеделски труд. Когато бе отишъл като посланик в Северните щати на Америка, за известно време той бе планирал цялото си преселване; и стигнал чак дотам, че да направи няколко пътувания в далечния запад на онзи необятен континент с цел да избере мястото на новия си дом. Амбицията бе изместила мислите му от тези планове — амбиция, която, претърпявайки различни пречки и препятствия, го беше довела до върха на надеждите му, превръщайки го в лорд-протектор на Англия.

Лицето му беше грубо, но интелигентно — широкото му чело и бързите сиви очи сякаш следяха неговите собствени планове и съпротивата на враговете му. Гласът му беше гръмлив: по време на спор ръката му се протягаше и изглеждаше сякаш с гигантската си и мускулеста форма предупреждава слушателите си, че думите не са единствените му оръжия. Малцина бяха открили някаква страхливост и слабост на волята под тази внушителна външност. Никой мъж не можеше да постигне нещо дребно с по-добър резултат; никой мъж не можеше по-умело да прикрие някое незабавно отстъпление от мощен противник. Това беше тайната на неговото отцепване по времето на избора на лорд Реймънд. В несигурния му поглед, в изключителното му желание да разбере мненията на всички, в неувереността на почерка му тези качества може и да са смътно проследими, но те не бяха общоизвестни. Сега той беше нашият лорд-протектор. Нетърпеливо беше привличал гласове за тази позиция. Неговият протекторат щеше да се отличава с всякакъв вид нововъведения за аристокрацията.

И така при сблъсъка с разрухата, причинена от сътресенията на физическата природа, избраната от него задача беше заменена с една съвсем различна. Той не беше способен да посрещне тези злини чрез какъвто и да е всеобхватен метод; беше прибегнал до хитрина след хитрина и никога не можеше да бъде убеден да въведе в сила някоя мярка, докато не станеше твърде късно, за да бъде тя от полза.

Със сигурност този Райланд, който се приближаваше към нас сега, имаше малка прилика с мощния, ироничния, привидно безстрашния агитатор за първата титла сред англичаните. Родният ни дъб, както го наричаха неговите поддръжници, беше навестен от истински лютива зима. Той сякаш бе загубил половината от обичайната си височина; ставите му бяха разплетени, а крайниците не го държаха; лицето му беше изкривено, очите — блуждаещи; слабост на волята и страх на подлец бяха изразени във всеки негов жест.

В отговор на нашите нетърпеливи въпроси, само една дума се отрони, като че ли неволно, от изкривените му устни: „Чумата“.

— Къде?

— Навсякъде — трябва да избягаме… всички да избягаме… но накъде? Никой не може да каже… няма убежище на земята, тя се хвърля върху нас като хиляда глутници вълци… трябва всички да избягаме… къде ще отидете? Къде може да отиде който е да било от нас?

Тези думи бяха произнесени на треперещи срички от железния човек. Ейдриън отвърна:

— Къде наистина бихте избягали? Всички трябва да останем и да направим всичко по силите си, за да помогнем на нашите страдащи събратя.

— Помощ! — възкликна Райланд. — Няма помощ! Слава на Бога, кой говори за помощ! Целият свят е поразен от чумата!

— Тогава, за да я избегнем, трябва да напуснем света — отбеляза Ейдриън с нежна усмивка.

Райланд изстена; на челото му се мъдреха студени капчици. Безполезно беше да се противопоставяме на неговия пристъп на ужас: но ние го утешихме и окуражихме, така че след известно време той беше по-способен да ни обясни основанията за неговата тревога. Чумата почти бе влязла в дома му. Един от слугите му докато го обслужвал, внезапно умрял.

Лекарят заявил, че е починал от чумата. Постарахме се да го успокоим, но собствените ни сърца не бяха спокойни. Видях как очите на Идрис блуждаят от мен към децата ѝ с тревожна молба към мен да взема някакво решение. Ейдриън беше погълнат от размисли. А аз самият признавам, че думите на Райланд кънтяха в ушите ми; целият свят беше заразен; в какво незамърсено усамотение бих могъл да спася любимите си съкровища, докато сянката на смъртта не е отминала над земята? Ние потънахме в мълчание: мълчание, което попиваше скръбните разкази и поличби на нашия гост.

Бяхме се отдръпнали от тълпата и изкачвайки се по стъпалата на терасата, влязохме в замъка. Промяната в нашето настроение порази всички около нас и сред слугите на Райланд скоро се разпространи мълвата, че той е избягал от чумата в Лондон. Радостните компании се разотидоха — те се събраха в шепнещи групи. Духът на веселието беше затъмнен; музиката секна; младите хора изоставиха заниманията си и се събраха заедно. Безгрижието, което ги беше облякло в маскарадни обичаи, беше украсило палатките им и ги беше събрало във фантастични групи, изглеждаше като грях срещу и провокация към ужасната съдба, която бе положила парализиращата си ръка върху надеждата и живота. Веселието беше нечестива подигравка с човешките мъки. Чужденците, които живееха сред нас, които бяха избягали от чумата от собствените си страни, сега виждаха как тя нахлува и в последното им убежище, а страхът ги правеше словоохотливи и пред охотни слушатели те описваха нещастията, които бяха видели в навестените от бедствието градове, и разказваха страховито за коварния и нелечим характер на болестта.

Бяхме влезли в замъка. Идрис стоеше до един прозорец, който гледаше към парка; майчините ѝ очи търсеха собствените ѝ деца сред младежката тълпа. Един италиански момък беше събрал публика около себе си и с оживени жестове описваше някаква ужасна сцена. Алфред стоеше неподвижен пред него, цялото му внимание погълнато. Малкият Евелин се беше опитал да привлече Клара настрана, за да играе с него; но приказката на италианеца я бе възпряла, тя се прокрадна наблизо, блестящите ѝ очи бяха приковани в разказвача. Наблюдавайки тълпата в парка или обзети от болезнени размисли, всички мълчахме; Райланд стоеше сам в една амбразура; Ейдриън крачеше из залата, обмисляйки някаква нова и непреодолима идея — изведнъж той спря и рече:

— Отдавна очаквах това; можехме ли със здрав разум да се надяваме, че този остров ще бъде освободен от световното нашествие? Злото е дошло в нашия дом и ние не трябва да бягаме от съдбата си. Какви са плановете ти, драги лорд-протекторе, за благото на страната ни?

— За бога! Уиндзор — извика Райланд, — не ми се подигравай с тази титла. Смъртта и болестта правят всички хора равни. Не се преструвам, че ще защитавам, нито че ще управлявам болница — Англия ще се превърне бързо в такава.

— Да не възнамеряваш сега, във време на опасност, да се оттеглиш от твоите задължения?

— Задължения! Говори разумно! Когато съм опетнен от чумата труп, къде ще са задълженията ми? Всеки сам за себе си! Дявол да вземе протектората, казвам аз, ако това ще ме изложи на опасност!

— Слабохарактерен човек! — извика Ейдриън възмутено. — Твоите сънародници са ти се доверели, а ти ги предаваш!

— Предавам ги! — изръмжа Райланд. — Чумата ме предава. Слабохарактерен! Лесно е, затворен в замъка си, извън опасност, да се гордееш, че не те е страх. Който ще да поеме протектората; пред Бог се отказвам от него!

— И пред Бога — отвърна пламенно неговият противник — го приемам! Сега никой няма да се бори за тази чест — никой няма да завижда на опасността или труда ми. Постави твоята власт в моите ръце. Отдавна се боря със смъртта и много — той протегна тънката си ръка, — много съм изстрадал в борбата. Не с бягство, а като се изправим срещу врага, можем да победим. Ако моята последна битка е на път да се проведе сега и аз да бъда надвит — така да бъде! Но хайде, Райланд, опомни се! Досега хората са те смятали за великодушен и мъдър, ще отхвърлиш ли тези звания? Помисли за смута, който твоето отстъпление ще породи. Върни се в Лондон. Аз ще дойда с теб. Окуражи хората с присъствието си. Аз ще понеса цялата опасност. Срам! Срам, ако първият магистрат на Англия пръв се откаже от своите задължения.

Междувременно сред гостите ни в парка всякакви празнични мисли се бяха изпарили. Тъй, както летните мухи биват разпръснати от дъжда, така и този сбор, доскоро шумен и щастлив, се раздели в тъжни и мрачни шепоти, отдалечавайки се бързо. Със залязлото слънце и задълбочаващия се здрач паркът почти опустя. Ейдриън и Райланд все още обсъждаха сериозно. Бяхме подготвили банкет за нашите гости в долната зала на замъка и натам се отправихме двамата с Идрис, за да приемем и забавляваме малцината, които бяха останали. Няма нищо по-меланхолично от една весела среща, която се е превърнала в скръбна: тържествените облекла, колкото и радостни да са иначе, придобиват сериозен и погребален облик. Ако такава промяна е болезнена поради по-дребни причини, то тя тежеше с непоносима тягост от знанието, че земният опустошител най-накрая, също като сатана, лекомислено е прескочил границите, които нашите предпазни мерки бяха повдигнали, и изведнъж се бе възкачил на трона в пълното и биещо сърце на страната ни. Идрис седеше в горната част на полупразната зала. Бледа и просълзена, тя почти забрави задълженията си на домакиня; очите ѝ бяха насочени към децата ѝ. Сериозното настроение на Алфред показваше, че той все още разсъждава върху трагичната история, разказана от италианското момче. От присъстващите, Евелин беше единственото весело същество: той седна в скута на Клара и сам измисляйки си причини за веселие, се смееше на глас. Детският му смях отекна в сводестия покрив. Горката му майка, която дълго бе размишлявала и потискала израза на мъката си, сега избухна в сълзи и притискайки рожбата си в ръце, бързо излезе от залата. Клара и Алфред я последваха, а останалата част от компанията, с объркан шепот, който нарастваше все по-силно и по-силно, изрази на глас многобройните си страхове.

По-младите се събраха около мен, за да поискат моя съвет; а онези, които имаха приятели в Лондон, бяха по-нетърпеливи от останалите да установят обхвата на заразата в столицата. Окуражих ги с каквито весели мисли ми хрумнаха. Казах им, че все още изключително малко смъртни случаи са били причинени от чумата и ги обнадеждих, че тъй като ние сме последната навестена нация, бедствието може да е загубило своята най-отровна сила, преди да е достигнало до нас. Чистотата, обичайният ред и начинът, по който са построени градовете ни, са в наша полза. Понеже това е епидемия, нейната основна сила произтича от пагубните качества на въздуха и вероятно ще причина малко злини там, където той е естествено чист. Отначало бях говорил само със стоящите наблизо, но цялото събрание се струпа около мен и установих, че всички ме слушаха.

— Приятели мои — казах, — рискът ни е общ; нашите предпазни мерки и усилия също ще са общи. Ако мъжка храброст и устойчивост могат да ни спасят, ще бъдем спасени. Ще се борим с врага до последно. Чумата няма да ни завари като лесна плячка; ще оспорваме всеки сантиметър земя и чрез последователни и непреклонни закони ще натрупаме непреодолими прегради пред набезите на нашия враг. Навярно в никоя част на света тя не е срещала толкова методична и решителна съпротива. Навярно никоя държава не е по природа тъй добре предпазена срещу този нашественик, нито пък природата някъде другаде е била тъй добре подпомогната от човешката ръка. Няма да се отчайваме. Ние не сме нито страхливци, нито фаталисти; ала вярвайки, че Бог е поставил средствата за нашето оцеляване в собствените ни ръце, ние ще използваме тези средства докрай. Не забравяйте, че чистотата и трезвостта, дори доброто настроение и доброжелателността, са най-добрите ни лекарства.

Нямаше какво още да добавя към този общ призив, тъй като чумата, макар и в Лондон, не беше сред нас. Затова отпратих гостите и те тръгнаха замислени, повече от тъжни, за да изчакат събитията, които им предстояха.

Сетне потърсих Ейдриън, нетърпелив да чуя изхода от преговорите му с Райланд. Той отчасти беше надделял; лорд-протекторът се бе съгласил да се върне в Лондон за няколко седмици, а през това време нещата трябваше да бъдат така уредени, че да предизвикат по-малко смут при отстъплението му. Ейдриън и Идрис бяха заедно. Тъгата, с която първият беше научил, че чумата е в Лондон, се беше изпарила; силата на неговата воля вдъхваше мощ на тялото му; тържествената радост на въодушевлението и себеотдадеността озаряваха лицето му; и слабостта на неговата физическа същност сякаш го бе напуснала, също както в древния мит облакът на човечеството постъпва към божествения любим на Семела[61]. Той се опитваше да окуражи сестра си и да я накара да гледа на намеренията му в не толкова трагична светлина, затова разкри с пламенно красноречие плановете си пред нея.

— Позволи ми като за начало — каза той — да освободя ума ти от всякакъв страх по мой адрес. Няма да се излагам на изпитания извън силите ми, нито пък ненужно ще търся опасност. Чувствам, че знам какво трябва да бъде сторено, и тъй като моето присъствие е необходимо за осъществяването на плановете ми, ще положа изключителни грижи да опазя живота си. Сега ще приема длъжност, подходяща за мен. Не мога да заговорнича или да извървя заплетения лабиринт на пороците и страстите на хората; но мога да донеса търпение и съчувствие и такава помощ, каквато уменията ми позволяват, до ложето на болестта; мога да повдигна от земята нещастния сирак и да пробудя към нови надежди затвореното сърце на опечаления. Мога да окова чумата в предели и да поставя край на нещастието, което тя би причинила; смелостта, сдържаността и бдителността са силите, с които допринасям на тази велика работа. О, сега ще бъда значим! От раждането си съм се стремил като орел — но за разлика от орела, крилата ми са се предали, а очите ми са били заслепени. Дотук разочарованието и болестта са имали власт над мен. Овчарче, което наглежда глупаво стадо из планините, беше по-подходящо за обществото, отколкото аз. Поздрави ме тогава, че съм открил подобаващо поле за моите сили. Често съм мислил да предложа услугите си на поразените от чумата градове във Франция и Италия, но страхът да не те нараня и очакването на тази катастрофа ме възпираха. На Англия и на англичаните посвещавам себе си. Ако мога да спася поне една от нейните могъщи души от смъртоносната стрела, ако мога да прогоня болестта от поне една от нейните щастливи къщурки, няма да съм живял напразно.

Необяснима амбиция е това! Ала такъв беше Ейдриън. Той изглеждаше предаден на размишленията, несклонен към вълнения, скромен ученик, мъж с въображение — но предоставете му достойна мелодия и той

запява химни за деня

със радостния глас на чучулига.[62]

Така той се надигна от равнодушието и неплодородните мисли към най-далечната висина на добродетелните дела.

С него си отиде възторгът, грижливо отработената решителност, окото, което, без да потрепне, може да се срещне лице в лице със смъртта. С нас остана тъгата, тревогата и непоносимото очакване на злото. Лорд Бейкън казва, че човекът, който има съпруга и деца, е дал заложници на съдбата. Напразно е всяко философско разсъждение — напразен всеки кураж — напразно, напразно е упованието на предполагаемо благо. Аз може и да претрупвам везната с логика, смелост и смирение, но ако дори само един страх за Идрис и нашите деца изпълни противоположната везна, тя, претоварена, ще опъне теглича.

Чумата беше в Лондон! Какви глупци бяхме неотдавна, задето не предвидихме това. Ридаехме над останките на безмерните континенти на изток и опустошението на западния свят; и в същото време си въобразявахме, че малкият канал между нашия остров и останалата част от земята ще ни опази живи сред мъртъвците. Не смятам, че разстоянието от Кале до Дувър беше непостижимо. Окото лесно различава близката земя; някога те са били обединени и малкият проход, който преминава между тях, на картата изглежда просто като утъпкана пътека насред висока трева. И все пак това малко разстояние трябваше да ни спаси: морето трябваше да издигне непреклонна стена: отвъд нея — болест и мизерия; вътре — подслон от злото, кътче в райската градина, частица от небесната почва, в която никое зло не може да нахлуе; наистина нашето поколение беше мъдро, задето си представяше всички тези неща!

Но вече сме будни. Чумата бе в Лондон; въздухът на Англия бе опетнен, а нейните синове и дъщери обсипваха зловредната земя. И сега морето, доскоро наш защитник, приличаше на пределите на нашия затвор; обкръжени от неговите заливи, ние щяхме да умрем като изгладнели обитатели на обсаден град. Други нации имат общение в смъртта; но ние, изолирани от всякакво съседство, трябваше да погребем собствените си мъртви и малка Англия да се превърне в широка, широка гробница.

Това усещане за всеобщо страдание ставаше все по-ясно и оформено, щом погледнех към жена ми и децата ми; и мисълта за грозящата ги опасност обладаваше цялото ми същество със страх. Как бих могъл да ги спася? Обмислях хиляди планове. Те не бива да умират — пръв аз ще се разложа до небитие, преди заразата да доближи идолите на душата ми. Бих вървял бос по света, за да открия незаразено място; бих построил дома си върху някоя подмятана от вълни дъска, донесена от безплодния, безбрежен океан. Бих отишъл с тях до бърлогата на някой див звяр, където са рожбите на тигъра, които бих убил. Бих търсил прериите на планинския орел и бих живял години, провесен в някоя недостъпна кухина на морска скала — няма усилие, което да е твърде голямо, няма план, който да е твърде налудничав, ако им обещава живот. О! Вие, мои сърдечни струни, може ли да бъдете разкъсани на парчета и душата ми да не се попилее от кървящите сълзи на скръбта!

След първоначалния шок Идрис донякъде си възвърна силата на духа. Тя усърдно не допускаше никаква мисъл за бъдещето и прегръщаше сърцето си в настоящите благословии. Нито за миг не изпусна от поглед децата си. Но докато те се забавляваха около нея в цветущо здраве, Идрис можеше да цени щастието и надеждата. Необикновено и бурно неспокойствие обзе мен самия — още по-непоносимо, задето бях принуден да го прикривам. Страховете ми за Ейдриън бяха непрестанни; август беше дошъл и симптомите на чумата се засилваха бързо в Лондон. Градът беше изоставен от всички, които имаха възможността да се преместят, и моят брат по душа беше изложен на премеждията, от които всички бягаха, освен робите, приковани от обстоятелствата. Ейдриън остана да се бори с дявола — неговият гръб бе незащитен, усилията му не бяха споделени — заразата можеше даже да го застигне и той да умре, лишен от грижи и сам. Денем и нощем тези мисли ме преследваха. Реших да посетя Лондон, да го видя, да успокоя тези мъчителни пристъпи със сладкия лек на надеждата или опиата на отчаянието.

Чак когато пристигнах в Брентфорд, забелязах многобройни промени в облика на страната. По-хубавите къщи бяха заключени; забързаната търговия на града беше парализирана; сред малцината пътници, които срещнах, витаеше дух на тревога и те погледнаха с учудване моята карета — първата, която бяха виждали да преминава към Лондон, откакто чумата бе седнала на високите му места и бе обладала оживените му улици. Натъкнах се на няколко погребения; те бяха слабо посещавани от скърбящи и бяха приети от наблюдателите като поличби в най-страшния смисъл. Някои гледаха тези шествия с буйно нетърпение, други бягаха плахо или ридаеха на глас.

Основното усилие на Ейдриън, след незабавна помощ за болните, беше да прикрие симптомите и развитието на чумата от обитателите на Лондон. Той знаеше, че страхът и мрачните предчувствия са мощни съюзници на болестта; че обезсърченото и размишляващо безпокойство правят физическата природа на човек особено податлива на инфекция. Следователно никакви непристойни гледки не бяха доловими: магазините като цяло бяха отворени, тълпите от пътуващи в известна степен бяха поддържани. Но макар и обликът на заразен град да бе избегнат, на мен, който не го беше виждал от началото на нашествието, Лондон ми се стори значително променен. Нямаше файтони, а тревата се беше извисила високо по улиците; къщите имаха опустял вид; повечето кепенци бяха затворени; и погледите на хората, които срещах, бяха ужасяващи и уплашени, много по-различни от обичайния делови маниер на лондончани. Моята самотна карета привлече внимание, докато трополеше към двореца на протектората — и светските улици, водещи до него, имаха още по-мрачен и обезлюден облик. Заварих преддверието на Ейдриън претъпкано — това беше неговият час за официални срещи с гражданите. Не исках да безпокоя неговия труд и изчаках, наблюдавайки влизането и излизането на хората, дошли с различни молби. Те бяха от средната и нисшата класа на обществото, чиито средства за прехрана се бяха изчерпали с прекратяването на търговията и от оживения дух на печалбата на пари във всичките му отрасли, характерен за нашата страна. У новодошлите имаше усещане за тревога, понякога за ужас, силно противоположен със смиреното и дори доволно държание на онези от тях, които вече са били изслушани. Можех да разпозная въздействието на моя приятел в техните бодри движения и весели лица. Удари два часът, след което никой не беше допуснат; онези, които бяха разочаровани, си тръгнаха мрачно или печално, а пък аз влязох в залата за срещи.

Бях поразен от видимото подобрение в здравето на Ейдриън. Той вече не беше приведен до земята като твърде напоено пролетно цвете, което, пораствайки повече от силата си, е претоварено от своето собствено венче от цветове. Очите на приятеля ми блестяха, изражението му беше спокойно, усещане за съсредоточена енергия се долавяше от цялата му особа, много различно от предишната му вялост. Той седеше на една маса с няколко министри, които уреждаха молбите или описваха бележките, направени по време на днешните изслушвания. Двама или трима граждани все още присъстваха. Аз се възхищавах на справедливостта и търпението на Ейдриън. Онези, които имаха възможност за живот извън Лондон, той посъветва незабавно да го напуснат, като им даваше средства за това. На други, чиято търговия беше от полза за града или които не притежаваха друго убежище, той предоставяше съвети за по-умело избягване на епидемията, облекчавайки претоварените семейства и запълвайки празнините, направени от смъртта в други домове. Редът, удобството и дори здравето се въздигнаха под неговото влияние, като от допира на магическа пръчка.

— Радвам се, че дойде — каза ми той, когато най-накрая останахме сами. — Мога да отделя само няколко минути и трябва да ти разкажа много неща за това време. Чумата вече напредва — безполезно е да си затваряме очите пред това обстоятелство — смъртните случаи се увеличават всяка седмица. Какво ще се случи, не мога да гадая. Все още, слава богу, съм спокоен относно управлението на града и гледам само настоящето. Райланд, когото тъй дълго задържах, е заявил, че ще трябва да изтърпя неговото напускане преди края на този месец. Заместникът, назначен от парламента, е мъртъв; следователно трябва да бъде посочен друг; аз съм предявил желанието си и вярвам, че няма да имам съперник. Тази вечер въпросът ще бъде решен, тъй като за целта са изпратили покана от Камарата. Трябва да ме издигнеш за кандидат, Лайнъл; от срам, Райланд не може да си покаже очите, но ти, приятелю, ще ми направиш ли тази услуга?

Какво прекрасно нещо е предаността! Ето един младеж, отгледан като крал, възпитаван в разкош, по природа неразположен към обичайните трудности на обществения живот, а сега, във времена на опасност, в период, в който животът беше пределът на амбицията, той, любимият и героичен Ейдриън, с нежна непринуденост предлагаше да се жертва за общественото благо. Самата идея беше щедра и благородна — но освен нея неговия смирен маниер и пълната липса на арогантност на добродетелите правеха делото му десет пъти по-трогателно. Аз щях да се възпротивя на молбата му, но бях станал свидетел на доброто, което той разпространява; почувствах, че решителността му не ще бъде разклатена, затова с натежало сърце се съгласих да изпълня желанието му. Той нежно ме хвана за ръката:

— Благодаря ти — рече, — освобождаваш ме от болезнена дилема и както винаги, си моят най-добър приятел. На добър час — сега трябва да те оставя за няколко часа. Отиди и разговаряй с Райланд. Макар и да изоставя своята служба в Лондон, той може да е от голяма полза в северна Англия като приема и помага на пътуващите и допринася за запасите с храна в столицата. Събуди в него, моля те, някакво чувство за дълг.

Ейдриън ме напусна, както след това разбрах, заради ежедневната си задача да посещава болници и да проучва претъпканите райони на Лондон. Райланд ми се стори много променен даже от този, който беше, когато ни беше посетил в Уиндзор. Непрекъснатият страх беше придал болнав вид на кожата му и беше сгърчил цялото му тяло. Разказах му за събитията тази вечер и една усмивка отпусна свитите му мускули. Той искаше да замине; всеки ден очакваше, че ще бъде повален от чумата, и всеки ден не беше в състояние да устои на нежната сила на Ейдриън, който го задържаше. В момента, в който Ейдриън бъде законно избран за негов заместник, Райланд щеше да избяга на сигурно място. С това наум той слушаше всичко, което казвах; и развълнуван почти до радост от близките изгледи за заминаването си, поде дискусия относно плановете, които да предприеме в собственото си графство, забравяйки за миг заветното си решение да се скрие от всякакви контакти в имението си и земите около него.

Вечерта с Ейдриън се отправихме към Уестминстър. Докато вървяхме, той ми напомняше какво трябва да кажа и сторя, но незнайно защо аз влязох в залата, без даже веднъж да съм обмислил предназначението ми. Ейдриън остана в залата за отдих, докато аз, в съответствие с желанието му, заех мястото си в „Сейнт Стивънс“. В залата цареше необичайна тишина. Не бях идвал тук след протектората на Реймънд; период, виден с многобройното присъствие на представителите, с красноречието на ораторите и топлината на дебата. Много от пейките бяха празни, онези, които по традиция бяха заемани от наследствените членове, сега бяха пусти; градските представители бяха там — представителите на търговските градове, неколцина собственици на земи и не много от онези, които бяха влезли в парламента, за да се издигнат професионално. Първият въпрос, който привлече вниманието на Камарата, беше призив от лорд-протектора да назначат заместник по време на неговото наложително отсъствие.

Настъпи мълчание, докато един от представителите, който дойде при мен, не прошепна, че графът на Уиндзор му е изпратил съобщение, че трябва да предложа него в отсъствието на човека, който първоначално бил избран за тази длъжност. Тогава за пръв път усетих пълния обхват на задачата ми и бях смазан от онова, което бях навлякъл върху себе си. Райланд беше изоставил своята позиция заради страх от чумата: поради същия страх Ейдриън нямаше съперник. А аз, най-близкият родственик на графа на Уиндзор, трябваше да предложа да изберат него. Трябваше да подхвърля моя добър и несравним приятел в тази опасна позиция — невъзможно! Жребият беше хвърлен — щях да предложа себе си за кандидат.

Малцината представители, които присъстваха, бяха дошли най-вече, за да приключат въпроса, осигурявайки си законна грижа, отколкото с мисълта за дебат. Бях се изправил несъзнателно — коленете ми трепереха; колебание се долавяше в гласа ми, докато изричах няколко думи за необходимостта да бъде избран човек, подходящ за опасната задача. Но когато нахлу мисълта да се представя на мястото на моя приятел, бремето от съмнение и болка беше свалено от мен. Думите ми потекоха спонтанно — речта ми беше непоколебима и пъргава. Позовах се на онова, което Ейдриън вече беше сторил — обещах същата бдителност при изпълнението на всички негови планове. Обрисувах трогателна картина на крехкото му здраве; похвалих собствените си сили. Помолих ги да спасят, дори от самия него, този потомък на най-благородното семейство на Англия. Родството ми с него беше залогът за моята искреност; моят брак със сестра му и моите деца, неговите вероятни наследници, бяха заложниците на моята истина.

Този неочакван обрат на дебата бързо беше съобщен на Ейдриън. Той влезе забързано и стана свидетел на края на моята пламенна реч. Не го видях: душата ми беше в думите ми — очите ми не можеха да възприемат това, което се случваше; докато едно видение за тялото на Ейдриън, покварено от чума и потъващо в смъртта, витаеше пред тях. Той ме хвана за ръката, когато приключих.

— Жестоко! — извика. — Предаде ме!

Сетне, стъпвайки напред с държанието на някой, който притежава правото да ръководи, Ейдриън обяви мястото на заместник за свое. Той заяви, че го е изкупил, излагайки се на опасност, и е заплатил за него с труда си. Честолюбието му се уповаваше на него; и след толкова време, посветено на благото на страната, аз ли щях да се намеся и да пожъна облагата? Нека си спомнят какъв е бил Лондон, когато той бе пристигнал: надделяващият ужас, който беше донесъл глад, когато всяка морална и законна греда беше разклатена. Ейдриън беше възстановил реда — работа, която беше изисквала постоянство, търпение и енергия; и нито беше спал, нито се беше будил с друга мисъл освен за доброто на страната си. Ще се осмелят ли да го оскърбят по този начин? Ще му изтръгнат ли мъчно заслужената награда, за да я дарят на някой, който никога не бе участвал в обществения живот и е новак в този занаят, в който той беше вещ? Той изиска мястото на заместник като свое лично право. Райланд беше показал, че предпочита него. Никога преди Ейдриън, който беше роден дори като наследник на трона на Англия, не беше търсил благоволението или почитта на онези, които сега му бяха равни, но които можеха да бъдат негови поданици. Щяха ли да му откажат? Можеха ли да избутат от пътя на отличието и похвалната амбиция наследника на техните древни крале и да стоварят още едно разочарование върху падналия род?

Никой досега не беше чувал Ейдриън да споменава правата на своите прародители. Никой досега не бе подозирал, че властта или вотът на мнозинството биха могли по някакъв начин да му бъдат скъпи. Той беше подел речта си с ярост; завърши я със скромна благост, отправяйки своята молба със смирение, сякаш беше поискал да бъде първият по богатство, чест и власт сред англичаните, а не, както всъщност беше, да бъде пръв в редиците на отвратителния труд и неизбежната смърт. След речта му се издигна шепот от одобрение.

— О, не го слушайте — извиках аз, — той говори лъжливо — измамно за самия него.

Бях прекъснат: и докато тишината се завръщаше, по традиция ни беше наредено да се оттеглим по време на решението на Камарата. Стори ми се, че те се колебаят и че има някаква надежда за мен; не бях прав — едва бяхме напуснали залата, когато Ейдриън беше повикан отново и въведен в длъжността на заместник на лорд-протектора.

Върнахме се в двореца заедно.

— Защо, Лайнъл — каза Ейдриън, — какво целеше с това? Не може да си се надявал, че ще победиш, и въпреки това ми причини болката да триумфирам над най-скъпия ми приятел.

— Това е подигравка — отговорих аз, — ти се посвещаваш — ти, боготвореният брат на Идрис, съществото, най-скъпо за нас в целия свят — ти призоваваш своята ранна смърт. Щях да предотвратя това; моята смърт би била малко зло — или по-скоро нямаше да умра, докато ти не можеш да се надяваш, че ще избегнеш смъртта.

— Що се отнася до вероятността да избегна смъртта — каза Ейдриън, — десет години отсега равнодушните звезди може да греят върху гробовете на всички нас; но що се отнася до моята особена предразположеност към инфекция, лесно бих могъл да докажа, както логически, така и физически, че насред заразата имам по-голям шанс да оцелея от теб. Това е моето място: роден съм за това — да управлявам Англия по време на безредие, да я спасявам от опасност, да се посветя на нея. Кръвта на предците ми крещи на висок глас във вените ми и ме подтиква да бъда пръв сред сънародниците си. Или ако тази реч те обижда, нека кажа, че майка ми, гордата кралица, отрано ми вдъхна любов към отличие и ако слабостта на физическата ми природа и особените ми възгледи не бяха попречили на подобен път, може би това отдавна щеше да ме е накарало да се боря за изгубеното наследство на моя род. Но сега майка ми или майчините ми уроци, ако щеш, се пробуждат в мен. Не мога да водя към битка; не мога през машинации и безверие отново да издигна трона върху останките на английския обществен дух. Но мога да бъда първият, който да подкрепя и пази страната ми сега, когато ужасяващи бедствия и разруха са положили силните се ръце върху нея. Тази държава и любимата ми сестра са всичко, което имам. Ще защитя първата — втората поверявам на теб. Ако оцелея, а тя бъде погубена, по-добре да съм мъртъв. Опази сестра ми — за нейно добро знам, че ще го сториш; ако имаш нужда от някакъв друг подтик, помисли, че опазвайки нея, ти опазваш мен. Нейната безпогрешна природа, този сбор от съвършенства, е обгърната в обичта ѝ — ако тя бъде наскърбена, Идрис ще повехне като цветче; и най-малката рана, която тя получава, за нея е като мразовита слана. Тя вече се бои за нас. Тревожи се за децата, които обожава, и за теб, техния баща, нейния любим, съпруг и закрилник; и ти трябва да си близо до нея, за да я подкрепяш и окуражаваш. Така че върни се в Уиндзор, братко мой; понеже ти си такъв във всяко отношение — запълни двойното място, което моето отсъствие ви налага, и ме остави, при всичките ми страдания тук, да насоча погледа си към онова скъпо уединение и да кажа — има мир.

Обработка: ehobeho, viper

Глава 18

Отправих се към Уиндзор, но не с намерението да остана там. Отидох само за да получа съгласието на Идрис и след това да се върна и да заема мястото си до моя ненадминат приятел; да споделя усилията му и да го спася, ако се наложи, за сметка на моя живот. Въпреки това се страхувах да стана свидетел на мъката, която моето решение щеше да предизвика у Идрис. Бях се заклел в собственото си сърце никога да не помрачавам лицето ѝ дори с мимолетна скръб и щях ли да се покажа като страхливец в мига на най-голяма нужда? Бях започнал пътуването си с тревожна припряност; сега ми се искаше да го проточа с дни и месеци. Копнеех да избегна необходимостта от действия; опитах се да избягам от мислите — напразно: бъдещето, като тъмен образ във фантасмагория, прииждаше по-близо и по-близо, докато не обгърна цялата земя в сянката си.

Дребно обстоятелство ме накара да променя обичайния си маршрут и да се върна вкъщи през Егъм и Бишъпгейт. Слязох при стария дом на Пердита, нейната къща, и отпращайки напред каретата, реших да прекося парка към замъка. Това място, посветено на най-сладките спомени, опустялата къща и занемарената градина бяха добре пригодени да отложат моята потиснатост. В най-щастливите ни дни Пердита беше украсила къщата си с всичко, което изкуството можеше да предложи на онази, която предпочиташе природата. В същия дух на крайности, когато се бяха разделили с Реймънд, тя я беше занемарила изцяло. Сега беше в разруха: елените бяха прескочили счупените огради и бяха лежали сред цветята; трева растеше по прага и люлеещата се решетка, скърцаща на вятъра, свидетелстваше за пълното изоставяне. Отгоре небето беше синьо, а въздухът — напоен с аромата на редките цветя, които растяха сред плевелите. Дърветата се движеха над главата ми, събуждайки любимата мелодия на природата — но меланхоличният облик на задавените пътеки и избуялите с плевели цветни лехи затъмняваше дори тази радостна лятна картина. Времето, когато в славно и радостно спокойствие се бяхме събирали в тази къща, беше отминало — скоро настоящите часове ще се присъединят към онези отминалите и сенките на бъдещите мигове се надигаха тъмни и заплашителни от утробата на времето, тяхната люлка и техния ковчег. За пръв път в живота си завидях на съня на мъртвите и мислех с наслада за постелята под пръстта, където скръбта и страхът нямат власт. Преминах през пролуката в счупената ограда — чувствах и презирах задавящите ме сълзи — и се втурнах в дълбините на гората. О, смърт и промяна, владетели на нашия живот, къде сте вие, за да се опитам да ви преборя! Какво в нашето спокойствие пробуди вашата завист — какво в нашето щастие, че трябва да го унищожите? Бяхме щастливи, обичащи и обичани; рогът на Амалтея не съдържаше благословия, която не се бе изсипала върху нас, но уви!

La fortuna

deidad barbara importuna,

oy cadaver y ayer flor,

no permanece jamas![63]

Докато се лутах тъй, размишлявайки, редица хора от местността минаха покрай мен. Изглеждаха изпълнени с предпазливи мисли и няколкото думи от техния разговор, които стигнаха до мен, ме подтикнаха да се приближа и да задам допълнителни въпроси. Една група от хора, избягали от Лондон, както беше често срещано в онези дни, се беше изкачила по Темза с лодка. Никой в Уиндзор не искал да ги подслони; така че, отивайки малко по-нагоре, те останали цяла нощ в една изоставена колиба близо до Болтърс Лок. Продължили по пътя си на следващата сутрин, изоставяйки един от компанията, болен от чумата. След като това обстоятелство се бе разпространило надлъж и шир, никой не смеел да приближи в обсег от половин миля заразения район и горкият нещастник бил оставен да се бори с болестта и смъртта в самота, доколкото е способен. Бях подбуден от състрадание да се запътя към колибата, за да установя какво е състоянието му и да му окажа помощ.

Докато приближавах, срещах тълпи от хора от провинцията, които говореха сериозно за това събитие: колкото и да бяха далеч от очакваната зараза, ужасът се беше отпечатал върху всяко лице. На една улица близо до прекия път към колибата минах покрай една група от тези насаждащи страх хора. Един от тях ме спря и предполагайки, че не съм запознат с обстоятелствата, ми заръча да не продължавам, тъй като заразен човек лежи на кратко разстояние от нас.

— Знам — отвърнах аз, — и ще видя в какво състояние е горкият човек.

Шепот от изненада и ужас прелетя през сбора им. Продължих:

— Този беден нещастник е изоставен, умиращ, безпомощен; в тези мъчителни времена само Бог знае колко скоро всеки един от нас или всички ние ще се озовем в подобна мизерия. Аз ще сторя това, което бих искал да бъде сторено за мен.

— Но никога няма да можете да се върнете в замъка… при лейди Идрис… нейните деца. — В объркана реч бяха разпръснати думите, които достигнаха ухото ми.

— Не знаете ли, приятели — казах аз, — че самият граф, вече лорд-протектор, ежедневно посещава не само онези, които вероятно са заразени от тази болест, но и болниците и чумавите къщи, приближавайки се и дори докосвайки болните? И въпреки това никога не е бил в по-добро здраве. Вие действате под голяма заблуда по отношение на естеството на чумата; но не се страхувайте, не моля никой от вас да ме придружава, нито да ми вярва, докато не се завърна жив и здрав от моя пациент.

Така ги оставих и забързах нататък. Скоро пристигнах в колибата: вратата беше открехната. Влязох и един поглед ми беше достатъчен, за да се убедя, че бившият ѝ обитател вече не е сред живите — той лежеше върху купчина слама, студен и скован; докато пагубна смрад изпълваше помещението и различни петна и белези видимо разкриваха вирулентността на заболяването.

Никога преди не бях виждал човек, поразен от чума. Докато всяко съзнание е изпълнено с ужас от нейния изход, някаква жажда за вълнение ни беше подтикнала да четем внимателно разказа на Дефо[64] и майсторските описания на автора на „Артър Мервин“[65]. Образите, обрисувани в тези книги, бяха толкова ярки, че ние сякаш бяхме преживели последствията, изобразени в тях. Но равнодушни са усещанията, породени от думи, колкото и опарващи да са те, и описанията за смъртта и страданието на хиляди в сравнение с това, което чувствах, гледайки трупа на този злощастен непознат. Това наистина беше чумата. Повдигнах скованите му крайници, отбелязах изкривяването на лицето му и безизразните очи, изгубили възприятието си. Докато бях тъй зает, хладен ужас пресече кръвта ми, карайки плътта ми да трепери и косата ми да се надигне. Наполовина обезумял, аз проговорих на мъртвеца. „Значи чумата те уби — измърморих. — Как се случи това? Болезнено ли беше? Изглеждаш така, сякаш врагът те е измъчвал, преди да те убие“. И сетне внезапно подскочих и избягах от колибата, преди природата да успее да отмени законите си и неестествени думи да бъдат изречени в отговор от устните на починалия.

Когато се връщах по пътя, отдалеч видях същия сбор от хора, който бях оставил. Те бързо се отдалечиха веднага, щом ме зърнаха; разтревожената ми външност допринесе към страха им да не се приближават до някой, който е прекосил пределите на заразата.

На разстояние от обстоятелствата човек прави изводи, които му се струват безпогрешни, ала когато ги подложи на изпитанието на действителността, те се изпаряват като измамни сънища. Бях осмивал страховете на моите сънародници, когато те се отнасяха за някой друг; сега, когато ме бяха настигнали, се разколебах. Според мен Рубикон беше преминат и щеше да е добре да обмисля какво трябва да сторя от тази страна на болестта и опасността. Според вулгарното суеверие, моето облекло, моята личност, въздухът, който дишах, сами по себе си носеха смъртна опасност за мен и близките ми. Да се върна ли в замъка при жена ми и децата ми с това петно върху мен? Не беше сигурно дали бях заразен; но аз се чувствах уверен, че не съм — няколко часа щяха да решат въпроса, ще ги прекарам в гората, размишлявайки върху това, което ми предстои и какви трябва да са бъдещите ми действия. В чувството, породило се у мен при вида на човек, поразен от чумата, забравих събитията, които ме бяха развълнували толкова силно в Лондон; нови и по-болезнени изгледи постепенно се появиха иззад мъглата, която досега ги бе забулвала. Въпросът вече не беше дали трябва да споделя усилията и опасността на Ейдриън, а по какъв начин бих могъл в Уиндзор и околията да пресъздам предпазливостта и усърдието, които под неговото ръководство бяха въвели ред и изобилие в Лондон, и как сега, когато чумата се беше разпространила по-широко, бих могъл да осигуря здравето на собственото ми семейство.

Разстлах цялата земя като карта пред себе си. На никое място на нейната повърхност не можех да поставя пръста си и да кажа „тук е безопасно“. На юг заболяването, мощно и нелечимо, почти беше унищожило човешката раса; бури и наводнения, отровни ветрове и пожари изпълваха чашата на страданието. На север беше по-лошо — по-малобройното население постепенно намаля, а гладът и чумата следяха оцелелите, които, безпомощни и хилави, бяха готови да паднат като лесна плячка в техните ръце.

Ограничих погледа си върху Англия. Многолюдната столица, великото сърце на могъща Великобритания, беше останала без пулс. Търговията беше преустановена. Всички места за слава или удоволствие бяха откъснати — улиците бяха избуяли с трева — къщите празни — малцината, които от необходимост бяха останали, изглеждаха като че ли вече бяха клеймосани с петното на неизбежната мор. В по-големите промишлени градове същата трагедия се разиграваше в по-малък, но по-пагубен мащаб. Там нямаше Ейдриън, който да надзирава и ръководи, докато цели стада от бедните биват повалени и убити.

И все пак не всички щяхме да умрем. Не, наистина, макар и оредяла, човешката раса ще продължи и в последвалите години голямата чума ще се превърне във въпрос на история и удивление. Несъмнено това нашествие беше невиждано в обхвата си — затова трябваше да работим усилено, за да оборим напредъка му; преди хората за развлечение са избивали хиляди и десетки хиляди други, но сега човекът се беше превърнал в създание със стойност, животът на един от тях беше по-ценен от така наречените съкровища на кралете. Вижте неговото надарено с мисли изражение, грациозните му крайници, величественото му чело, чудния му механизъм; видът и моделът на най-доброто произведение на Бог не ще бъде захвърлен настрана като разбит кораб — той ще бъде опазен и неговите деца и децата на децата му ще отнесат името и формата на човека до най-далечни времена.

Преди всичко аз трябва да пазя онези, които природата и съдбата са поверили на моите специални грижи. И със сигурност, ако сред всички мои човешки събратя трябваше да избера онези, които биха били изтъкнати като примери за величието и добротата на човек, не бих могъл да избера никой друг освен онези, с които съм съюзен чрез най-свещените връзки. Някои от семейството на човека трябва да оцелеят, а моите любими трябва да бъдат сред оцелелите; това ще е моята задача — за да я изпълня, моят живот би бил малка жертва. Тогава този замък в замъка Уиндзор, родното място на Идрис и моите рожби, трябва да бъде пристанището и убежището на разбития кораб на човешкото общество. Гората му трябва да бъде нашият свят — неговата градина да ни предоставя храна; вътре в стените му аз ще затвърдя разклатения трон на здравето. Бях изгнаник и скитник, когато Ейдриън нежно хвърли отгоре ми сребърната мрежа на любовта и цивилизацията и ме обвърза неразривно с човешката щедрост и човешкото съвършенство. Бях някой, който, макар и стремящ се към доброто и пламенен любител на мъдростта, все още не беше приет в нито един списък със стойност, когато Идрис с кралския произход, която беше олицетворение на всичко божествено в жената, тази, която вървеше по земята като блян на поет, като издялана богиня, изпълнена с чувства, или изобразена светица, стъпваща извън иконата — тя, най-достойната, ме избра и ми даде себе си — един безценен подарък.

В продължение на няколко часа продължих да размишлявам така, докато накрая гладът и умората не ме върнаха обратно към настоящия час, вече белязан от дълги сенки, хвърлени от залязващото слънце. Бях се скитал към Бракнъл, на запад от Уиндзор. Усещането за съвършено здраве, на което се радвах, ме увери, че съм свободен от зараза. Спомних си, че Идрис беше в неведение за моите постъпки. Може да е чула за завръщането ми от Лондон и посещението ми в Болтърс Лок, които, обвързани с продължителното ми отсъствие, навярно силно щяха да я разтревожат. Върнах се в Уиндзор през Дългия път и преминавайки през града на път за замъка, го заварих в състояние на тревога и смут.

„Твърде късно е да бъдем амбициозни — казва сър Томас Браун. — Ние не можем да се надяваме, че ще живеем толкова дълго с тези наши имена, както някои са живели в техните личности; едното лице на Янус не е симетрично спрямо другото.“ Според този текст мнозина фанатици се надигнаха, пророкувайки, че е дошъл краят на света. Духът на суеверието се бе породил от развалините на нашите надежди и гротески, бурни и опасни, се разиграваха на великата сцена, докато останалата частица от бъдещето се смаляваше до петънце в очите на предсказателите. Жени със слаб характер умираха от ужас, докато слушаха поличбите им; мъже със здрави фигури и привидна сила изпадаха в идиотизъм и лудост, съсипани от страха по предстоящата вечност. Един такъв пророк сега изливаше красноречивото си отчаяние сред жителите на Уиндзор. Случката от сутринта и моето посещение при мъртвеца, което беше разпространено надлъж и шир, бяха разтревожили хората от провинцията, така че те се бяха превърнали в подходящи инструменти, на които да свири маниакът.

Горкият нещастник беше загубил младата си жена и прекрасното си дете заради чумата. Той беше занаятчия и понеже не можеше да се занимава с работата, която снабдяваше неговите нужди, гладът беше добавил към другите му страдания. Той беше напуснал стаята, в която бяха съпругата и детето му — те вече не бяха неговите жена и дете, а „мъртва земя върху земята“, — обезумял от глад, грижи и скръб, болното му въображение го бе накарало да повярва, че е изпратен от небесата да проповядва края на света на хората. Той влизаше в църквите и предсказваше на богомолците бързото им изнасяне към подземието под тях. Той се появяваше като забравения дух на времето в театрите и заповядваше на зрителите да се приберат и да умрат. Той беше залавян и затварян; беше избягал и се скиташе от Лондон към съседните градове, и с неистови жестове и фаталистични думи разкриваше на всеки неговите скрити страхове и даваше глас на беззвучните мисли, който хората не смееха да изрекат. Той стоеше под аркадата на кметството на Уиндзор и от това възвишение произнасяше тиради пред трепереща тълпа.

— Слушайте, обитатели на земята — извика той, — чуйте виждащия всичко, но най-безмилостен Рай! Чуй и ти, о, подмятано от бурята сърце, което издишва тези думи, ала припада под техния смисъл! Смъртта е сред нас! Земята е красива и украсена с цветя, но тя е нашият гроб! Небесните облаци ридаят за нас — блясъкът на звездите е нашата погребална факла. Мъже с посивели коси, вий се надявахте на още няколко години във вашия отдавна познат дом, но времето ви е изтекло, трябва да напуснете — деца, вий никога няма да достигнете зрялост, дори сега малкият гроб е изкопан за вас — майки, притиснете ги в ръцете си, една смърт прегръща всички вас!

Потръпвайки, той протегна ръце; очите му, насочени нагоре, сякаш щяха да изскочат от орбитите си, докато той, изглежда, следваше фигури, невидими за нас, в отстъпващия въздух.

— Ето ги мъртвите! Те се издигат в саваните си и преминават в тихо шествие към далечната земя на гибелта им — безкръвните им устни не се помръдват — призрачните им крайници са изпразнени от движение, а те продължават да се плъзгат напред. „Ние идваме“ — възкликна той, подскачайки напред, — какво чакаме? Побързайте, приятели мои, облечете се в съдебните одежди на смъртта.

Чумата ще ви въведе, за да ви изслуша Той. Защо тъй бленувате? Те, добрите, мъдрите и обичаните, вече си отидоха. Майки, целунете за последно — съпрузи, вече не сте закрилници, поведете партньорите на вашата смърт! Елате, о, елате! Докато близките ни все още могат да бъдат видени, защото скоро те ще си отидат, а ние никога, никога няма да се съберем с тях отново.

След бълнувания като тези той изведнъж се успокои и с непреувеличени, но страховити думи обрисува ужасите на нашето време; описа до дребни подробности последствията от чумата върху човешкото тяло и разказа сърцераздирателни приказки за откършването на близки родства — задъхващия се ужас от отчаянието над смъртното легло на последния любим, — така че от тълпата избухнаха стонове и дори писъци. Един човек застана отпред с поглед, прикован в пророка, с отворена уста и сковани крайници, докато лицето му се изменяше в различни цветове, жълто, синьо и зелено, от дълбокия страх. Маниакът улови погледа му и се обърна към него — човек е чувал за погледа на василиска, който привлича треперещата жертва, докато не падне в челюстите му. Маниакът замръзна; фигурата му се издигна по-високо; авторитет сияеше от лицето му. Той погледна селянина, който започна да трепери, докато все още го наблюдаваше; коленете му се удариха едно в друго, зъбите му тракаха. Най-сетне се сгромоляса, гърчейки се.

— Този човек е болен от чума — рече маниакът спокойно. Писък изригна от устните на горкия нещастник, а след това внезапна неподвижност го покори; на всички стана ясно, че той беше мъртъв.

Ужасени викове изпълниха мястото — всеки се опитваше да осъществи своето бягство — след няколко минути пазарът беше празен — трупът лежеше на земята, а маниакът, потиснат и изтощен, седна до него, допирайки тънката си ръка до мършавата му буза. Скоро някакви хора, назначени от магистратите, дойдоха да преместят тялото; нещастният пророк видя по един тъмничар във всеки един от тях — той внезапно побягна, докато аз продължих нататък към замъка.

Смърт, жестока и безпощадна, беше проникнала през тези любими стени. Една стара слугиня, която бе отгледала Идрис в ранна детска възраст и бе живяла с нас повече в ролята на почитана роднина, отколкото на прислужница, няколко дни по-рано беше заминала да посети дъщеря си, омъжена и установена в района на Лондон. В нощта на завръщането си тя се разболя от чумата. Заради надменния и непоколебим нрав на графинята на Уиндзор Идрис не бе имала нежни отношения с нея. Ала тази добра жена беше заместила майка ѝ и нейните недостатъци по образование и знание, правещи я смирена и беззащитна, я правеха по-скъпа за нас — тя беше особено любима на децата. Заварих моето бедно момиче, без да преувеличавам, обезумяло от мъка и страх. Тя висеше край пациента в агония, която не беше смекчена, когато мислите ѝ се насочиха към собствените ѝ деца, заради които се страхуваше от заразата. Пристигането ми беше като новооткритата светлина на фар за моряците, които устояват на някакво опасно течение. Тя постави своите ужасяващи съмнения в моите ръце; разчиташе на моята преценка и бе утешена от участието ми в нейната скръб. Скоро нашата бедна бавачка си отиде и мъката на напрежението беше заменена за дълбоко разкаяние, което, макар и отначало да бе по-болезнено, отстъпи с по-голяма готовност пред моята утеха. Сънят, върховното утешение, най-накрая потопи разплаканите ѝ очи в забрава.

Идрис спеше и в замъка цареше тишина, чиито обитатели бяха притихнали, за да си отдъхнат. Аз бях буден и през дългите часове на мъртвата нощ бурните мисли в мозъка ми работеха като десетки хиляди колела на мелница: бързи, остри, неукротими. Всички спяха — цяла Англия спеше; и от моя прозорец, владеещ широка гледка от осветената от звезди природа, видях земята, простряна в тих покой. Бях буден, жив, докато сестрата на смъртта обладаваше моя род. Ами ако по-мощното от тези божества го завладее? Среднощната тишина, ако съм откровен, макар и видно парадоксално, изкънтя в ушите ми. Самотата стана непоносима — поставих ръка върху биещото сърце на Идрис, наведох глава, за да уловя звука на диханието ѝ, да се уверя, че тя все още съществува, и за момент се поколебах дали да не я събудя, такъв мекушав ужас премина през тялото ми. Велики Боже! Ще се случи ли един ден това? Един ден, когато всички освен мен са изчезнали, ще трябва ли да вървя по земята сам? Дали това бяха предупредителни гласове, чийто нечленоразделен и пророчески смисъл насилваше вяра върху мен?

Ала не бих ги нарекъл

гласове предупредителни, които ни обявяват

само неизбежното. Както слънцето,

преди да изгрее, понякога рисува образа си

в атмосферата — тъй често духовете

на славни събития крачат преди тях,

и в днешния ден вече е стъпил утрешният.[66]

Глава 19

След много време отново съм тласнат от неспокойния ми дух да продължа разказа си, но трябва да променя метода, който съм използвал досега. Подробностите, съдържащи се в предходните страници, са привидно незначителни, ала всеки най-малък детайл тежи като олово в угнетените везни на човешките страдания; това досадно размишляване за страданията на другите, докато моите се дължаха само на опасения; това бавно оголване на душевните ми рани: този дневник на смъртта; този проточен и мъчителен път, водещ до океана от безброй сълзи, отново пробужда у мен остра скръб. Бях използвал тази история като опиат; докато тя описваше любимите ми приятели, пълни с живот и пламтящи с надежда, дейни актьори на сцената, аз бях утешен; ще изпитам по-меланхолично удоволствие от обрисуването на края на всичко това. Но междинните стъпала, изкачването на стената, издигната между онова, което беше и това, което е сега, докато аз все още, обръщайки се назад, не виждах скритата пустиня пред мен, е труд отвъд моите сили. Времето и опитът ме поставиха на височина, от която мога да разбера миналото като едно цяло; и по този начин трябва да го опиша, излагайки водещите събития и подреждайки светлината и сянката, така че да се получи картина, в чиято тъмнина ще има хармония.

Излишно би било да разказвам онези катастрофални явления, за които може да бъде открит паралел във всяко по-незначително нашествие на нашето гигантско бедствие. Желае ли читателят да чуе за чумавите къщи, където смъртта бе утешителят — за траурното преминаване на катафалката — за безчувствеността на некадърното сърце и мъката на любящото — за мъчителните писъци и мълчанието страшно — за разнообразието от болести, изоставяне, глад, отчаяние и смърт? Има много книги, които могат да задоволят ненаситния апетит за тези неща; нека читателят се обърне към разказите на Бокачо, Дефо и Браун. Необятното унищожение, което бе погълнало всички същества — беззвучното усамотение на някога оживената земя — самотното усещане, че съм единствен, което ме обгръща, е отнело дори тези подробности от болезнената действителност и е смекчило зловещите оттенъци на минали мъки с поетични нюанси, така че аз мога да избягам от мозайката на обстоятелствата, като възприемам и отразявам струпаните и съчетани цветове на миналото.

Бях се завърнал от Лондон, обсебен от мисълта, със съкровеното чувство, че моят пръв дълг е да осигуря, доколкото мога, благополучието на семейството ми, а след това да се върна и да заема мястото си до Ейдриън. Събитията, които веднага последваха пристигането ми в Уиндзор, промениха този мой поглед върху нещата. Чумата не беше само в Лондон, а беше навсякъде — нападна ни, както беше казал Райланд, като хиляда глутници вълци, виещи в зимната нощ, мършави и свирепи. След като болестта беше внесена веднъж в селските райони, нейните последствия изглеждаха по-ужасни, по-неотложни и по-трудни за лечение, отколкото в градовете. Там имаше другарство в страданието и съседите, които непрекъснато бдяха един над друг, вдъхновени от дейната доброта на Ейдриън, получаваха помощ и пътят на унищожението беше изгладен. Но в провинцията, сред разпръснатите фермерски къщи, в самотни колиби, в полета и хамбари, се разиграваха трагедии, мъчителни за душата, невиждани, нечувани, незабелязани. Не беше тъй лесно да се набави медицинска помощ, храната беше по-трудна за добиване и човешките същества, невъзпрени от срам, понеже не бяха забелязвани от своите събратя, извършваха по-ужасни безчестия или отстъпваха по-лесно пред своите жалки страхове.

Имаше и героични дела, чието споменаване изпълва сърцето и просълзява очите. Такава е човешката природа, че красотата и уродливостта често са тясно свързани. Докато четем историята, ние сме предимно поразени от щедростта и себеотдаването, които отблизо вървят по петите на престъпленията, забулвайки с превъзходни цветя петната от кръв. Такива дела не липсваха, за да украсят мрачния конвой, който придружаваше развитието на чумата.

Жителите на Баркшър и Бъкс[67] отдавна бяха наясно, че чумата е в Лондон, Ливърпул, Бристъл, Манчестър, Йорк, накратко — във всички по-населени градове на Англия. Ала те не бяха по-малко удивени и разтревожени, когато тя се появи измежду тях. Те бяха нетърпеливи и гневни в разгара на ужаса. Щяха да сторят нещо, за да отхвърлят задушаващото зло, и както се бяха задействали, си въобразяваха, че съществува лек. Жителите на по-малките градове напуснаха своите къщи, разпънаха палатки в полетата, скитайки се поотделно един от друг, нехаещи за глада или суровите небеса, докато си представяха, че така избягват раздаващата смърт болест. А пък в противовес земеделците и селяните, поразени от страха от самотата и бурно желаещи медицинска помощ, се стекоха в градовете.

Но идваше зима, а с нея и надежда. През август чумата се бе появила в Англия, а през септември бе взела своите жертви. Към края на октомври тя отслабна и до известна степен беше заменена от тиф, който не е по-малко злосторен. Есента беше топла и дъждовна: немощните и болните измряха — по-щастливи бяха те; много млади хора, бликащи от здраве и благоденствие, бяха пребледнели от разяждащата болест и се бяха превърнали в обитатели на гроба. Реколтата беше неуспешна, разваленото зърно и липсата на чужди вина укрепиха болестта. Преди Коледа половин Англия беше под вода. Бурите от предната зима се бяха завърнали, но намалелите кораби със стоки през тази година ни накараха да не усетим толкова морските бури. Наводненията и бурите нанесоха повече щети на континентална Европа, отколкото на нас — като че ли нанасяйки последния удар на бедствието, които беше унищожило континента. В Италия реките не бяха наглеждани от гаснещите селяни; и като диви зверове от леговището си, докато ловците и кучетата са далеч, Тибър, Арно и По се втурнаха и унищожиха плодородието на равнините. Цели села бяха отнесени. Рим, Флоренция и Пиза бяха залети, а мраморните им дворци, доскоро отразени в спокойни потоци, бяха разклатени до основи от надарените със зимна мощ води. В Германия и Русия вредите бяха още по-значими.

Но най-накрая щеше да настъпи студ, а заедно с него и подновяване на нашето споразумение със земята. Студът ще притъпи стрелите на чумата и ще прикове яростните стихии; а земята през пролетта ще съблече снежната си одежда, освободена от заплахата за унищожение. Едва през февруари се появиха жадуваните признаци на зимата. В продължение на три дни валя сняг, лед спря течението на реките и птиците излетяха от пращящите клони на побелелите от студ дървета. На четвъртата сутрин всичко изчезна. Югозападен вятър донесе дъжд — слънцето изгря и подигравайки се с обичайните закони на природата, като че ли дори в този ранен сезон започна да гори със слънчева мощ. Не беше никак утешително, че с първите ветрове на март пътеките бяха обсипани с теменужки, а плодните дървета покрити с цветове, че зърното поникна и листата се появиха, подтикнати от ненавременната топлина. Страхувахме се от мекия въздух — страхувахме се от безоблачното небе, покритата с цветя земя и възхитителните гори, защото вече не гледахме на структурата на Вселената като на наш дом, а като на наша гробница, и благоуханната земя миришеше на уплах като широк църковен двор.

Pisando la tierra dura

de continue el hombre esta

y cada passo que da

es sobre su sepultura.[68]

Въпреки тези недостатъци през зимата ние си поехме въздух и се постарахме да се възползваме от даденото ни време. Чумата може да не се съживи с идването на лятото, но ако го направи, трябва да ни завари подготвени. Отговорност на човешката природа е да привиква и да се приспособява дори към болка и скръб. Чумата се бе превърнала в част от нашето бъдеще, нашето съществуване; трябваше да се защитаваме от нея като от наводняването на реки, нахлуването на океана или суровостта на небето. След дългите страдания и горчивия опит може би ще се намери някаква панацея; до този момент всеки, който биваше заразен, умираше, ала не всички бяха заразени и нашата задача бе да закрепим надълбоко основите и да издигнем нависоко преградата между заразата и здравите; да въведем такъв ред, който би допринесъл за благосъстоянието на оцелелите и който би запазил надеждата и някоя частица от щастието у онези, които бяха свидетели на все още продължаващата трагедия. Ейдриън беше въвел методи за работа в столицата, които, макар и неспособни да спрат развитието на смъртта, предотвратяваха други злини, пороци и безумия, които инак щяха да направят ужасната ни съдба още по-страховита. Исках да последвам примера му, но хората са свикнали да

се движат заедно, ако се движат изобщо[69]

и не можах да открия никакво средство да поведа жителите на разпръснатите градове и села, които забравяха думите ми веднага, щом ги чуеха, и се отклоняваха при всеки променлив вятър, който възникваше от видимата промяна на обстоятелствата.

Предприех друг подход. Онези писатели, които са си представяли царуването на мира и щастието на земята, обикновено са описвали провинциалните местности, където всеки малък град е ръководен от старейшините и мъдреците. Това беше ключът към моя успех. Всяко село, колкото и малко да е, обикновено притежава водач, когото почитат, чиито съвети хората търсят по време на премеждия и чието добро мнение те най-много ценят. Бях незабавно подтикнат да стигна до този извод от събитията, които от само себе си ми се представиха.

В село Литъл Марлоу една възрастна жена управляваше общността. Тя беше живяла няколко години в милостиня и през хубавите неделни дни прагът ѝ биваше непрекъснато обсаден от тълпи, търсещи съветите ѝ и вслушващи се в нейните предупреждения. Тя била съпруга на войник и беше видяла света; недъг, предизвикан от треска, хваната на някое неблагоприятно 200 място, я беше повалил твърде рано и тя рядко напускаше малката си колиба. Чумата навлезе в селото и докато страхът и мъката лишиха обитателите от малкото мъдрост, която притежаваха, старата Марта пристъпи напред и рече:

— Преди съм била в град, където е имало чума.

— И си избягала?

— Не, но се възстанових.

След това Марта бе поставена по-непоколебимо от всякога върху кралския трон, издигнат ѝ от благоговение и любов. Тя влизаше в къщите на болните и облекчаваше техните нужди със собствената си ръка; не показваше никакъв страх и вдъхваше на всеки, който я виждаше, частица от собствената ѝ вродена смелост. Ходеше на пазарите — настояваше да бъде снабдена с храна за онези, които бяха твърде бедни, за да си я закупят. Тя доказваше как благополучието на всеки един зависи от благоденствието на всички. Не позволяваше градините да бъдат занемарявани, нито цветята на прозорците на къщите да увяхват от липса на грижи. Надеждата, казваше тя, е по-полезна от лекарско предписание и всяко нещо, което може да поддържа и оживява духа, има по-голяма стойност от лекарствата и отварите.

Именно обликът на Литъл Марлоу и разговорите ми с Марта ме наведоха на мисълта, която скрои моя план. Преди бях посещавал именията и местата на господата и често бях откривал, че техните обитатели са подбуждани от най-чиста доброжелателност и са готови да окажат цялата си помощ за благосъстоянието на своите наематели. Но това не беше достатъчно. Близкото съчувствие, породено от сродни надежди и страхове, подобни преживявания и занимания, отсъстваше тук. Бедните чувстваха, че богатите притежават други средства да се опазят освен онези, които те самите можеха да предприемат, уединение и доколкото обстоятелствата позволяват, свобода от грижи. Те не можеха да разчитат на тях, но се обръщаха с десетократно упование към помощта и съветите на своите равноправни. Затова реших да пътувам от село в село, издирвайки селския владетел във всяко място и възползвайки се от техните усилия и просвещавайки възгледите им, да засиля както тяхната власт, така и ползата им сред останалите селяни. Много промени също се случиха по време на тези непринудени кралски избори: полаганията на клетви и абдикациите бяха чести, докато на мястото на старите и предпазливите се появяваха пламенните младежи, нетърпеливи на дела независимо от опасността. А и често се случваше гласът, който всички слушаха, внезапно да бъде заглушен, помагащата ръка да изстине и състрадателното око да се затвори, и селяните се страхуваха още повече от смъртта, избрала такава висша жертва, разбивайки на прах сърцето, което беше туптяло за тях, свеждайки до неизразимо унищожение ума, винаги зает с планове за тяхното благосъстояние.

Този, който се труди за човечеството, често открива, че от зрънцето, което е посял, пораства неблагодарност, напоена от пороци и безумия. Смъртта, която в нашите младини бе вървяла по земята като „крадец, който влиза в нощта“[70], сега, издигайки се от подземната си гробница, опасана със сила, с развято мрачно знаме, пристъпваше като завоевател. Мнозина видяха седнало на неговия кралски трон едно върховно провидение, което насочва стрелите си и ръководи събитията, и сведоха глави в примирение или поне в подчинение. Други виждаха само мимолетни жертви; те се опитваха да заменят ужаса с безгрижие и се потопиха в безнравственост, за да избегнат мъчителната болка от най-злокобните им опасения. Тъй, докато мъдрите, добрите и благоразумните бяха заети с труда на благотворителността, примирието на зимата имаше друго въздействие върху младите, неразумните и порочните. През по-студените месеци имаше всеобщ прилив към Лондон в търсене на забавления — веригите на общественото мнение бяха разхлабени; мнозина, които допреди това са били бедни, бяха богати; мнозина бяха загубили баща и майка, пазителите на техния морал, техните възпитатели и пречки. Безполезно щеше да е да се противопоставим на тези пориви чрез прегради, които само щяха да подтикнат онези, ръководени от тези импулси, към по-пагубни удоволствия. Театрите бяха отворени и претъпкани; танците и среднощните веселия бяха често срещани — на много от тях благоприличието беше потъпкано и злините, които досега бяха спазвали напредналото състояние на цивилизацията, се удвоиха. Ученикът изостави книгите си, художникът — скиците си: задълженията на живота бяха изчезнали, но забавленията останаха; удоволствието може да бъде удължено чак до ръба на гроба. Всички реални влияния се изпариха — смъртта се разстла като нощ и понеже беше защитена от мрачните си сенки, руменината на скромността, сдържаността на гордостта, приличието на благоразумието често биваха изхвърлени като безполезни воали.

Ала това не беше повсеместно. Сред по-добрите души мъката и ужасът, страхът от вечна раздяла и отвратителното удивление, породени от невижданото досега бедствие, затегнаха връзките на родство и приятелство. Философите противопоставяха техните принципи като прегради пред потопа на развратността или отчаянието, и бяха единствените укрепления за защита на завзетата територия на човешкия живот; религиозните, надявайки се вече на своята награда, бързо се вкопчиха във вероизповеданията си като в салове и дъски, които, в бурното море от страдания, ще ги отведат безопасно до пристанището на непознатия континент. Любящите сърца, принудени да свият мирогледа си, даряваха преливащата си обич в тройна порция на малцината, които им бяха останали. И все пак дори сред тях настоящето, като неотемно притежание, се превърна в цялото време, на което те се осмеляваха да поверят ценния товар на своите надежди.

Опитът от незапомнени времена ни беше научил да броим удоволствията си по годините и да удължаваме изгледите ни за живот през продължителния период на подем и разпад; дългият път прекосяваше необятен лабиринт и долината на мрачната сянка[71], в която приключваше, беше прикрита от препъващи предмети. Но едно земетресение беше променило пейзажа — под нашите крака земята се прозя — дълбока и стръмна бездна зейна под нас, за да ни погълне, докато часовете ни отнасяха към пропастта. Ала вече беше зима и трябваше да изминат месеци, преди да сме изхвърлени от нашата сигурност. Превърнахме се в еднодневки, за които промеждутъкът между изгряващото и залязващото слънце беше като една дълго проточила се година обикновено време. Може би никога нямаше да видим децата ни да пораснат до зрялост, нито как нежните им бузи загрубяват, веселите им сърца са покорени от страст или грижи; но ние ги притежавахме сега — те живееха и ние живеехме, какво повече можеше да желаем? С такова възпитание моята бедна Идрис се стараеше да потисне стичащите се страхове и в известна степен успяваше. Не беше както през лятото, когато всеки час можеше да донесе страховитата съдба — до следващото лято ние се чувствахме уверени; и тази сигурност, макар и краткотрайна, за известно време задоволи майчината нежност на моята любима. Не зная как да изразя или опиша онзи сгъстен, дълбок, макар и мимолетен възторг, който превърна настоящия миг в райски. Нашите радости бяха по-скъпи, защото виждахме техния край; те бяха по-силни, защото усещахме в пълна степен тяхната стойност; те бяха по-чисти, защото същността им беше любяща — както метеорът е по-ярък от звездата, така и радостта от онази зима съдържаше в себе си извлечените наслади от един дълъг, дълъг живот.

Колко прекрасна е пролетта! Докато гледахме от терасата на Уиндзор към шестнадесетте плодородни графства, разположени отдолу, осеяни с щастливи къщи и по-заможни градове, всички изглеждаха както в предишни години, радващи сърцето и красиви. Земята беше разорана, тънките остриета на пшеницата пробиваха през тъмната почва, плодовите дървета бяха покрити с пъпки, земеделецът беше на открито насред полята, доячката се беше запътила у дома с напълнени от кладенеца кофи, лястовиците удряха слънчевите басейни с дългите си, заострени крила, новородените агнета лежаха върху свежата трева, нежният растеж на листата

надига сладката си глава във въздуха и изпълва нямото място с винаги поникваща зеленина.[72]

Човекът като че ли се възражда и усеща как мразовете на зимата се поддават пред жизнерадостното и топло съживяване на живота — разумът ни казваше, че тревогите и скръбта ще се разраснат през откриващата се година, но как да повярваме на зловещия глас, издишан със заразни изпарения от мрачната пещера на страха, докато природата, смееща се и разпръскваща от своя зелен скут цветя, плодове и искрящи води, ни подканваше да се присъединим към радостната пиеса на младия живот, която тя довеждаше на сцената?

Къде беше чумата? „Тук — навсякъде!“, един ужасен глас тревожно възкликва, когато в приятните дни на слънчевия месец май разрушителят на човека беше навъсен отново над земята, принуждавайки духа да изостави своята житейска какавида и да навлезе в неизпробвания живот. С един могъщ размах на мощното му оръдие всякаква предпазливост, всякаква грижа, всякакво благоразумие бяха изравнени със земята: смъртта седеше на масите на великите, опъваше се върху сламеника на селянина, залавяше избягалия подлец, укротяваше смелия мъж, който се съпротивляваше: унинието навлезе във всяко сърце, скръбта помрачи всяко око.

Злочестите гледки вече станаха обичайни за мен и ако разкажа цялата мъка и болка, на които станах свидетел, всички отчаяни стонове на старостта и на още по-страшните усмивки на детството в лоното на ужаса, читателят ми, с треперещи крайници и настръхнали коси, би се чудил как, обладан от внезапна лудост, не съм се хвърлил в някоя пропаст, за да затворя завинаги очи към тъжния край на света. Но силата на любовта, поезията и съзидателното въображение оцеляват дори у болните от чума, у нещастните и умиращите. Чувство за преданост, дълг, възвишена и непоколебима цел ме издигна; необикновена радост изпълни сърцето ми. Насред най-тъжната скръб аз като че ли стъпвах по облаците, докато духът на доброто лееше благоуханен въздух, който притъпяваше жилото на болката и прочистваше въздуха от въздишки. Ако изтощената ми душа клюмваше в устрема си, се сещах за любимия ми дом, за ковчежето, което съдържаше моите съкровища, за целувката на любов и синовната милувка, докато очите ми биваха навлажнени от най-чистата роса, а сърцето ми едновременно беше олекнало и освежено от вълнуваща нежност.

Майчината привързаност не бе превърнала Идрис в егоист; в началото на нашето бедствие тя, с необмислен възторг, се бе отдала на грижи за болните и безпомощните. Аз я възпрях и тя се подчини на думата ми. Обясних ѝ как страхът за заплахите, които я грозят, сковава моя труд, как мисълта за нейната безопасност снабдява силата ми с издръжливост. Показах ѝ рисковете, на които децата ѝ бяха изложени в нейно отсъствие, и тя накрая се съгласи да не излиза отвъд пределите на гората. Всъщност вътре в стените на замъка имахме колония от нещастните, изоставени от техните роднини и сами по себе си безпомощни, които бяха достатъчни, за да запълнят нейното време и внимание, докато непрекъснато безпокойство за моето благосъстояние и здравето на децата ѝ, колкото и да се стараеше да ги ограничи или прикрие, поглъщаха всички нейни мисли и подриваха житейските ѝ сили. След бдението над тях и уверявайки се в безопасността им, нейната втора грижа беше да се укрие от собствените си мъка и сълзи. Всяка вечер се завръщах в замъка и откривах, че там ме очакват отдих и любов. Често седях до нечие смъртно легло до среднощ и през мъглявостта на дъждовните, облачни нощи яздех дълги разстояния, поддържан само от едно обстоятелство — безопасността и защитения покой на тези, които обичах. Ако някаква гледка на огромно страдание ме разтърсваше до кости и запалваше челото ми, аз полагах глава в скута на Идрис и бурните вълнения утихваха до умерен поток — нейната усмивка можеше да ме издигне от безнадеждността, нейната прегръдка окъпваше скръбното ми сърце в спокоен мир.

Лятото напредна и увенчана с мощните лъчи на слънцето, чумата изстреля своите безпогрешни стрели над земята. Под тяхното въздействие народите сведоха глави и измряха. Зърното, което бе поникнало в изобилие, през есента лежеше загнило на земята, докато меланхоличният нещастник, който беше излязъл да събере хляб за децата си, лежеше скован и поразен от чумата в орната земя. Зелените гори величествено размахваха клоните си, докато умиращите бяха разпръснати под сянката им, отвръщайки на тържествената мелодия с разногласни викове. Пъстрите птици прелитаха през сенките, небрежният елен лежеше невредим върху папратта, воловете и конете се отклоняваха от неохраняемите им обори и пасяха сред житото, защото смъртта се стоварваше единствено върху човека.

С лятото и смъртността нараснаха и нашите страхове. Бедната ми любима и аз гледахме един към друг и към нашите деца.

— Ще ги спасим, Идрис — казах, — аз ще ги спася. След години ще им разкажем за нашите страхове, които ще са останали далеч зад нас. Дори само те да оцелеят на земята, децата ни ще живеят и бузите им нямат да избледнеят, нито сладките им гласове ще излинеят.

Най-големият ни син в известна степен разбираше случващото се и понякога със сериозен поглед ме разпитваше за причината за тази огромна разруха. Но той беше само на десет години и младежкото веселие бързо прогонваше неприемливите грижи от челото му. Евелин, това смеещо се ангелче, игриво пеленаче, без представа за болка или скръб, отърсвайки светлите си къдрици от очите си, караше залите да отекват отново с радостта му и по хиляди невинни начини привличаше вниманието ни към неговите игри. Клара, нашата прекрасна, нежна Клара, беше нашата опора, утеха, наслада. Тя си постави за задача да се грижи за болните, да утешава скърбящите, да помага на възрастните, да участва в забавленията и да пробужда веселието на младите. Тя прелиташе през стаите като добър дух, изпратен от небесното царство, за да озари нашия тъмен час с непознат разкош. Благодарността и похвалата отбелязваха местата, където стъпките ѝ бяха преминали. И все пак, когато заставеше в непринудена откровеност пред нас, играейки с децата ни, или с женствено старание изпълняваше малки, любезни услуги за Идрис, човек се чудеше в кое красиво очертание на нейната непорочна прелест, в кой нежен тон на нейния вълнуващ глас пребиваваха толкова много героизъм, проницателност и оживена доброта.

Лятото се проточи, защото се надявахме, че поне зимата ще възпре болестта. Че ще изчезне напълно беше твърда скъпа надежда — твърде сърдечна, за да бъде изразена. Когато такава мисъл биваше нехайно изречена, слушателите, в порив от сълзи и бурни ридания, свидетелстваха за това колко дълбоки са техните страхове, колко малки са надеждите им. Усилията ми за общественото благо ми позволяваха да наблюдавам по-отблизо от повечето други силата и обширните опустошения на нашия невидим враг. За един кратък месец той бе унищожил едно село и там, където през май първият човек се бе разболял, през юни пътеките бяха обезобразени от непогребани трупове — къщите без обитатели, комините без пушек; и часовникът на стопаните отбелязваше само часа, в който смъртта беше победила. От такива места понякога съм спасявал някое изоставено пеленаче — понякога съм извеждал млада и опечалена майка далеч от безжизнения образ на първородното ѝ дете или съм изваждал коравия занаятчия от детски плач по изчезналото му семейство.

Юли отмина. Август трябваше да премине и до средата на септември можехме да започнем да се надяваме. Всеки ден беше преброен с нетърпение и жителите на градовете, жадуващи да прескочат този опасен промеждутък, се потопиха в разпуснатост и се опитваха, чрез разврат и онова, което те искаха да си въобразят, че е удоволствие, да прогонят мислите и да приспят отчаянието. Никой друг освен Ейдриън не би могъл да укроти разнородното население на Лондон, което като стадо от освободени коне, втурнали се към пасищата си, беше загърбило всички незначителни страхове под манипулацията на върховния им страх. Дори Ейдриън беше принуден отчасти да отстъпи, за да може, ако не да ръководи, то поне да постави граници на разрешеното за времената. Театрите бяха останали отворени, всяко място за светски развлечения беше посещавано често, макар Ейдриън да се стараеше да ги измени така, че най-умело да успокои възбудата на зрителите и в същото време да предотврати скръбни отзиви, когато вълнението приключи. Трагедии, дълбоки и злокобни, бяха основните любимци. Комедиите противоречаха твърде много на вътрешното отчаяние: когато такива биваха изпробвани, не беше необичайно за комедианта, в разгара на смеха, предизвикан от неговата несъразмерна палячовщина, да открие дума или мисъл в ролята си, която разтърсваше собственото му чувство на окаяност и от престорено веселие той избухваше в ридания и сълзи, докато зрителите, обзети от неудържимо съчувствие, се разплакваха и изкуственото веселие се превръщаше в истинска проява на трагичната страст.

Не беше в природата ми да намирам утеха на такива места; в театрите, чийто просташки смях и несъгласувана радост предизвикваха безредици или където изкуствени сълзи и ридания се подиграваха на сърдечните мъки; в празници или многолюдни събрания, където веселието произтичаше от най-долните чувства на нашата природа или от такова увлечение на добрите, че ги белязваше с ярък и измамен блясък; от сборове на опечалени под маската на веселбари. Веднъж обаче станах свидетел на една сцена от особен интерес в един от театрите, където природата надделя над изкуството, когато един препълнен водопад щеше да откъсне хилавата изработка на фалшивата каскада, която допреди това била захранвана от малка част от водите му.

Бях дошъл в Лондон, за да видя Ейдриън. Той не беше в двореца и макар че прислужниците не знаеха къде бе отишъл, очакваха, че няма да се завърне до късно през нощта. Беше между шест и седем часа, чудесен летен следобед, и аз прекарах свободното си време, обикаляйки празните улици на Лондон; ту обръщайки се, за да избегна някое приближаващо погребение, ту подтикнат от любопитство да наблюдавам състоянието на някое място; скитането ми беше изпълнено с болка, понеже тишината и пустошта определяха всяко място, което посещавах, и малкото същества, които срещнах, бяха тъй бледи и злочести, тъй белязани с тревога и потиснати от страх, че изтощен от срещи само с белезите на нещастие, аз се запътих обратно към дома ми.

Вече бях в Холбърн и минах покрай една странноприемница, изпълнена с шумни приятели, чиито песни, смях и викове бяха по-тъжни, отколкото бледите погледи и мълчанието на скърбящите. Една такава беше наблизо, навъртайки се около къщата. Жалкото състояние на облеклото ѝ разкриваше нейната бедност, тя беше бледа като призрак и продължи да се доближава, първо до прозореца, а след това до вратата на къщата, сякаш беше уплашена, но копнееше да влезе. Внезапен изблик на песен и веселие като че ли прободе сърцето ѝ; тя промърмори „Как не го е срам?“ и след това, събирайки кураж, прекоси прага. Хазяйката я срещна в коридора; горкото същество попита:

— Тук ли е съпругът ми? Мога ли да видя Джордж?

— Ще го видите — извика жената, — ако отидете при него; снощи беше повален от чумата и го изпратихме в болницата.

Нещастната жена, задала въпроса, залитна към стената и един немощен вик се откъсна от нея.

— О! Толкова ли сте жестоки — възкликна тя — да го изпратите там?

Междувременно хазяйката побърза да се отдалечи; но една по-състрадателна сервитьорка ѝ разказа подробно, че нейният съпруг се разболял след нощ на веселие и възможно най-бързо бил изпратен от своите услужливи другари в болница „Сейнт Бартоломю“. Наблюдавах тази сцена, понеже имаше нежност у горката жена, която ме заинтригува; сетне тя се отдръпна от вратата, вървейки, доколкото може, надолу по Холбърн Хил; но силата ѝ скоро я напусна; тя се подпря на една стена, а главата ѝ потъна в гърдите ѝ, докато бледите ѝ бузи ставаха още по-безцветни. Отидох до нея и предложих помощта си. Тя почти не вдигна очи.

— Не можете да направите нищо за мен — отвърна тя. — Трябва да отида в болницата; ако не умра, преди да стигна там.

Все още имаше няколко наемни файтона, привикнали да чакат на улиците по-скоро от навик, отколкото от полза. Качих я в един от тях и влязох с нея, за да осигуря влизането ѝ в болницата. Пътят ни беше кратък и тя говори малко, с изключение на накъсани укорителни възгласи задето мъжът ѝ я бе оставил, възклицания за жестокостта на някои негови приятели и надежда, че ще го намери жив. У нея имаше непринудена, естествена искреност, която ме заинтригува относно нейната съдба, особено когато тя ме увери, че съпругът ѝ е най-добрият мъж — или е бил такъв, преди липсата на работа в тези нещастни времена да го подтикне към лоша компания.

— Не можеше да понесе да се прибира у дома — каза тя — само за да види как децата ни умират. Мъжът няма търпението, което има една майка към нейната собствена плът и кръв.

Бяхме настанени в „Сейнт Бартоломю“ и навлязохме в окаяните предели на къщата на болестите. Горкото същество се придържаше близо до мен, когато видя с каква безсърдечна бързина отнасяха мъртвите от отделенията и ги завеждаха в една стая, чиято полуотворена врата разкриваше няколко трупа, ужасни за гледане от човек, непривикнал към подобни сцени. Насочиха ни към отделението, където съпругът ѝ е бил отведен първоначално, и медицинската сестра каза, че ще е там, ако още е жив. Моята спътница гледаше нетърпеливо от едно легло към друго, докато в края на отделението тя съзря върху едно окаяно легло жалко, измъчено същество, гърчещо се под мъченията на болестта. Тя се втурна към него, прегърна го, благославяйки Бог, задето го бе опазил.

Въодушевлението, което я изпълни с тази необикновена радост, я заслепи за ужасите около нея, но те бяха непоносимо мъчителни за мен. Отделението беше изпълнено с воня, от която на сърцето ми му прилошаваше до болка. Мъртвите биваха изнасяни, а болните въвеждани с еднакво безразличие; някои крещяха от болка, други се смееха под влиянието на по-страшно бълнуване; някои бяха съпроводени от ридаещи, отчаяни роднини, други викаха на глас, с пронизваща нежност или укор, приятелите, които ги бяха изоставили, докато сестрите обикаляха от легло на легло — въплътени образи на отчаянието, пренебрежението и смъртта. Дадох злато на моята злощастна спътница; поверих я на грижите на придружителите; сетне забързах навън, докато въображението-мъчител се бе заело да си представя моите собствени близки, опънати върху такива легла, наглеждани по този начин. Провинцията не предоставяше такива масови ужаси, самотни нещастници умираха в откритите полета, а аз бях открил един оцелял в опустяло село, борещ се едновременно с глада и болестта; но събранието на чумави, пируващата зала на смъртта, бяха разпространени само в Лондон.

Продължих да се скитам, потиснат, разсеян от болезнени емоции — внезапно се озовах пред театър „Дръри Лейн“. Пиесата беше „Макбет“ — първият актьор на епохата беше там, за да упражни силите си да опиянява публиката до състояние на отсъстващи размисли; за такъв лек копнеех аз, затова влязох. Театърът беше поносимо запълнен. Шекспир, чиято слава се основаваше на четиривековно одобрение, не беше изгубил влиянието си дори и в този страховит период; но все пак беше Ut magus[73], магьосникът, който владее сърцата ни и ръководи въображенията ни. Аз пристигнах в антракта между третото и четвъртото действие. Огледах публиката; жените бяха предимно от ниските класи, но мъжете бяха от всички рангове, дошли тук, за да забравят за известно време проточилата се окаяна обстановка, която ги очакваше в мизерните им домове. Завесата се вдигна и сцената разкри пейзажа с пещерата на вещиците. Бурността и свръхестествената машинация на Макбет обещаваха, че историята има съвсем малко сходство с настоящото ни положение. Големи усилия бяха положени, така че пейзажът да даде реалистичен облик на невъзможното. Извънредната тъмнина на сцената, чиято единствена светлина идваше от огъня под котела, се присъединяваше към някаква мъгла, която се носеше около нея, правейки неземните фигури на вещиците неясни и призрачни. Не три хилави старици бяха наведени над гърнето си, хвърляйки вътре мрачните съставки на магическото заклинание, а форми страховити, нереални и чудновати. Появата на Хеката и бурната музика, която последва, ни отведоха от този свят. Сцената придоби формата на пещера — надвисналите скали, отблясъците на огъня, мъглявите нюанси, които от време на време прекосяваха сцената, музиката в синхрон с всички подобни на вещици фантазии позволиха на въображението да се наслаждава без страх от противоречие или порицание от разума или сърцето. Появата на Макбет не разруши илюзията, тъй като той беше задвижван от същите чувства, които ни вдъхновяваха, и докато магията продължаваше, ние съчувствахме на неговите чудеса и храброст и се предадохме с цели души на влиянието на тази театрална заблуда. Усетих благоприятния резултат на това вълнение във възкресяването на онези приятни полети на въображението, които отдавна ми бяха чужди. Въздействието на тази сцена със заклинанието предаде част от своята власт на последвалата я. Забравихме, че Малком и Макдъф са обикновени човешки същества, повлияни от същите прости страсти, които горят в нашите собствени гърди. Постепенно обаче ние бяхме привлечени към истинското значение на пиесата. Тръпки, като бързия приток на токов удар, преминаха през залата, когато Рос възкликна в отговор на „Все тъй ли е Шотландия?“:

Уви, все тъй, горката!

Тя сама не смее да се познае! Гробница е тя

за своите чеда, в която можеш

да зърнеш тук-таме усмивка само по устните на лудите!

Над нея стон, жалби, писък въздуха дерат

и всеки вика и не чува никой,

и ужасът е всекидневно чувство!

Там рядко някой пита за кого

звъни клисарят. Доблестните хора

са по-нетрайни даже от цветята,

красящи шапките им, и измират,

преди да заболеят![74]

Всяка дума порази сетивата като отминаващия звън на нашия живот; не смеехме да погледнем един към друг, но насочихме погледа си към сцената, сякаш очите ни можеха да попаднат невредими единствено върху нея. Човекът, който играеше ролята на Рос, изведнъж усети опасната земя, по която стъпва. Той беше посредствен актьор, но истината го правеше отличен; когато продължи да разказва на Макдъф за клането на семейството му, той се боеше да говори, треперейки от страх, че публиката ще избухне в скръб, а не неговият другар актьор. Всяка дума беше проточена с мъка; силна болка се изписа на лицето му; очите му ту се вдигаха нагоре във внезапен ужас, ту се втренчваха от страх в земята. Тази проява на тревога засили нашата, ние се задъхахме с него, всеки врат беше изпънат, всяко лице беше изменено наред с промените у актьора — накрая Макдъф, който, следвайки своята роля, не беше забелязал дълбоко развилото се съчувствие из залата, извика с добре изиграна страст:

Сладките ми! Всички!

Как каза? Пъклен ястреб! Всички мои?

И пиленца, и квачка — изведнъж,

с едно връхлитане от небесата?[75]

Пристъп на неукротима скръб разкъса всяко сърце, изблик на отчаяние отекна от всяка устна — бях влязъл във всеобщото чувство — бях погълнат от ужасите на Рос — повторих вика на Макдъф и след това се втурнах навън, отвъд тези адски мъчения, за да намеря покой във волния вятър и тихата улица.

Волен вятърът не беше, нито пък тиха улицата. О, как копнеех тогава за нежната утеха на природата-майка, тъй като моето ранено сърце беше още по-ужилено от рева на безсърдечното веселие в странноприемницата, от гледката на пияницата, който се клатушка към дома си, загубил в мъглявия си разврат спомена за онова, което ще завари там, и от по-ужасяващите поздрави на онези меланхолични същества, за които наименованието на дома беше подигравка. Затичах се с най-голяма скорост, докато не се озовах, не зная как, близо до Уестминстърското абатство и не бях привлечен от дълбоката и надигаща се мелодия на органа. С утешително страхопочитание влязох вътре и заслушах тържествената религиозна песен, която разказваше за мир и надежда на нещастните. Нотите, изпълнени с най-скъпите молитви на човека, отекнаха из премрежените пътеки и кървенето на душевните рани беше спряно от небесния балсам. Въпреки страданието, което отхвърлях и не можех да разбера; въпреки изстиналите огнища на просторния Лондон и осеяните с трупове полета на моята родна земя; въпреки цялото многообразие от мъчителни емоции, които бях изпитал тази вечер, си помислих, че в отговор на нашите мелодични молби Създателят гледаше надолу със състрадание и обещание за облекчение; страшният звън на райски окрилената музика изглеждаше подобаващ глас, който да общува с Всемогъщия; спокойствие беше породено от звука ѝ и от гледката на многобройните други човешки същества, поднасящи молитви и подчинението си заедно с мен. Чувство, доближаващо се до щастие, последва пълното предаване на собственото същество под опеката на владетеля на света. Уви! С отслабването на тези тържествени тонове възвисеният дух потъна отново към земята. Внезапно един от хористите умря — той беше вдигнат от чина му, гробниците отдолу бяха набързо отворени и беше изпратен с няколко промърморени молитви към мрачната пещера, обиталище на хиляди, които си бяха отишли преди — сега зейнала достатъчно широко, за да приеме всички изпълняващи погребалните ритуали. Напразно бе тогава да се обръщам от тази сцена към някоя затъмнена пътека или висок купол, отекващи с мелодична възхвала. Единствено на открито намерих облекчение; сред красивите произведения на природата, нейният Бог отново възприе качеството на благосклонност и отново можех да повярвам, че онзи, който бе построил планините, бе засадил горите и излял реките, е издигнал и друго място за погубеното човечество, където бихме могли да се събудим отново за нашите чувства, нашето щастие и нашата вяра.

За мой късмет обстоятелствата, които ме караха да посещавам Лондон, се случваха рядко и задълженията ми бяха ограничени до селските райони, към които нашият възвишен замък гледаше; а тук трудът стоеше наместо забавлението, за да занимае онези провинциални хора, които бяха достатъчно освободени от скръб или болест. Бях насочил усилията си да ги призовавам към обичайните им грижи по реколтите им и да се държа сякаш чумата не съществува. Понякога се чуваше уредът на косачите; въпреки това безрадостните косачи, след като равнодушно бяха обърнали тревата, забравяха да я откарат; овчарят, когато стрижеше овцете си, оставяше вълната да бъде разпръснати от ветровете, считайки за ненужно да осигурява облекло за още една зима. От време на време обаче духът на живота се събуждаше от тези занимания; слънцето, освежаващият полъх, сладкото ухание на сеното, шумолящите листа и бълбукащите ручеи донасяха покой в развълнуваната гръд и даряваха страхливите с чувство, подобно на щастие. Колкото и да е странно, но даже и тези времена имаха своите радости. Млади двойки, които се бяха обичали дълго и безнадеждно, изведнъж откриваха, че всяко препятствие пред тях е отстранено и богатство се изливаше от смъртта на роднините им. Самата опасност ги сближаваше. Непосредственият риск ги подтикваше да се възползват от неотложната възможност; бурно и страстно те копнееха да узнаят какви наслади предоставя съществуването, преди да се предадат на смъртта,

грабвайки своите удоволствия с груба борба

през железните порти на живота[76]

те се противопоставиха на завладяващата чума, която се опитваше да унищожи онова, което е било, или да изтрие дори от мислите им щастливите чувства, които някога са били техни.

Един такъв случай попадна веднага в обсега на нашето внимание, когато едно благородно момиче в ранна младост бе отдало сърцето си на момък от по-скромно потекло. Той бил неин съученик и приятел на брат ѝ и обикновено прекарвал част от празниците в имението на херцога, нейния баща. Те играели заедно като деца, споделяли своите малки тайни, били си взаимна подкрепа и утеха в трудности и скръб. Любовта се прокрадвала безмълвно, кротко в началото, докато накрая всеки почувствал живота си обвързан за другия и в същото време знаел, че трябва да се разделят. Извънредната им младост и непорочността на тяхната привързаност ги накарали да се поддадат с малко съпротива на тиранията на обстоятелствата. Бащата на красивата Жулиета ги разделил; но щом младият любим обещал да отсъства само докато се докаже достоен за нея, тя се заклела да запази девственото си сърце, неговото съкровище, докато той се върне, за да го поиска и притежава.

Дойде чумата, заплашвайки да унищожи едновременно намеренията на амбициозните и надеждите на любящите. Дълго херцогът осмивал идеята, че съществува опасност, докато преследвал плановете си за предпазливо уединение; и те доскоро били успешни, понеже чак през това второ лято унищожителят надвил с един удар предпазливостта, сигурността и живота му. Горката Жулиета видяла как, един по един, баща, майка, братя и сестри се разболяват и умрат. Повечето от слугите избягали при първите прояви на болестта, онези, които останали, били заразени смъртоносно; нито един съсед или селянин не се осмелявал да прекоси пределите на заразата. По някаква необикновена случайност единствено Жулиета се измъкнала и до последно се грижила за своите роднини и изглаждала възглавницата на смъртта. Накрая настъпил моментът, когато последният удар бил нанесен върху последния жив от рода: оцелялата девойка седяла сама насред мъртвите. Наблизо нямало живо същество, което да я утеши или измъкне от тази отвратителна компания. С отслабващата жега в септемврийската нощ, вихрушка от буря, гръмотевица и градушка трополяла около къщата и с призрачна мелодия възпявала панихидата на нейното семейство. Жулиета седнала на земята, погълната от безмълвно отчаяние, когато през поривистия вятър и ромолящия дъжд ѝ се сторило, че чува някой да извиква името ѝ. Чий могъл да бъде този познат глас? Нито един от роднините ѝ, тъй като те лежаха, зяпнали я с безизразни очи. Отново името ѝ било изречено и тя потръпнала, питайки се дали полудява, или умира, че чува гласовете на покойните. Втора мисъл преминала, бърза като стрела, в съзнанието ѝ; тя се втурнала към прозореца и една светкавица осветила очакваното видение, нейния любим в храстите отдолу; радостта ѝ дала сили да слезе по стълбите и да отвори вратата, след това тя припаднала в ръцете му.

Хиляда пъти се упреквала, като за престъпление, че се съживява за щастие с него. Естественото привличане на човешкия ум към живота и радостта кипяло с пълна сила в младото ѝ сърце; тя стремително се предала на очарованието: оженили се; и в техните сияещи черти аз видях за последен път въплътения дух на любовта, на възторженото чувство, което някога беше живецът на света.

Завиждах им, но чувствах колко невъзможно е да усетя същите емоции сега, когато годините бяха размножили връзките ми в света. Преди всичко, разтревожената майка, моята любима и повяхнала Идрис, изискваше най-искрените ми грижи; не можех да упрекна безпокойството, което нито за миг не заспиваше в нейното сърце, но се стараех да отвлека вниманието ѝ от твърде задълбочени наблюдения върху истинските обстоятелства, върху близките и по-близките набези на болестта, нещастието и смъртта, от обезумелия поглед на нашите слуги, когато до нас достигаха вести за още и още смъртни случаи, понеже до последно се случваше нещо ново, което сякаш надхвърляше по ужас всичко, което беше минало преди. Нещастните същества пропълзяваха, за да умрат под нашия помагащ покрив; обитателите на замъка намаляваха ежедневно, докато оцелелите се струпваха в страх и както в лодка, поразена от глад, забавление за дивите, безкрайни вълни, всеки гледаше в лицето на другия, гадаейки на кого ще се падне смъртният жребий. Всичко това аз се опитвах да забуля, така че то да не прави впечатление на моята Идрис; все пак, както казах, куражът ми надделя дори над отчаянието: може да бъда покорен, но не бих се предал.

Един девети септември изглеждаше посветен на всяко бедствие, на всяко мъчително произшествие. В началото на деня чух за пристигането в замъка на възрастната баба на една от нашите слуги. Тази старица беше достигнала своята стотна година; кожата ѝ беше сбръчкана, тялото ѝ беше прегърбено и потънало в изключителна грохналост; но година след година тя продължаваше да съществува, надживявайки много по-млади и по-силни от нея, и започнала да се чувства сякаш ще живее завинаги. Чумата дошла и обитателите на нейното село измрели. Вкопчена с подло старческо чувство в остатъка от прекарания ѝ живот, като чула, че морът навлязъл в нейната местност, тя залостила вратата си и затворила прозорците си, отказвайки да общува с когото и да било. Скитала се навън през нощта, за да се сдобие с храна, и се връщала у дома, доволна, че не е срещнала никого, че е в безопасност от чумата. Когато земята опустяла още повече, нейните трудности в набавянето на препитание нараснали; отначало синът ѝ, който живеел наблизо, ѝ угаждал, оставяйки храна по пътя ѝ: накрая и той умрял. Но макар и заплашена от глад, страхът ѝ от чумата вземал връх и най-голямата ѝ грижа била да избягва събратята си. Тя ставала по-слаба всеки ден и всеки ден трябвало да върви все по-надалеч. Предната вечер била достигнала Дачет и скитайки се наоколо, открила отворена и опустяла хлебопекарна. Натоварена с плячка, тя побързала да се върне и се загубила по пътя. Нощта била безветрена, гореща и облачна; товарът ѝ станал твърде тежък за нея и един по един, тя изхвърлила самуните си, все още опитвайки да се справи, макар че куцането ѝ се превърнало в недъг, а най-сетне слабостта ѝ — в неспособност да се движи.

Старицата легнала сред високите житни растения и заспала. Дълбоко посред нощ била събудена от шумолене близо до нея; тя щяла да подскочи, но скованите ѝ стави отказали да се подчинят на нейната воля. Последвал нисък стон в близост до ухото ѝ и шумоленето се засилило; тя чула задушен глас да хъхри „Вода, вода!“ няколко пъти, след това отново се надигнала въздишка от сърцето на страдащия. Старицата изтръпнала, най-накрая смогнала да седне изправена, но зъбите ѝ тракали и коленете ѝ се удряли едно в друго — близо, съвсем близо, лежала полугола фигура, едва доловима в мрака, и викът за вода и сподавеният стон отново били произнесени. Движенията на старицата накрая привлекли вниманието на неизвестния ѝ придружител; ръката ѝ била грабната с болезнено насилие, от което хватката била почувствана като желязо, а пръстите — като острите зъби на капан. „Най-после дойде!“ — били изречените думи, но този напън бил последното усилие на умиращия: ставите се отпуснали, фигурата се проснала на земята, един слаб стон, отбелязал мига на смъртта. Дошла сутринта и старицата видяла трупа, белязан с фаталната болест, близо до нея; китката ѝ била посиняла от хватката, разхлабена от смъртта. Тя се почувствала поразена от чумата; възрастната ѝ снага не можела да я понесе с достатъчна скорост; и тогава, вярвайки, че е заразена, тя вече не се бояла от компанията на други хора, но бързо, доколкото могла, дошла при внучката си в замъка Уиндзор, за да ридае и да умре тук. Гледката беше ужасна; въпреки това тя се бе вкопчила в живота и оплакваше злополуката си с викове и отвратителни стенания; докато бързото напредване на болестта показа онова, което се оказа факт — нямаше да оцелее още дълго.

Докато разпореждах да бъдат положени необходимите грижи за нея, Клара влезе; тя беше бледа и трепереше, и когато разтревожено я попитах каква е причината за нейната възбуда, се хвърли в ръцете ми с плач и възкликна:

— Чичо, най-скъпи чичо, не ме мрази завинаги! Трябва да ти кажа, защото трябва да знаеш, че Евелин, горкият, малък Евелин… — И млъкна, задавена от ридания.

Страхът от едно тъй мощно бедствие като загубата на нашето обожавано дете с хладен ужас спря потока на кръвта ми; но споменът за майка му възстанови присъствието на ума ми. Отидох до легълцето на моя галеник; той беше потиснат от треска, но аз вярвах, наивно и уплашено вярвах, че няма симптоми на чума.

Той нямаше и три години и болестта му изглеждаше като един от онези пристъпи, присъщи на ранната детска възраст. Наблюдавах го дълго — натежалите му, полузатворени клепачи, горящите му бузи и неспокойното извиване на пръстчетата му — треската беше жестока, вцепенеността пълна — достатъчна, за да пробуди тревога и без по-големия страх от чумата. Идрис не биваше да го вижда в това състояние. Клара, макар и само на дванадесет години, заради своята изключителна чувствителност беше тъй предпазлива и внимателна, че се чувствах сигурен да ѝ поверя отговорността да се грижи за него и моята задача беше да попреча на Идрис да забележи тяхното отсъствие. Дадох му подходящите лекарства и оставих сладката си племенница да бди над него и да ме уведоми за всяка промяна, която забележи.

След това отидох при Идрис, измисляйки по пътя правдоподобни оправдания да остана цял ден в замъка и стремейки се да прогоня тревожните следи от челото ми. За щастие, тя не беше сама. Заварих астронома Меривал при нея. Той беше твърде далекоглед в убежденията си относно човечеството, за да обръща внимание на денонощните жертви, и живееше в разгара на заразата, без да съзнава съществуването ѝ. Този беден човек, учен като Лаплас, наивен и непредвиждащ като дете, често е бил на ръба да умре от глад заедно с бледата му съпруга и многобройните им потомци, докато той нито чувствал глад, нито изпитвал страдание. Астрономическите му теории го поглъщаха; изчисленията бяха надраскани с въглища по голите стени на таванската му стая: мъчно изкараната гвинея или някоя част от облекло без угризения биваха заменени срещу книга; той нито чуваше децата си да плачат, нито забелязваше измършавялата фигура на спътницата си, и за него жестокостта на бедствията беше проста като настъпването на облачна нощ, а той би се лишил от дясната си ръка, за да наблюдава небесно явление. Съпругата му бе едно от онези чудни същества, които могат да бъдат открити само сред жените, чийто чувства не могат да бъдат отслабени от нещастието. Умът ѝ бе разделян между безгранично възхищение към съпруга ѝ и нежно безпокойство за децата ѝ — тя се грижеше за него, работеше за тях и никога не се оплакваше, макар че грижите превръщаха живота ѝ в един проточен, мрачен сън.

Меривал се бе представил на Ейдриън, отправяйки молба да наблюдава няколко планетарни движения от телескопа му. Неговата бедност беше лесно видима и облекчена. Често ни благодареше за книгите, които му заемахме, и за използването на нашите инструменти, но никога не говореше за изменения му дом или промяната на обстоятелствата му. Съпругата му ни беше уверила, че той не забелязва никаква разлика освен в отсъствието на децата от кабинета му, и за нейна безкрайна изненада той се оплакал от тази непривична тишина.

Той бе дошъл сега, за да ни обяви завършването на своето есе „Перицикличните движения на земната ос и движението на равноденствените точки“. Ако един древен римлянин от периода на Републиката беше възкръснал и беше заговорил за предстоящите избори на някой увенчан с лавров венец консул или за последната битка с Митридат, то неговите идеи не биха били по-чужди за нашите времена от беседите на Меривал. Човек, вече загубил апетита си за съчувствие, обличаше мислите си във видими знамения, нито пък имаше останали читатели: докато всеки, захвърлил меча си настрана и останал да се защитава единствено с щита, очакваше чумата, Меривал говореше за състоянието на човечеството след шест хиляди години. Той можеше със същия интерес от наша страна да направи коментар, описващ неизвестните и невъобразими редици от същества, които тогава ще обитават освободения дом на човечеството. Не ни даваше сърце да разбием илюзиите на бедния старец и в момента, в който влязох, той четеше части от книгата си на Идрис, питайки какъв отговор може бъде даден на това или онова място.

Идрис не можеше да скрие усмивката си, докато слушаше; тя вече беше разбрала от него, че семейството му е живо и здраво; макар и неспособна да забрави пропастта на времето, върху която стоеше, аз все пак можех да забележа, че тя за миг се забавляваше с противоположностите между ограничения поглед, който ние тъй дълго бяхме насочили върху човешкия живот, и необятния размер на крачките, с които Меривал встъпваше в наближаващата вечност. Радвах се да я видя усмихната, защото това ме увери в пълното ѝ неведение за опасността на нейното дете: но потръпнах при мисълта какъв обрат щеше да настъпи, щом истината излезе наяве. Докато Меривал говореше, Клара тихо отвори една врата зад Идрис и ме повика да дойда с жест и поглед, изпълнени със скръб. Едно огледало издаде знака на Идрис — тя се стресна. Да заподозре злото, да усети, че щом Алфред е с нас, опасността трябва да грози най-малкия ѝ галеник, да прелети през дългите зали в апартамента му, ѝ отне само няколко мига. Там тя видя нейния Евелин да лежи, поразен от треска и неподвижност. Последвах я и се опитах да ѝ вдъхна повече надежда, отколкото аз самия можех да тая; но тя поклати глава печално. Мъката я лиши от присъствието на ума; тя предаде на мен и Клара ролите на лекар и медицинска сестра; седна до леглото, държейки една изгаряща ръчичка, и с оцъклени очи, приковани в рожбата ѝ, прекара дългия ден в постоянна агония. Не чумата беше навестила нашето момченце тъй жестоко, но Идрис не можеше да изслуша моите уверения; страхът я лиши от преценка и размисъл; всеки малък гърч по чертите на детето ѝ разтърсваше нейното тяло — ако то мръднеше, тя се страхуваше от мигновената криза; ако останеше неподвижно, тя виждаше смъртта в неговата вцепененост и над главата ѝ се надигаше мрачен облак.

Треската на горкото дете се засили с наближаването на нощта. Най-мрачно, за да не използвам по-силни думи, е усещането, с което човек очаква да прекара дългите часове на нощта до болнично легло, особено ако пациентът е дете, което не може да обясни страданието си и чийто трептящ живот наподобява разгарящия се пламък на часовниковата лампа,

чийто малък пламък

се разклаща на вятъра и над чийто ръб

поглъщащият мрак витае.[77]

С желание човек се обръща на изток, с гневно нетърпение отбелязва еднообразната тъмнина; кукуригането на петел, онзи звук на радост през деня, идва плачещо и разбъркано — скърцането на греди и лекото движение на някое невидимо насекомо е доловимо и усетено като сигнала и образа на самотата. Клара, победена от умора, се беше настанила в подножието на леглото на братовчед ѝ и въпреки усилията ѝ, дрямката натисна надолу клепачите ѝ; два или три пъти тя я отърси, но накрая беше завладяна и заспа. Идрис седеше до леглото и държеше ръката на Евелин; страхувахме се да говорим помежду си; наблюдавах звездите — надвесвах се над детето ми — усещах малкия му пулс — приближих се до майка му — отново се отдръпнах. С настъпването на сутринта една нежна въздишка на пациента привлече вниманието ми, горящото място на бузата му избледня — пулсът му биеше тихо и редовно — мъчението отстъпи на съня. Дълго време не смеех да се надявам; но когато незатрудненото му дишане и влагата, която бе полепнала по челото му, вече бяха символи, които не можеха да бъдат сбъркани с напускането на смъртната болест, реших да прошепна вестта за промяната му на Идрис и най-накрая успях да я убедя, че казвам истината.

Но нито тази увереност, нито бързото възстановяване на детето ни можеха да възстановят дори частица от покоя, на който тя се беше радвала преди. Страхът ѝ беше твърде дълбок, прекалено поглъщащ, твърде пълен, за да бъде превърнат в сигурност. Тя се чувстваше така, сякаш по време на миналото си спокойствие бе сънувала, а сега беше будна; тя беше

като някой

в самотна кула на брега, пробуден

от успокояващи видения за дома, който обича,

треперещ, чувайки как гневните вълни ръмжат[78]

… като някой, който е бил прегърнат от бурята и се събужда, за да открие, че корабът потъва. Преди тя беше посещавана от пристъпи на страх — сега дори не се радваше на интервал от надежда. Никаква сърдечна усмивка не сияеше върху красивото ѝ лице; понякога тя се насилваше, а след това бликваше поток от сълзи и морето на скръбта се затваряше над тези останки от минало щастие. Ала когато бях близо до нея, не можеше да се отчайва изцяло — тя ми се доверяваше напълно, — като че ли не се страхуваше от смъртта ми или не обмисляше възможността това да се случи; на моята опека тя предаде пълния товар на тревогите си, отдъхваща си в моята любов, като прерязана от вятъра сърна, застанала до някой елен, като ранено голишарче под крилото на майка си, като малка, разбита на парчета лодка, все още потрепваща под някоя закриляща върба. А пък аз, не тъй гордо, колкото в щастливите ни дни, но нежно и с радостно съзнание за утехата, която предоставях, придърпвах треперещото ми момиче близо до сърцето ми и се опитвах да прогоня всяка болезнена мисъл или жестоко обстоятелство от нейната чувствителна душа.

Още една злополука се случи в края на лятото. Графинята на Уиндзор, бившата кралица на Англия, се завърна от Германия. В началото на сезона тя напуснала опустялата Виена и неспособна да укроти надменния си ум до нещо като подчинение, се забавила в Хамбург и когато най-после дошла в Лондон, изминаха много седмици, преди да уведоми Ейдриън за пристигането си. Въпреки нейната студенина и дълго отсъствие той я приветства с чувствителност, проявявайки такава обич, каквато беше нужна, за да излекува раните от гордост и скръб, и беше отблъснат единствено от нейната пълна и явна липса на съчувствие. Идрис се радваше да научи за завръщането на майка си. Собствените ѝ майчини чувства бяха тъй пламенни, че тя си въобразяваше, че нейният родител сега, в този опустял свят, е изоставил гордостта и суровостта и с радост ще приеме вниманието на дъщеря си. Първата пречка за нейните покорни прояви беше официален намек от падналата кралица на Англия, че аз по никакъв начин не трябва да ѝ се натрапвам. Тя каза, че е склонна да прости на дъщеря си и да признае внуците си; но по-големи отстъпки не бива да бъдат очаквани.

На мен тази постъпка ми се стори (ако толкова лек израз може да бъде допуснат) изключително причудлива. Сега, когато човешката раса наистина беше загубила всички отличия на ранга, тази гордост беше двойно по-нелепа; сега, когато чувствахме роднинска, братска връзка с всеки, които носеше белега на човечеството, тези гневни спомени от отдавна отминали времена бяха повече от глупави. Идрис беше твърде погълната от собствените си ужасни страхове, за да бъде ядосана, още по-малко наскърбена; понеже тя смяташе, че безчувственост е източникът на тази продължителна злоба. Това не беше съвсем вярно: но надделяващото своеволие приемаше оръдията и маската на коравосърдечието и надменната дама не понасяше да разкрива какъвто и да е било знак за трудностите, която претърпяваше; роб на гордостта, тя си представяше, че жертва щастието си в името на някакъв неотменим принцип.

Измамно беше всичко това — фалшиво беше всичко освен чувствата на нашата природа и връзката на обичта с удоволствието или болката. Имаше само едно добро и едно зло в света — животът и смъртта. Помпозността на ранга, присвояването на власт, притежанията на богатството изчезваха като сутрешна мъгла. Един жив просяк бе станал по-ценен от цялата национална аристокрация от мъртви лордове. Проклет да е денят! Беше по-ценен от мъртви герои, патриоти или гениални мъже. Голямо падение имаше в това, защото дори пороците и добродетелите бяха загубили своите качества: животът — продължението на нашето животинско устройство — беше Алфата и Омегата на желанията, молитвите, смазаната амбиция на човешкия род.

Глава 20

Когато дойде октомври, половин Англия беше опустяла и ветровете на равноденствие пометоха земята, охлаждайки страстите на болния сезон. Лятото, което беше необичайно горещо, се проточи до началото на този месец, когато на осемнадесети настъпи внезапна промяна от лятна горещина към зимен студ. Тогава чумата се поспря в своя раздаващ смърт устрем. Едва дишайки, не смеейки да изречем надеждите си, ала изпълнени догоре с големи очаквания, ние стояхме, както корабокрушенец седи на пуста скала, обградена от океана, гледайки далечен кораб, въобразявайки си, че той ту се приближава, ту отново изчезва от полезрението. Това обещание за подновяване на живота превърна грубия човешки нрав в разтапяща се нежност, а в противовес изпълни благите характери със сурови и неестествени чувства. Когато изглеждаше, че е отредено всички да умрат, ние бяхме безразсъдни как и кога това ще се случи — сега, когато мощта на болестта беше утихнала и тя сякаш беше склонна да пощади някои от нас, всеки беше нетърпелив да бъде сред избраниците и се вкопчваше в живота с подла упоритост. Все по-често хората изоставяха ближните си; дори и убийства, поболяващи от ужас слушателя, се случваха там, където страхът от зараза бе въоръжил един срещу друг най-близките по кръв. Но тези по-малки и отделни трагедии бяха на път да отстъпят на едно по-жестоко явление и докато ни беше обещан покой от заразните влияния, се надигна друга буря, породена от човешките страсти и подхранвана от най-яростните му пориви, злокобна и невиждана досега.

Редица хора от Северна Америка, останките на онзи многолюден континент, бяха отплавали на изток с обезумял копнеж за промяна, изоставяйки родните си равнини в замяна на земи, които не бяха по-малко засегнати от болестта. Няколко хиляди пристигнали в Ирландия около първи ноември и завладели всички свободни жилища, които могли да намерят, изземвайки свръхобилната храна и бездомните говеда. Когато изчерпвали добива на едно място, те продължавали към друго. Най-накрая започнали да пречат на жителите и силни в своята многочисленост, изхвърлили местните от собствените им домове и ги ограбили от зимните им запаси. Няколко такива събития пробудиха избухливия нрав на ирландците и те нападнаха нашествениците. Някои били изтребени; по-голямата част се измъкнала с навременни действия и опасността ги направила внимателни. Техните хора, ловко приведени в ред, смъртните случаи сред тях прикрити, продължили напред в добър строй и очевидно отдали се на удоволствието, те предизвикали завистта на ирландците. Американците разрешили на неколцина да се присъединят към тяхната група и в настоящия момент новобранците превъзхождаха непознатите — но те нито се присъединили към тях, нито подражавали на възхитителния ред, запазен от трансатлантическите водачи, който ги правел едновременно уверени и страховити. Ирландците последвали следите им в безредни тълпи; всеки ден се увеличаваха; всеки ден ставаха по-беззаконни. Американците бяха нетърпеливи да избягат от духа, който бяха пробудили, и достигайки източните брегове на острова, отпътуваха за Англия. Нахлуването им едва ли щеше да бъде усетено, ако бяха дошли сами; но ирландците, събрани в неестествена численост, започнаха да чувстват набезите на глада и също тръгнаха по стъпките на американците към Англия. Пресичането на морето не можа да ги възпре. Пристанищата на опустелите морски градове в западна Ирландия бяха пълни с плавателни съдове от всякакви размери, от военни фрегати до малки риболовни лодки, които лежаха без моряци и гниеха в ленивото море. Преселниците отпътуваха в групи по хиляда и разгръщайки платната с груби движения, създадоха необикновен хаос от въжета. Тези, които скромно се насочили към по-малките плавателни съдове, в по-голямата си част безопасно завършили своето морско пътешествие. Някои, в истинския дух на безразсъдното начинание, се качили на кораб със сто и двадесет оръдия; обширният корпус се носел с приливите от залива и след много часове неопитният му екипаж решил да разгърне голяма част от огромното платно — вятърът го поел и докато хиляди грешки на кормчията накарали кораба да накланя носа си ту в една посока, ту в друга, необятните платнени полета, които насочвали плаването му, се развели със звук, наподобяващ огромен водопад; или такъв, какъвто морето издава, когато е удряно от северните ветрове на равноденствието. Илюминаторите били отворени и всяка вълна, под влиянието на която залитали, наводнявала палубите и те поемали цели тонове вода. Трудностите се увеличили от нов вятър, който започнал да духа, виещ сред платната, разтърсвайки ги насам и натам и раздирайки в тях ужасяващи цепнатини, и врявата на бурния хаос била засилена от такова бръмчене, каквото навярно е посетило сънищата на Милтън, когато си е представял повея на мощните крила на Сатаната. Тези звуци били примесени с рева на морето, плисъкът на сърдитите вълни около страните на кораба и бълбукането на покачващата се вода в трюма. Екипажът, мнозина от който никога преди не били виждали морето, наистина почувствал сякаш небето и земята се изсипали унищожително заедно, докато корабът потапял носа си във вълните или се издигал високо над тях. Крясъците на пътешествениците били удавени в шума на стихиите и раздиращия гръм на тромавото им обиталище — те открили накрая, че водата ги обкръжавала, и се захванали с помпите; със същия успех биха могли да опитат да изпразнят океана с кофи. Когато слънцето залязвало, бурята се разразила още повече; корабът сякаш усещал, че е в опасност, вече бил изцяло натежал от вода и показал други признаци, че се предава, преди да потъне. Заливът бил претъпкан с плавателни съдове, чиито екипажи наблюдавали непохватните движения на тази огромна, тромава машина — те виждали как тя постепенно потъва; водите вече се издигали над долните ѝ палуби — едва мигнали, преди тя напълно да изчезне, а пък мястото, където морето се затворило над нея, не можело да бъде различено. Неколцина от екипажа били спасени, но по-голямата част, придържащи се към въжетата и мачтите, потънали с кораба, за да се появят на повърхността чак когато смъртта разхлаби хватките им.

Това събитие накарало много от онези, които щяха да отплават, да стъпят отново на твърда земя, готови да се сблъскат с всяко зло, вместо да се втурнат в зейналите челюсти на безмилостния океан. Но те били малцина в сравнение с числеността на онези, които пресекли. Много се изкачили чак до Белфаст, за да си подсигурят по-кратко преминаване, и след това, пътувайки на юг през Шотландия, към тях се присъединили по-бедните местни жители на страната и всички се изсипаха в един глас в Англия.

Тези набези ужасиха англичаните във всички градове, където все още имаше достатъчно население, което да усети промяната. В нашата нещастна държава имаше място за точно двойно по-голям брой нашественици; но престъпният им дух ги подтикваше към насилие; те изпитваха удоволствие, изтласквайки собствениците от къщите им; завземайки някое разкошно имение, където благородните обитатели са се изолирали в страха си от чумата; принуждавайки хора от двата пола да бъдат техни слуги и снабдители; докато разрухата не била пълна и те не премествали хищното си нашествие на друго място. Когато никой не им се противопоставял, разпръсквали опустошенията си на шир; при опасност се сплотявали и с ударите на многочислеността си поваляли своите слаби и отчаяни врагове. Те прииждаха от изток и север и насочваха пътя си без очевидни подбуди, но единодушно, към нашата нещастна столица.

До голяма степен средствата за общуване бяха прекъснати от парализиращите последствия на чумата, така че фургоните на нашите нашественици бяха стигнали чак до Манчестър и Дарби, преди да получим вест за тяхното пристигане. Те пометоха страната като завоевателна армия, опожарявайки, опустошавайки и избивайки. Нисшите и скитащи англичани се присъединиха към тях. Някои от лордовете лейтенанти, които бяха останали, се опитаха да съберат войска — но чиновете бяха празни, ужас обзе всички и появилата се опозиция послужи само за засилване на дързостта и жестокостта на врага. Говореха за превземане на Лондон и завладяване на Англия — напомняйки в дълбоки подробности стари обиди, забравени преди много години. Това самохвалство разкри по-скоро слабостта им, отколкото силата им — ала все пак те можеха да причинят изключителни вреди, които, приключващи с унищожението им, щяха да ги превърнат накрая в обекти на състрадание и разкаяние.

Сега научихме как в началото на света човечеството обличало враговете си в невъзможни качества и как мълви, преминаващи от уста на уста, могат като непрекъснато растящата Фама на Вергилий да достигнат небесните склонове и да сграбчат Хеспер и Луцифер с протегнати ръце. Горгони и кентаври, дракони и лъвове с железни копита, необятни морски чудовища и гигантски хидри бяха само част от необикновените и ужасяващи разкази, достигнали Лондон относно нашите нашественици. Тяхното пристигане беше дълго неизвестно, но когато вече бяха доближили на сто мили от Лондон, провинциалните хора, които долетяха преди тях, пристигнаха в последователни войски, всяка от които преувеличаваше броя, яростта и жестокостта на нападателите. Смут изпълни доскоро тихите улици — жени и деца изоставиха домовете си, не знаейки накъде да побягнат — бащи, съпрузи и синове трепереха не за себе си, а за любимите си и беззащитни близки. Докато хората от провинцията се изсипваха в Лондон, гражданите избягаха на юг — те се изкачиха в по-високите сгради на града, въобразявайки си, че ще могат да различат дима и пламъците, които врагът им разпространява около тях.

Понеже Уиндзор бе разположен до голяма степен на пътя на похода от запад, преместих семейството си в Лондон, избирайки Кулата[79] за тяхното пребиваване и присъединявайки се към Ейдриън, действах като негов лейтенант в настъпващата борба.

Имахме само два дни за подготовка и умело се възползвахме от тях. Артилерия и оръдия бяха събрани; останките от полковете, които можеха да бъдат събрани от многобройните загуби до някакъв облик на войска, бяха въоръжени с онзи вид военна дисциплина, която би могла да насърчи нашата собствена страна и да изглежда най-страховито в очите на безредната тълпа на нашия враг. Дори музика не липсваше: във въздуха се развяваха знамена и пронизителната флейта и силният тромпет подаваха звуци за кураж и победа. Обученото ухо навярно щеше да проследи неподобаващо колебание в стъпките на войниците; но то не беше породено толкова от страх от противника, колкото от болестта, от мъката и от фаталните поличби, които често тежаха най-мощно върху смелите и потискаха мъжествените сърца до унизително подчинение.

Ейдриън поведе войските. Беше изпълнен с тревога. За него не беше голямо облекчение, че нашата дисциплина може да ни донесе успех в такъв сблъсък; докато чумата все още бе надвиснала, за да изравни завоевателя и завоювания, той не копнееше за победа, а за мир без кръвопролития. Докато напредвахме, бяхме посрещнати от тълпи от селяни, чието почти беззащитно положение, отчаяние и ужас веднага свидетелстваха за ожесточения нрав на идващия враг. Безсмисленият дух на завоевание и жаждата за плячка ги бяха заслепили, докато с безумна ярост те потапяха страната в разруха. Гледката на военните върна надеждата на онези, които бяха избягали, и отмъщението зае мястото на страха. Те вдъхновиха войниците със същото чувство. Безразличието се превърна в плам, бавната стъпка в бърза крачка, а пък кухият шепот на тълпата, породен от едно чувство, смъртоносно изпълни въздуха, удавяйки шума на оръдия и звука на музика. Ейдриън усети промяната и се боеше, че ще бъде трудно да им попречи да не излеят крайното си настървение върху ирландците. Той яздеше из редиците, нареждайки на офицерите да укротят войските, увещавайки войниците, възстановявайки реда и до известна степен успокоявайки жестоката възбуда, която набъбваше във всяка гръд.

Първоначално се натъкнахме на няколко скитащи се ирландци в Сейнт Олбънс. Те отстъпиха и присъединявайки се към други свои другари, се отдръпнаха назад, докато не стигнаха до основната група. Вестите за въоръжен и организиран противник ги подтикнаха да създадат някакъв ред. Те превърнаха Бъкингам в свой щаб и изпращаха разузнавачи навън, за да преценят нашето положение. Прекарахме нощта в Лутън. На сутринта равномерно движение накара всяка от страните да се придвижи напред. Беше рано призори и въздухът, напоен с най-свежото ухание, като в ленива подигравка се заиграваше с нашите знамена и отнесе напред към врага музиката на бандата ни, цвиленето на конете и постоянната стъпка на пехотата. Първият звук от военни инструменти, който връхлетя върху нашия недисциплиниран враг, предизвика изумление, примесено със страх. Припомни им за други дни, дни на мир и ред; беше свързан с времената, когато чумата не вилнееше, а човекът живееше отвъд сянката на надвисналата участ. Замлъкването беше моментно. Скоро чухме тяхната безредна врява, варварските им викове, неорганизираните стъпки на хиляди, прииждащи в безпорядък. Техните войски се изсипаха върху нас от откритите равнини или тесните пътеки; голямо пространство от неоградени полета лежеше между нас; ние отидохме до средата им и след това спряхме: бидейки донякъде на възвишена земя, можехме да различим местността, която те обхващаха. Когато техните водачи ни съзряха изтеглени в съпротива, те също дадоха заповед на мъжете си да спрат и се опитаха да ги подредят в някакво подобие на военна дисциплина. Първите редици имаха мускети; някои яздеха, но ръцете им изглеждаха така, сякаш бяха откраднали тези коне от селяните по време на приближаването си; нямаше никакво единство и имаше малко подчинение, но техните викове и обезумели жестове свидетелстваха за необуздания дух, който ги вдъхновяваше. Нашите войници получиха заповед и напреднаха изключително бързо, но в съвършен ред: техните еднакви облекла, блясъкът на полираните им оръдия, мълчанието им и погледите, изпълнени с мрачна омраза, бяха по-ужасяващи от дивашката глъчка на безбройния ни враг. И тъй, доближавайки се все по-близо и по-близо един до друг, воят и виковете на ирландците се засилиха; англичаните напредваха в подчинение на своите офицери, докато не се приближиха достатъчно, за да различат лицата на враговете си; гледката ги изпълни с ярост: с един вик, който разкъса небето и беше повторен от най-отдалечените редици, те се втурнаха напред; англичаните презираха употребата на куршуми и със стабилни щикове се хвърлиха насред врага, докато редиците се разтваряха на промеждутъци, мъжете палеха топа, чийто оглушителен рев и ослепителен пушек допълниха ужаса на сцената.

Бях до Ейдриън; миг преди това той беше заповядал да спрат и беше останал на няколко ярда настрана от нас в дълбоки размишления: той бързо кроеше своя план за действие, за да предотврати кръвопролития; шумът от топа, внезапната атака на войските и крясъците на врага го стреснаха: с пламтящи очи той се провикна: „Нито един от тези хора не бива да загине!“ и пришпорвайки коня си, се хвърли между борещите се тълпи. Ние, неговата опора, го последвахме, за да го заобиколим и защитим; ала подчинявайки се на сигнала му, се отдръпнахме малко. Когато го съзря, войската се разколеба в атаката си; той не се отклони заради куршумите, които прелитаха близо до него, а препусна веднага между противоположните редици. Тишина последва врявата; около петдесет мъже лежаха на земята умиращи или мъртви. Ейдриън вдигна меча си в знак, че ще проговори:

— По чия команда — изрева той, обръщайки се към собствените си войски — напредвате вие? Кой ви нареди да атакувате? Отстъпете назад; тези заблудени мъже няма да бъдат изклани, докато аз съм ваш генерал. Приберете оръжията си; това са вашите братя, не извършвайте братоубийство; скоро чумата няма да остави един, върху когото да излеете отмъщението си: вие по-безмилостни от чумата ли ще сте? Както почитате мен — както се кланяте пред Бог, в чийто образ те също са създадени — тъй както вашите деца и приятели са ви скъпи — не проливайте нито капка скъпоценна човешка кръв.

Той говореше с протегната ръка и решителен глас, след което се обърна към нашите нашественици и със строго изражение им заповяда да оставят оръжията си:

— Мислите ли — рече той, — че защото сме изтощени от чумата, вие можете да ни завладеете? Чумата е и сред вас и когато вие сте покосени от глад и болест, призраците на онези, които сте убили, ще се надигнат, за да не ви позволят надежда и в смъртта. Оставете оръжията си, варварски и жестоки мъже — мъже, чиито ръце са изцапани с кръвта на невинните, чиито души са натежали от сирашкия вик! Ние ще победим, защото доброто е на наша страна; вашите лица вече са бледи — оръжията падат от нервните ви хватки. Оставете оръжията си, приятели! Братя! Прошка, помощ и братска обич очакват вашето покаяние. Вие сте ни скъпи, защото носите крехката фигура на човечеството; всеки един от вас ще открие приятел и гостоприемник сред нас. Трябва ли човек да бъде враг на човека, докато чумата, нашият общ противник, даже и сега е надвиснала над нас, ликувайки в нашето клане, по-жестоко дори от нейното?

Всяка армия спря. От наша страна войниците стиснаха здраво оръжията си и наблюдаваха със строги погледи врага. Те не бяха хвърлили на земята своите, повече от страх, отколкото от желание за съревнование; ирландците се погледнаха един друг, всеки копнеещ да последва нечий чужд пример, но нямаше кой да ги поведе. Ейдриън слезе от коня си и се приближи до един от току-що убитите:

— Той беше човек — извика той — и сега е мъртъв. О, бързо обвържете раните на падналите — не позволявайте никой да умре; не позволявайте нито една душа повече да избяга през вашите безмилостни разрези, за да разкаже пред Божия трон историята за братоубийството; обвържете раните им — върнете ги при техните приятели. Изхвърлете настрана озверилите сърца, които горят в гърдите ви; пуснете на земята тези средства на жестокост и омраза; в тази почивка от изтребващата ни съдба нека всеки мъж бъде брат, пазител и опора на другия. Отървете се от тези оцапани с кръв ръце и побързайте, нека някой от вас превърже тези рани.

Докато говореше, той коленичи на земята и вдигна на ръце един мъж, от чиято страна бликаше топлият прилив на живот — горкият нещастник изпъшка, — тъй тиха бе станала всяка тълпа, че неговите стенания бяха ясно доловими и всяко сърце, доскоро свирепо насочено към всеобщо клане, сега тревожно биеше с надежда и страх за съдбата на този един човек. Ейдриън откъсна военния си шал и го завърза около страдащия — беше твърде късно, — мъжът издаде дълбоко въздишка, главата му падна назад, крайниците му загубиха своята поддържаща сила.

— Мъртъв е! — извика Ейдриън, докато трупът се строполи от ръцете му върху земята и той сведе глава в скръб и почит. Съдбата на целия свят изглеждаше обвързана със смъртта на този единствен човек. От всяка страна групите захвърлиха оръжията си, дори ветераните заридаха и нашият отряд протегна ръце към враговете си, докато прилив на любов и най-дълбока дружба изпълваше всяко сърце. Двете сили смесени, невъоръжени и ръка за ръка, говорещи единствено как всеки може да помогне на другия, се обединиха; всеки се разкайваше, едната страна за предишната си жестокост, а другата за скорошното си насилие; те изпълниха заповедите на генерала да продължат към Лондон.

Ейдриън беше принуден да прояви крайна предпазливост: първо, за да успокои раздора, а след това, за да се погрижи за множеството нашественици. Те бяха изпратени към различни райони от южните графства, настанени в опустели села — част бяха изпратени обратно на собствения им остров, докато сезонът на зимата засега съживяваше силите ни, проходите на страната бяха защитени и всяко увеличение на числеността забранено.

По този повод Ейдриън и Идрис се срещнаха отново след раздяла, продължила близо година. Ейдриън беше зает с изпълнението на тежка и болезнена задача. Той беше запознат с всеки вид човешко нещастие и завинаги се беше убедил, че силите му са недостатъчни, а помощта му от малка полза. И все пак душевната му воля, енергията и пламенната му решителност предотвратяваха всякакво повторно въздействие на тъгата. Той изглеждаше възроден и някаква добродетел, по-мощна от магичната алхимия на Медея, го даряваше със здраве и сила. Идрис едва разпозна крехкото същество, чието тяло преди сякаш се накланяше дори от летния полъх, в този деен мъж, чието изобилие от чувствителност го правеше по-способен да изпълни висшата си длъжност в подхвърляната от бури Англия.

Обаче това не беше вярно за Идрис. Тя не се оплакваше, но самото ядро на страха се бе закоренило в сърцето ѝ. Беше станала слаба и бледа, очите ѝ се изпълваха с неволни сълзи, гласът ѝ беше грохнал и тих. Тя се опита да забули промяната, която знаеше, че брат ѝ ще забележи у нея, но усилията ѝ бяха несполучливи; и когато бе сама с него, в изблик на неудържима скръб, тя даде израз на своите опасения и скръб. Идрис описа с ярки думи непрестанната тревога, която с постоянно подновяващ се глад разяжда душата ѝ; тя сравни това оглозгващо, неспокойно очакване за зло с лешояда, хранил се със сърцето на Прометей; под влиянието на това вечно вълнение и на безкрайните борби, които тя понасяше, за да се бори с него и да го прикрива, тя каза, че се чувства сякаш всички колела и пружини на плътската машина работели с двойна скорост и бързо се похабявали. Сънят не бе сън, тъй като нейните будни мисли, обуздани от някакви останки от разума ѝ и от гледката на децата ѝ, щастливи и в добро здраве, след това се превръщаха в безумни сънища, всичките ѝ страхове ставаха действителност, всички нейни опасения получаваха своето ужасяващо изпълнение. В това състояние нямаше никаква надежда, никакво облекчение, освен ако гробът не получи бързо своята предопределена плячка и на нея ѝ бъде позволено да умре, преди да изживее хиляди пъти смъртта при загубата на онези, които тя обича. Страхувайки се да ми причини болка, Идрис прикриваше, доколкото можеше, обхвата на страданието си, но срещайки се тъй с брат си след дълго отсъствие, тя не можа да възпре изблика на неволята и с цялата ослепителност на въображението, с което нещастието винаги е наситено, изля сърдечните си емоции пред нейния любим и съчувстващ Ейдриън.

Настоящото ѝ посещение в Лондон послужи за усилване на състоянието ѝ на безпокойство, разкривайки в най-крайна степен разрухата, причинена от чумата. Лондон едва бе запазил облика на обитаван град; трева никнеше бурно по улиците, площадите бяха обрасли с плевели, къщите бяха заключени, а пък най-натоварените райони на града сега се отличаваха с тишина и самота. И все пак насред пустошта Ейдриън беше опазил реда и всеки продължаваше да живее според закона и обичаите — по този начин човешките учреждения надживяха божествените и макар законът за населението да бе отменен, собствеността продължаваше да бъде свещена. Това беше меланхолична мисъл и въпреки спада в извършваното зло, тя пробождаше сърцето като ужасна подигравка. Всяка мисъл за забавления, за театри и празници се беше изпарила.

— Следващото лято — каза Ейдриън, когато се разделяхме при завръщането ни в Уиндзор — ще реши съдбата на човешката раса. Дотогава аз не ще прекратя усилията си; но ако чумата се съживи следващата година, всякаква борба с нея трябва да бъде прекратена и единствената ни задача да бъде изборът на гроб.

Не бива да забравям една злополука, случила се при това посещение в Лондон. Посещенията на Меривал в Уиндзор, допреди чести, внезапно бяха секнали. По това време, когато само косъм разделяше живите от мъртвите, се опасявах, че нашият приятел е станал жертва на всеобхватното зло. По този повод отидох, боейки се от най-лошото, до дома му, за да видя дали бих могъл да съдействам на онези от семейството му, които може би са оцелели. Къщата беше изоставена и беше една от онези, които бяха предназначени за нахлулите непознати, настанени в Лондон. Видях неговите астрономически инструменти, използвани по странен начин, глобусите му обезобразени, документите му, покрити с неясни изчисления — унищожени. Съседите не можаха да ми кажат много, докато не се натъкнах на една бедна жена, която беше влязла в ролята на болногледачка в тези опасни времена. Тя ме осведоми, че цялото семейство е мъртво с изключение на самия Меривал, който бил полудял — полудял го нарече тя, но след като я разпитах повече, ми се стори, че той просто е обладан от бълнуванията на прекомерната скръб. Този стар мъж, олюляващ се по ръба на гроба и разширяващ кръгозора си чрез милионите пресметнати години; този мечтател, който не беше забелязвал глада в измъчените лица на съпругата и децата си или чумата в ужасяващите гледки и звуци, които го заобикаляха; този астроном, видимо мъртъв на земята и жив единствено в движението на сферите, обичаше семейството си с незабележима, но дълбока обич. През дългите години те бяха станали част от него; липсата му на светски знания, отсъствието на ума му и наивността му го бяха направили напълно зависим от тях. Едва когато един от семейството му умрял, той усетил опасността, надвиснал над тях; един по един те били отнесени от чумата и съпругата му, неговият другар и подкрепа, по-нужна му от собствените му крайници и тяло, която едва била научила урока за самосъхранение, добрата спътница, чийто глас винаги му донасял покой, бе затворила очи завинаги. Старецът усетил как системата на вселенската същност, която тъй дълго беше изучавали обожавал, се изплъзва изпод него; застанал сред мъртвите и надигнал глас, кълнейки. Нищо чудно, че придружителката е взела опустошителните проклятия на поразения от скръб старец за безумие.

Бях започнал търсенето си късно през деня, в един ноемврийски ден, който приключваше бързо с потракващ дъжд и меланхоличен вятър. Когато обръщах гръб на вратата, съзрях Меривал, или по-скоро сянката на Меривал, отслабнала и обезумяла, да минава покрай мен и да сяда на стъпалата пред дома му. Полъхът разпръсна сивите кичури по слепоочията му, дъждът напои незащитената му глава, той седеше, криейки своето лице в повехналите си ръце. Стиснах рамото му, за да привлека вниманието му, но той не промени позицията си.

— Меривал — рекох, — отдавна не сме те виждали; трябва да се върнеш с мен в Уиндзор — лейди Идрис желае да те види; не можеш да откажеш на нейната молба — ела у дома с мен.

Той отвърна глухо:

— Защо заблуждавате този безпомощен старец, защо говорите лицемерно на някой, наполовина полудял? Уиндзор не е моят дом; аз съм открил моя истински дом — домът, който Създателят е подготвил за мен.

Неговият глас, изпълнен с озлобено презрение, ме разтрепери.

— Не ме изкушавайте да говоря — продължи той, — думите ми биха ви уплашили; във вселена на страхливци аз се осмелявам да мисля — насред църковните гробници, насред жертвите на неговата безмилостна тирания аз се осмелявам да укоря върховното зло. Как може да ме накаже той? Нека да оголи ръката си и да ме прониже с мълния, това също е едно от неговите качества — и старецът се засмя.

Той се надигна и аз го последвах в дъжда до един църковен двор наблизо — Меривал се хвърли върху мократа земя.

— Ето ги — извика, — красиви създания — дишащи, говорещи, обичащи същества. Онази, които денем и нощем се грижеше за износения от годините любим на нейната младостта; онези, частици от плътта ми, моите деца — ето ги: повикайте ги, изкрещите техните имена в нощта; те няма да отговорят!

Той се вкопчи в малките купчини пръст, които отбелязваха гробовете.

— Искам само едно нещо; не се страхувам от неговия ад, защото го живея тук; не желая неговия рай, но нека умра и бъда положен до тях; нека, когато легна мъртъв, да усетя как плътта ми се разлага, примесена с техните. Обещайте ми — и той мъчително се изправи и сграбчи ръката ми, — обещайте да ме погребете с тях.

— Бог ми е свидетел, заклевам се в себе си и близките ми, обещавам — отговорих аз — при едно условие: върнете се с мен в Уиндзор.

— В Уиндзор! — проплака с писък той. — Никога! От това място аз никога не ще си тръгна. Моите кости, моята плът, аз самият вече са погребан тук и това, което виждате от мен, е развалена пръст като тях. Ще лежа тук и ще се придържам за това място, докато дъждът, градушката, мълнията и бурята, съсипващи ме, не ме превърнат в една материя с тези отдолу.

С няколко думи трябва да завърша тази трагедия. Бях принуден да напусна Лондон и Ейдриън пое отговорност да бди над Меривал; задачата скоро беше изпълнена, възрастта, скръбта и суровото време, всички се обединиха, за да успокоят мъките му и да донесат покой на сърцето му, чиито удари бяха непоносими. Той умря, прегърнал земната повърхност, която бе натрупана върху гърдите му, когато той бе положен до съществата, за които се разкайваше с такова обезумяло отчаяние.

Върнах се в Уиндзор по желание на Идрис, която беше на мнение, че това място предлага по-голяма безопасност за нейните деца, и защото, веднъж поел опеката на местността, нямаше да я изоставя, докато има и един оцелял жител. Отидох също, за да действам в съответствие с плановете на Ейдриън, които бяха да събере в мнозинства онова, което бе останало от населението, тъй като той бе убеден, че единствено чрез благотворителните и обществени добродетели ще има някаква надежда за безопасността на останките от човечеството.

Печално преживяване беше завръщането на това тъй скъпо за нас място, сцената на щастие, рядко срещано преди, за да отбележим тук изчезването на нашия вид и да проследим дълбоките незаличими стъпки на болестта върху плодородната и обична почва. Обликът на природата толкова се бе променил, че беше невъзможно да се заемем със сеитба на семена и друг есенен труд. Този сезон вече бе отминал и зимата беше придошла с внезапна и необичайна суровост. Редуващите се мраз и разтапяне, които водеха до наводнения, направиха местността непроходима. Тежките снеговалежи придаваха арктичен вид на пейзажа; покривите на къщите се подаваха под белите купчини; ниските колиби и величествените имения, еднакво обезлюдени, бяха затрупани, праговете им неразчистени; прозорците бяха счупени от градушката, докато надмощието на североизточен вятър правеше усилията на открито изключително болезнени. Промененото състояние на обществото превръщаше тези злополуки на природата в източници на истинско страдание. Разкошът от господството и грижите на подчинението бяха загубени. Необходимите условия за живот наистина бяха събрани в такива количества, че да снабдят до изобилие нуждите на намалялото население; но все още се изискваше много труд, за да се уредят тези сурови материали, и потиснати от болестта и страхуващи се от бъдещето, ние нямахме сили, за да подемем смело и решително каквато и да е структура.

Мога да говоря за себе си — липсата на сила не беше мой недостатък. Последствието от напрегнатия живот, който ускоряваше пулса ми и ободряваше тялото ми, не бе да ме въвлече в лабиринта на дейното съществуване, а да възвиши моята смиреност и да придаде величествени пропорции на незначителни предмети — можех да живея живота на селянин по същия начин; моите дребни занимания бяха раздути до важни начинания; чувствата ми бяха стремителни и завладяващи страсти и природата с всичките ѝ промени беше покрита с божествени особености. Самият дух на гръцката митология се засели в сърцето ми; боготворях планините, поляните и потоците, аз

видях Протей, прииждащ от морето

и чух как стария Тритон надува извития си рог.[80]

Необяснимо е, но докато земята бе поддържала еднообразния си ход, аз бях живял с непрекъснато обновяващо се удивление по древните ѝ закони, а сега, когато с чудата колесница тя се втурваше по непозната пътека, аз усещах как това чувство избледнява; борих се с униние и умора, но те ме задушаваха като мъгла. Навярно след усилията и изумителното вълнение през отминалото лято, спокойствието на зимата и почти робския труд, който тя донесе със себе си, бяха като естествен отговор двойно по-тягостни. Ненаситната страст от предходната година не беше онова, което придаваше живот и характер на всеки момент — не бяха и болките, причинени от бедствията на времената, в които живеехме. Пълната безсмисленост, която беше съпроводила всички мои усилия, им отне обичайното въздействащо вълнение и отчаянието направи несполучлив балсама на самопохвалата — копнеех да се завърна към старите си занимания, но от каква полза бяха те сега? Да чета беше безсмислено, да пиша — даже суета. Земята, допреди просторен площад за изява и достойни подвизи, необятен театър за великолепни драми, сега представляваше едно пусто място, празна сцена — понеже нито актьорът, нито зрителят вече имаше какво да каже или чуе.

Нашият малък град Уиндзор, в който оцелелите от съседните графства бяха основно събрани, имаше меланхоличен облик. Улиците му бяха затрупани със сняг — неколцината пътници изглеждаха парализирани и замръзнали от жестокото изпитание на зимата. Да избягаме от тези злини беше целта и обхватът на всички наши усилия. Семейства, допреди посветени на величие и изискани занимания, заможни, разцъфнали и млади, в намален състав и изпълнени с тревога сърца, се струпваха над огъня, станали себелюбиви и унижени от страдания. Без помощта на слугите беше нужно да извършваме всички домакински задължения сами; ръце, непривикнали на такъв труд, трябваше да месят хляба, а при липса на брашно държавниците или парфюмираните придворни трябваше да се заемат с месарската длъжност. Бедните и богатите вече бяха равни или по-скоро бедните бяха по-висши, тъй като те се захващаха с тези задачи с пъргавина и познания; докато невежеството, неспособността и навиците на безделието правеха тези занимания уморителни за разкошните, оскърбителни за гордите, отвратителни за всички, чиито умове, насочени към интелектуалното усъвършенстване, вярваха, че е тяхна най-ценна привилегия да бъдат освободени от грижите по обикновените животински нужди.

Но при всяка промяна добротата и любовта могат да намерят поле за труд и изява. Сред някои от тези промени се зародиха отдаденост и саможертва, едновременно елегантни и героични. Това беше гледка, на която привържениците на човешката раса се наслаждаваха; те виждаха, както в древни времена, патриархалните маниери, в които многообразието на роднинството и приятелството изпълняваше своите добросъвестни и сърдечни длъжности. Младежи, благородници на земята, в името на майка или сестра, с приветливо веселие влизаха в ролята на слуги. Те ходеха до реката, за да разбият леда и да донесат вода: те се събираха на походи за храна или с брадва в ръка поваляха дървета за топливо. Жените ги посрещаха при връщането им с простия и нежен прием, познат преди само на нисшите колиби — чисто огнище и ярък огън; вечеря, приготвена от любими ръце; благодарност за осигуряването на храна за утрешния ден: това бяха необикновени удоволствия за англичаните от благороден произход, ала сега бяха техният единствен, мъчно спечелен и скъпоценен разкош.

Никой не беше по-виден с това изящно подчинение на обстоятелствата, благородно смирение и находчиво въображение, разкрасяващо подобни дела с романтични оттенъци, от нашата Клара. Тя видя моето униние и мъчителната тревога на Идрис. Нейното непрестанно старание беше да ни освободи от труда и да разпръсне лекота и дори елегантност в нашия променен начин на живот. Все още имахме някои слуги, пощадени от болестта и горещо привързани към нас. Но Клара ревнуваше от помощта им; тя искаше да бъде единствената прислужница на Идрис, единственият изпълнител на нуждите на малките ѝ братовчеди; нищо не ѝ носеше тъй голямо удоволствие, колкото, като я наемахме по този начин; тя надхвърляше нашите желания, искрена, усърдна и неуморна.

Абра е готова, преди да я повикаме по име,

и друга да повикаме, Абра пак иде.[81]

Моята задача беше всеки ден да посещавам различните семейства, събрани в нашия град, и когато времето позволяваше, се радвах да удължа пътуването си и да размишлявам в усамотение върху всеки променлив облик на нашата съдба, опитвайки се да открия уроци за бъдещето от опита на миналото. Нетърпението, с което, докато бях сред обществото, злините, които измъчваха моя вид, ме повеждаха, биваше олекотено от самотата, когато личното страдание се сливаше в общото бедствие, и странно е да призная, ала беше по-малко болезнено да размишлявам. Често по този начин, мъчно прокарвайки си път през тесния, затрупан от сняг град, прекосявах моста и отивах в Итън. Нямаше младежка сбирка от храбри и сърдечни момчета, която да се тълпи пред портата на колежа; тъжна тишина изпълваше някога оживената класна стая и шумната преди площадка. Продължавах пътуването си до Солт Хил, от всяка страна възпрепятстван от снега. Това ли бяха плодородните полета, които обичах — това ли бяха редуващите се нежни възвишения и обработени долини, някога покрити с развяващи се житни растения, разнообразени от величествени дървета, напоени от лъкатушещата Темза? Един бял пласт ги покриваше, докато горчивите спомени ми нашепваха, че студени колкото облечената в зима земя бяха и сърцата на жителите. Срещнах табуни коне, стада говеда и овце, скитащи се на воля; тук събарящи купа сено и приютяващи се в сърцевината ѝ от студа, което им предоставяше подслон и храна — там завземащи някоя пуста колиба.

Веднъж, в един мразовит ден, тласкан от неспокойни, неудовлетворителни размисли, аз потърсих едно любимо кътче, малка гора недалеч от Солт Хил. От една страна бълбукаше извор над камъчета, а от другата имаше насаждение от няколко бряста и бука, които едва заслужаваха и все пак продължаваха да носят названието гора. Това място имаше за мен особена прелест. Беше любим кът на Ейдриън; беше уединено и той често казваше, че в юношеството си е прекарвал най-щастливите си часове тук; когато бягал от величествения затвор на майка си, той седял върху грубо изсечените стъпала, водещи към извора, ту четейки любима книга, ту размишлявайки с мъдрост, неприсъща на годините му, върху все още разплетените конци на морала или метафизиката. Мрачно предчувствие ме наведе на мисълта, че никога повече нямаше да видя това място, затова с дълбоко старание наблюдавах всяко дърво, всяка извивка на поточето и неравност на почвата, така че по-добре да мога да си ги припомня в отсъствието ми. Една червеношийка падна от заснежените клони на дърветата върху замръзналия ручей; задъханите ѝ гърди и полузатворени очи разкриха, че умира; един ястреб се появи във въздуха; внезапен страх обзе малкото същество, то напрегна последните си сили, хвърляйки се по гръб, вдигайки ноктите си в безсилна защита срещу мощния враг. Взех го и го поставих в пазвата си. Нахраних го с няколко трохи от курабия; постепенно се съживи; неговото топло, трептящо сърце биеше до мен; не мога да обясня защо описвам подробно това маловажно събитие, но гледката все още е пред очите ми — покритите със сняг полета, надничащи през посребрените стъбла на буковете; потокът, в щастливите дни жив и с искрящи води, а сега задушен от лед; голите дървета, чудно облечени в скреж; фигурите на летните листа, изобразени от замръзналата ръка на зимата върху твърдата земя; мрачното небе; печалният студ и непрекъснатата тишина, — докато, прегърнато в пазвата ми, пернатото ми кърмаче лежеше топло и невредимо, изразявайки задоволството си с леко чуруликане; болезнени спомени се спуснаха, разбърквайки ума ми в дива суматоха: цялата Земя бе студена и приличаща на смърт като снежните полета, поразен от нещастие бе животът на обитателите ѝ — защо да се съпротивлявам на водопада на унищожението, който ни помиташе? Защо да впрягам нервите си и да подновявам изтощените си сили? Защо? Освен че моята непоколебима смелост и бодри усилия биха могли да защитят любимата ми половинка, която избрах през пролетта на моя живот; макар и туптенето на сърцето ми да е наситено с болка, макар и надеждите ми за бъдещето да са замръзнали, докато твоята скъпа глава, моя най-нежна любов, намира покой върху това сърце и докато извличаш от неговата насърчаваща грижа успокоение и надежда, борбата ми няма да спре — няма да се нарека напълно победен.

В един хубав февруарски ден, когато слънцето си бе възвърнало част от своята мека власт, се разхождах в гората със семейството си. Беше един от онези прекрасни зимни дни, които отстояват способността на природата да дарява красота на пустошта. Голите дървета разстилаха влакнести клони насред чистото небе; техните заплетени и проницаеми мотиви приличаха на фини водорасли; елени преобръщаха снега в търсене на скритата трева; снегът бе още по-ослепителен на слънчевите лъчи и стъблата на дърветата бяха по-забележими от загубата на превъзхождаща зеленина, събрана наоколо като колоните на просторен храм; беше невъзможно да не изпитваш наслада при тази гледка. Нашите деца, освободени от зимния затвор, подскачаха пред нас; преследваха елените или разбуждаха фазаните и яребиците от техните скривалища. Идрис се бе облегнала на рамото ми; тъгата ѝ отстъпваше на настоящето чувство на удоволствие. Срещнахме други семейства на Дългата разходка[82], наслаждавайки се като нас на завръщането на жизнерадостния сезон. Внезапно сякаш се събудих; захвърлих полепналата леност от изминалите месеци; земята придоби нов облик и моят поглед към бъдещето внезапно се проясни. Извиках:

— Сега разбрах тайната!

— Коя тайна?

В отговор на този въпрос, аз описах нашия мрачен зимен живот, нашите мизерни грижи, нашия робски труд:

— Тази северна страна — казах — не е място за отслабналата ни раса. Когато човечеството е било малко, не се е борило тук с мощните стихии на природата и е имало възможност да покрие земното кълбо с потомство. Трябва да издирим някоя естествена райска градина на Земята, където нашите прости нужди лесно да бъдат удовлетворени и насладата от чудесния климат да се отплати за обществените удоволствия, които сме загубили. Ако оцелеем през настъпващото лято, няма да прекарам следващата зима в Англия; нито аз, нито никой от нас.

Говорих без особена предпазливост и самото заключение на това, което казах, доведе със себе си и други мисли. Дали някой от нас щеше да преживее настъпващото лято? Видях, че челото на Идрис се смрачи; отново почувствах, че сме приковани към колесницата на съдбата, над чиито коне нямахме контрол. Не можехме вече да кажем: „Това ще направим, а това ще оставим несторено“. Помощна сила от човешката беше наблизо, за да разруши нашите планове или да постигне това, което ние избягвахме. Беше лудост да предвиждаме друга зима. Тази беше последната ни. Настъпващото лято беше самият край на нашето полезрение; и когато пристигнем там, вместо продължение на дългия път, се разтваряше една бездна, в която ние насилствено бивахме хвърлени. Последната благодат на човечеството беше изтръгната от нас; вече не можехме да се надяваме. Може ли обезумелият, докато дрънка веригите си, да се надява? Може ли да се надява нещастникът, отнесен до ешафода, където, щом положи глава на пъна, различава двойната сянка на себе си и палача, чиято вдигната ръка държи брадвата? Може ли да се надява корабокруширалият моряк, изтощен от плуване, който чува зад себе си плискащите води, разделени от акула, която го преследва през океана? Такива надежди като техните можехме и ние да таим!

Една стара легенда ни разказва, че този нежен дух изскочил от кутията на Пандора, инак препълнена със злини; но те били невидими и нищожни, докато всички се възхищавали на вдъхващата живот красота на младата Надежда; сърцето на всеки човек се превърнало в неин дом; тя била въздигнатата кралица на нашия живот, сега и в бъдеще; тя била боготворена и почитана, обявена за нетленна и вечна. Но както всички други дарове от Създателя за човека, тя е смъртна, животът ѝ е достигнал последния си час. Ние сме бдели над нея, отглеждали сме нейното мъждукащо съществуване, а сега тя се е изтърколила внезапно от младостта в старостта, от здравето в неизлечимата болест; даже, докато се попиляваме в борби за нейното възстановяване, тя умира; до всички народи достига „Надеждата е мъртва!“. Ние сме просто опечалените в погребалната свита и кое безсмъртно създание или тленно творение ще откаже да стане част от печалното шествие, съпровождащо до гроба мъртвия утешител на човечеството?

Слънцето не вика ли неговата светлина? И деня

като леко дихание отлетя,

двамата, обвивайки лъчите си в облаци,

страдалци са самите те, траурни.[83]

Трета част

Глава 21

Не чувате ли връхлитащия звук на прииждащата буря? Не виждате ли облаците да се разтварят и разруха, мрачна и ужасна, да се изсипва върху повяхналата земя? Не виждате ли, че гръмотевицата пада и сте оглушени от вика на небесата, който следва спускането ѝ? Не чувствате ли как земята се разтриса и отваря с мъчителни стенания, докато въздухът бива напоен от писъци и плач — всички те оповестяват последните дни на човечеството?

Не! Нито едно от тези неща не съпроводи нашето падение! Нежният въздух на пролетта, лъхащ от благоуханния дом на природата, покри прекрасната земя, която се пробуди като млада майка, на път да поведе с гордост своето прекрасно потомство, за да се срещнат с техния отец, който дълго бе отсъствал. Пъпките нагиздиха дърветата, цветята разкрасиха земята: тъмните клони, подути със сезонни сокове, се разшириха с листа и пъстрата зеленина на пролетта, извиваща се и свистяща от полъха, ликуваше в жизнерадостната топлина на непомрачените небеса: потоците се стичаха, ромолейки; нямаше вълна в морето и носовете, които се надвесваха над него, се отразяваха в спокойните води; птиците се събудиха в гората, докато обилна храна за човек и звяр поникна от тъмната земя. Къде бяха болката и злото? Не в спокойния въздух или приветливия океан; не в горите или плодородните полета, нито сред птиците, от чиито песни ехтяха горите, нито сред животните, които насред изобилието се топлеха под слънчевите лъчи. Нашият враг, като бедствието на Омир, стъпваше в сърцата ни и никакъв звук не се чуваше от неговите стъпки.

Със злини е земята пълна, със злини морето,

крехкият човек дебнат е от болести,

и обед и вечер, спокойно те долитат, ето!

Тихи гласове, от Всемогъщия отказани.[84]

Някога човекът е бил любимецът на Създателя, както се пее в кралския псалм: „Бог го беше направил малко по-нисш от ангелите и го беше коронясал със слава и чест. Бог го бе направил, за да владее над неговите творения, и сложи всичко под краката му.[85]“

Нявга е било така; сега господар на творенията ли е човекът? Погледнете го — ха! Виждам чума! Тя е облякла тялото му, въплътила се е в кожата му, вплела се е в неговото същество и заслепява очите му, търсещи небесата. Легни, човеко, върху осеяната с цветя земя; откажи се от всички претенции за наследството ти — всичко, което някога ще притежаваш от него, е малката килия, отредена за мъртвите.

Чумата е спътникът на пролетта, слънцето и изобилието. Ние вече не се борим с нея. Забравили сме как живеехме, когато тя не съществуваше. Забравили сме старите флотилии, които се сражавали с гигантските океански вълни между Инд и полюса заради дребни предмети на разкоша. Мъжете тръгвали на опасни пътешествия, за да се сдобият с чудесни земни дреболии, скъпоценни камъни и злато. Човешкият труд бе пропилян — човешкият живот беше нищожен. Сега животът бе всичко, за което копнеехме: за тази машина от плът с работещи свръзки и пружини, която изпълнява своите функции, за този дом на душата, който е способен да задържи своя обитател. Нашите умове, преди обхващащи безброй сфери и безкрайни съчетания от мисли, сега се скриваха зад тази стена от плът, нетърпеливи да опазят единствено нейното благополучие. Със сигурност бяхме напълно пропаднали.

Отначало нарастването на болестта през пролетта доведе до засилване на мъката у тези от нас, които все още бяхме пощадени от смъртта и дарявахме времето и мислите си на събратята си. Ние намирахме сила в тази задача: насред отчаянието изпълнявахме труда на надеждата. Излизахме навън, решени да спорим с врага си. Помагахме на болните и утешавахме скърбящите; обръщайки се от многобройните мъртви към малцината оцелели с мощта на желанието, която наподобяваше сила, ние ги подтиквахме да живеят. Ала чумата беше върховна през цялото време и ни се присмиваше презрително.

Дали някой от вас, мои читатели, е наблюдавал останките от мравуняк веднага след унищожаването му? Отначало изглежда напълно изоставен от предишните си обитатели; след малко виждате някоя мравка, която се бори през обърнатата пръст; те се появяват отново по двойки и тройки, тичайки напред-назад в търсене на изгубените си другари. Такива бяхме и ние на земята, чудейки се, втрещени от последствията на чумата. Нашите празни селища останаха, но жителите бяха събрани под сянката на гробницата.

Тъй като правилата на реда и натискът на законите бяха погубени, някои започнаха без колебание и с удивление да погазват обичайните обществени навици. Дворците бяха опустели и беднякът накрая се осмели, без да бъде порицаван, да нахлуе във великолепните помещения, чиито мебели и украшения бяха един непознат свят за него. Установихме, че макар и първоначалното прекратяване на всякакво обращение на собствеността да беше вкарало заможните допреди това във внезапна и отвратителна немотия, то когато пределите на частното владение бяха срутени, богатствата от човешкия труд, съществуващи в момента, бяха повече, много повече отколкото оредялото поколение можеше да изразходва. За някои от бедните това беше повод за ликуване. Сега всички бяхме равни; великолепни имения, разкошни килими и легла от пух бяха предоставени на всички. Карети и коне, градини, картини, статуи и богати библиотеки — имаше достатъчно от всичко, даже до излишък; и нямаше нищо, което да възпрепятства всеки да поеме притежанието на своя дял. Сега всички бяхме равни, но наблизо имаше равенство, още по-изравняващо, състояние, в което красотата, силата и мъдростта са също тъй безполезни като богатството и потеклото. Гробът бе зейнал под всички нас и неговият изглед пречеше на всеки от нас да се наслади на лекотата и изобилието, които по тъй ужасен начин ни бяха предоставени.

Цветът все още не бе изчезнал от бузите на моите дечица и Клара порасна на години и ръст, неопетнена от болестта. Нямахме причина да смятаме, че местността на замъка Уиндзор е благотворна, понеже много други семейства бяха издъхнали под покрива ни, и живеехме без особена предпазливост, но като че ли живеехме в безопасност. Ако Идрис отслабваше и ставаше все по-бледа, тази промяна се дължеше на тревогата — тревога, която аз по никакъв начин не можех да отнема. Тя никога не се оплакваше, но сънят и апетитът я напускаха, бавна треска дебнеше във вените ѝ, цветът ѝ беше болнав и тя често ридаеше скришом; мрачни поличби, грижи и мъчителен страх разяждаха живеца на нейния живот. Нямаше как да не усетя тази промяна. Често съжалявах, задето не ѝ бях позволил да поеме по своя път и да се занимае с такъв труд за благоденствието на другите, какъвто може би щеше да разсее мислите ѝ. Ала вече беше късно. Освен това, с почти изчезналата човешка раса, всички наши усилия почти приключиха, бяхме твърде малко; болестта, ако може така да се нарече, или по-скоро прекалено дейната жизненост на Идрис, която, както и при Ейдриън, изразходваше своя жизненоважен огън в ранните утрешни часове, лишаваше крайниците ѝ от сила. През нощта, когато можеше да ме остави незабелязано, тя се скиташе из къщата или надвисваше над леглата на децата си; а през деня потъваше в тревожни сънища и нейните мърморения и сепвания издаваха неспокойните кошмари, които я измъчваха. Когато това състояние на окаяност стана по-изявено въпреки нейните усилия да го прикрие, аз се стремях, макар и напразно, да пробудя в нея смелост и надежда. Не се учудвах на яростта на нейната тревога, самата ѝ душа беше изтъкана от нежност; тя наистина вярваше, че не ще ме надживее, ако стана жертва на огромното бедствие, и тази мисъл понякога я облекчаваше. Дълги години бяхме вървели по пътя на живота ръка за ръка и все тъй свързани можехме да пристъпим в сенките на смъртта; но нейните деца, нейните прекрасни, игриви, жизнени деца, създания, произлезли от нейното скъпо ребро, частици от тялото ѝ, хранилища на нашата любов — дори и да умрем, би било утеха да знаем, че те ще продължат по привичния човешки път. Но не; макар да бяха млади и цъфтящи, те щяха да умрат; бяха лишени завинаги от надеждите за зрялост, от гордото име на достигната мъжественост. Идрис често си беше представяла с майчина обич как техните достойнства и таланти се разиграват на широката житейска сцена. Уви за тези последни дни! Светът беше остарял и всички негови обитатели участваха в немощта. Защо да говорим за детство, пълнолетие и старост? Всички ние споделяхме по равно последните болки на износената от времето природа. Пристигнали в същия момент от съществуването на света — нямаше разлика между нас; названията родител и дете бяха загубили смисъла си; млади момчета и момичета вече бяха на едно ниво с възрастните. Всичко това беше вярно; но не беше по-малко мъчително да заведем предупреждението у дома.

Накъде бихме могли да се обърнем, без да заварим пустош, изпълнена с този ужасен урок, даден ни за пример? Нивите бяха останали необработени, плевели и ярки цветя бяха поникнали, или пък там, където няколко житни полета свидетелстваха за живата надежда на земеделеца, работата беше оставена наполовина, орачът беше умрял до плуга; конете бяха напуснали разораната земя и никой сеяч не се беше доближил до мъртвеца; добитъкът, останал без надзор, скиташе из полетата и по пътеките; укротените обитатели на птичия двор, заградени от ежедневната им храна, бяха подивели — млади агнета бяха изхвърлени в цветни градини и кравата се мотаеше в полето на удоволствието. Болнави и малобройни, провинциалните хора нито излизаха да сеят, нито да жънат, но се разхождаха по ливадите или лежаха под плетове, когато лошото небе не ги подтикваше да се подслоняват под най-близкия покрив. Мнозина от тези, които бяха останали, се отцепиха от другите; някои бяха събрали запаси, които щяха да предотвратят необходимостта да напускат домовете си; други изоставяха съпруга и дете и си въобразяваха, че си подсигуряват безопасност в пълна самота. Такъв беше и планът на Райланд и той беше открит мъртъв и наполовина изяден от насекоми в къща на много мили от която и да е друга, с купища храна, подредени в безполезно изобилие. Други пък тръгваха на дълъг път, за да се съберат с онези, които обичаха, и пристигаха, за да ги намерят мъртви.

В Лондон нямаше повече от хиляда жители и този брой непрекъснато намаляваше. Повечето от тях бяха хора от селата, дошли в името на промяната; лондончани бяха отишли в провинцията. Натоварената източна част на града беше тиха или най-много човек да зърне живот там, където, наполовина от алчност, наполовина от любопитство, магазините бяха по-скоро претърсени, отколкото разграбени: вързопи с богати индийски стоки, скъпи шалове, бижута и подправки бяха разопаковани, посипани по пода. На някои места собственикът до последно бе бдял над магазина си и бе умрял пред залостените порти. Огромните портали на църквите се люлееха, скърцащи на пантите си, и няколко души лежаха мъртви на тротоара. Нещастната беднячка, жалката жертва на просташка жестокост, се мотаела пред тоалетката на някаква благородна красавица и докато се обличала в одеждите на великолепието, умряла пред огледалото, което отразявало единствено за нея променения ѝ външен вид. Жени, чиито деликатни стъпала в своя разкош рядко били докосвали земята, побягнали от уплаха и ужас от домовете си, докато не се изгубили в бедняшките улици на столицата, където умрели на прага на немотията. Сърцето се поболяваше от многоликите нещастия, които му биваха представяни; и когато виждах примери на тази мрачна промяна, душата ме пробождаше от страх за това, което би могло да сполети любимата ми Идрис и моите рожби. Дали те, ако надживееха Ейдриън и мен, щяха да се окажат без закрилници в света? Все още единствено умът страдаше — можех ли завинаги да отложа мига, в който крехкото тяло и стопяващите се сили на детето на благополучието, кърмачето на титлата и богатството, което беше моята спътница, ще бъде нападнато от глад, трудности и болест? По-добре веднага да умре — по-добре да забия кама в гръдта ѝ, все още недокосната от страшни беди, а след това да пробода и моята собствена! Но не; във времена на страдания ние трябва да се борим срещу съдбите си и да се стремим да не бъдем покорени от тях. Нямаше да отстъпя, а до последен дъх щях решително да защитавам моите любими от скръб и болка; и ако бъда победен накрая, то няма да е безславно. Стоях в пролуката, съпротивлявайки се на врага — неосезаемия, невидим зложелател, който толкова дълго ни бе обсадил и все още не ни беше нападнал, — трябваше да се погрижа да не изникне внезапно на самия праг на храма на любовта, пред чийто олтар се жертвах всеки ден.

Гладът на Смъртта сега се беше изострил рязко заради намаляването на храната ѝ: или пък преди, когато оцелелите бяха много, мъртвите са били преброявани по-неохотно? Сега всеки живот беше скъпоценен камък, всеки човек — ценна дишаща фигура, много по-ценна и от най-изтънчените образи на изваяния камък; и ежедневният, даже почасов спад в числеността ни спохождаше сърцето с отвратително страдание. Това лято погаси надеждите ни, корабът на обществото беше разбит и разрушеният сал, който превозваше малцината оцелели из морето от беди, беше разцепен от бурята. Човекът съществуваше по двойки и тройки — човекът, индивидът, който можеше единствено да спи, да се събужда и да изпълнява плътските си предназначения; но човекът, който сам по себе си е слаб, ала в събрана численост е по-мощен и от вятър или океан — човекът, обуздаващ стихиите, повелителят на сътворената природа, връстникът на полубоговете, вече не съществуваше.

Сбогом на патриотичната сцена, на любовта към свободата и добре спечелената отплата за добродетелния стремеж! Сбогом на претъпкания сенат, гласен със съветите на мъдреците, чиито закони бяха по-пронизващи от острието на меча, кален в Дамаск! Сбогом на кралската помпозност и войнствената грандиозност; короните са в праха, а носещите ги — в гробовете си! Сбогом на желанието за власт и надеждата за победа; на възвисяващата се амбиция, на апетита за възхвала и жаждата за гласовете на събратята! Нации вече няма! Нито един сенат не заседава за мъртъвците; нито един потомък на почитана от времена династия не копнее да владее над обитателите на костницата; ръката на генерала е студена и преждевременният гроб на войника е разкопан в родните му ниви, непочетен, макар и млад. Пазарът е празен, кандидатът за народно покровителство не намира никого, когото може да представлява. Сбогом на залите на цветния разкош! Сбогом на среднощните веселби, на копнеещото подражание на красотата, скъпите одежди и показността на празника, на титлите и позлатения венец!

Сбогом на гигантските човешки сили — на знанията, които можеха да управляват дълбоко изтегления кораб през съпротивляващите се води на безбрежния океан — на науката, която насочваше копринения балон през безпътния въздух — на силата, която можеше да изгради преграда пред могъщите води и да задвижи колела, греди и огромни машини, които можеха да разделят скали от гранит или мрамор и да изравнят планините!

Сбогом на изкуствата — на красноречието, което е за човешкия ум като вятъра за морето: вълнуващо и сетне успокояващо; сбогом на поезията и дълбоката философия, понеже човешкото въображение е изстинало и неговото любопитно съзнание вече не може да се развълнува от чудесата на живота, защото „в царството на мъртвите, където ще отидеш, няма ни деяние, ни разум, ни знание, ни мъдрост!“[86]. Сбогом на изящната сграда, която със съвършените си съотношения задмина грубите форми на природата, на тревожното готическо и солидно сарацинско здание, на великолепната арка и славния купол, на набраздената колона в своя стил, коринтска, йонийска или дорийска, перистила и красивия антаблеман, чиято хармонична форма е за окото като музикалното благозвучие за ухото! Сбогом на скулптурата, с която чистият мрамор се подиграва на човешката плът и в изкуствения израз на подбраните превъзходства на човешката форма се проявява богът! Сбогом на живописта, грижливо изработената емоция и дълбоките познания на ума на художника в изобразеното платно — на райски сцени, където дърветата са вечно пролетни, а благоуханният въздух почива във вечна топлина, на подпечатаната форма на бурята и най-дивата врява на вселената, затворена в тясната рамка, о, сбогом! Сбогом на музиката и звуците на песента; на брака между инструментите, където съгласието между меки и груби обединява в сладка хармония и дава крила на задъханите слушатели, чрез които да се изкачат до небесата и да научат скритите удоволствия на вечните! Сбогом на добре отъпканата земя; по-истинска трагедия е изиграна на обширната сцена на света, която засрамва изкуствената скръб: на високопоставената комедия и нисшия палячо, сбогом! Човек вече не ще се смее.

Уви! Изреждането на украшенията на човечеството разкрива това, което сме изгубили, разкрива колко велик е бил човек. Вече нищо не остана. Той е самотен; като нашите първи родители, изгонени от рая, той поглежда назад към земята, която е напуснал. Високите стени на гробницата и пламтящият меч на чумата лежат между него и мястото. Както и за нашите първи родители, целият свят пред него е необятна пустиня. Неподдържан и слаб, оставете го да прекоси нивите, където неожънатата пшеница стои в безплодно изобилие, през гори, засадени от бащите му, през градове, построени за негова полза. Идни поколения няма да има; славата, амбицията и любовта са думи, изпразнени от смисъл; също като добитъкът, който пасе на полето, ти, о, изоставени човеко, лягаш вечерно време, незапознат с миналото, нехаещ към бъдещето, защото единствено с такова наивно невежество можеш да се надяваш на покой!

Радостта обрисува със собствените си цветове всяко дело и мисъл. Щастливите не изпитват немотия — защото удоволствието е мантия от златна тъкан и ги увенчава с безценни скъпоценни камъни. Насладата е готвачът на тяхната семпла храна и смесва опиянение в тяхното просто ястие. Радостта разпръсва рози по твърдата кушетка и улеснява труда.

Мъката удвоява товара върху наведения гръб; посажда тръни в твърдата възглавница; смесва жлъч с водата; добавя соленост към горчивия хляб на хората, обличайки ги в парцали и разпръсквайки пепел върху голите им глави. Освен нашето непоправимо нещастие върху нас се изсипаха с двойна сила всякакви дребни и поройни неудобства; ние бяхме стегнали телата си, за да понесем тежестта, запратена по нас; потънахме под добавената перушина, която съдбата ни подхвърли, „скакалецът натежа“[87]. Мнозина от оцелелите бяха отгледани в разкош — слугите им бяха изчезнали, ръководните им сили се бяха изпарили като измамни сенки; бедните също претърпяха редица лишения; и мисълта за още една зима като последната пораждаше страх в съзнанията ни. Не беше ли достатъчно, че трябва да умрем, а трябва и с трудности да сме повалени? Трябва ли да подготвим нашата погребална трапеза с труд и с непристойна робия да натрупаме топливо в нашите изоставени огнища — трябва ли ние да скалъпим с робски ръце одеждите, които скоро ще бъдат нашите савани?

Не ще бъде така! Скоро ще умрем, нека тогава се насладим с пълна наслада на остатъка от живота ни. Отвратителна тревога, напусни! Робски труд и болки, сами по себе си незначителни, но твърде гигантски за нашите изтощени сили, не ще бъдат част от нашето ефимерно съществуване. В началото на света, когато, както и сега, хората живеели в семейства, а не в племена или народи, те били поставени в благоприятен климат, където необработената земя ги хранела, а блаженият въздух обгръщал почиващите им крайници с топлина, по-приятна от легла от пух. Югът е родното място на човешката раса; земята на плодовете, по-блага към човека от мъчно извоюваната Церера[88] на север, от дървета, чиито клони са като свода на двореца, от кушетки от рози и от утоляващо жаждата грозде. Там ний не ще се страхуваме от студ и глад.

Вижте Англия! Тревата се извисява високо по поляните; но те са усойни и студени, негодни легла за нас. Пшеница нямаме и суровите плодове не могат да ни изхранват. Трябва да потърсим огън в недрата на земята или жестокият въздух ще ни изпълни с болести и болки. Единствено трудът на стотици хиляди хора би могъл да превърне това неблагоприятно кътче в подходящ дом за един човек. Тогава напред към юга, към слънцето! Където природата е мила, където Юпитер е изсипал съдържанието на рога на Амалтея[89] и земята е градина.

Англия, доскоро родното място на постижения и школа на мъдреците, твоите чеда изчезнаха, славата ти избледня! Ти, Англия, беше триумфът на човечеството! Малко благосклонност ти беше оказана от твоя Създател, ти, северен остров, дрипаво платно по природа, украсено от човека с несвойствени багри; но оттенъците, които той ти придаде, са избледнели и никога повече не ще бъдат подновени. Тъй че трябва да те напуснем, чудо на света; трябва завинаги да се сбогуваме с твоите облаци, студ и оскъдица! Твоите мъжки сърца са неподвижни; твоята приказка за власт и свобода е в своя край! Лишен от хора, о, ти малък остров! Океанските вълни ще те удрят и гарванът ще размахва с криле над теб; твоята почва ще бъде родното място на плевели, небето ти ще е балдахин за безплодието. Ти не беше прочута с розата на Персия, нито с плода на Изтока; не и с буйните бури на Индия или захарните дъбрави на Америка, нито с твоите лози, нито с обилните ти реколти, нито с пролетния ти въздух, нито с лятното слънце — а с децата ти, с техния неуморен труд и възвишени стремежи. Тях вече ги няма и ти ще поемеш с тях по често утъпканата пътека, която води до забвението…

Сбогом, бедни острове, сбогом, твоята фатална слава

е събрана, отхвърлена и зачеркната в тази история.[90]

Глава 22

През есента на 2096 година духът на изселването се прокрадна сред малцината оцелели, събрали се в Лондон от различни райони на Англия. Този дух съществуваше като дъх, желание, далечна мисъл, докато не бе споделен с Ейдриън, който го попи с плам и незабавно се зае с планове за осъществяването му. Страхът от неотложна смърт изчезна с жегите на септември. Още една зима беше пред нас и ние можехме да изберем как да я прекараме в най-добрите за нас условия. Навярно в трезвената философия нищо не може да бъде по-подходящо от този план за изселване, който ще ни измъкне от непосредствената сцена на нашите беди и повеждайки ни през красиви и живописни страни, ще ни освободи за известно време от нашето отчаяние. Веднъж разпространи ли се идеята, всички бяха нетърпеливи да я осъществят.

Все още бяхме в Уиндзор; нашите възродени надежди лекуваха мъката, която бяхме претърпели в изминалите трагедии. Смъртта на много от нашите събратя ни отучи от наивната мисъл, че замъкът Уиндзор е неприкосновено от чумата място; но животът ни беше подновен за няколко месеци и дори Идрис вдигна глава, като лилия след буря, когато последният слънчев лъч обагря сребърната ѝ чашка. Точно по това време Ейдриън дойде при нас; нетърпеливият му поглед ни разкри, че е изпълнен с някакви планове. Той побърза да ме отведе настрана и бързо ми сподели своя замисъл за изселване от Англия.

Да напуснем Англия завинаги! Да обърнем гръб на замърсените ѝ полета и гори и поставяйки морето между нас, да я изоставим, както моряк напуска скалата, на която се е разбил, щом спасителният кораб доплава до него. Такъв беше неговият план.

Да напуснем страната на нашите бащи, свещена за нас заради техните гробове тук! Ние не можехме да се чувстваме дори като някогашните доброволни изгнаници, които поради удоволствие или удобство са изоставяли родната почва; макар и хиляди мили да са ги разделяли, Англия все още е била част от тях, както и те от нея. Те научавали протичащите събития; знаели са, че ако се върнат и подновят местата си в обществото, входът все още е отворен и изисква само волята да се обградят отново с връзките и навиците от юношеските години. Но за нас, оцелелите останки, не беше така. Ние не оставяхме никой, който да ни представлява, никой, който да засели отново опустялата земя, и името на Англия щеше да умре, когато ние я изоставим

в скитническо преследване на ужасна сигурност.[91]

И все пак нека вървим! Англия е в нейния саван — нека не се сковаваме за един труп. Нека вървим — светът вече е нашата страна и ние ще изберем за наш дом неговото най-плодородно място. Трябва ли в тези пусти зали, под това неприветливо небе да седим със затворени очи и скръстени ръце, очаквайки смъртта? Нека по-скоро излезем, за да я посрещнем храбро: а може би — понеже цялото това висящо кълбо, този красив скъпоценен камък, подвластен на небето, със сигурност не е целият поразен от чума, — може би в някое усамотено кътче, насред вечна пролет, повяващи дървета и бълбукащи потоци, може да открием живота. Светът е необятен и Англия, макар че нейните многобройни поля и широкоразпространени гори изглеждат безконечни, е само малка част от него. В края на дневния преход, над високи планини и през снежни долини, може да се натъкнем на здраве и поверявайки му нашите близки, да засадим наново изкорененото дърво на човечеството и да изпратим в миналото историята за предчумавата раса, героите и мъдреците на изгубеното състояние на света.

Надеждата примамва и скръбта ни подтиква, сърцето бие силно с очакване и това нетърпеливо желание за промяна трябва да е добра поличба. О, хайде! Сбогом на мъртвите! Сбогом на гробниците на онези, които обичахме! Сбогом на огромния Лондон и кротката Темза, на реките и планините или красивите околия, родните места на мъдрите и добрите, на Уиндзорската гора и нейния древен замък, сбогом! Предмет само за приказки са те, трябва да живеем другаде.

Такива донякъде бяха доводите на Ейдриън, изречени с възторг и необорима бързина. В сърцето му имаше и нещо повече, на което той не смееше да даде глас. Той чувстваше, че е дошъл краят на света; знаеше, че един по един ще изчезнем в небитието. Не беше препоръчително да чакаме този печален завършек в нашата родна страна, а пътуването би придало цел на всеки наш ден, която би отклонила мислите ни от стремглаво приближаващия се край. Ако отидем в Италия, в свещения и вечен Рим, бихме могли с по-голямо търпение да се предадем на постановлението, което бе повалило могъщите му кули. Вероятно бихме изгубили себелюбивата си скръб във възвишения облик на неговата пустош. Всичко това беше в съзнанието на Ейдриън; но той мислеше за моите деца и вместо да ми сподели тези планове на отчаянието, призова образа на здраве и живот, които ще бъдат открити там — къде и кога ние не знаехме, но ако никога не бъдат намерени, щяхме да ги търсим завинаги. Той ме спечели на своя страна, с цяло сърце и душа.

На мен бе възложено да разкрия на Идрис нашия план. Образите на здраве и надежда, които ѝ представих, я накараха да се усмихва в одобрение. С усмивка тя се съгласи да напусне страната си, от която никога досега не бе излизала, и мястото, което беше обитавала от ранно детство, гората и мощните ѝ дървета, горските пътеки и зелените ниши, където си бе играла като дете и беше живяла тъй щастливо в младостта си; тя щеше да ги изостави без разкаяние, защото се надяваше, че тъй ще закупи живот за децата си. Те бяха нейният живот; по-скъпи от мястото, посветено на любов, по-скъпи от всичко останало, което побираше земята. Момчетата научиха с детска радост за нашето преселване. Клара попита дали ще отидем в Атина. „Възможно е“, отговорих аз и лицето ѝ засия от радост. Тям тя щеше да види гробницата на родителите си и земите, изпълнени със спомени за славата на баща ѝ. В мълчание, но безспир, тя беше размишлявала върху тези места. Именно споменът за тях беше превърнал нейната детска радост в сериозност и я беше белязал с тежки и неспокойни мисли.

Имахме много скъпи приятели, които не биваше да оставяме тук, колкото и скромни да бяха те. Смелият и покорен кон, който лорд Реймънд беше дал на дъщеря си, кучето на Алфред и домашен любимец орел, чието зрение беше помрачено от възрастта. Но този каталог от любимци, които щяха да бъдат взети с нас, не можеше да бъде съставен без скръб: мислехме за тежките ни загуби и въздишахме дълбоко по многобройните неща, които трябваше да оставим зад нас. Сълзите се втурваха в очите на Идрис, когато Алфред и Евелин носеха ту любимо розово дърво, ту красиво издялана мраморна ваза, настоявайки, че те също трябва да дойдат, и възкликвайки със съжаление, че не можехме да вземем заедно с нас замъка и гората, елените и птиците, и всички привични и скъпи предмети.

— Любими мои, наивни дечица — казах, — ние сме загубили завинаги съкровища, далеч по-ценни от тези; и ги изоставяме, за да опазим съкровищата, в сравнение с които загубеното е нищожно. Нека не забравяме и за миг нашата цел и надежда; и те ще издигнат неустоим хълм, за да възпрат преливащото ни разкаяние за дреболии.

Децата лесно се разсейваха и отново се върнаха към своите изгледи за бъдещи забавления. Идрис беше изчезнала. Беше отишла, за да прикрие слабостта си; бягайки от замъка, тя се беше спуснала до Малкия парк в търсене на уединение, за да може там да даде воля на сълзите си; аз я намерих прилепнала до един стар дъб, притискайки грубото му стъбло с розовите си устни, докато сълзите ѝ се сипеха обилно и нейните ридания и неспокойни възклицания не можеха да бъдат потиснати; с ненадмината мъка гледах любимата на моето сърце тъй изгубена в скръб! Придърпах я към себе си; и когато почувства моите целувки по клепачите ѝ, когато усети как ръцете ми я притискат, тя се пробуди към знанието за онова, което ѝ бе останало.

— Много си добър, задето не ме укоряваш — каза Идрис. — Плача и горчив пристъп на нетърпима скръб разкъсва сърцето ми. И все пак съм щастлива; майки оплакват децата си, съпруги губят съпрузите си, а пък аз все още имам теб и децата си. Да, аз съм щастлива, безкрайно щастлива, че мога да ридая така за въображаема скръб и че незначителната загуба на моята обожавана страна не е намалена и унищожена от по-огромно нещастие. Заведи ме където пожелаеш; където сте ти и децата ми, там ще бъде Уиндзор и всяка държава ще бъде Англия за мен. Нека тези сълзи се стичат не заради мен, тъй щастлива и неблагодарна, а за мъртвия свят, за нашата изгубена страна, за цялата любов, живот и радост, сега задушени в прашните зали на смъртта.

Тя говореше бързо, сякаш за да убеди себе си; извърна поглед от дърветата и горските пътеки, които обичаше; скри лицето си в пазвата ми и ние — да, мъжката ми твърдост се разтопи — плакахме заедно утешителни сълзи, а след това спокойни, даже почти весели, се върнахме в замъка.

Първите студове на английския октомври ни накараха да ускорим приготовленията си. Убедих Идрис да отидем до Лондон, където тя би могла по-успешно да изпълни необходимите уговорки. Не ѝ казах, за да ѝ спестя скръбта от раздялата с неодушевените предмети, единствените неща, които бяха останали сега, че бях решил никой от нас да не се връща в Уиндзор. За последен път ние погледнахме обширното пространство на страната, видимо от терасата, и видяхме последните слънчеви лъчи да обагрят тъмните купища дървета, изпъстрени от есенните оттенъци; необработените поля и бездимните колиби лежаха в сянката отдолу; Темза се извиваше през просторната равнина и достолепната кула на Итън се извисяваше мрачно и отчетливо; граченето на безброй врани, обитаващи дърветата на Малкия парк, докато поединично или в плътни ята бързаха към гнездата си, нарушаваше вечерната тишина. Природата беше същата, каквато беше, когато бе милата майка на човешкия род; сега, бездетна и изоставена, плодородието ѝ беше подигравка; нейната красота — маска върху уродливостта. Защо полъхът трябва леко да раздвижва дърветата, а човекът не чувстваше неговата свежест? Защо тъмната нощ се окичваше със звезди — а човекът не ги виждаше? Защо има плодове или цветя, или потоци, когато човекът не е тук, за да им се радва?

Идрис стоеше до мен, скъпата ѝ ръка беше заключена в моята. Лицето ѝ сияеше в усмивка.

— Слънцето е само — каза тя, — но ние не сме. Една странна звезда, мой Лайнъл, управлява нашия произход; опечалено и с уплах можем да гледаме към унищожението на човечеството; но ние сме тук един за друг. Дали някога в широкия свят съм търсила друг освен теб? И понеже в широкия свят ти оставаш, защо да се оплаквам? Ти и природата все още сте ми верни. Под сянката на нощта и през деня, чиято ярка светлина разкрива нашата самота, ти все още ще бъдеш до мен и дори за Уиндзор не ще съжалявам.

Бях избрал нощта за нашето пътуване до Лондон, така че промяната и опустошението на страната да бъдат по-малко забележими. Единственият ни жив слуга ни откара. Спуснахме се по стръмния хълм и влязохме в тъмния път на Дългата разходка. В моменти като този дребните обстоятелства придобиват гигантски и величествени пропорции; самото полюляване на отворената бяла порта, която ни допусна в гората, задържа мислите ми като въпрос, предизвикващ интерес; това беше ежедневно действие, което никога повече нямаше да се случи! Залязващият лунен сърп проблясваше измежду едрите дървета вдясно от нас и когато влязохме в парка, изплашихме стадо от елени, които побягнаха, подскачайки, в горските сенки. Двете ни момчета спяха кротко; веднъж, преди пътят да изчезне от полезрението, погледнах назад към замъка. Прозорците му блестяха на лунната светлина, а тежките му очертания лежаха в тъмна маса насред небето — дърветата близо до нас помахаха тържествена панихида в среднощния полъх. Идрис се облегна назад в каретата; двете ѝ ръце притискаха моите, изражението ѝ беше спокойно, тя сякаш загуби усещането за онова, което сега изоставяше, в спомена за това, което все още притежаваше.

Мислите ми бяха тъжни и тържествени, и разбъркани до болка. Самият излишък на нещастието ни носеше облекчение със себе си, придаващо величие и приповдигнатост на скръбта. Чувствах, че водя със себе си онези, които най-много обичам; бях доволен, че след дълга раздяла се присъединявах към Ейдриън, за да не се разделяме никога повече. Почувствах, че напуснах това, което обичах, а не това, което ме обичаше. Стените на замъка и високите познати дървета не чуха с разкаяние сбогуващия се звук на колелетата на нашата карета. И докато усещах, че Идрис е наблизо и чувах постоянното дишане на децата си, не можех да бъда нещастен. Клара беше силно трогната; с бликащи очи, потискайки риданията си, тя се наведе през прозореца, наблюдавайки последните гледки от нейния роден Уиндзор.

Ейдриън ни посрещна при пристигането ни. Той беше изпълнен с оживление; вече не можехме да проследим в здравия му вид онзи страдащ болник; от неговата усмивка и весел глас не можехме да предположим, че той бе на път да поведе от родната им страна броените оцелели от английската нация към останалите без обитатели южни царства, за да умрат те там, един по един, докато не остане в един ням, празен свят.

Ейдриън беше нетърпелив за нашето заминаване и беше напреднал много в приготовленията си. Неговата мъдрост ръководеше всички. Неговата грижа беше духът, който щеше да придвижи злощастната тълпа, която разчиташе изцяло на него. Безполезно беше да се осигуряват много неща, защото щяхме да намерим изобилие във всеки град. Ейдриън желаеше да предотврати всякакъв труд, да придаде празничен облик на това погребално шествие. Ние не бяхме повече от две хиляди души. Не всички бяха събрани в Лондон, но всеки ден ставаше свидетел на пристигането на нови бройки и тези, които живееха в съседните градове, бяха получили заповед да се съберат на едно място на двадесети ноември. За всички бяха осигурени файтони и коне; капитани и подофицери — избрани и цялото събрание умело подредено. Всички се подчиняваха на лорд-протектора на загиващата Англия; всички му се възхищаваха. Неговият съвет беше избран, той се състоеше от около петдесет души. Отличие и позиция не бяха критерий за техния избор. Нямаше титли между нас, освен онези, които благотворителността и благоразумието даваха; никакво отличие освен това между живите и мъртвите. Макар че бяхме нетърпеливи да напуснем Англия преди дълбоката зима, обстоятелствата ни забавиха. Малки групи бяха изпратени в различни области на Англия в търсене на някой изостанал; нямаше да потеглим, докато не се бяхме уверили, доколкото ни бе възможно, че не сме изоставили нито едно човешко същество.

При пристигането си в Лондон открихме, че възрастната графиня на Уиндзор живееше със сина си в двореца на протектората; ние се оттеглихме в обичайния ни дом близо до Хайд Парк. Идрис виждаше майка си за пръв път от много години и бе неспокойна да се убеди, че детинството на старостта не се бе примесило с незабравената гордост, правейки тази дама от високо потекло все тъй упорита срещу мен. Възрастта и грижите бяха набраздили бузите и превили тялото ѝ, но очите ѝ все още блестяха, маниерите ѝ бяха властни и непроменени; тя приветства дъщеря си студено, но прояви повече чувство, докато държеше внуците си в ръце. В нашата природа е да желаем да предадем нашите убеждения и мисли на идните поколения чрез собственото ни потомство. Графинята се бе провалила по отношение на собствените си деца; може би тя се надяваше, че по-далечните ѝ потомци ще са по-възприемчиви. Веднъж Идрис ме споменала небрежно — смръщване, конвулсивен жест на гняв, разтърсило майка ѝ и с треперещ от омраза глас тя рекла:

— Аз имам малко стойност на този свят; младите са нетърпеливи да избутат старите извън сцената; но, Идрис, ако не желаеш да видиш майка ти да издъхва в краката ти, никога повече не назовавай този човек пред мен; всичко друго мога да понеса; и вече съм се примирила с разрухата на заветните ми надежди: но е твърде много да изискваш от мен да обичам инструмента, който провидението надари с убийствени свойства за моето унищожение.

Това беше странна реч сега, когато на празната сцена всеки можеше да изиграе своята роля без пречки от другиго. Но високомерната бивша кралица мислеше като Октавиан Август и Марк Антоний:

Този свят бе тесен за нас двамата.[92]

Моментът на нашето заминаване беше определен за двадесет и пети ноември. Времето беше умерено; през нощта валяха тихи дъждове и през деня грееше зимното слънце. Ние щяхме да се придвижим напред в отделни групи и по различни пътища, за да се обединим всички най-сетне в Париж. Ейдриън и неговата чета, състояща се от петстотин души, щяха да поемат по посока на Дувър и Кале.

На двадесети ноември двамата с Ейдриън яздихме за последен път по улиците на Лондон. Те бяха обрасли в трева и опустели. Отворените врати на празните имения скърцаха върху пантите си; избуяла зеленина и обезобразяваща мръсотия бързо се бяха натрупали по стъпалата на къщите; безгласните камбанарии на църквите пронизваха бездимния въздух: църквите бяха отворени, но на олтарите не биваха отправяни молитви; плесен и влага вече бяха опорочили украшенията им; птици и опитомени животни, вече бездомни, бяха построили гнезда и направили леговищата си в осветените места. Минахме покрай „Сейнт Пол“. Лондон, който се беше простирал тъй далеч в предградията от всички посоки, беше някак пуст в сърцето си и много от онова, което в предишни дни бе скривало тази огромна сграда, беше премахнато. Нейната тромава камара почернял камък и висок купол я правеха да изглежда не като храм, а като гробница. Помислих, че над портала е гравиран надгробният надпис на Англия. Продължихме на изток, заети в такива тържествени разговори, каквито времената вдъхновяваха. Нито една човешка стъпка не бе чута, нито една човешка форма не бе видяна. Глутници от кучета, изоставени от господарите си, минаваха покрай нас; и от време на време някой кон, необуздан и неоседлан, припваше насреща ни и се опитваше да привлече вниманието на онези, които ние яздехме, сякаш да ги подмами да потърсят своята свобода. Тромав вол, който се беше хранил в изоставен хамбар, внезапно измуча и показа безформеното си тяло в една тясна врата; всичко беше изоставено; но нищо не беше в разруха. И тази смесица от неповредени сгради и разкошни домове в спретната и свежа младост беше в противоположност със самотната тишина на обезлюдените улици.

Падна нощ и започна да вали. Тъкмо щяхме да се връщаме у дома, когато един глас, човешки глас, този необикновен звук, привлече нашето внимание. Беше дете, пеещо весела, безгрижна мелодия; нямаше друг шум. Бяхме преминали през Лондон от Хайд Парк до мястото, където сега се намирахме в Минърийз, и не бяхме срещнали никакъв човек, не бяхме чули никакъв глас, нито стъпки. Пеенето беше прекъснато от смях и говор; никога досега такава весела песничка не е била тъй печално закъсняла, никога смях не е звучал тъй сходно на сълзи. Вратата на къщата, от която се чуваха тези звуци, беше отворена, горните стаи бяха осветени като за пиршество. Беше голяма великолепна къща, в която несъмнено бе живял някой заможен търговец. Пеенето отново започна и отекна през стаите с висок покрив, докато ние мълчаливо се изкачихме по стълбите. Появиха се светлини, които ни насочваха; и дълъг низ от прекрасни стаи светна и ни накара още повече да се чудим. Единственият им обитател, едно момиченце, танцуваше валс и пееше из тях, следвано от голямо куче порода Нюфаундленд, което игриво подскачаше върху нея и я прекъсваше, карайки я ту да го сгълчава, ту да се смее, ту да се хвърля върху килима, за да си играе с него. Беше облечена комично, в бляскави одежди и шалове, подходящи за жена; изглеждаше на около десет години. Стояхме на вратата, наблюдавайки тази странна гледка, докато кучето не ни забеляза и излая силно; детето се обърна и ни видя: лицето ѝ, загубвайки веселостта си, придоби мрачно изражение: тя се отпусна назад, очевидно обмисляйки бягството си. Аз се приближих до нея и я хванах за ръката; тя не се съпротивляваше, но със строго чело, тъй необикновено за детството, тъй различно от предишната ѝ радост, стоеше неподвижно, а очите ѝ бяха приковани в земята.

— Какво правиш тук? — казах нежно. — Коя си ти?

Тя мълчеше, но трепереше силно.

— Бедно мое дете — попита Ейдриън, — сама ли си?

В неговия глас имаше завладяваща мекота, която достигна сърцето на момиченцето; тя го погледна, сетне, издърпвайки ръката си от моята, се хвърли в прегръдките му, придържайки се за врата му с възклицания „Спаси ме! Спаси ме!“ докато нейната неестествена мрачност се разтваряше в сълзи.

— Ще те спася — отговори той. — От какво се страхуваш? Не е нужно да се страхуваш, приятелко, той няма да ти навреди. Сама ли си?

— Не, Лъв е с мен.

— А баща ти и майка ти?

— Никога не съм имала такива; аз съм момиче на милостинята. Всички изчезнаха, изчезнаха преди страшно, страшно много дни; но ако се върнат и ме открият, ще ме бият тъй много!

Нейната нещастна история беше разказана с няколко думи: сираче, жертва на престорена благотворителност, с което се отнасяли жестоко и хулели; нейните потисници умрели и неосъзнаваща какво се бе случило около нея, тя се бе оказала сама; не се бе осмелила да излезе навън, но от продължителността на самотата ѝ куражът ѝ се възродил, нейната детска бодрост я подтиквала да си измисля хиляди приумици и със своя животински спътник прекарала дълга ваканция, страхувайки се от нищо, освен от връщането на грубите гласове и жестокото държание на нейните настойници. Тя с охота се съгласи да тръгне с Ейдриън.

Междувременно, докато опявахме чуждите страдания и самотата, която поразяваше очите ни, ала не и сърцата ни, докато си представяхме всичката промяна и болка, които се бяха намесили в тези някога пълни с тълпи улици, сега без обитатели и изоставени, превърнали се в обикновени развъдници за кучета и конюшни за добитък: докато тълкувахме смъртта на света в тъмния храм и се прегръщахме с паметта, че притежаваме това, което беше целият свят за нас — междувременно…

Бяхме пристигнали от Уиндзор в началото на октомври и вече бяхме в Лондон от около шест седмици. Оттогава, ден след ден, здравето на моята Идрис се влошаваше: сърцето ѝ беше разбито; нито сън, нито апетит — избраната прислуга на здравето — не обслужваха износената ѝ снага. Да наблюдава децата си час по час, да седи до мен, отпивайки дълбоко скъпото убеждение, че аз оставам неин, бяха единствените ѝ удоволствия. Нейната жизненост, тъй отдавна придобита, любвеобилната ѝ проява на жизнерадост, нейният безгрижен тон и пъргава походка се бяха изпарили. Не можех да го скрия от себе си, нито пък тя да прикрие мъката, отнемаща живота ѝ. Ала все пак смяната на пейзажа и възкресението на надеждите може би щяха да я възстановят; страхувах се единствено от чумата, а тя не бе докосната от нея.

Бях я оставил тази вечер да си почива след изтощителните ѝ приготовления. Клара седяла до нея и разказвала история на двете момчета. Очите на Идрис били затворени, но Клара усетила внезапна промяна във външния вид на най-възрастния ми син; тежките му клепачи забуляли очите му, неестествен цвят горял по бузите му, дъхът му станал насечен. Клара погледнала майката; тя спяла и въпреки това се стряскала от прекъсванията, която разказвачката правела — страх да я събуди и разтревожи накарал Клара да продължи по нетърпеливия призив на Евелин, който не знаел какво се случвало. Очите ѝ се местели последователно от Алфред на Идрис; с треперещ глас Клара продължила приказката си, докато не забелязала, че детето е на път да падне: подскачайки напред, тя го хванала и плачът ѝ събудил Идрис. Тя погледнала сина си. Видяла смъртта да се прокрадва по чертите му; положила го на едно легло, поднесла питие до пресъхналите му устни.

И все пак той може би щял да бъде спасен. Ако бях там, той може би щеше да бъде спасен; може би не беше чумата. Без съветник, какво можеше да стори Идрис? Да стои и да го гледа как умира! Защо в този момент бях далеч?

— Наглеждай го, Клара — извикала тя. — Ще се върна веднага.

Разпитала онези, които бяха избрани за спътници на нашето пътуване и бяха настанени в нашата къща; от тях научила единствено, че съм излязъл с Ейдриън. Тя ги помолила да ме потърсят: върнала се при сина си, той бил потопен в страховито състояние на вцепененост; Идрис отново се стрелнала надолу по стълбите; всичко било тъмно, пусто и мълчаливо; тя изцяло загубила самообладание; изтичала на улицата; викала името ми. Само ромолящият дъжд и виещият вятър ѝ отвърнали. Бурният страх дал криле на краката ѝ; тя се стрелнала напред да ме търси, без да знае къде; но поставяйки всичките свои мисли, всичката си сила, цялото си същество в скоростта, съвсем погрешно насочена скорост, тя нито усещала, нито се страхувала, нито спирала, а продължавала да тича, докато силата ѝ не я напуснала тъй внезапно, че нямала време да помисли да се спаси. Коленете ѝ отказали и се сринала на асфалта.

Била зашеметена за известно време, но накрая се надигнала и макар и силно наранена, продължила да върви, проливайки извор от сълзи, на моменти спъвайки се, вървейки в незнайна за нея посока, само от време на време немощно ме викала на глас, добавяйки с пронизващи сърцето възклицания, че съм бил жесток и невнимателен. Нямало жива душа наоколо, която да откликне, и недоброжелателността на нощта подтикнала скитащите животни към обиталищата, които преди бяха изоставили. Тънката ѝ рокля подгизнала от дъжд; мократа ѝ коса прилепнала около врата ѝ; тя се поклащала из тъмните улици, докато не ударила крака си в някаква невидима пречка и паднала отново; не могла да се изправи, почти не се и опитала, но прибирайки крайниците си, се примирила с яростта на стихиите и горчивата мъка на собственото си сърце. Прошепнала искрена молитва да умре бързо, понеже нямала никакво облекчение освен смъртта. Докато била безнадеждна за собствената си безопасност, тя престанала да оплаква умиращото си дете, но проляла благи, горчиви сълзи за мъката, която аз ще преживея, като я загубя.

Докато лежала, животът почти спрял, Идрис усетила една топла, мека ръка върху челото си и нежен женски глас я попитал в израз на нежно съчувствие дали не може да се изправи. Това, че друго човешко същество, състрадателно и добро, съществувало в близост, ѝ дало сили; изправяйки се наполовина, със стиснати ръце и новопроляти сълзи, тя помолила своята спътница да ме потърси, да ми каже да побързам към умиращото ми дете, да го спася, в името на небесата, да го спася!

Жената я повдигнала; отвела я под подслон, помолила я да се прибере у дома, където аз навярно вече съм се върнал. Идрис лесно отстъпила на убежденията ѝ, тя се облегнала на ръката на своята приятелка, опитала се да продължи, но неустоима слабост я накарала да спира отново и отново.

Забързани от разрастващата се буря, ние бяхме ускорили завръщането си, нашият малък товар беше поставен пред Ейдриън върху коня му. Пред портата на къщата ни имаше струпване от хора, в чиито жестове аз несъзнателно разчетох някаква тежка промяна, някакво ново нещастие. С бърз уплах, страхувайки се да задам дори един въпрос, скочих от коня си; зрителите ме видяха, разпознаха ме и в ужасяващо мълчание се разделиха, за да ми направят път. Грабнах една лампа и втурвайки се нагоре по стълбите, чух стон и без да се замислям, отворих вратата на първата стая, която беше пред мен. Тя беше съвсем тъмна; но когато влязох вътре, пагубен аромат връхлетя сетивата ми, пробуждайки поболяващи опасения, които достигнаха до самото ми сърце, когато усетих, че кракът ми бе прегърнат и чух стон, повторен от този, който ме държеше. Наведох лампата си и видях един негър, полуоблечен, да се гърчи под мъките на болестта, докато ме държеше в тресяща се хватка. С ужас и тревога се опитах да се откъсна от него и паднах върху страдащия; той обви голите си, гнойни ръце около мен, лицето му беше близо до моето, а дъхът му, натоварен със смърт, навлезе в организма ми. За миг бях победен, главата ми беше приведена от болезнено гадене, докато съзнанието ми не се завърна и аз скочих, избутах нещастника от себе си и побягвайки нагоре по стълбището, влязох в стаята, обитавана обикновено от моето семейство. Слаба светлина ми разкри Алфред на кушетката; Клара, трепереща и по-бледа от най-белия сняг, го беше повдигнала в ръцете си и държеше чаша вода до устните му. Ясно видях, че нямаше и искрица живот в това погубено тяло, чертите му бяха сковани, очите му бяха оцъклени, главата му беше паднала назад. Взех го от ръцете ѝ, нежно го положих да легне, целунах малката му студена уста и се обърнах, за да заговоря в напразен шепот, макар че и най-силният звук на гръмоподобно оръдие не би го достигнал в неговия безплътен дом.

А къде беше Идрис? Че бе излязла да ме търси и не се бе върнала бяха страховити вести, докато дъждът и поройният вятър тракаха върху прозореца и ревяха около къщата. В допълнение към това, побеляващото усещане на заразата ме настигна; нямаше време за губене, ако изобщо щях да я видя отново. Качих се на коня си и излязох, за да я търся, угнетен от треската и мъчителните болки, въобразявайки си, че чувам гласа ѝ при всеки порив на вятъра.

Яздех в мрака и дъжда из лабиринтоподобните улици на обезлюдения Лондон. Детето ми лежеше мъртво вкъщи; семената на смъртната болест бяха пуснали корен в моята гръд; отидох да търся Идрис, моята любима, скитаща сама сега, докато водопади връхлитаха от небесата, за да окъпят скъпата ѝ глава в мразовита влага, красивите ѝ крайници във вцепеняващ студ. Някаква жена, застанала на прага на една врата, ме повика, докато препусках бързо. Не беше Идрис; така че продължих бързо напред, докато някакъв втори поглед, някаква мисъл на сетивата ми за това, което бях видял, но не бях забелязал, не ме накара да се почувствам уверен, че и друга фигура, слаба, грациозна и висока, стоеше прилепена към първата жена, която я подкрепяше. След миг бях до молещата се, след миг приех изгасващата Идрис в ръцете си. Повдигайки я, аз я поставих върху коня; тя нямаше сили, които да я държат; и аз седнах зад нея и я притиснах до сърцето си, обгръщайки я с наметалото си, докато спътницата ѝ, чийто добре познат, но изменен облик (самата Жулиета, дъщерята на херцога) не можеше в този момент на ужас да получи от мен нещо повече от мимолетен поглед на състрадание. Тя пое изоставената юзда и поведе нашия послушен кон към вкъщи. Смея ли да го твърдя? Това беше последният момент на моето щастие, но бях щастлив. Идрис щеше да умре, защото сърцето ѝ беше разбито: аз щях да умра, защото бях хванал чумата; земята беше сцена на опустошение; надеждата беше безумие; животът се беше оженил за смъртта; те бяха едно цяло; но поддържайки моята припаднала любов и усещайки, че скоро ще умра, аз се наслаждавах на удоволствието, че я притежавам още веднъж; отново и отново я целувах и притисках до сърцето си.

Пристигнахме в дома ни. Помогнах ѝ да слезе от коня, занесох я нагоре по стълбите и я предадох на грижите на Клара, за да бъдат сменени мокрите ѝ дрехи. Накратко уверих Ейдриън, че тя е в безопасност, и поисках да бъдем оставени да си починем. Като скъперника, който с трепереща предпазливост посещава своето съкровище, за да го преброява отново и отново, така и аз броях всеки момент и негодувах за всеки, който не беше прекаран с Идрис. Върнах се бързо в стаята, където почиваше живецът на моя живот; преди да вляза, се спрях за няколко секунди; за няколко секунди се опитах да изследвам състоянието си; болест и тръпки постоянно и скоро щяха да ме обземат; главата ми беше натежала, гърдите ми потиснати, краката ми се огъваха; но аз решително отхвърлих бързо надигащите се симптоми на моята болест и посрещнах Идрис със спокоен и дори радостен вид. Тя лежеше на една кушетка, внимателно залостваща вратата, за да предотврати всякакво нежелано влизане; седнах до нея, прегърнахме се и нашите устните се срещнаха в дълга и бездиханна целувка — де да беше този момент последният ми!

Майчиният усет се пробуди в лоното на моето бедно момиче и тя попита:

— А Алфред?

— Идрис — отговорих аз, — пощадени сме един за друг, заедно сме; не позволявай да се натрапва друга мисъл. Щастлив съм; дори в този фатална нощ аз се обявявам за щастлив отвъд всички думи, отвъд всички мисли — какво повече можем да искаме, мила моя?

Идрис ме разбра: тя наведе глава на рамото ми и заплака.

— Защо — попита тя отново — трепериш, Лайнъл, какво те тресе по този начин?

— Е, може ли да не бъда разтърсен — отговорих аз, — като съм тъй щастлив. Детето ни е мъртво, а настоящият час е тъмен и зловещ. Как да не треперя! Но аз съм щастлив, моя Идрис, безкрайно щастлив.

— Разбирам те, мила моя любов — каза Идрис, — по този начин — блед, какъвто си със скръб от нашата загуба; треперещ и ужасен, макар да желая утеха на скръбта ми от твоите скъпи обещания. Не съм щастлива — и сълзите блеснаха и паднаха изпод отпуснатите ѝ клепачи, — защото ние сме затворници в злочеста тъмница и за нас няма радост; но истинската любов, която изпитвам, ще направи тази и всяка друга загуба поносима.

— Поне сме били щастливи заедно — рекох аз. — Никое бъдещо нещастие не може да ни лиши от миналото. Били сме верни един на друг от години, винаги, откакто моята сладка любима принцеса дойде през снега в скромната къща на бедния наследник на съсипания Върни. Дори сега, когато вечността е пред нас, ние изпитваме надежда само от присъствието на другия. Идрис, мислиш ли, че когато умрем, ще бъдем разделени?

— Да умрем! Когато умрем! За какво говориш? Какви тайни лъжи криеш от мен в тези ужасни думи?

— Няма ли всички да умрем, скъпа? — попитах с тъжна усмивка.

— Милостиви Боже! Болен ли си, Лайнъл, че говориш за смърт? Единственият ми приятел, сърце на сърцето ми, говори за смърт!

— Не мисля — отвърнах аз, — че някой от нас ще живее още дълго; и когато завесата покрие тази смъртна сцена, къде мислиш, че ще се озовем?

Идрис беше успокоена от моя спокоен тон и поглед; тя отговори:

— Навярно лесно ще ми повярваш, че през този дълъг период на чумата много съм мислила за смъртта и съм се питала в какъв друг свят е било отнесено цялото човечество сега, когато е мъртво на този. Час подир час съм размишлявала върху това и съм се стремяла да стигна до някакво рационално заключение относно мистерията на бъдещото състояние. Какво плашило всъщност би била смъртта, ако просто оставяхме настрана сянката, в която сега бродим, и стъпвайки напред в безоблачното слънце на знание и любов, се съживявахме със същите спътници и същата обич и достигахме осъществяването на нашите надежди, оставяйки страховете при плътската ни одежда в гроба. Уви! Същото силно чувство, което ме кара да вярвам, че няма да изчезна изцяло, ме кара да отказвам да повярвам, че ще живея изцяло както сега. И все пак, Лайнъл, никога, никога, не бих могла обичам друг освен теб; във вечността аз ще копнея за твоята компания; и тъй като съм невинна на вреди към другите и надеждна и уверена, доколкото моята смъртна природа ми позволява да бъда, аз вярвам, че Владетелят на света никога не бе ни откъснал един от друг.

— Твоите думи са като теб самата, скъпа любов — отговорих аз, — нежна и добра; нека да таим тази вяра и да прогоним тревогата от умовете си. Но, любима, ние сме тъй изваяни (и няма грях, ако Бог е създал нашата природа да се поддаде на това, което той е отредил), ние сме тъй съчинени, че да обичаме живота и да се придържаме към него; да обичаме живата усмивка, състрадателното докосване и вълнуващия глас, характерни за нашия тленен механизъм. Нека, заради сигурност в онова, което ще последва, да не пренебрегваме настоящето. Този настоящ момент, колкото и да е кратък, е част от вечността и е най-скъпата част, тъй като е изцяло наш. Ти, надеждата на моето бъдеще, си моята настояща радост. Нека тогава да погледна в твоите скъпи очи и откривайки любов в тях, да отпия от опияняващото удоволствие.

Плахо, тъй като моят плам донякъде я уплаши, Идрис ме погледна. Очите ми бяха кървясали, изскачаха от главата ми; смятах, че всеки ритъм на артериите бе доловим, всеки мускул пулсираше, всеки нерв се усещаше. Нейният ужасен поглед ми каза, че вече не можех да пазя тайната си:

— Така е, моя единствена любима — рекох, — последният час от много щастливи такива е пристигнал и не можем повече да бягаме от неизбежната съдба. Няма да живея дълго — но отново и отново казвам, че този момент е наш!

По-бледа от мрамор, с бели устни и болезнено сгърчени черти, Идрис разбра за моето състояние. Докато седях, ръката ми обгърна кръста ѝ и тя усети как дланта ми гори от треската.

— Един момент — прошепна Идрис едва доловимо, — само един момент.

Тя коленичи и скривайки лице в дланите си, произнесе кратка, но искрена молитва да може да изпълни своя дълг и да бди над мен до последно. Докато имаше надежда, мъчението беше нетърпимо; всичко сега приключи; чувствата ѝ станаха сериозни и спокойни. Също като Епихария, невъзмутима и непоколебима пред инструментите за изтезание, така и Идрис, потискайки всяка въздишка и признак на скръб, устояваше издръжливо на мъчения, пред които решетките и колелото бяха само слаби и метафизични символи.

Бях променен; плътно стегнатата връв, която изглеждаше толкова жестока, беше разхлабена в момента, в който Идрис стана съучастник на моето знание за истинското ни положение. Смутните и подхвърляни от страст мисловни вълни утихнаха, оставяйки след себе си само тежкия прилив, който се задържа без никакво външно проявление на тревога, докато не се разбие в отдалечения бряг, който аз стремглаво приближавах.

— Вярно е, че съм болен — казах, — и твоята компания, моя Идрис, е моят единствен лек; ела и седни до мен.

Тя ме накара да легна на кушетката и придърпвайки една ниска табуретка наблизо, седна близо до възглавницата ми, стискайки горящите ми ръце в студените си длани. Идрис отстъпи пред трескавото ми безпокойство и ме остави да говоря, и разговаряше с мен по въпроси, наистина странни за същества, които гледаха за последно и чуваха за последно онова, което обичат най-много на света. Говорихме за отминалите времена; за щастливия период на нашата ранна любов; за Реймънд, Пердита и Евадна. Разговаряхме за онова, което може би ще възкръсне на тази опустяла земя, ако две или три създания бъдат спасени и тя бъде бавно заселена отново. Говорихме за онова, което е отвъд гроба; и тъй като човекът в неговата тленна форма почти бе изчезнал, ние чувствахме с увереността на вярата, че други духове, други съзнания, други проницателни същества, невидими за нас, ще заселят с мисъл и любов тази красива и вечна вселена.

Говорихме — не знам колко време, — но сутринта се събудих от болезнено тежък сън; бледата буза на Идрис лежеше на възглавницата ми; големите кълба на очите ѝ наполовина повдигаха клепачите ѝ и разкриваха тъмносините светлини под тях; устните ѝ бяха отворени и лекият шепот, който издаваха, разкриваше, че дори и в съня си тя страда. „Ако умре — помислих си, — каква ще остане? Сега тази фигура е храмът на божеството, което пребивава тук; тези очи са прозорците на нейната душа; всичката благодат, любов и мъдрост са възкачени на тази прекрасна гръд — ако умре, къде ще иде това съзнание, по-скъпата половина на моето? Тъй като много скоро това хубаво здание ще бъде по-обезобразено, отколкото са задушените с пясък останки на пустинните храмове в Палмира.“

Глава 23

Идрис се раздвижи и събуди. Уви! Събуди се за страдание. Тя видя признаците на болест по лицето ми и се запита как е могла да позволи дългата нощ да премине, без да е потърсила не лек — това беше невъзможно, но облекчение на моите мъки. Повика Ейдриън; кушетката ми бързо беше обградена от приятели и помощници и ми бяха дадени такива лекарства, каквито бяха сметнати за подходящи. Особената и ужасяваща разлика на това нашествие беше, че никой, който е бил нападнат от чумата, не беше оздравял. Първият симптом на болестта беше смъртната присъда, която в нито един случай не е била последвана от помилване или опрощаване. Следователно нямаше лъч надежда, който да разведри приятелите ми.

Докато треската създаваше отпадналост, силни болки, седнали като олово върху крайниците ми и каращи гърдите ми да се надигат, се бяха стоварили върху мен; аз бях безразличен към всичко освен болката, а накрая дори и към нея. Събудих се на четвъртата сутрин като от дълбок сън. Единственото, което чувствах, беше дразнеща жажда и когато се опитах да говоря или да се движа, силите ме напълно ме напуснаха.

Три дни и нощи Идрис не беше мръднала от леглото ми. Тя се отзоваваше на всички мои нужди и никога не спеше, нито почиваше. Не се надяваше и затова не се опитваше да разгадае лицето на лекаря, нито да следи за симптоми на възстановяване. Всички нейни мисли бяха насочени към грижите за мен до последно, а сетне към желанието да полегне и да умре до мен. На третата нощ жизнерадостта беше преустановена; в очите и за допира на всички аз бях мъртъв. С настойчиви молби, почти със сила, Ейдриън се опитал да откъсне Идрис от мен. Той изчерпал всяка клетва, благосъстоянието на детето ѝ и неговото собствено. Тя поклатила глава и избърсала прокраднала се сълза от хлътналите си бузи, но не се предала; с такава скръб и смирена искреност помолила да ѝ бъде разрешено да бди над мен само тази нощ, че я постигнала желанието си и седнала мълчалива и неподвижна, с изключение на случаите, когато, поразена от някой непоносим спомен, тя целувала затворените ми очи и бледи устни и притискала скованите ми ръце към биещото си сърце.

Посред нощ, когато, макар че беше средата на зимата, петелът пропя в три часа като пратеник на сутрешната смяна, докато бе надвиснала над мен, скърбяща с една мълчалива, горчива мисъл за загубата на цялата любов към нея, която беше пазена свято в сърцето ми; разрешената ѝ коса висяла над лицето ѝ и дългите кичури падали върху леглото; тя видяла една къдрица да се помръдва и разпръснатата коса леко се размърдала, като от дъх. Това е невъзможно, помислила си тя, защото той никога няма да диша отново. Няколко пъти се случило същото нещо и тя само го отбелязала със същото разсъждение, докато накрая цялата къдрица се развяла в отговор и тя помислила, че е видяла гърдите ми да се надигат. Първата ѝ емоция била смъртоносен страх; хладна роса полепнала върху челото ѝ; очите ми се отвориха наполовина; и вече уверена, тя щеше да извика „Той е жив!“, но думите бяха задушени от спазъм и Идрис се строполи със стон на пода.

Ейдриън беше в стаята. След дълго бдене, неволно беше заспал. Той се стресна и видя сестра си в несвяст на земята, валяща се в поток от кръв, бликнал от устата ѝ. Нарастващите признаци на живот у мен до известна степен обясниха нейното състояние; изненадата, избликът на радост, завръщането на всяко чувство бяха твърде мощни за нейното същество, износено от дълги, тревожни месеци, напоследък смазано от всеки вид неволя и мъка. Сега тя беше в много по-голяма опасност от мен: колелата и пружините на моя живот, отново задвижени, придобиха еластичност от краткото им преустановяване. За дълго време никой не вярваше, че аз наистина продължавам да живея; по време на царуването на чумата по земята нито един човек, нападнат от мрачната болест, не беше оздравял. Възстановяването ми беше възприето като измама; във всеки момент се очакваше злите симптоми да се върнат с двойна ярост, докато накрая потвърденото оздравяване, отсъствието на всякаква треска или болка и нарастващата сила бавно ги убедиха, че съм се излекувал от чумата.

Възстановяването на Идрис беше по-несигурно. Когато бях нападнат от болестта, бузите ѝ хлътнаха, тялото ѝ измършавя; но сега корабът, който се беше откъснал от последствията на крайна тревога, не се завърна напълно, а като пролив, капка по капка изцеждащ румения поток, който вливаше живот в сърцето ѝ. Празните ѝ очи и повехналото лице имаха призрачен вид; скулите ѝ, широкото ѝ, красиво чело и устата ѝ стояха страховито изпъкнали; всяка кост в слабия скелет на нейното тяло можеше да бъде различена. Ръката ѝ висеше безсилна; всяка става беше оголена, така че светлината проникваше изцяло. Странно беше, че животът може да съществува в това, което е пропиляно и повехнало до облика на самата смърт.

Да я отведа от тези сърцераздирателни сцени, да я поведа, за да забрави опустошението на света в многообразието от предмети, които пътуването предоставя, и да се грижа за нейната отслабваща сила в мекия климат, към който бяхме решили да отпътуваме, бяха последните ми надежди за нейното опазване. Приготовленията за нашето заминаване, които бяха преустановени по време на болестта ми, бяха подновени. Не се съживих в колебливо възстановяване; здравето изразходва своите съкровища по мен; както дървото през пролетта може да почувства чрез набръчканите си крайници новата зеленина да пробива и сокът на живота да се издига и разпространява, така и възобновената сила на тялото ми, бодрият поток на кръвта ми, новородената гъвкавост на крайниците ми вдъхновиха ума ми до весела издръжливост и радостни мисли. Тялото ми, доскоро тежък товар, който ме приковаваше към гроба, сега бликаше от здраве; обикновени упражнения бяха недостатъчни за моята съживена сила; мислех, че бих могъл да се съревновавам със скоростта на състезателния кон, да различавам във въздуха предмети на заслепяващо разстояние от мен, да чувам действията на природата в нейните неми обиталища; сетивата ми бяха станали тъй прецизни и чувствителни след възстановяването ми от смъртната болест.

Надежда, сред другите ми благословии, не ми беше отказана и аз наивно вярвах, че неуморните ми грижи ще възстановят моето обожавано момиче. Следователно бях нетърпелив да ускоря нашите приготовления. Според първоначалния ни план трябваше да сме напуснали Лондон на двадесет и пети ноември и в изпълнение на това, две трети от хората ни — единствените хора, — всичко, което бе останало от Англия, бяха тръгнали и вече от няколко седмици бяха в Париж. Първо болестта ми, а впоследствие и тази на Идрис, бяха забавили Ейдриън и неговата чета, която се състоеше от триста души, затова сега отпътувахме на първи януари 2098 г. Моето желание беше да пазя Идрис възможно най-далеч от суматохата и шумотевицата на тълпата и да скрия от нея онези изяви, които най-принудително биха ѝ припомнили същинското ни положение. До голяма степен се отделихме от Ейдриън, който беше длъжен да отделя цялото си време на обществените работи. Графинята на Уиндзор пътуваше със сина си. Клара, Евелин и една жена, която работеше като наша прислужница, бяха единствените хора, с които имахме контакт. Заемахме просторно купе, нашата слугиня изпълняваше задълженията на кочияш. Група от около двадесет души беше на малко разстояние пред нас. Беше тяхна отговорност да подготвят нашите места за престой и настаняване през нощта. Те бяха избрани за тази длъжност сред голям брой, които предложиха поради превъзходната далновидност на човека, който беше назначен за техен водач.

Веднага при нашето заминаване се зарадвах да забележа промяна в Идрис, която наивно се надявах, че е прогноза за щастлив край. Всичката ѝ жизнерадост и нежна веселост се завърнаха. Тя беше слаба и тази промяна беше видна по-скоро в погледа и гласа ѝ, отколкото в движенията, но беше постоянна и истинска. Възстановяването ми от чумата и моето укрепнало здраве ѝ вдъхнаха непоколебима вяра, че сега съм в безопасност от този ужасен враг. Тя ми каза, че е убедена, че ще се възстанови. Че е имала предчувствие, че приливът на бедствието, който наводняваше нашата нещастна раса, сега се е обърнал. Че остатъците от човечеството ще бъдат запазени и сред тях и скъпите обекти на нежната ѝ обич; и че на някое подбрано място ние ще изживеем живота си заедно в щастлива компания.

— Не позволявай на моето състояние на немощ да те заблуждава — рече тя. — Чувствам, че съм по-добре; има пъргава жизненост в мен и дух на очакване, който ме уверява, че ще продължа още дълго да бъда част от този свят. Ще изхвърля тази унизителна слабост на тялото, която заразява дори и ума ми с немощ, и ще поема отново изпълнението на задълженията си. Съжалявах да напусна Уиндзор, но сега съм откъсната от тази привързаност; щастлива съм да се преместя на по-мек климат, който ще завърши възстановяването ми. Повярвай ми, любими, нито ще изоставя теб, нито брат ми, нито тези скъпи деца; моята непоколебима решителност да остана с вас до последно и да продължавам да допринасям за вашето щастие и благополучие ще ме държи жива, дори и мрачната смърт да е по-близо до нас, отколкото е в действителност.

Бях успокоен само наполовина от тези изказвания; не можех да повярвам, че прекалено бързият поток на кръвта ѝ е знак на здраве или че горящите ѝ бузи свидетелстваха за възстановяване. Но не изпитвах страх от незабавна катастрофа; дори убедих себе си, че тя в края на краищата ще се възстанови. И тъй бодростта царуваше в нашето малко общество. Идрис разговаряше с оживление по хиляда теми. Основното ѝ желание беше да отведе мислите ни от меланхоличните размишления; така че тя обрисуваше очарователни картини на необезпокоявано уединение, прекрасно убежище, простичките обичаи на нашето малко племе и на патриархалното братство на любовта, което ще надживее разрухата на многолюдните нации, която напоследък цареше. Ние прогонихме настоящето от мислите си и отдръпнахме очите си от мрачния пейзаж, който прекосявахме. Зимата господстваше с целия си мрак. Голите дървета, без да помръдват, се открояваха на тъмното небе; снежни фигури, имитиращи лятната зеленина, бяха осеяли земята; пътеките бяха обрасли; неизораните ниви бяха осеяни с треви и плевели; овцете се събираха на прага на колибите, рогатият вол подаваше глава от прозореца. Вятърът беше студен и чести суграшици или снежни бури допринасяха към меланхоличния облик на зимната природа.

Пристигнахме в Рочестър и една злополука ни задържа там за един ден. През това време се появи обстоятелство, което промени нашите планове и което, уви, измени вечния ход на събитията, обръщайки ме от приятната новозародила се надежда, на която се радвах, към една неясна и мрачна пустиня. Но трябва да дам кратки обяснение, преди да продължа с крайния повод за временната промяна в плана ни и ще се позова отново на онези времена, когато човекът вървеше безстрашно по земята, преди чумата да стане кралица на света.

В района на Уиндзор живееше едно семейство от много скромно потекло, но което беше обект на нашия интерес заради едно от лицата, от които то бе съставено. Семейството Клейтън беше виждало по-добри дни, но след поредица от обрати бащата умрял в несъстоятелност, а съкрушената майка, един заклет инвалид, се оттеглила с петте си деца в малка къща между Итън и Солт Хил. Най-голямото от тези деца, което беше на тринадесет години, сякаш под влиянието на несгодите бе придобило едновременно проницателност и принципност, принадлежащи на по-зряла възраст. Здравето на майка ѝ се влошавало все повече и повече, но Люси се грижела за нея и била нежен родител за своите по-малки братя и сестри, а междувременно се доказала тъй добродушна, общителна и доброжелателна, че била обичана и почитана в нейния малък окръг.

Освен това Люси беше изключително красива, така че, когато навършила шестнадесет, независимо от немотията ѝ, не било изненадващо, че тя има обожатели. Един от тях бил синът на помощника на селския свещеник; той бил щедър, сърдечен младеж с пламенна любов към знанието и без никакви подли качества. Макар че Люси бе неука, разговорите и маниерите на майка ѝ я бяха дарили с изтънчен вкус, по-висш от настоящото ѝ положение. Тя обичала младежа дори без да го съзнава, освен че във всяка трудност спонтанно се обръщала към него за помощ и се събуждала с по-леко сърце всяка неделя, знаейки, че ще бъде посрещната и съпроводена от него по време на вечерната разходка със сестрите ѝ.

Тя имала и друг обожател, един от главните келнери в странноприемницата в Солт Хил. Той също не бил без претенции за градско превъзходство, на каквито се научил от господата и келнерките, които в кухнята на заможните го бяха въвели в превзетия език на надменния живот. Това правело арогантния му нрав десет пъти по-натрапчив. Люси не го отхвърлила — тя не беше способна на това чувство; но съжалявала, когато го виждала да се приближава, и тихо се съпротивлявала на всичките му опити да установи близост. Младежът скоро открил, че неговият съперник е предпочитан пред него, и това променило чувството, което първоначално било случайно възхищение, в страст, чиито основни извори били завистта и подлото желание да лиши своя съперник от предимството над него, на което се радвал.

Тъжната история на горката Люси беше много често срещана. Бащата на любимия ѝ починал и той обеднял. Приел предложението на един господин да го съпроводи до Индия, чувствайки се уверен, че скоро ще се сдобие с независимост и ще се върне, за да поиска ръката на любимата си. Той бил замесен във войната, водена там, бил пленен и минали години преди вест за неговото съществуване да бъде получена в родната му земя. Междувременно пагубна немотия се стоварила върху Люси. Малката ѝ къщичка, която се подавала от своята пергола, покрита с дърво и жасмин, изгоряла до основи и цялото им скромно имущество било изгубено в унищожението. Къде да ги заведе? С какъв труд можела Люси да им осигури друг дом? Майка ѝ, почти прикована на легло, не можела да преживее никоя крайност на глад и бедност. По това време другият обожател на Люси пристъпил напред и подновил предложението си за брак. Бил спестил пари и щял да отвори малка странноприемница в Дачет. Нямало нищо примамливо за Люси в това предложение с изключение на дома, подсигурен на майка ѝ; и тя се почувствала още по-сигурна в това, понеже била поразена от видната щедрост, която била поводът за настоящото предложение. Тя го приела, като по този начин жертвала себе си за удобството и благополучието на своя родител.

Няколко години след нейния брак ние се запознахме с нея. Една настъпила буря ни накара да се приютим в странноприемницата, където станахме свидетели на жестокото и свадливо поведение на съпруга ѝ и нейната търпелива издръжливост. Съдбата на Люси не беше щастлива. Първият ѝ любим се бе завърнал с надеждата да я направи своя и я срещнал случайно за пръв път като господарка на тази провинциална странноприемница и съпруга на друг. Той се оттеглил отчаяно към чужди места; нищо не вървяло добре за него; най-накрая постъпил във войската и се завърнал ранен и болен, ала на Люси ѝ било забранено да се грижи за него. Жестокият нрав на съпруга ѝ бил утежнен от неговото отстъпване пред многобройните изкушения, представяни му в неговата длъжност, и последвалата бъркотия на делата му. За щастие, тя нямаше деца; но сърцето ѝ беше свързано с братята и сестрите ѝ, които скоро били пропъдени от дома заради алчността и злия нрав на съпруга ѝ; те се бяха разпръснали из страната, изкарвайки прехраната си с труд и грижа. Той дори проявил склонност да се отърве от майка ѝ, но Люси била непреклонна — тя се беше пожертвала за нея, тя живееше за нея и не би се разделила с нея — ако майката си тръгне, тя ще си тръгне с нея, ще проси хляб за нея, ще умре с нея, но никога не ще я изостави. Присъствието на Люси било твърде необходимо за опазване на реда в къщата и за предотвратяване на разрухата на цялото заведение, затова той не ѝ позволил да го напусне. Отстъпил по въпроса; но при всички пристъпи на гняв или в пиянските си изблици, той се връщал към старата тема и пробождал сърцето на клетата Люси с оскърбителни ругатни по адрес на нейния родител.

Ала страстта, ако е изцяло чиста, здрава и взаимна, носи със себе си собствено утешение. Люси била истински и в дълбините на сърцето си отдадена на майка си; единствената цел, която тя си поставяла в живота, била успокоението и опазването на нейния родител. Въпреки че тя скърбеше заради последиците, Люси не се разкайваше за брака си дори когато нейният любим се бе завърнал, за да я дари с богатства. Три години бяха изминали и как майка ѝ щеше да оцелее без пукната пара през това време? Тази чудесна жена заслужаваше предаността на детето си. Съвършено доверие и приятелство съществуваше между тях; освен това тя далеч не беше неука и Люси, чийто ум до известна степен бе поощряван от бившия ѝ любим, сега откриваше в майка си единствения човек, който можеше да я разбере и оцени. По този начин, макар и страдайки, тя далеч не бе самотна и когато в хубавите летни дни водеше майка си из цветните и сенчести пътеки близо до дома им, лъч на чиста радост просветляваше лицето ѝ; тя виждаше, че родителят ѝ е щастлив и знаеше, че това щастие е нейно творение.

Междувременно делата на съпруга ѝ ставали все по-заплетени; разрухата била наблизо и Люси била на път да загуби плода на всички свои усилия, когато чумата дошла, за да промени облика на света. Съпругът ѝ пожънал полза от всеобщото нещастие; но с разрастването на бедствието духът на беззаконието го обзел, той изоставил дома си, за да се наслаждава на разкоша, обещан му в Лондон, и намерил там своя гроб. Нейният бивш любим бил една от първите жертви на болестта. Но Люси продължавала да живее за и чрез майка си. Смелостта ѝ се разколебавала единствено когато се бояла от опасност за родителя си или се страхувала, че смъртта може да ѝ попречи да изпълнява онези задължения, на които тя бе неизменно посветена.

Когато бяхме напуснали Уиндзор за Лондон, като ранна стъпка към нашето окончателно изселване ние посетихме Люси и договорихме с нея плана за нейното собствено заминаване и това на майка ѝ. Люси съжаляваше за нуждата, която я принуждаваше да напусне родните си пътеки и село и да изтръгне един болен родител от удобствата на дома в замяна на бездомните остатъци от обезлюдената земя, но тя беше твърде добре възпитана от премеждия и с твърде благ нрав, за да дава воля на скръб по онова, което беше неизбежно.

Последвалите обстоятелства, моето заболяване и това на Идрис, я бяха изтласкали от паметта ни; и най-накрая си спомнихме за нея, само за да установим, че тя е една от малцината, идващи от Уиндзор, за да се присъединят към преселниците, и че тя вече е в Париж. Следователно, когато пристигнахме в Рочестър, ние бяхме изненадани да получим от писмо от тази образцова мъченица, донесено от някакъв човек, току-що пристигнал от Слау. Разказът на мъжа беше, че пътувайки от неговия дом и преминавайки през Дачет, той бил изненадан да види дим от комина на странноприемницата и предполагайки, че ще завари другари за пътя, събрани там, той почукал и бил допуснат вътре. В къщата нямало никой друг освен Люси и майка ѝ; пристъп на ревматизъм бил лишил възрастната жена от употребата на крайниците ѝ и така, един по един, всички останали обитатели на местността тръгнали напред, оставяйки ги сами. Люси помолила мъжа да остане с нея; след седмица-две майка ѝ щяла да е по-добре и тогава те щели да тръгнат, но щели да загинат, ако бъдат оставени тъй безпомощни и бедни. Мъжът казал, че жена му и децата му вече били сред преселниците и затова, според възгледите му, е невъзможно той да остане. Люси, като последна надежда, му дала писмо за Идрис, което да ѝ бъде доставено, където и да ни срещне той. Поне тази поръка той изпълнил и Идрис с вълнение прие следното писмо:

Уважаема лейди,

Сигурна съм, че ме помните и съжалявате, и смея да се надявам, че ще ми съдействате; каква друга надежда имам аз? Извинете маниера ми на писане, тъй объркана съм. Преди месец скъпата ми майка беше лишена от употребата на нейните крайници. Тя вече е по-добре и след още един месец съм уверена, че ще може да пътува по начина, по който Вие бяхте така любезна да кажете, че ще ни уредите. Но сега всички са изчезнали, всички — докато си тръгваше, всеки каза, че навярно майка ми ще е по-добре, преди да бъдем изцяло изоставени. Но преди три дни отидох при Самюъл Удс, който заради новороденото му дете остана до последно; и понеже те са голямо семейство, мислех, че мога да ги убедя да изчакат още малко заради нас, но заварих къщата пуста. Оттогава не съм виждала жива душа, докато не дойде този добър човек. Какво ще стане с нас? Майка ми не е наясно със състоянието ни; тя е толкова болна, че аз го скрих от нея.

Дали няма да ни изпратите някого? Сигурна съм, че ще загинем трагично, ако сме сами. Ако сега се опитам да преместя майка си, тя ще умре по пътя; и ако, когато тя се оправи, аз успея, не зная как, да открия пътищата и да извървя толкова много мили до морето, вие всички ще сте във Франция и големият океан, който е тъй страшен дори за моряците, ще стои между нас. А какъв ще бъде той за мен, една жена, която никога не го е виждала? Ние ще сме затворени от него в тази държава, съвсем, съвсем сами, без никаква помощ; по-добре да умрем тук, където сме. Едва пиша, не мога да възпра сълзите си — не заради мен, аз мога да повярвам в Бог; и ако най-лошото дойде, мисля, че щях да го понеса, ако бях сама. Но майка ми, моята болна, моята скъпа, скъпа майка, която никога, откакто съм се родила, не ми е изрекла груба дума, която е била търпелива в многобройните страдания; съжалявайте нея, скъпа лейди, тя ще умре от нещастна смърт, ако не се съжалите над нея. Хората говорят нехайно за нея, защото е стара и немощна, сякаш няма всички ние, ако сме пощадени, да станем също такива; и тогава, когато младите остареят, те ще смятат, че трябва някой да се грижи за тях. Много е наивно от моя страна да Ви пиша по този начин, но когато я чувам да се опитва да не стене и я виждам да ме гледа, усмихвайки се, за да ме утеши, когато знам, че я боли, и когато си помисля, че тя не знае най-лошото, но скоро ще го научи, и тогава няма да се оплаква, но аз ще седя, гадаейки за всичко, върху което тя размишлява, за глад и мизерия — чувствам, че сърцето ми ще се разкъса, и не знам какво говоря или правя… майка ми — майка, заради която съм понесла много, Боже пази я от тази съдба!

Опазете я, госпожо, и Той ще ви благослови; а аз, горкото нещастно създание, което съм, ще Ви благодаря и ще се моля за Вас, докато съм жива.

Вашата нещастна

и покорна слугиня,

Люси Мартин

30 декември 2097 г.

Това писмо докосна дълбоко Идрис и тя веднага предложи да се върнем в Дачет, за да помогнем на Люси и майка ѝ. Аз казах, че незабавно ще отпътувам натам, но я помолих да се присъедини към брат ѝ и с децата ни да изчака моето завръщане. Но Идрис беше в бодро настроение и изпълнена с надежда. Тя заяви, че не може да се съгласи дори на временна раздяла с мен, но че няма да има нужда от нея, движението на каретата ѝ се отразявало добре и разстоянието било твърде незначително, за да бъде взимано предвид. Можели сме да изпратим вестоносец до Ейдриън, за да го осведомим за нашето отклонение от първоначалния план. Тя говореше с бодрост и според собственото си скъпо сърце нарисува образ на радостта, която щяхме да дарим на Люси, и заяви, че ако отида, тя трябва да ме придружи и че никак няма да ѝ допадне да поверим задачата за спасяването им на някой друг, който би я изпълнил със студенина или нечовечност. Животът на Люси беше едно действие на преданост и добродетел; нека сега тя да пожъне скромната награда, научавайки, че нейното превъзходство е било оценено и нейната неизбежност облекчена от онези, които тя уважаваше и почиташе.

Тези и много други доводи бяха изтъкнати с нежна упоритост и пламенността на стремежа да стори всичкото добро, на което бе способна, на онази, чийто прост израз на желание и най-дребна молба винаги са били закон за мен. Аз, разбира се, се съгласих в момента, в който видях, че сърцето ѝ се бе насочило към тази стъпка. Изпратихме половината от придружаващата ни група към Ейдриън, а с другата половина каретата пое по обратния път към Уиндзор.

Сега се чудя как съм могъл да бъда толкова сляп и неразумен, че да рискувам тъй безопасността на Идрис; понеже, ако имах очи, със сигурност щях да видя явното, макар и измамно настъпление на смъртта в горящите ѝ бузи и нарастваща слабост. Но тя каза, че е по-добре, и аз ѝ повярвах. Гибелта не може да е близо до едно създание, чиято жизненост и интелект се повишаваха с всеки час и чиято снага беше надарена с дълбок и, както наивно вярвах, силен и постоянен дух за живот. Кой, след огромно бедствие, не се е обръщал назад с удивление за собствената си немислима глупост на разума и не е могъл навреме да възприеме многобройните дребни нишки, с които съдбата вплита заплетената мрежа от нашите орисии, докато не е бил оплетен напълно в нея?

Кръстопътищата, по които сега се движехме, бяха в дори по-лошо състояние от отдавна пренебрегваните улици; и неудобството, изглежда, заплашваше с унищожение загиващото тяло на Идрис. Минавайки покрай Дартфорд, пристигнахме в Хамптън на втория ден. Дори в този кратък промеждутък здравето на моята любима спътница значително се влоши, макар че настроението ѝ все още беше приповдигнато и тя развеселяваше нарастващата ми тревога с игриви изблици; понякога мисълта дали умира пронизваше съзнанието ми, докато гледах красивата ѝ, безплътна ръка да лежи върху моята или наблюдавах немощта, с която тя извършваше обичайните действия на живота. Прогоних идеята, сякаш ми бе внушена от лудост; но тя се завръщаше отново и отново, само за да бъде разсеяна от непрестанната оживеност на нейното поведение.

Около средата на деня, след като напуснахме Хамптън, каретата ни се развали: ударът накара Идрис да припадне, но след като тя се свести, нямаше други лоши последствия; нашата група от придружители както обикновено беше продължила преди нас и кочияшът ни тръгна да търси друго превозно средство, след като предишното ни беше негодно за употреба поради злополуката. Единственото място наблизо беше едно бедно село, в което той откри някакъв фургон, способен да побере четирима души, но беше тромав и зле окачен; освен това намери много изящна двуколка: нашият план скоро беше уреден, аз и Идрис щяхме да се возим в двуколката, докато децата бяха предадени на слугинята във фургона. Но тези уговорки отнеха време; бяхме се договорили да продължим тази нощ към Уиндзор и натам бяха отишли нашите вестоносци: щяхме да изпитаме значителни трудности при намирането на квартира, преди да стигнем до това място; в края на краищата разстоянието беше само десет мили и моят кон беше добър, аз и Идрис щяхме да продължим напред с добро темпо, оставяйки децата да ни следват със скорост, съобразена с възможностите на тяхната тромава машина.

Вечерта настъпи бързо, много по-бързо, отколкото очаквах. По залез-слънце започна да вали силен сняг. Напразно се опитвах да защитя любимата си спътница от бурята: вятърът запращаше снега в лицата ни и го трупаше толкова високо по земята, че ние едва се придвижвахме; а пък нощта беше толкова тъмна, че ако не бе бялото покривало на земята, ние нямаше да виждаме и един ярд пред нас. Бяхме оставили придружаващия ни фургон далеч зад нас, когато осъзнах, че бурята ме бе накарала несъзнателно да се отклоня от моя планиран маршрут. Бях се отдалечил няколко мили от пътя си. Моите познания за страната ми позволиха да се върна на правилния път; но вместо да преминем, както първоначално бе договорено, по кръстопът през Стануел до Дачет, бях принуден да поема по пътя на Егъм и Бишъпгейт. Следователно беше сигурно, че другото превозно средство нямаше да ни настигне, че нямаше да срещнем нито една жива душа, докато не пристигнем в Уиндзор.

Подвижният покрив на кабриолета ни беше вдигнат и аз закачих едно палто за него, за да закрия по този начин любимата ми мъченица от плющящата суграшица. Тя се облегна на рамото ми, ставайки все по-вяла и по-слаба с всеки миг; отначало отговаряше на моите ободряващи думи с любяща благодарност, но постепенно потъна в тишина; главата ѝ лежеше тежко върху мен и знаех, че тя е жива, единствено от нейното неравно дишане и чести въздишки. За момент реших да спра и обръщайки гърба на двуколката срещу силата на буря, да изчакам сутринта, доколкото мога. Но вятърът беше студен и пронизващ, а от време на време тръпките на моята бедна Идрис и жестокият студ, който чувствах и аз, доказваха, че това би бил опасен опит. Накрая помислих, че е заспала — фатален сън, предизвикан от измръзване: в този момент забелязах тежките очертания на една колиба да се открояват на тъмния хоризонт близо до нас:

— Скъпа моя любов — казах аз, — издръж още един момент и ще имаме подслон; нека спрем тук, за да отворя вратата на този благословен дом.

Докато говорех, сърцето ми беше възторжено, а сетивата ми плуваха в обилна радост и благодарност; облегнах главата на Идрис на кабриолета и изскачайки, се промъкнах през снега до колибата, чиято вратата беше отворена. Имах уред за набавяне на светлина и той ми показа удобна стая с купчина дърва в единия ъгъл и никаква проява на безредие, освен че вратата бе оставена частично отворена и снегът, влизайки вътре, беше затрупал прага. Върнах се към двуколката и внезапната промяна от светлина към мрак първоначално ме заслепи. Когато възстанових зрението си — вечни Боже на този беззаконен свят! О, върховна смърт! Няма да нарушавам тихото ти господство или да обезобразявам разказа си с безплодни възклицания на ужас — видях Идрис, която беше паднала от седалката на пода на кабриолета; главата ѝ и едната ѝ ръка бяха провиснали навън. Поразен от пристъп на ужас, аз я вдигнах; сърцето ѝ беше без пулс, избледнелите ѝ устни не помръдваха и от най-малкия дъх.

Занесох я в колибата; поставих я на леглото. Запалвайки огън, разтърках скованите ѝ крайници; в продължение на два дълги часа се опитвах да възвърна отишлия си живот и когато надеждата беше толкова мъртва, колкото и моята любима, затворих с треперещи ръце оцъклените ѝ очи. Не се съмнявах какво трябва да сторя сега. В безредиците около моята болест задачата по погребването на нашия скъп Алфред бе прехвърлена на баба му, бившата кралица, и тя, вярна на страстта си към властта, го бе отнесла в Уиндзор и погребала в семейната гробница в параклиса „Сейнт Джордж“. Трябваше да отида към Уиндзор, да успокоя тревогата на Клара, която неспокойно ще ни очаква — ала охотно ще ѝ спестя съкрушителния спектакъл на Идрис, донесена от мен, безжизнена от пътуването. Така че първо щях да поставя любимата си до нейното дете в гробницата и сетне щях да потърся бедните деца, които щяха да ме очакват.

Запалих лампите на двуколката; загърнах Идрис с кожи и я поставих по протежение на седалката; след това, поемайки юздите, накарах конете да тръгнат напред. Продължихме през снега, който лежеше на купчини по пътя, докато падащите снежинки, засилили се срещу мен с удвоена ярост, ме заслепяваха. Болката, причинена от гневните стихии, и студеното желязо на снежните стрели, които ме обстрелваха и навлизаха в ранената ми плът, бяха облекчение за мен; притъпяваха душевното ми страдание. Конете залитаха напред и юздите висяха свободно в ръцете ми. Често си мислех, че ще положа главата си близо до сладкото, студено лице на моя изгубен ангел и така ще се предам на завладяващата ме апатия. Ала не можех да я оставя плячка на птиците; в изпълнение на моето решение щях да я поставя в гроба на нейните прародители, където милостивият Бог може би ще ми позволи и аз да остана.

Пътят, по който минахме през Егъм, ми беше познат; но вятърът и снегът караха конете да дърпат товара си мудно и тягостно. Изведнъж вятърът обърна посоката си от югозапад на запад и след това отново на северозапад. Както Самсон с мъка и усилие разтърсил из основи колоните, които поддържали филистимския храм, така и бурята разтрисаше плътните изпарения, скупчени на хоризонта, докато масивният купол от облаци падаше на юг, разкривайки през разпръснатата мрежа чистите висини и дребните звезди, които бяха разположени на неизмеримо разстояние в кристалните полета и изсипваха късите си лъчи върху блестящия сняг. Дори конете бяха ободрени и продължиха с възобновена сила. Ние влязохме в гората на Бишъпгейт и в края на Дългата разходка видях замъка, „гордата крепост на Уиндзор, издигаща се във величието на симетрията, опасана с двойния пояс на сродните ѝ съвременни кули“[93]. Погледнах с благоговение постройката, древна почти колкото скалата, върху която стоеше, дом на кралете, предмет за възхищение на мъдреците. С по-голямо благоговение и печална привързаност я видях като убежището на дългата любов, на която се бях радвал там с тленното, несравнимо съкровище от прах, което сега лежеше студено до мен. Сега наистина можех да се предам на цялата мекота на моята природа и се разплаках като жена, издавайки горчиви вопли, докато познатите дървета, стадата от елени и моравата, често стъпквана от нозете на самодиви, ми се явяваха поред с тъжни спомени. Бялата порта в края на Дългата разходка беше широко отворена и аз стигнах до празния град през първата порта на феодалната кула; сега параклисът „Сейнт Джордж“, с почернелите си набраздени страни, беше точно пред мен. Спрях пред вратата му, която беше отворена; влязох и поставих запалената си лампа на олтара; сетне се върнах и с нежна предпазливост отнесох Идрис по пътеката до олтара и я положих нежно на килима, който покриваше стъпалото, водещо до масата за причастие. Знамената на рицарите от Ордена на жартиерата и техните полуизвадени мечове бяха окачени в безсмислена бродерия над троновете. Там висеше и знамето на нейното семейство, все още увенчано от кралската корона. Сбогом на славата и величествеността на Англия! Обърнах гръб на тази суета с леко чувство на удивление как човечеството е могло изобщо да се вълнува от такива неща. Наведох се над безжизнения труп на моята любима и докато гледах непокритото ѝ лице с черти, вече сковани от смъртта, изпитах чувството, че цялата видима вселена е станала също тъй бездушна, безсмислена и неутешима като този образ от студена пръст пред мен. За момент усетих непоносима борба със и отвращение към законите, които управляват света, докато спокойствието, все още доловимо върху лицето на моята мъртва любов, не ме върна към по-утешителен мисловен тон и аз продължих да изпълнявам последния дълг, който можеше да ѝ бъде изплатен. Толкова много ѝ завиждах, задето се наслаждава на тъжния имунитет на гроба, че не можех да я оплаквам.

Гробницата наскоро бе отваряна, за да бъде поставен в нея нашия Алфред. Церемонията, обичайна за тези последни дни, бе изпълнена набързо и капакът на пода на параклиса, който закриваше нейния вход, не беше върнат на мястото му. Слязох по стъпалата и поех през дългия проход към голямата гробница, в която се намираше родственият прах на моята Идрис. Разпознах малкия ковчег на моето детенце. С прибързани, треперещи ръце направих до него ковчег, разстилайки кожите и индийските шалове, които бяха обгръщали Идрис в пътуването ѝ дотук. Запалих проблясващата лампа, която мъждукаше в този влажен дом на мъртвите, след това отнесох моята изгубена любов до последното ѝ ложе, подреждайки прилично крайниците ѝ и покривайки ги с мантия, забулвайки всичко, с изключение на лицето ѝ, което все още беше прекрасно и спокойно. Тя изглеждаше сякаш си почива от преумора, с красиви очи, потопени в сладък сън. Ала не беше тъй — тя беше мъртва! Колко силно копнеех тогава да легна до нея и да я гледам, докато смъртта не ме заключи в същия покой.

Но смъртта не идва по заповед на нещастните. Наскоро се бях възстановил от смъртна болест и кръвта ми никога досега не бе текла в такъв равномерен поток, нито крайниците ми някога са били тъй изпълнени с пъргава жизненост, както сега. Чувствах, че смъртта ми трябва да бъде доброволна. Ала кое по-естествено от глада, докато гледах в тази зала на смъртността, щеше да ме изпрати в света на мъртвите, освен изгубената надежда на живота ми? Междувременно, докато я гледах, чертите, които имаха кръвна прилика с Ейдриън, отнесоха мислите ми обратно към живите, към онзи скъп приятел, към Клара и към Евелин, които вероятно сега бяха в Уиндзор и очакваха с нетърпение нашето пристигане.

Стори ми се, че чух шум, стъпка в далечния параклис, която отекна от сводестия му покрив и долетя до мен през кухите проходи. Дали Клара беше видяла моята двуколка да минава през града и ме бе потърсила тук? Трябва да я предпазя поне от ужасната сцена, представена от гробницата. Изкачих се по стъпалата и тогава видях една женска фигура, прегъната от възрастта и облечена в дълги траурни одежди, да се придвижва през мъглявия параклис, подкрепяна от тънък бастун и все пак залитайки и с тази опора. Тя ме чу и погледна нагоре; лампата, която държах, осветяваше фигурата ми, а лунните лъчи, промъкващи се през изрисуваните стъкла, паднаха върху лицето ѝ, набръчкано и мършаво, но с проницателни очи и повелително чело — разпознах графинята на Уиндзор. С дълбок глас тя попита:

— Къде е принцесата?

Посочих към отместения капак: тя тръгна към мястото и погледна надолу към осезаемата тъмнина, защото гробницата беше твърде далеч, за да бъдат различени лъчите на малката лампа, която бях оставил там.

— Твоята светлина — каза тя. Дадох ѝ я и тя погледна сега видимите, но стръмни стъпала, сякаш изчисляваше способността си да слезе по тях.

Инстинктивно направих мълчаливо предложение за помощ. Тя ми направи знак да се отдръпна с презрителен поглед, казвайки с груб глас, докато сочеше надолу:

— Там поне ще бъде моя, необезпокоявана.

И тръгна умишлено надолу, докато аз, покрусен, нещастен отвъд думи, сълзи или стенания, се хвърлих на пода — скованото тяло на Идрис още беше пред мен, покосеното ѝ от смърт лице, притихнало във вечен покой там долу. Това за мен беше краят на всичко! Предния ден си бях представял различни приключения и общение с моите приятели в отвъдното — сега бях прескочил промеждутъка и бях достигнал самия ръб и предел на живота. Така обвит в мрак, затворен, заграден, закрит от всемогъщото настояще, аз се стреснах от звука на крака по стъпалата на гробницата и си спомних за нея, която напълно бях забравил, моя гневен посетител; високата ѝ снага плавно се издигна от гробницата, жива статуя, пропита с омраза и пламенно човешко съперничество: стори ми се, че бе достигнала пътеката; стоеше неподвижно, търсейки само с очите си някакъв желан предмет — докато, забелязвайки ме наблизо до себе си, не положи набръчканата си ръка върху моята и не извика с треперещ глас: „Лайнъл Върни, сине мой!“ Това име, употребено в такъв момент от майката на моя ангел, вдъхна в мен повече уважение, отколкото някога бях изпитвал към тази презрителна дама. Сведох главата си, целунах сбръчканата ѝ ръка и отбелязвайки, че тя трепери яростно, я подкрепих да стигне до края на олтара, където тя седна на стъпалата, водещи до кралския трон. Позволи да бъде водена и все още хванала ръката ми, отметна глава назад, докато лунните лъчи, обагрени в различни цветове от боядисаното стъкло, падаха върху нейните блестящи очи; осъзнавайки слабостта си и отново припомняйки си своето дълго ценено достойнство, тя прогони сълзите; ала те падаха бързо, когато изрече за извинение:

— Тя е толкова красива и спокойна, дори в смъртта. Никакво грубо чувство никога не е смрачавало ведрото ѝ чело; а как се отнесох с нея аз? Ранявайки нежното ѝ сърце с жестока студенина; през последните години нямах никакво състрадание към нея, дали ми прощава тя сега? Малко, малко е от полза да се говори за покаяние и прошка пред мъртвите, ако веднъж през живота ѝ бях уважила нейните благородни желания и бях обуздала грубата си природа, за да ѝ доставя удоволствие, нямаше да се чувствам тъй.

Идрис и майка ѝ не си приличаха по външност. Тъмната коса, дълбоките черни очи и изтъкнати черти на бившата кралица бяха в пълна противоположност със златните кичури, съвършените сини кълба и меките черти и контур на лицето на дъщеря ѝ. Ала в последно време болестта беше взела от моето бедно момиче пълното очертание на лицето ѝ и го беше смалило до коравата форма на костта отдолу. В челото ѝ, в овалната ѝ брадичка, можеше да се открие прилика с майка ѝ; даже в някои настроения, жестовете им не бяха напълно различни; нито пък това беше учудващо, след като бяха живели толкова дълго заедно.

Има магическа сила в приликата. Когато някой, когото обичаме, умре, ние се надяваме да го видим в друго състояние и наполовина очакваме, че съзнанието ще вдъхнови новото му облекло в подражание на изгнилата му земна одежда. Но това са само идеи на ума. Знаем, че инструментът е потръпнал, че разумният образ лежи в нещастни отломки, разтворени до едно прашно небитие; един поглед, жест или движение на крайниците, сходни с тези на мъртвеца, у някой жив човек докосва вълнуващ акорд, чиято свещена хармония се усеща в най-скъпото кътче на сърцето. Необичайно развълнуван, съсипан пред този призрачен образ и поробен от силата на кръвта, проявена в подобния поглед и движение, аз продължих да треперя в присъствието на суровата, горда и досега разлюбена майка на Идрис.

Горката, грешна жена! В най-нежното си настроение досега, тя беше таила представата, че една дума, един поглед на помирение от нея ще бъдат приети с радост и ще се отплатят за дългите години на строгост. Сега, когато времето да упражни тази власт бе отминало, тя се свлече внезапно върху трънливата истина на обстоятелствата и почувства, че нито усмивка, нито милувка можеха да проникнат в безсъзнателното състояние или да повлияят върху щастието на онази, която лежеше долу в гробницата. Това убеждение, заедно със спомена за благите отговори на горчиви думи, за нежните очи, отвръщащи на гневни погледи; възприятието на лъжата, нещастието и безполезността на съкровените ѝ мечти за потекло и власт; непосилното знание, че любовта и животът са истинските императори на нашата смъртна държава; всичко, като прилив, се издигна и изпълни душата ѝ с бурен и озадачаващ смут. На мен се падна да се явя като въздействаща сила, да облекча яростното подмятане на тези бурни вълни. Аз говорих с нея; накарах я да разсъждава колко щастлива е била всъщност Идрис и как нейните добродетели и многобройни качества бяха намерили обхват и оценка в изминалия ѝ път. Похвалих я — идола на скъпото поклонение на сърцето ми, боготворения образ на женско съвършенство. С пламенно и обилно красноречие освободих сърцето си от бремето му и се събудих за ново удоволствие в живота, докато изливах погребалната възхвала. Сетне споменах Ейдриън, любимия брат на Идрис, и нейното оцеляло дете. Заявих онова, което преди почти бях забравил — какви бяха задълженията ми по отношение на тези ценни частици от нея, — и подканих меланхоличната, покайваща се майка да помисли как тя най-добре би могла да изкупи жестокостта си към мъртвата чрез удвоена любов към оцелелите. Утешавайки я, собствената ми скръб беше успокоена; моята искреност победи цялото ѝ убеждение.

Тя се обърна към мен. Суровата, непреклонна, потискаща жена се обърна с меко изражение на лицето и рече:

— Ако нашият любим ангел ни види сега, ще се зарадва да открие, че се отнасям с теб дори със закъсняла справедливост. Ти беше достоен за нея; и от сърце се радвам, че ти я спечели от мен. Прости ми, сине мой, многобройните неправди, които ти причиних; забрави горчивите ми думи и жестоко отношение — вземи ме и ме поведи, където поискаш.

Използвах този покорен момент, за да предложа да напуснем църквата.

— Първо — каза тя, — нека поставим капака над гробницата.

Приближихме се до нея.

— Да я погледнем ли отново? — попитах.

— Не мога — отговори тя, — и моля те, недей и ти. Не е нужно да се измъчваме, взирайки се в бездушното тяло, докато нейният жив дух е погребан надълбоко в сърцата ни, а нейната ненадмината красота е тъй незаличимо издълбана там, че спящи или будни, тя винаги ще ни се явява.

За няколко секунди се наведохме в тържествена тишина над отворената гробница. Аз посветих бъдещия ми живот в запазването на нейния скъп спомен; дадох обет да служа на брат ѝ и детето ѝ до смърт. Болезненото ридание на спътницата ми ме накара да прекъсна вътрешните си молитви. След това издърпах капака над входа на гробницата и затворих бездната, която побираше живеца на моя живот. Сетне, подпирайки моята отчаяна спътница в скръбта, бавно излязохме от параклиса. Когато стъпих на открито, се почувствах сякаш бях напуснал щастлив подслон за покой в замяна на мрачна пустош, мъчителен път, горчиво, безрадостно и безнадеждно пътешествие.

Глава 24

Нашата свита е била насочена да подготви квартирата ни за нощта в странноприемницата на склона срещу замъка. Не можахме отново просто да посетим залите и познатите стаи на нашия дом. Вече бяхме напуснали завинаги поляните на Уиндзор и всички горички, цветни плетове и ромолящи потоци, които придаваха облик и дълбочина на любовта ни към страната ни и почти суеверната привързаност, с която гледахме на родна Англия. Намерението ни беше да се обадим в дома на Люси в Дачет и да я уверим отново с обещания за помощ и защита, преди да се оттеглим в покоите си за през нощта. Сега, когато графинята на Уиндзор и аз поехме надолу по стръмния хълм, който се спускаше от замъка, видяхме децата, които току-що бяха спрели с фургона си пред вратата на странноприемницата. Те бяха преминали през Дачет, без да спират. Страхувах се да се срещна с тях и да бъда вестителят на моята трагична история, затова, докато те още бяха заети в бързината на пристигането, внезапно ги оставих и забързах през снега и чистия, осветен от луната въздух по добре познатия път към Дачет.

Наистина беше добре познат. Всяка колиба стоеше на обичайното си място, всяко дърво носеше познатия си вид. Навикът бе гравирал незаличимо върху моята памет всеки завой и промяна на предмет по пътя. На кратко разстояние отвъд Малкия парк имаше един бряст, наполовина отвят от буря преди десетина години, ала все още с голи, натоварени със сняг клони, той се простираше през пътеката, която се виеше през една ливада до плитък поток, чието ромолене беше заглушено от сланата — онзи прелез, онази бяла порта, онзи кух дъб, който несъмнено някога са принадлежали на гората и която сега показваше на лунната светлина своя зейнал процеп, на чийто чудноват облик, изигран от здрача като подобие на човешка форма, децата бяха дали името Фалстаф; всички тези предмети ми бяха също толкова добре познати, колкото и студеното огнище на опустелия ми дом, и всяка обрасла с мъх стена и участък от овощна градина бяха сходни както близнаци агнета в окото на непознатия, ала в моя привикнал поглед те имаха разлики, разграничения и имена. Англия остана, макар че беше мъртва — аз видях призрака на весела Англия в сянката на онази разлистена гора, в която изчезнали поколения са се забавлявали в сигурност и спокойствие. Към това болезнено разпознаване на познати места беше добавено и чувство, усетено от всички и разбрано от никого — чувство, че в някакво състояние, по-малко мечтателно от сън, в някакво минало истинско съществуване бях виждал всичко, което виждах сега, с абсолютно същите чувства, каквито изпитвах сега, докато го гледах — сякаш всички мои усещания бяха двойно огледало на някогашно откритие. За да се отърва от това потискащо чувство, се опитах да си представя промяна в това спокойно място — това засили настроението ми, карайки ме да обръщам повече внимание на предметите, които причиняваха болката ми.

Стигнах до Дачет и до скромния дом на Люси — преди шумен с веселбари в съботните вечери или подреден и спретнат в неделя сутрин, той беше свидетелството за труда и почтените навици на домакинята. Снегът се бе разстлал високо около вратата, сякаш тя беше останала отворена в продължение на много дни.

— „Каква смъртна сцена тук Росций е разиграл?“[94] — измърморих на себе си, докато разглеждах тъмните прозорци. Отначало помислих, че видях светлина в един от тях, но се оказа просто пречупването на лунните лъчи, а единственият звук беше пращенето на клоните, докато полъхът вихреше снежинките от тях — луната плаваше високо и непомрачено в безконечния ефир, докато сянката на колибата лежеше тъмна насред градината отзад. Влязох в нея през отворената вратичка и разтревожено огледах всеки прозорец. Накрая засякох лъч светлина да се прокрадва през затворен капак в една от горните стаи — това беше необикновено усещане, уви! Да погледнеш към някоя къща и да кажеш, че в нея пребивава обичайният ѝ обитател — вратата на къщата беше затворена само с резе, затова влязох и се изкачих по осветеното от луната стълбище. Вратата на обитаваната стая беше открехната: като погледнах, видях Люси да седи, сякаш работи, на масата, върху която стоеше свещта; уредите за бродиране бяха разпръснати около нея, но ръката ѝ беше паднала в скута ѝ и очите ѝ, приковани в земята, разкриваха с празнината си, че мислите ѝ се лутат другаде. Следи от тревога и грижи бяха отслабили предишната ѝ красота — но нейното семпло облекло и каскет, нейното унило поведение и единствената свещ, която хвърляше светлината си върху нея, за момент придадоха живописен вид на всички тях. Страшната действителност ме върна от размишленията ми — една фигура лежеше опъната на леглото, покрита с чаршаф — майка ѝ беше мъртва, а Люси, далеч от целия свят, изоставена и сама, бдеше до трупа през уморителната нощ. Аз влязох в стаята и неочакваната ми поява първоначално предизвика писък в единствения оцелял от тази мъртва нация; но тя ме разпозна и се освести, с обичайното за нея бързо упражнение на самоконтрол.

— Не ме ли очакваше? — попитах с онзи тих глас, който присъствието на мъртвец сякаш ни кара инстинктивно да използваме.

— Много сте добър — отговори тя, — че идвате; никога не бих могла да ви се отблагодаря достатъчно, но е твърде късно.

— Твърде късно — извиках аз. — Какво искаш да кажеш? Не е късно да те отведа от това пусто място и да те съпроводя до…

Собствената ми загуба, която бях забравил, докато говорех, сега ме накара да се обърна, докато задушаваща мъка секна речта ми. Отворих рязко прозореца и погледнах към студения, чезнещ, призрачен безформен кръг отгоре и хладната бяла земя отдолу — дали духът на сладката Идрис плаваше по замръзналия от луната кристален въздух? Не, не, със сигурност по-топла атмосфера, по-прекрасно местообитание е нейното!

Отдадох се на този размисъл за момент и след това отново се обърнах към опечалената, която стоеше облегната на леглото с онова изражение на примирено отчаяние, пълно нещастие и търпеливо страдание по него, което е далеч по-докосващо от което и да е безумно бълнуване или бурна жестикулация на необуздана тъга. Исках да я изтегля от това място; но тя се противопостави на желанието ми. Онзи вид хора, чието въображение и чувствителност никога не са били изваждани от тесния кръг на полезрението им, ако притежават тези качества до някаква степен, са податливи да изливат тяхното влияние в самата действителност, която се явява, за да ги унищожи, и се придържат към тях с двойна упоритост от невъзможност да възприемат нещо отвъд. Поради това Люси, в опустяла Англия, в един мъртъв свят, пожела да изпълни обичайните церемонии за мъртвите, каквито бяха традиционни за провинциалния английски народ, когато смъртта беше рядък посетител и ни даваше време да приемем нейното ужасно заграбване с пищност и церемониалност — вървейки в шествие, за да предадем ключовете към гробницата в победоносната ѝ ръка. Макар и сама, тя вече бе изпълнила някои от тези ритуали и произведението, по което я заварих да работи, беше саванът на майка ѝ. Сърцето ми се поболя от тези подробности на нещастието, които една жена можеше да понесе, но които са по-болезнени за мъжкия дух от най-смъртоносната борба или пристъпите на неизразимо, но преходно страдание.

Това не трябва да се случва, казах ѝ; и сетне, като допълнителна подбуда, ѝ съобщих скорошната си загуба и ѝ споделих, че тя трябва да дойде с мен, за да поеме отговорността за децата сираци, които смъртта на Идрис беше лишила от майчини грижи. Люси никога не се съпротивляваше на призива на дълга, затова тя се поддаде и затваряйки внимателно вратите и прозорците, ме придружи обратно до Уиндзор. Докато вървяхме, тя ми сподели причината за смъртта на майка ѝ. Или по някаква злополука тя беше видяла писмото на Люси до Идрис, или беше чула разговора ѝ за него със сънародника, който го бе отнесъл; каквото и да се бе случило, майка ѝ се сдобила със сведения за ужасяващата ситуация, в която тя и дъщеря ѝ се намирали, нейното остаряло тяло не могло да понесе тревогата и ужаса, насадени ѝ от това откритие — тя прикрила знанието си от Люси, но разсъждавала върху него в безсънни нощи, докато треска и бълнуване, внезапните предшественици на смъртта, разкрили тайната. Животът ѝ, който отдавна се бе колебаел към изчезване, сега внезапно отстъпил пред обединеното въздействие на нещастието и болестта и същата сутрин тя умряла.

След бурните емоции през деня аз се зарадвах да науча при пристигането си в странноприемницата, че спътниците ми се бяха оттеглили да си починат. Предадох Люси в грижите на прислужницата на графинята и след това потърсих покой от многообразните ми трудности и нетърпеливи разкаяния. За кратко събитията от деня се носеха в катастрофално шествие в съзнанието ми, докато сънят не ги окъпа в забрава; когато се зазори и се събудих, ми се стори че сънят ми беше продължил години.

Моите спътници не бяха споделели моето забвение. Подутите очи на Клара разкриваха, че тя бе прекарала нощта в ридания. Графинята изглеждаше измъчена и изнурена. Нейният непоколебим дух не бе намерил покой в сълзите и тя страдаше още повече от болезнените погледи към миналото и мъчителното разкаяние, които сега я обземаха. Потеглихме от Уиндзор веднага след като погребалните ритуали за майката на Люси бяха изпълнени и подтикнати от нетърпеливо желание да сменим пейзажа, продължихме напред и благополучно към Дувър, след като нашата свита беше отишла преди това, за да осигури коне, намирайки ги или в топлите конюшни, които те инстинктивно търсеха в студеното време, или стоящи и треперещи насред мрачните поля, готови да отстъпят свободата си в замяна на предложена царевица.

По време на пътуването ни графинята ми разказа необикновените обстоятелства, които я бяха довели по тъй странен начин при мен в олтара на параклиса „Сейнт Джордж“. Когато за последно се беше сбогувала с Идрис, докато тревожно бе гледала нейното повехнало лице и бледо изражение, тя внезапно била поразено от убеждението, че я вижда за последно. Било трудно да се раздели с нея, докато била под властта на това чувство, и за последен път тя се опитала да убеди дъщеря си да се предаде на грижите ѝ, позволявайки ми да се присъединя към Ейдриън. Идрис меко отказала и така се разделили. Мисълта, че никога повече не ще се срещнат, се разраснала в съзнанието на графинята и я преследвала непрекъснато; хиляди пъти тя решавала да се обърне назад и да се присъедини към нас, и отново и отново била възпирана от гордостта и гнева, на които тя беше робиня. Горда по душа, каквато беше, тя къпела възглавницата си с нощни сълзи и през деня била сломена от нервно вълнение и очакване на страшното събитие, което била напълно неспособна да предотврати. Тя призна, че в този период нейната омраза към мен нямала граници, тъй като гледала на мен като на единствената пречка пред изпълнението на най-скъпото ѝ желание — това да се грижи за дъщеря си в последните ѝ мигове. Искала да изрази страховете си пред сина си и да потърси утеха в неговото съчувствие или кураж в отхвърлянето му на нейните поличби.

На първия ден от пристигането ѝ в Дувър тя вървяла с него по плажа и с плахостта, характерна за страстните и преувеличени чувства, постепенно повеждала разговора към желаната точка, за да може да му сподели своите страхове, когато пратеникът, който носел писмото ми, обявяващо временното ни завръщане в Уиндзор, се появил на кон при тях. Той обрисувал някакъв устен разказ за това как ни е оставил и добавил, че независимо от бодростта и добрата смелост на лейди Идрис, се страхувал, че тя едва ли ще стигне жива до Уиндзор.

— Вярно — рече графинята, — страховете ти са оправдани, тя скоро ще си отиде!

Докато говорела, очите ѝ били насочени към една кухина в скалата, подобна на гробница, и тя видяла — заяви това с тържественост — Идрис да крачи бавно към тази пещера. Тя била с гръб към нея, главата ѝ била наведена надолу, бялата ѝ рокля била такава, каквато тя бе привикнала да носи, обаче един тънък воал, подобен на траурна лента, покривал златните ѝ кичури и я скривал като слаба, прозрачна мъгла. Идрис изглеждала унила, докато послушно се предавала пред някаква повеляваща сила; покорно влязла и се изгубила в тъмната кухина.

— Ако имах склонност към такива мечтателски настроения — каза уважаемата дама, продължавайки разказа си, — може би щях са се усъмня в очите си и да обвиня своето лековерие; но действителността е светът, в който живея, и не се съмнявах, че това, което видях, съществуваше отвъд мен. От този момент не можех да намеря покой; бях готова да се разделя с живота, за да я видя още веднъж, преди да умре; знаех, че няма да го постигна, ала все пак трябваше да пробвам. Веднага заминах за Уиндзор и макар да бях уверявана, че пътуваме бързо, ми се струваше, че напредъкът ни наподобява този на охлюв и че препятствия изникваха единствено за мое раздразнение. Все още те обвинявах и трупах върху главата ти огнената пепел от изгарящото ме нетърпение. Не изпитах разочарование, а мъчителен ужас, когато ти ми посочи последния ѝ дом; и думи трудно биха изразили отвращението, което в този момент изпитвах към теб, победоносната пречка към най-скъпите ми желания. Видях я и гняв, и омраза, и несправедливост умряха пред нейния ковчег и отстъпиха място на разкаяние (Велики боже, аз го изпитвам!), което трябва да тая, докато паметта и чувствата ми издържат.

Да излекувам това угризение, да предотвратя пробуждането на любовта и новородената благост да сътворят същия горчив плод, който омразата и грубостта бяха създали — посветих всичките си усилия да успокоя почтената, разкаяла се грешница. Нашата компания беше печална; всеки беше обзет от съжаление за онова, което беше непоправимо, тъй като отсъствието на майка му засенчваше дори детското веселие на Евелин. Към това се прибавяха и изгледите за несигурното ни бъдеще. Преди окончателното осъществяване на която и да е голяма доброволна промяна умът се колебае, ту утешавайки се чрез пламенни очаквания, ту отдръпвайки се от препятствия, които, изглежда, никога не са се представяли преди с тъй страшен облик. Неволен трепет премина през мен, когато си помислих, че след още един ден ще сме прекосили водната преграда и ще сме тръгнали напред на онова безнадеждно, безкрайно, тъжно скитане, на което съвсем доскоро гледах като единственото облекчение за скръбта, която ситуацията ни позволяваше.

Нашето наближаване към Дувър беше обявено от гръмкия рев на зимното море. Той бе отнасян на мили навътре в сушата от натоварения със звук взрив и от неговата непривична шумотевица, придаваща чувство на несигурност и опасност на нашето стабилно обиталище. Отначало едва си позволявахме да мислим, че някакво необичайно изригване на природата предизвикваше тази страховита война между въздуха и водата, а по-скоро си въобразявахме, че просто слушаме онова, което бяхме чували хиляди пъти преди, когато бяхме наблюдавали ятата от меки вълни, подтиквани от ветровете да дойдат да оплакват и да умират на безплодните пясъци и заострени скали. Но с напредването по-нататък открихме, че Дувър бе залят — много от къщите бяха съборени от вълните, които изпълваха улиците и с отвратително ромолене понякога отстъпваха, оставяйки тротоарите на града голи, докато отново, забързани напред от притока на океана, се връщаха с гръмотевичен звук на своето завладяно място.

Не по-малко обезпокоена от бурния воден свят беше и групата човешки същества, която наблюдаваше уплашено неговата опустошителност от скалата. На сутринта, когато пристигнали преселниците под ръководството на Ейдриън, морето било спокойно и гладко като огледало, леките вълнички пречупвали слънчевите лъчи, които проливали сиянието си през бистросиния мразовит въздух. Този спокоен облик на природата бил приветстван като добър предвестник за пътешествието и водачът веднага се отправил към пристанището, за да огледа два парахода, закотвени там. По средата на следващата нощ, когато всички почивали, първо ги стреснала страховита буря от вятър, тракащ дъжд и градушка, а след това и гласът на някой на улицата, крещящ, че заспалите трябва да се събудят, иначе ще се удавят; и когато се втурнали полуоблечени навън, за да открият значението на тази тревога, те открили, че приливът, издигайки се над всяка граница, връхлитал върху града. Те се изкачили на скалата, но мракът допускал само белия гребен на вълните да бъде видим, докато ревящият вятър смесвал своя вой в злокобно съгласие с дивите вълни. Ужасният нощен час, пълната неопитност на мнозина, които никога преди не били виждали морето, воплите на жените и виковете на децата допринесли за ужаса на суматохата.

През целия следващ ден същата обстановка продължила. Когато приливът се отдръпвал, градът бил сух, но после той се издигал дори по-високо, отколкото в предходната нощ. Огромните кораби, оставени да гният по пътищата, се завъртели на котвите си и задвижвани и притиснати срещу скалата, плавателните съдове в пристанището били изхвърлени на сушата като водорасли и там — разбити на парчета от вълните. Талазите се блъскали о скалата, която поддала и ужасената тълпата видяла огромни отломки от близката земя да падат с трясък и рев в морето. Тази гледка въздействала по различен начин на различните хора. Повечето смятали, че това е божие наказание заради нашето отшелничество от родната ни земя. Много от тях били още по-нетърпеливи да напуснат този земен кът, превърнал се сега в затвор, който, изглежда, не беше способен да устои на посегателствата на гигантските вълни на океана.

Когато пристигнахме в Дувър след изтощителен ден на пътуване, всички се нуждаехме от почивка и сън; но сцената, разиграваща се около нас, скоро пропъди тези намерения. Бяхме привлечени, заедно с по-голямата част от нашите спътници, до ръба на скалата, където да слушаме и да правим хиляди предположения. Мъгла стесняваше хоризонта ни до около четвърт миля, а мъгливият воал, студен и плътен, забулваше небе и море в еднаква неизвестност. Това, което допринесе за нашето безпокойство, беше обстоятелството, че две трети от първоначалната ни численост вече ни очакваше в Париж, и вкопчвайки се, както сега правехме безкрайно болезнено, за всяко допълнение към нашите тъжни остатъци, тази раздяла, с безкрайния непроходим океан помежду ни, ни порази с ужас. Накрая, след като се бавихме в продължение на няколко часа върху скалата, се оттеглихме в замъка на Дувър, чийто покрив подслоняваше всички, които дишат английския въздух, и потърсихме съня, необходим за възстановяване на силата и смелостта на нашите износени тела и вяли души.

Рано сутринта Ейдриън ми донесе желаната вест, че вятърът беше променил посоката си: преди беше югозападен, а сега — североизточен. Небето беше оголено от облаци от нарастващата буря, докато приливът, отдръпвайки се, изцяло напуснал града. Смяната на вятъра по-скоро засили яростта на морето, но превърна предишния му тъмен оттенък в яркозелен и въпреки неотслабващата му врява, по-веселият му вид породи надежда и радост. Цял ден наблюдавахме бушуването на грамадните вълни, а с наближаването на залеза желанието да разгадаем какво ще ни донесе утрешният ден ни накара да се съберем на ръба на скалата. Когато могъщото светило се приближи на няколко градуса от буреносния хоризонт, внезапно — какво чудо! Три други слънца, също тъй изгарящи и блестящи, се втурнаха от различни краища на небесата към голямото кълбо и се завъртяха около него. Блясъкът на светлината беше твърде силен за нашите заслепени очи; самото слънце сякаш се включи в танца, докато морето гореше като пещ, като Везувий в пламъци, с течаща лава отдолу. Конете избягаха ужасени от конюшните си — стадо добитък, поразено от паника, препусна до ръба на скалата и заслепено от светлината, се хвърли със страховити викове във вълните отдолу. Появата на тези метеори беше сравнително кратка: внезапно трите лъжливи слънца се обединиха в едно и се потопиха в морето. Няколко секунди след това оглушителен воден звук се надигна с ужасен трясък от мястото, където те бяха изчезнали.

Междувременно слънцето, необременено от странните му спътници, закрачи с привичното си величие към западния си дом. Когато — не смеехме да се доверим на доскоро заслепените си очи, но така ни се стори — морето се надигна, за да се срещне със слънцето, водната стена се извиси, докато не закри огнения глобус, и продължи да се издига на хоризонта, сякаш внезапно движението на земята ни бе разкрито — сякаш вече не бяхме управлявани от древни закони, а бяхме пуснати без посока в неизвестна област в космоса. Мнозина извикаха на глас, че това не са метеори, а глобуси от горяща материя, които са подпалили Земята и са накарали необятния котел в краката ни да се пени с безмерните си вълни; настъпил е Денят на страшния съд, настояваха те, и след няколко мига щяхме да бъдем пренесени пред ужасното изражение на всемогъщия съдия; докато онези, по-малко склонни към мечтателски ужаси, заявиха, че двете несъвместими бури са причинили последното явление. В подкрепа на това убеждение те посочиха обстоятелството, че източният вятър заглъхна, докато настъпващият западен вятър смеси дивия си вой с рева на наближаващите води. Щеше ли скалата да устои на този нов побой? Не беше ли гигантската вълна далеч по-висока от пропастта? Няма ли нашият малък остров да бъде потопен от прииждането ѝ? Тълпата от зрители побягна. Те се разпръснаха из полетата, спирайки тук и там и обръщайки се назад с ужас. Едно възвишено чувство на страхопочитание успокои бързите удари на сърцето ми — аз очаквах приближаването на заплашителната разруха с онова тържествено смирение, което неизбежното нещастие ни вдъхва. Всеки момент океанът придобиваше по-страховит облик, докато здрачът беше затъмнен от платното, което западният вятър бе разпростряло върху небето. Постепенно обаче, с прииждането на вълната, тя придоби по-мек вид; някакво подводно течение или препятствие по дъното на морето възпря напредъка ѝ и тя потъна полека; а повърхността на морето стана равномерно по-висока, докато вълната се разтваряше в него. Тази промяна ни отне страха от непосредствена катастрофа, макар че все още се тревожехме за крайния изход. Продължихме през цялата нощ да гледаме яростта на морето и скоростта на поройните облаци, през чиито отвори необичайните звезди се втурваха стремително; трясъците на несъвместимите стихии ни лишиха от всякаква възможност за сън.

Това продължи непрекъснато три дни и три нощи. Най-храбрите сърца трепереха пред свирепата враждебност на природата; запасите започнаха да се изчерпват, макар че всеки ден групи, търсещи храна, биваха изпращани до по-близките градове. Напразно си втълпявахме, че няма нищо извън обичайния ред на природата в този раздор, на който ставахме свидетели; нашата пагубна и непреодолима съдба превърна най-добрите от нас в страхливци. Смъртта ни беше преследвала в продължение на много месеци чак до тясната ивица на времето, в която стояхме сега; наистина тясна и удряна от бури беше нашата пътека, надвиснала над голямото море от бедствия.

Както незащитен северен бряг

разтърсван е от зимните вълни,

тъй чести бури надигат се към нас,

а от запад бушуват ветрове диви

и хвърлят те планински дрезгав

глас връз поразени пясъчни плитчини.[95]

Беше необходимо нещо повече от човешка сила, за да не се отчайваме пред заплахите за унищожение, които ни заобикаляха отвсякъде.

След като изминаха три дни, бурята утихна, чайките полетяха над спокойното лоно на безветрената атмосфера и последните жълти листа на най-горните клони на дъбовете увиснаха неподвижно. Морето вече не се разбиваше с ярост, но продължаваше да е бурно. Все пак таяхме надежда за промяна и не се съмнявахме, че след няколко дни то ще възстанови спокойствието си. Залезът на четвъртия ден потвърди тази идея; беше ясен и златист. Докато гледахме пурпурното море, сияещо отдолу, вниманието ни бе привлечено от едно необикновено зрелище; едно тъмно петънце — като се приближи, видяхме, че е лодка, която яздеше върха на вълните и от време на време се изгубваше в стръмните долини между тях. Следяхме движението ѝ, изпълнени с нетърпеливи въпроси, и когато видяхме, че очевидно се бе запътила към брега, се спуснахме до единственото проходимо място и вдигнахме знаме, за да я насочим. С помощта на бинокли различихме нейния екипаж; той се състоеше от девет мъже, англичани, действително принадлежащи към двете чети с наши хора, които ни бяха изпреварили и от няколко седмици се намираха в Париж. Бяхме привикнали да срещаме сънародниците си в далечни страни и поздравихме нашите посетители при пристигането им с протегнати ръце и радостни приветствия. Те не бързаха да отвърнат на поздравленията ни. Изглеждаха ядосани и възмутени като гневното море, което бяха прекосили при надвиснала опасност, макар че очевидно бяха по-недоволни един от друг, отколкото от нас. Беше необичайно да видя тези човешки същества, които изглеждаха, сякаш бяха поникнали от земята като редки и безценни растения, пълни с яростна страст и дух на гневно съревнование. Първото им желание беше да бъдат изпратени до лорд-протектора на Англия, така нарекоха Ейдриън, макар че той отдавна бе захвърлил празната титла, като горчива подигравка със сянката, до която протектората сега беше сведен. Те бързо бяха отведени до замъка Дувър, от чиято кула Ейдриън бе наблюдавал движенията на лодката. Той ги прие с интереса и удивлението, които това странно посещение предизвикваше. В бъркотията, породена от техните гневни искания за привилегии, отне много време, преди да успеем да открием тайното значение на това странно събитие. Постепенно, от освирепелите декламации на един, свирепите включвания на друг и горчивите подигравки на трети, научихме, че те са представители от нашата колония в Париж; от три партии, основани там, всяка с гневно съперничество се опитала да постигне превъзходство над другите две. Тези представители бяха изпратени от партиите при Ейдриън, който е бил избран за посредник, и бяха пропътували от Париж до Кале през пустите градове и безлюдната провинция, отдавайки се на жестоката омраза, която изпитват един към друг, и сега те защитаваха своите каузи с отявлен партиен дух.

Разпитвайки представителите поотделно, след много проучвания ние научихме истинската ситуация в Париж. Тъй като парламентът го беше избрал за заместник на Райланд, всички оцелели англичани се бяха подчинили на Ейдриън. Той беше нашият водач, който да ни отведе от родната земя до непознати страни, нашият законодател и закрилник. При първоначалните договаряния за нашето преселване не беше предвидена продължителна раздяла на членовете ни и ръководството на цялата група беше подчинено на графа на Уиндзор. Но непредвидени обстоятелства промениха нашите планове и в рамките на близо два месеца по-голямата част от нашите хора се бяха оказали далеч от върховния си началник. Те се бяха разделили на две различни партии и при пристигането им в Париж между тях възникнали разногласия.

Бяха заварили Париж пустиня. Когато чумата се бе появила за пръв път, връщането на пътници и търговци и общуването чрез писма редовно ни осведомяваха за разрухата, причинена от болестта на континента. Но когато смъртността се увеличи, тези отношения намаляха и бяха прекъснати. Дори в самата Англия общуването от единия край на острова до другия стана бавно и рядко. А ако някой меланхоличен пътешественик, желаещ да се увери в живота или смъртта на своите роднини, отплаваше от френския бряг, за да се завърне сред нас, алчният океан често поглъщаше малкия му плавателен съд или след ден-два той биваше заразен от болестта и умираше, преди да може да разкаже историята за опустошението на Франция. Следователно бяхме до голяма степен невежи относно ситуацията на континента и таяхме някаква смътна надежда, че ще открием многобройни спътници из просторните му земи. Но същите причини, които толкова страховито бяха смалили английската нация, имаха даже по-голям простор за злини в нашата страна съседка. Франция беше пуста; по време на дългия път от Кале до Париж нито едно човешко същество не било открито. В Париж имало няколко, навярно стотина, които се предали на настъпващата съдба, бродели по улиците на столицата и се събирали, за да разговарят за отминали времена с онази жизненост и дори веселие, които рядко изоставят хората от тази нация.

Неоспорвани, англичаните завладели Париж. Неговите високи къщи и тесни улички били мъртви. Няколко бледи фигури били открити в обичайните кътчета в Тюйлери; те се чудели защо обитателите на острова са доближили злополучния им град — защото в изобилието от нещастие страдащите винаги си представят, че техният дял от бедствието е най-горчивият, също както, когато понасяме силна болка, ние бихме разменили конкретното изтезание, под което се гърчим, за всяко друго, което би споходило различна част от тялото. Те изслушали разказа на преселниците относно подбудите им да напуснат родната си земя и накрая вдигнали рамене почти презрително.

— Върнете се — казали те, — върнете се на вашия остров, чийто морски полъх и преграда от континента дават някакво обещание за здраве; ако чумата сред вас е избила стотици, при нас изби хиляди. Не сте ли дори сега по-многобройни от нас? Преди година щяхте да заварите само болните, които погребват мъртвите; сега сме по-щастливи, защото болката от борбата отмина и малцината, които ще намерите тук, търпеливо очакват последния удар. Но вие, които не сте готови да умрете, не вдишвайте по-дълго въздуха на Франция или скоро ще бъдете само част от нейната почва.

По този начин, със заплахата на меча, те прогонили онези, които бяха избягали от огъня. Но опасността, оставена зад гърбовете им, била сметната за неизбежна от моите сънародници, а тази пред тях за съмнителна и далечна, и скоро други чувства се породили, за да заличат страха или да го заменят със страсти, които не би трябвало да имат място в братството на нещастните оцелели в един чезнещ свят.

По-многобройната отшелническа група, която бе пристигнала първа в Париж, си приписала превъзходство на ранг и власт; а втората отстояла своята независимост. Трета група била сформирана от един сектант, самоиздигнал се пророк, който, докато прехвърлял цялата власт и господство на Бог, целял да получи истинското управление над другарите си в собствените си ръце. Тази трета партия се състоеше от най-малко хора, но техните намерения бяха повече от едно, покорството им към водача им беше по-цялостно, тяхната твърдост и смелост — по-непреклонни и дейни.

През целия период на чумата религиозните водачи бяха притежавали голяма сила: сила за добро, ако бе правилно насочена, или за неизброими вреди, ако фанатизмът или нетърпимостта ръководеха усилията им. В настоящия случай чувство, по-лошо и от двете, подтикваше техния водач. Той беше самозванец в най-твърдия смисъл на думата. Мъж, който, задоволявайки порочните си склонности, отрано в живота си бе загубил всякакво чувство за справедливост или самосъзнание, и който, когато амбицията беше пробудена у него, се предаваше на влиянието ѝ, без да изпитва каквито и да е угризения на съвестта. Баща му е бил проповедник методист, възторжен човек с прости намерения, чиито пагубни учения за „избраните“ и специална благодат допринесли за унищожаването на всяка капка съвест у сина му. Докато чумата се разрастваше, той беше кроил различни планове, чрез които да се сдобие с последователи и власт. Ейдриън беше открил и осуетил тези опити, но сега Ейдриън го нямаше, вълкът прие овчето облекло и стадото допусна измамата: той беше създал партия в няколкото седмици, през които беше в Париж, която ревностно разпространяваше вероизповеданието на неговата божествена мисия и вярваше, че безопасността и спасението ще бъдат предоставени само на онези, които се доверяват на него.

Щом се зародил духът на раздора, най-незначителните поводи му давали сила. Пристигайки в Париж, първата партия завладяла Тюйлери; случайност и приятелското чувство накарали втората да се настани близо до тях. Възникнало съревнование относно разпределението на плячката; началниците на първата група поискали всичко да бъде предоставено на тяхно разположение; с това предложение отсрещната страна отказала да се съобрази. Когато следващия път втората отишла да търси храна, портите на Париж били залостени за нея. След като преодолели тази трудност, нейните членове се насочили към Тюйлери. Открили, че враговете им вече били изгонени оттам от Избраните, както се наричала фанатичната партия, които отказвали да допуснат в двореца всеки, който първо не се отрече от подчинението си към другиго, освен Бог и неговия пратеник на земята, техния водач. Това било началото на размириците, които накрая продължили толкова дълго, че трите партии, въоръжени, се срещнали на площад Вандом, всяка решена да потуши със сила съпротивата на противниците си. Те се събрали, мускетите им били заредени и дори насочени към гърдите на техните така наречени врагове. Една дума щяла да е достатъчна последните хора там да натоварят душите си с престъплението на убийството и да потопят ръцете си в кръвта на другия. Чувство за срам, спомен, че не само тяхната кауза, но и съществуването на цялата човешка раса е заложено на картата, нахлули в гърдите на водача на най-многобройната партия. Той бил наясно, че ако редиците изтънеят, няма кой друг да ги попълни; че всеки човек е като безценен скъпоценен камък в кралска корона, която, ако бъде унищожена, земните недра не биха могли да възстановят. Той беше млад мъж и беше сприхав от самонадеяност и представата за неговия висок ранг и превъзходство пред всички други претенденти; сега се разкаял за делата си, усетил, че всичката кръв, която била на път да бъде пролята, ще тежи на съвестта му, с внезапен порив пришпорил коня си между групите и поставяйки една бяла носна кърпичка на върха на издигнатия си меч, поискал преговори, а другите водачи се подчинили на сигнала. Той говорил сърдечно, припомнил им клетвата да се подчиняват на лорд-протектора, обявил настоящата им среща за измяна и бунт, признал, че бил постъпил прибързано от страст, и предложил всяка страна да изпрати представители при графа на Уиндзор, приканвайки неговата намеса и предлагайки подчинение на неговото решение. Предложението му било прието, всеки водач дал съгласието си да ръководи оттеглянето и освен това се съгласили, че след като одобренията на техните страни са разгледани, те ще се срещнат още същата нощ на някое неутрално място, за да потвърдят примирието. На срещата на началниците този план бил окончателно одобрен. Водачът на фанатиците отказал да допусне посредничеството на Ейдриън; той изпратил посланици, а не представители, за да отстояват претенцията му, а не да защитят каузата му.

Примирието трябвало да продължи до първи февруари, когато партиите отново щели да се съберат на площад Вандом; следователно беше от изключителна важност Ейдриън да пристигне в Париж преди този ден, тъй като и косъм можеше да обърне везната и спокойствието, изплашено от дребни кавги, можеше да се завърне да бди само над немите мъртви. Вече беше двадесет и осми януари; всеки кораб, разположен близо до Дувър, беше разбит на парчета и унищожен от яростните бури, които описах. Пътуването ни обаче не позволяваше отлагане. Още същата нощ Ейдриън, аз и дванадесет други, приятели или придружители, отплавахме от английския бряг в лодката, която беше довела представителите. Всички се редувахме на греблата и неотложният повод за нашето заминаване ни предостави изобилни теми за предположения и разговори, като потисна чувството, че напускаме родната си страна, обезлюдявайки я за последен път. Беше спокойна звездна нощ и тъмните очертания на английското крайбрежие продължиха известно време да бъдат видими на промеждутъци, докато се издигахме на широкия гръб на вълните. Аз се напрягах с дългото гребло, за да дам бързи тласъци на лодката ни, и докато водите се удряха с меланхоличен звук в страните ѝ, гледах с тъжна привързаност към онази последна гледка на опасаната от море Англия и присвивах очи, за да не изгубя твърде скоро от поглед осеяната със замъци скала, която се издигаше, за да защитава земята на героизма и красотата от набезите на океана. Самотна чайка прелетя над главите ни, за да потърси гнездото си в една пукнатина на пропастта. Да, ти ще посетиш отново земята, където си роден, помислих си аз, докато наблюдавах със завист въздушния пътешественик, но ние не ще го направим никога повече! Гробница на Идрис, сбогом! Гроб, в който моето сърце лежи погребано, сбогом завинаги!

Пътувахме по вода в продължение на дванадесет часа и силното вълнение ни караше да използваме цялата си сила. Най-накрая, чрез простите удари на гребането, стигнахме до френското крайбрежие. Звездите избледняха и сивото утро хвърли мрачен воал върху сребристите рога на гаснещата луна — слънцето се издигна широко и червено от морето, докато вървяхме през пясъка към Кале. Първата ни грижа беше да се сдобием с коне и макар и уморени от нощта ни, изпълнена с бдение и мъки, няколко души от нашата дружина веднага тръгнаха да търсят из просторните полета на откритата и вече безплодна равнина около Кале. Разделихме се на стражи, като моряци, и някои почиваха, докато други подготвяха сутрешната трапеза. Нашите пратеници се върнаха по обяд само с шест коня — с тях Ейдриън, аз и още четирима продължихме пътуването си към великия град, който обитателите му любящо наричаха „столицата на цивилизования свят“. По време на дългата им почивка нашите коне бяха станали почти диви и ние прекосихме равнината около Кале с буйна скорост. От височината близо до Булон аз отново се обърнах, за да погледна Англия; природата беше хвърлила мъглива мантия над нея, скалите ѝ бяха скрити — видях разстлалата се водна преграда, която ни разделяше и никога повече нямаше да бъде прекосена; тя лежеше в океанската равнина,

едно гнездо на лебеди, самотно

в просторно езеро.[96]

Съсипано бе гнездото, уви! Лебедите на Албион бяха изчезнали завинаги — една необитаема скала в широкия Тих океан, която от създаването на света е била пуста, безименна, незабелязана, ще бъде също толкова важна в бъдещата история, колкото обезлюдена Англия.

Пътуването ни беше възпрепятствано от хиляди пречки. Щом конете ни започнаха да се изморяват, трябваше да потърсим други — и часове бяха загубени, докато изразходвахме хитростите си, примамвайки някои от тези освободени роби на човека да поемат отново хомота си, докато преминавахме от конюшня на конюшня през градовете с надеждата, че ще открием такива, които не са забравили подслона на родните им кошари. Лошият ни успех при набавянето им ни принуди непрекъснато да оставяме някой от нашите спътници и на първи февруари Ейдриън и аз влязохме в Париж напълно сами. Спокойното утро се беше съмнало, когато пристигнахме в „Сен Дени“, и слънцето беше високо, когато шумът от гласове и сблъсъкът на оръжия, от който се бояхме, ни насочиха към мястото, където нашите сънародници се бяха събрали на площад Вандом. Подминахме тълпа от французи, които обсъждаха лудостта на островните нашественици, а сетне, взимайки внезапен завой към площада, видяхме слънчевия блясък върху извадени мечове и закрепени щикове, докато крясъци и врява раздираха въздуха. Това беше сцена на непривична бъркотия в тези дни на обезлюдяване. Подбудени от измислени неправди и обидни подигравки, противоположните страни се бяха втурнали да се нападат помежду си, докато Избраните, оттеглили се настрана, сякаш изчакваха възможността да се спуснат с по-добро предимство върху враговете си, когато те вече взаимно са се обезсилили. Една милостива сила се намеси и кръв не се проля; защото, докато обезумялата тълпа беше в разгара на нападението, жени, съпруги, майки и дъщери се втурнаха сред нея; те хванаха юздите, прегърнаха коленете на конниците и увиснаха на вратовете или въоръжените ръце на побеснелите си роднини; пронизителни женски писъци се смесиха с мъжките викове и образуваха дивата глъчка, която ни посрещна при пристигането ни.

Гласовете ни не се чуваха в суматохата. Ейдриън обаче се отличаваше с белия кон, който яздеше — пришпорвайки го, той се хвърли по средата на тълпата, беше разпознат и се надигна силен вик за Англия и протектора. Доскорошните противници, оживени до обич при вида му, се обединиха в безгрижно безредие и го заобиколиха, жените целуваха ръцете му и ръбовете на одеждите му, даже конят му получи почетните им прегръдки; някои проплакваха своето приветствие. Той се бе явил като ангел на мира, спуснал се сред тях, и единствената опасност беше, че смъртната му същност щеше да се разкрие чрез задушаването от доброжелателството на приятелите му. Гласът му най-накрая бе чут и те му се подчиниха; тълпата се отдръпна, само водачите се събраха около него. Бях виждал лорд Реймънд да язди през редиците си, погледът му на победа и величествените обноски му печелеха уважението и подчинението на всички; не такава беше появата или влиянието на Ейдриън. Неговата слаба фигура, пламенният му поглед, неговият жест, по-скоро на неодобрение, отколкото на власт, бяха доказателство, че любовта, несмесена със страх, му даваше господство над сърцата на множеството, което знаеше, че той никога не трепваше от опасност, нито пък беше подтикван от други подбуди освен грижата за общото благосъстояние. Вече не се долавяше разлика между двете страни, доскоро готови да пролеят кръвта на другата, защото, макар нито една от тях да не се предаде, и двете охотно се подчиняваха на графа на Уиндзор.

Една партия обаче остана откъсната от останалите, не вземаше участие в радостта, проявена при пристигането на Ейдриън и не попиваше духа на мира, който падаше като роса върху омекналите сърца на техните сънародници. Начело на тази тълпа стоеше масивен, мрачен мъж, чиито зли очи изследваха със злорада наслада суровите лица на неговите последователи. До този момент те бяха бездейни, но сега, възприемайки, че са били забравени във всеобщото ликуване, се приближиха със заплашителни жестове; нашите приятели се бяха нападнали в безпричинна разправия, те искаха да чуят, че каузата им е една, за да я превърнат в такава: взаимният им гняв се бе разпалил от слама в сравнение с бавно изгарящата омраза, която и двете страни изпитваха към тези отцепници, които изземваха част от бъдещия свят, за да се укрепят и затворят в замъци и да ръководят със страшни изблици и ужасяващи лъжи простите деца на земята. Първото настъпление на малката армия на Избраните събуди яростта на останалите; те сграбчиха оръжията си и зачакаха сигнала на водача си, за да започнат атаката, когато ясните звуци на гласа на Ейдриън се чуха, заповядвайки им да отстъпят; с объркан шепот и припряно оттегляне, също както вълната шумно се отдръпва от пясъците, които последно е покривала, приятелите ни се подчиниха. Ейдриън яздеше сам в пространството между противоположните редици; той се приближи до враждебния водач с молба да последва примера му, но другият не се подчини на погледа му и пристъпи напред, последван от целия си отряд. Сред тях имаше много жени, които изглеждаха по-нетърпеливи и решителни от мъжките си спътници. Те се скупчиха около своя водач, като че за да го защитят, докато на висок глас го обсипваха с всевъзможни епитети на поклонение. Ейдриън ги срещна по средата; те спряха.

— Какво търсите? — попита той. — Да не би да искате нещо от нас, което отказваме да ви дадем, и сте принудени да се сдобиете с него с помощта на оръжия и война?

На въпросите му се отговори с общ вик, в който се долавяха само думите „избор“, „грях“ и „дясната ръка на Бог“. Ейдриън погледна умишлено към водача им, казвайки:

— Не можеш ли да укротиш последователите си? Моите, както виждаш, ми се подчиняват.

Човекът отвърна намръщено; и след това, навярно уплашен, че неговите хора ще станат слушатели на дебата, който той очакваше да последва, им заповяда да се отдръпнат и сам се приближи.

— Питам отново — каза Ейдриън, — какво изисквате от нас?

— Покаяние — отвърна мъжът, чието злокобно чело събираше облаци, докато той говореше. — Покорство на волята на Всевишния, изявено пред неговите Избрани. Не умираме ли всички заради твоите грехове, о, поколение на неверието, и нямаме ли право да изискваме от теб покаяние и подчинение?

— И ако откажем, какво ще последва? — попита меко противникът му.

— Пазете се — извика мъжът, — Бог ви чува и ще порази каменните ви сърца в гнева си; отровните му стрели летят, кучетата на смъртта му се отприщени! Ние няма да загинем без отмъщение — и мощен ще бъде нашият отмъстител, когато се спусне във видимо величие и разпръсне разрухата сред вас.

— Добри ми друже — каза Ейдриън със спокойно презрение, — иска ми се да вярвам, че си просто невеж, и мисля, че не би било трудно да ти докажа, че говориш за неща, които не разбираш. Понастоящем обаче за мен е достатъчно да знам, че не търсите нищо от нас; и Бог ни е свидетел, ние също не търсим нищо от вас. Бих съжалявал, ако отровя със спорове малкото броени дни, които са останали на всеки от нас; когато сме там — посочи той надолу, — няма да можем да се борим, а тук не е нужно. Приберете се или останете; молете се на вашия Бог по вашия начин; приятелите ви могат да сторят същото. Моите молитви се състоят от мир и добра воля, примирение и надежда. На добър час!

Ейдриън се поклони леко на другия гневен участник в спора, който беше на път да отговори, и обръщайки коня си надолу по улица „Сен Оноре“, повика приятелите си да го последват. Той яздеше бавно, за да предостави време на всички да се присъединят към него, и сетне издаде заповедите си, че онези, които му се подчиняват, трябва да се срещнат във Версай.

Междувременно Ейдриън остана зад стените на Париж, докато не осигури безопасно отстъпление за всички. След около две седмици останалата част от преселниците пристигна от Англия и всички се отправиха към Версай; покои за семейството на протектора бяха подготвени в Гран Триано и там, след вълнението от събитията, ние си отдъхнахме насред разкоша на покойните Бурбони.

Глава 25

След почивка, продължила няколко дни, проведохме съвещание, за да вземем решение относно бъдещите ни стъпки. Първоначалният ни план беше да напуснем нашата неприветлива родна шир и да издирим за малцината оцелели удоволствията и насладите на южния климат. Не се бяхме спрели на някое определено място като крайна точка на нашите скитания; но един неясен образ на вечна пролет, благоуханни горички и искрящи потоци витаеше във въображението ни, примамвайки ни. Различни причини ни бяха забавили в Англия и накрая пристигнахме в средата на февруари; ако последвахме първоначалния ни план, щяхме да се озовем в по-неблагоприятно положение от преди, разменяйки нашия умерен климат за непоносимите летни жеги в Египет или Персия. Следователно бяхме принудени да променим плана си, тъй като сезонът продължаваше да бъде неподходящ, и беше решено, че трябва да изчакаме пристигането на пролетта в настоящата ни обител и така да подредим бъдещите си стъпки, че да прекараме горещите месеци в ледените долини на Швейцария, отлагайки южната част от пътешествието ни до следващата есен, ако изобщо щяхме да зърнем този сезон отново.

Замъкът и градът Версай ни предоставиха достатъчно място за пребиваване и групите, търсещи храна, се редуваха, за да ни доставят запаси. Имаше необикновена и ужасяваща разнородност в длъжностите на последните оцелели от човешката раса. Първоначално я оприличих на някоя колония, понесена над далечните морета, която за пръв път се заселваше в нова държава. Ала къде бяха оживлението и трудолюбието, характерни за един такъв сбор; първобитно изградените жилища, които трябваше да са достатъчни, докато не бъде построено по-просторно имение; набелязването на полетата; опитът за обработването им; нетърпеливото любопитство да открием непознати животни и билки; кръстосването на местността с цел да я проучим? Нашите жилища бяха дворци, храната ни — лесно съхранена в хамбари; нямаше нужда от труд, нямаше любознателност, нямаше неспокойно желание да се справим. Ако бяхме уверени, че така подсигуряваме живота на сегашните ни събратя, щеше да има повече жизненост и надежда в нашите съвещания. Трябваше да обсъдим момента, когато съществуващата продукция за издръжка на човека няма да ни е достатъчна, и какъв начин на живот трябва да приемем тогава. Трябваше да обмислим по-внимателно следващите си планове и да обсъдим мястото, където в бъдеще ще живеем. Но лятото и чумата наближаваха и ние не смеехме да гледаме напред. Всяко сърце се отвращаваше при мисълта за забавление; ако по-младите в нашата общност понякога бяха подтиквани от младежката и неопитомена радост да подемат някой танц или песен, за да развеселят меланхоличните времена, те изведнъж се отказваха, секнати от скърбящ поглед или мъчителна въздишка на някой от тях, чиято скръб и загуби го възпрепятстваха де се включи в празнуването. Ако смехът отекваше под покрива ни, сърцето все тъй пустееше от радост; и винаги, когато се случваше да стана свидетел на подобни опити за забавление, те вместо да намалят чувството ми за беда, го засилваха. Насред тълпата, търсеща удоволствия, аз затварях очи и виждах пред себе си неясната пещера, съхраняваща тленността на Идрис, и мъртвите, които лежаха наоколо, разлагайки се в притихнал покой. Когато отново се завръщах в настоящия миг, всяка нежна мелодия на лидийска флейта или хармоничен лабиринт от елегантни танци звучеше като демоничния хор във „Вълшебният стрелец“[97] и наподобяваше подскоците на влечугите, заобикалящи магическия кръг.

Най-ценният ми период на покой настъпваше, когато, освободен от задължението да общувам с тълпата, можех да си отдъхвам в скъпия дом, където децата ми живееха. Наричам ги мои деца, понеже най-нежни бащински емоции ме обвързваха с Клара. Тя вече беше на четиринадесет; тъга и дълбоко познание за обстоятелствата, които я заобикаляха, усмиряваха неспокойния девически дух, а пък спомените за баща ѝ, когото тя боготвореше, и уважението ѝ към мен и Ейдриън, засадиха виеше чувство за дълг в младото ѝ сърце. Макар нравът ѝ да беше сериозен, тя не беше тъжна; нетърпеливото желание, което кара всички нас, когато сме млади, да скубем крилата си и да изпъваме вратовете си, за да можем по-бързо да кацнем на пръсти на върха на зрелостта, бе сломено в нея от ранните ѝ преживявания. Всичко, което тя можеше да отдели от преливащата любов по паметта на родителите ѝ и вниманието към нейните живи роднини, беше заделено за религията. Това беше невидимият закон на сърцето ѝ, който тя криеше с детинска сдържаност и ценеше още повече, защото беше тайна. Има ли вяра тъй пълна, великодушие тъй чисто, надежда тъй пламенна като тези на ранната младост? И Клара, цялата любов, нежност и доверие, която от дете бе хвърляна в необятното море от страст и нещастие, виждаше пръста на привидна божественост във всичко и най-голямата ѝ надежда беше да бъде приета от бога, пред който тя се прекланяше. Евелин беше само на пет години; радостното му сърце не беше способно на скръб и той оживяваше къщата ни с невинното веселие, присъщо на възрастта му.

Остарялата графиня на Уиндзор беше загубила стремежа си за власт, титла и величие; тя ненадейно беше обзета от убеждението, че любовта е единственото благо в живота, добродетелта — единственото облагородяващо отличие и значимо богатство. На това я бяха научили мъртвите устни на нейната пренебрегвана дъщеря; и с цялата пламенна буйност на характера ѝ графинята се посвети на придобиването на привързаността на останалите ѝ роднини. В младежките му години сърцето на Ейдриън беше хладно към нея и макар да се отнасяше с дължимото уважение, нейната студенина, примесена със спомена за разочарование и лудост, го караше да изпитва дори болка в нейно присъствие. Тя забелязваше това и все пак бе решена да спечели любовта му — препятствието послужи по-скоро да пробуди нейната амбиция. Както Хенри, император на Германия, лежал в снега пред портата на папа Лъв в продължение на три зимни дни и нощи, така и графинята в смирение чакаше пред ледените прегради на затвореното сърце на сина ѝ, докато той, слуга на любовта и принц на нежно благоволение, не ги отвори широко, за да я приеме, дарявайки с пламенност и благодарност почитта на синовната обич, която тя заслужаваше. Нейните разум, смелост и самообладание станаха мощни помощници на Ейдриън в трудната задача да управлява размирната тълпа, която му бе подчинена.

Основните обстоятелства, които нарушаваха спокойствието ни по онова време, се дължаха на близостта на пророка самозванец и неговите последователи. Те продължиха да живеят в Париж, но техни мисионери често посещаваха Версай — и такава бе властта на твърденията им, неверни, ала яростно повтаряни, над охотната лековерност на невежите и страхливите, че те рядко не успяваха да привлекат някой от нашите към своята страна. Един такъв пример, дошъл непосредствено до нашето внимание, ни накара да обмисляме окаяното състояние, в което трябва да оставим сънародниците си, когато при наближаването на лятото продължим към Швейцария и оставим зад нас една заблудена група в ръцете на техния подъл водач. Усещането за незначителността на нашата численост и очакването, че още повече ще намаляваме, ни притискаше; и докато прибавянето на някого към четата ни би било повод за поздравления за нас самите, двойно по-удовлетворяващо би било да спасим от пагубното влияние на суеверие и неумолима тирания жертвите, които, макар и доброволно оковани, стенеха под него. Ако смятахме, че проповедникът е искрен във вярата на собствените си пророчества или поне умерено подтикван от добрина при упражняването на придобитата си власт, ние щяхме веднага да се обърнем към него и да се опитаме с най-умелите си доводи да смекчим и очовечим възгледите му. Но той беше подбуден от амбиция, той копнееше да властва над последните изоставащи от прегръдката на смъртта; неговите планове отидоха толкова далеч, че го накараха да изчислява как, ако от тези смачкани останки оцелеят неколцина, така че нова раса да бъде издигната, той, държащ здраво юздите на вярата, може да бъде запомнен от постчумавата раса като патриарх, пророк, даже божество, каквито след Потопа станали завоевателят Юпитер, законодателят Серапис и пазителят Вишну. Тези идеи го направиха непоколебим в управлението му и яростен в омразата му към всеки, който си позволяваше да дели с него завладяната му империя.

Странно, но неоспоримо обстоятелство е, че филантропът, пламенен в желанието си да върши добро, търпелив, разумен и нежен, който презира използването на други доводи освен истината, има по-малко влияние върху съзнанията на хората, отколкото онзи, грабещият и егоистичният, който е готов да използва всякакви средства, да събуди всяка страст, да разпространява лъжи в името на успеха на каузата му. Ако от незапомнени времена това винаги се е случвало, то разликата беше безкрайно по-голяма сега, когато единият можеше да въведе мъчителни страхове и превъзходни надежди в действие, докато другият не таеше големи надежди, че може да повлияе на въображението, за да отслаби страховете, които самият той пръв бе изпитал. Проповедникът беше убедил своите последователи, че бягството им от чумата, спасението на децата им и произходът на новата човешка раса от тяхното семе зависят от вярата и подчинението им към него. Те жадно попиха това убеждение и прекалената им лековерност дори ги караше да искат да обърнат и други към същата вяра.

Как да примами хората далеч от този измамен съюз беше честа тема на размислите и разговорите на Ейдриън. Той кроеше много планове за целта, но собствената му чета изискваше цялото му внимание, за да осигури нейната преданост и безопасност, освен това проповедникът беше също толкова предпазлив и разсъдлив, колкото беше и жесток. Неговите жертви живееха по най-строгите правила и закони — или ги държаха затворени в Тюйлери, или ги пускаха навън в такива бройки и с такива водачи, които изключваха възможност за противоречия. Сред тях обаче имаше една, която аз бях решен, че ще спася — една наша позната от по-щастливи дни. Идрис я беше обичала; и нейният отличен нрав правеше особено печално обстоятелството, че тя биваше жертвана от този безмилостен канибал на душите.

Този човек имаше между двеста и триста души, поведени от неговите знамена. Повече от половината от тях бяха жени, имаше около петдесет деца на различна възраст и не повече от осемдесет мъже. Те бяха предимно от онези, които, докато още съществуваха такива разграничения, се причисляваха към нисшите класи на обществото. Изключенията се състояха от няколко жени с висше потекло, които, обзети от паника и опитомени от скръб, се бяха присъединили към него. Между тях беше една млада, прекрасна и възторжена девойка, чиято доброта я превръщаше в по-лесна жертва. Споменах я преди: Жулиета, най-малката дъщеря и сега единствена реликва от херцогския род на… Има някои създания, върху които съдбата сякаш избира да излее в неизмерима порция чашата на гнева си. Такава беше злополучната Жулиета. Беше изгубила угаждащите ѝ родители, нейните братя и сестри, спътници на младостта ѝ; с един жесток замах те ѝ бяха отнети. И все пак тя отново се беше осмелила да се нарече щастлива; обединени с нейния любим, с онзи, който притежавал и изпълвал цялото ѝ сърце, тя се поддала на опияняващите сили на любовта и виждала и чувствала само неговия живот и присъствие. Но в момента, в който с дълбока наслада приветствала знаците на майчинството, единствената опора на живота ѝ се предала — нейният съпруг умрял от чумата. Известно време тя била приспивана от лудост; раждането на детето ѝ я върнало обратно към жестоката действителност, но в същото време ѝ дало обект, заради когото да опази живота и разума си. Всички нейни приятели и роднини били умрели и тя била оставена на самотата и немотията; дълбока меланхолия и гневно нетърпение изкривили разсъдъка ѝ, така че тя не могла да събере сили да разкрие страданието си пред нас. Когато чула за плана за всеобщо преселване, тя решила да остане с детето си да живеят сами в широка Англия или да умрат, ако съдбата повелява, до гроба на нейния любим. Беше се скрила в един от многобройните празни домове в Лондон; именно Жулиета бе спасила моята Идрис на фаталния двадесети ноември, макар че моята непосредствена опасност и последвалото заболяване на Идрис ни накараха да забравим нашата злочеста приятелка. Това обстоятелство обаче я беше довело отново в контакт с нейните събратя; леко заболяване на нейната рожба ѝ доказало, че тя все още е обвързана здраво с човечеството; опазването на живота на това малко създание станало целта на нейното съществуване и тя се присъединила към първата група от преселници, заминали за Париж.

Жулиета се превърна в лесна плячка за методиста; нейната чувствителност и остри страхове я направиха достъпна за всяка подбуда; любовта към детето ѝ я накара нетърпеливо да се вкопчва във всяка сламка, подадена ѝ, за да го спаси. Нейното съзнание, веднъж разклатено и вече настройвано от най-грубите ръце, я направи доверчива: красива като митична богиня, с глас, ненадминат по сладост, горяща с новозапалено въодушевление, тя стана непреклонен привърженик и мощен помощник на водача на Избраните. Бях я забелязал в тълпата в деня, в който се срещнахме на площад Вандом; и като си спомних внезапно как тя бе спасила, сякаш в провидение, моята изгубена Идрис в нощта на двадесети ноември, се укорих за пренебрежението и неблагодарността си и бях подтикнат да пробвам всичко по силите си, за да я върна към по-добрата ѝ същност и да я спася от лапите на лицемерния унищожител.

В този момент от историята ми няма да описвам хитростите, които използвах, за да навляза в убежището на Тюйлери, и няма да започвам досаден разказ за моите стратегии, разочарования и упоритост. Най-накрая успях да прекрача онези стени и обиколих залите и коридорите в нетърпелива надежда да намеря избрания от мен последовател, чиято вяра щях да променя. Измислих план вечерта да се слея незабелязано с богомолците, които се събираха в параклиса, за да слушат лукавите и красноречиви тиради на техния пророк. Видях Жулиета близо до него. Тъмните ѝ очи, страховито белязани от неспокойния поглед на лудостта, бяха насочени към него; в обятията си тя държеше детето си, още ненавършило една година, и единствено грижата по него можеше да отвлече вниманието ѝ от думите, които тя ревностно поглъщаше. След като проповедта приключи, хората се разпръснаха; всички напуснаха параклиса, освен тази, която търсех; пеленачето ѝ беше заспало, затова тя го постави върху една възглавница и седна на пода до него, наблюдавайки спокойната му дрямка.

Представих ѝ се; за момент естественото чувство пробуди радост, която отново изчезна, когато с пламенни и привързани призиви я помолих да ме придружи в бягството от тази бърлога на суеверията и нещастието. След миг тя се завърна към фанатичните си бълнувания и ако нежната ѝ природа позволяваше, щеше да ме обсипе с ругатни. Тя ме призова, заповяда ми да я оставя.

— Внимавай, ах, внимавай — извика Жулиета, — избягай, докато все още бягството ти е осъществимо. Сега си в безопасност; но странни звуци и вдъхновения ме сполетяват понякога и ако Вечният ми разкрие с ужасен шепот неговата воля, че за да спася детето си, ти трябва да бъдеш пожертван, аз ще призова спътниците на този, когото наричаш тиранин; ще те разкъсат крайник по крайник, а пък аз дори с една сълза няма да осветя смъртта на онзи, когото Идрис обичаше.

Тя говореше припряно, с безжизнен глас и обезумял поглед; нейното дете се събуди и изплашено започна да плаче; всяко ридание достигна до сърцето на злополучната майка и тя смеси любящите епитети, с които се обръщаше към нейната рожба, с гневни заповеди да я оставя. Ако имаше как, щях да рискувам всичко, щях да я изтръгна насила от бърлогата на убиеца и да я поверя на лечебния балсам на разума и обичта. Но аз нямах избор, нямах сила дори за по-продължителна борба; дочуха се стъпки по коридора и гласът на проповедника се приближи. Жулиета, притискайки детето си в плътна прегръдка, избяга през друг проход. Дори тогава щях да я последвам, но врагът ми и спътниците му влязоха; бях обграден и взет за заложник.

Спомних си за заплахата на нещастната Жулиета и очаквах пълната отмъстителна буря на мъжа и пробуденият гняв на неговите последователи да се стоварят мигновено върху мен. Разпитаха ме. Отговорите ми бяха прости и искрени.

— Собствената му уста го осъжда — възкликна самозванецът. — Той признава, че намерението му е било да съблазни от пътя на спасението нашата дълбоко обичана божия сестра; заведете го в тъмницата, утре той ще се срещне със смъртта; явно сме призовани да дадем пример, огромен и ужасяващ, за да изплашим децата на греха от нашето убежище на спасените.

Сърцето ми се отврати от лицемерния му език, но за мен беше недостойно да се сражавам словесно с грубиянина и отговорът ми беше хладен; а пък аз, не изпитващ и капка страх, си помислих, че един човек, верен на себе си, смел и решителен, би могъл да се пребори с това стадо от заблудени маниаци дори от сцената на ешафода.

— Помни — казах — кой съм и бъди сигурен, че не ще умра неотмъстен. Вашият законен магистрат, лорд-протекторът, знае за моето намерение и е наясно, че съм тук; мълвите за кръвопролитието ще го достигнат и ти и твоите нещастни жертви дълго ще оплаквате трагедията, която сте на път да разиграете.

Врагът ми не благоволи да отвърне дори и с поглед.

— Знаете какъв е вашият дълг — рече той на своите другари, — подчинявайте се.

След миг бях хвърлен на земята, завързан, с покрити очи и отнесен набързо — свободата на крайниците и зрението ми беше възстановена едва когато, заобиколен от стените на тъмницата, мрачни и непроницаеми, се озовах затворник и съвсем сам.

Това беше последствието от опита ми да спечеля привърженичката на този престъпник; не можех да си представя, че той би посмял да ме осъди на смърт. И все пак аз бях в неговите ръце; пътят на неговата амбиция винаги е бил тъмен и жесток, властта му се основаваше на страха, за него думата, която може да ме убие нечут и незабелязан в неизвестността на тъмницата ми, е по-лесна за изговаряне, отколкото милостивото дело е за извършване. Той вероятно не би рискувал публична екзекуция, но скрито убийство би ужасило всички мои спътници от опити за подобни подвизи и в същото време предпазливото поведение навярно би му спестило въпросите и отмъщението на Ейдриън.

Преди два месеца, в една по-мрачна гробница от тази, която сега обитавах, бях обмислял тихо да сложа край на живота си; сега потръпвах от наближаването на съдбата. Опитвах се да си представя каква смърт ми готвеше той. Дали би позволил да умра от глад, или пък дадената ми храна е напоена със смърт? Дали би се прокраднал в съня ми, или ще трябва да се боря до последно с моите убийци, знаейки дори докато страдам, че ще бъда повален? Живеех на земя, чието намалено население можеше да бъде преброено с проста детска аритметика; бях преживял дълги месеци, в които смъртта бе дебнела близо до мен, докато на промеждутъци сянката на нейната скелетна фигура помрачаваше пътя ми. Вярвах, че ненавиждам мрачния фантом и с презрение се присмивах на силата му.

Всяка друга съдба щях да посрещна със смелост, даже храбро щях да изляза да се сблъскам с нея. Но да бъда убит по този начин, посред нощ, от хладнокръвни убийци, без приятелска ръка, която да затвори очите ми или да приеме моята благословия за сбогом; да умра в сражение, омраза и презрение — ах, защо, моя ангелска любов, ме върна към живот, когато стоях на ръба на гроба, за да бъда тъй скоро подхвърлен там като осакатен труп!

Минаха часове, векове. Ако можех да намеря думи за многобройните мисли, които тогава ме занимаваха в безкрайна последователност, то бих изписал цели томове. Въздухът беше усоен, подът на тъмницата плесенясал и леденостуден; гладът също се стовари отгоре ми и нито звук отвън не достигаше до мен. Грубиянът беше обявил, че утре ще умра. Кога щеше да дойде утрешният ден? Не беше ли вече тук?

Вратата ми беше на път да се отвори. Чух завъртането на ключа и бавното отстраняване на резетата. Отварянето на пресичащите се проходи позволи на звуците от вътрешността на двореца да стигнат до мен и аз чух как часовник удари един часа. Идват да ме убият, помислих си аз; този час не подобава на публична екзекуция. Изправих се до стената срещу входа; събрах силите си, възвърнах смелостта си, нямаше да падна като питомна плячка. Бавно вратата се отдръпна на пантите си — бях готов да скоча напред, за да сграбча и да се боря с нашественика, докато обликът на този, който влезе, не промени веднага настроението ми. Беше самата Жулиета; бледа и трепереща, тя стоеше с лампа в ръка на прага на тъмницата, гледайки ме с тъжно изражение. Но след миг възвърна самообладанието си и безжизнените ѝ очи възстановиха блясъка си. Тя каза:

— Дойдох да те спася, Върни.

— И себе си също — извиках аз. — Скъпа приятелко, можем ли наистина да бъдем спасени?

— Нито дума повече — отговори тя, — последвай ме!

Подчиних се мигновено. С тихи стъпки прекосихме много коридори, изкачихме няколко стълбища и преминахме през дълги галерии; в края на една от тях тя отключи нисък портал; струя въздух изгаси лампата ни, но вместо нея разполагахме с благословените лунни лъчи и откритото лице на небето. Тогава Жулиета първа заговори:

— Вече си в безопасност — рече тя, — Бог да те благослови! Сбогом!

Хванах неохотната ѝ ръка.

— Скъпа приятелко — извиках, — заблудена жертво, не възнамеряваш ли да избягаш с мен? Не си ли рискувала всичко, подпомагайки моето бягство? Нали не мислиш, че ще ти позволя да се върнеш и да понесеш сама последиците от яростта на този мерзавец? Никога!

— Не се страхувай за мен — тъжно отвърна милото момиче — и не си въобразявай, че си могъл да напуснеш тези стени без съгласието на нашия водач. Той е този, който те спаси; той ми възложи задачата да те доведа дотук, защото аз съм най-добре запозната с твоите мотиви да дойдеш и най-добре мога да оценя неговата милост, задето ти позволява да напуснеш.

— И ти си — извиках аз — подлъгана от този човек? Ако съм жив, той се бои от мен като враг, а ако съм мъртъв, ще се страхува от моите отмъстители. Насърчавайки това потайно бягство, той запазва представлението на последователност пред своите последователи, но милостта е далеч от сърцето му. Забравяш ли неговите хитрости, жестокостта и измамата? Както аз съм свободен, ти също си. Ела, Жулиета, майката на нашата изгубена Идрис ще те посрещне, благородният Ейдриън ще се радва да те приеме; ще намериш покой и любов, и по-добри надежди, отколкото фанатизмът може да ти предложи. Ела и не се страхувай; много преди да съмне ще бъдем във Версай; затвори вратата на този дом на престъпленията — ела, сладка Жулиета, избягай от лицемерие и вина към обществото на обичта и добротата.

Говорех припряно, но с плам: и докато с нежно насилие я издърпах от портала, някаква мисъл, някакъв спомен за минали сцени на младост и щастие я накара да ме изслуша и да ми се поддаде; внезапно тя се откъсна от мен с пронизителен писък:

— Детето ми, детето ми! Той държи моята рожба; моето скъпо момиче е моят заложник.

Жулиета се отскубна от мен и се стрелна в прохода; портата се затвори между нас — тя беше приклещена в лапите на този престъпник; беше затворничка, все още принудена да вдишва чумавия въздух, който полепваше по неговата демонична природа. Ветрецът галеше страните ми, луната грееше благо върху мен, пътят ми беше свободен. Радостен, задето бях избягал, ала и меланхоличен в моето щастие, аз извървях наобратно стъпките си до Версай.

Глава 26

Паметната зима премина, а с нея и отдихът от нашите страдания. Постепенно слънцето, чиито полегати лъчи бяха осигурявали по-продължително царуване на нощта, удължи дневното си пътешествие и се изкачи на най-високия си трон като покровител на новата красота на земята и неин любим. Ние, които, като мухи, събиращи се върху суха скала при отдръпването на прилива, се бяхме заигравали разточително с времето, позволявайки на нашите страсти, надежди и безумни копнежи да ни управляват, сега дочухме приближаващия рев на океана на разрухата и щяхме да побегнем към някой защитен процеп, преди първата вълна да се разбие върху нас. Решихме незабавно да започнем пътуването си към Швейцария, бяхме нетърпеливи да напуснем Франция. Под ледените сводове на ледници, под сянката на боровете, чиито мощни клони не се помръдваха заради снежния товар, край потоците, чийто силен студ оповестяваше, че произходът им е от бавно разтапящите се камари замръзнали води, насред чести бури, които може би щяха да пречистят въздуха, ние трябваше да открием здраве, ако самото здраве не се бе поболяло също.

Отначало започнахме подготовката си с лекота. Сега не се сбогувахме с нашата родна страна, с гробовете на онези, които обичахме, с потоците, цветята и дърветата, които бяха живели около нас от ранно детство. Нямаше да скърбим особено, докато напускаме Париж. Той беше място на срама, когато си спомняхме за последните ни сблъсъци и се сещахме, че оставяхме зад нас едно стадо от нещастни, заблудени жертви, огъващи се под тиранията на себелюбив самозванец. Малко мъка щяхме да изпитаме, напускайки градините, горите и залите на дворците на Бурбоните във Версай, за които се бояхме, че скоро ще бъдат опетнени от мъртвите, и когато очаквахме с нетърпение долини, по-красиви от която и да е градина, могъщи гори и зали, построени не за смъртно величие, а дворци на самата природа, чиито стени бяха Алпите на мраморната белота, а покрив — небето.

И все пак нашият дух повехна, когато наближи денят, който бяхме определили за заминаването ни. Злокобни видения и зли поличби, ако такива неща съществуват, се сгъстиха около нас, така че напразно хората можеха да кажат

че били естествени и причинени от туй и туй.[98]

Чувствахме, че те са зловещи, и се страхувахме от бъдещото събитие, свързано с тях. Нощната птица пищеше пронизително преди обедното слънце, твърдокрилият прилеп се въртеше около ложето на красотата, мърморещите гръмотевици в ранна пролет стряскаха безоблачния въздух, внезапна и унищожаваща болест нападаше дървета и храсти — все необичайни, но физически събития, по-малко ужасяващи от мисловните творения на всемогъщия страх. Някои виждаха погребални шествия и лица, опетнени от сълзи, които прелитаха през дългите градински алеи и в глуха доба отдръпваха настрана завесите на спящите. Някои чуваха ридания и викове във въздуха; печална песен се понасяше през мрачния въздух, сякаш духове отгоре изпълняваха реквиема на човешката раса. Какво обяснение имаше всичко това, освен че страхът създаваше други сетива в нашите тела, каращи ни да виждаме, чуваме и чувстваме неща, които не съществуват? Какво означаваше всичко това, освен въздействието на болно въображение и детинска лековерност? Може би така беше; но най-истинско от всичко беше съществуването на тези страхове: втренчените погледи на ужаса, пребледнелите до призрачност лица, онемелите от мъчителен уплах гласове на онези от нас, които виждаха и чуваха тези явления. Един от тях беше Ейдриън, който знаеше, че е заблуда, ала не можеше да отхвърли задушаващия ужас. Дори невежото детство се появи с изплашени писъци и спазми, за да признае присъствието на тези невидими сили. Трябваше да тръгнем: при смяната на обстановката, при заниманията и онази сигурност, която все още се надявахме да намерим, би трябвало да открием лек за тези трупащи се ужаси.

При събирането на нашата група открихме, че тя се състои от хиляда и четиристотин души — мъже, жени и деца. Следователно досега нашият брой не бе намалял, ако не се броеше изоставянето на онези, които се бяха привързали към пророка самозванец и останаха в Париж. Около петдесет французи се присъединиха към нас. Последователността на нашия поход беше лесно уредена; лошият успех, съпроводил четата ни, подтикна Ейдриън да държи всички в една група. Аз, със стотина мъже, тръгнах първи като снабдител, поемайки по пътя на Кот д’Ор през Оксер, Дижон, Доул и през Юра към Женева. На всеки десет мили трябваше да подсигурявам настаняването на толкова много хора, колкото установявах, че градът или селцето можеха да приемат, оставяйки след себе си пратеник с писмена заповед, указваща колко души трябва да бъдат настанени там. Останалата част от нашето племе след това беше разделена на групи от по петдесет, всяка от които съдържаше осемнадесет мъже, а останалата част се състоеше от жени и деца. Всяка от тези групи беше оглавена от офицер, носещ списъка с имената, с който всеки ден хората трябваше да бъдат събирани. Ако биваха разделени през нощта, на сутринта тези във фургоните чакаха другите зад тях. Във всеки от вече споменатите големите градове всички ние трябваше да се съберем и да проведем тайно заседание на главните офицери за общото благо. Заминах първи, както казах; Ейдриън бе последен. Майка му, с Клара и Евелин под нейна закрила, също остана с него. Планът ми беше първоначално да отидем не по-далеч от Фонтенбло, където след няколко дни Ейдриън трябваше да се присъедини към нас, преди да потеглим отново на изток.

Моят приятел ме придружи в продължение на няколко мили извън Версай. Той беше тъжен и с непривично унил глас изрече молитва за нашето бързо пристигане в Алпите, придружена с израз на напразно съжаление, че не бяхме вече там.

— В такъв случай — отбелязах — може да ускорим нашия поход; защо да се придържаме към план, чието мудно изпълнение ти вече не одобряваш?

— Не — рече той, — вече е твърде късно. Преди месец ние бяхме господари на себе си; сега… — Той обърна лицето си настрана от мен; макар че събиращият се здрач вече бе забулил изражението му, той го обърна още повече, докато добавяше: — Снощи един мъж почина от чумата!

Ейдриън говореше с приглушен глас, след което изведнъж стисна ръце и възкликна:

— Бързо, възможно най-бързо да се придвижваме в този последен за всички нас час; както звездите изчезват преди появата на слънцето, така ѝ наближаващата чума ще ни унищожи. Аз направих всичко по силите ми; със стиснати ръце и безсилна съпротива увиснах на колелото на чумавата колесница, но тя ме влачи заедно с нея, докато, подобно на жесток бог, продължава да смазва съществото на всички, които осейват висшия път на живота. Ако това приключи, ако нейното шествие е успешно, всички заедно ще влезем в гроба!

Сълзи се стичаха от очите му.

— Отново и отново — продължи той, — трагедията ще бъде разигравана; отново ще трябва да чувам стенанията на умиращите, риданията на оцелелите; отново ще ставам свидетел на мъките, които, поглъщайки всичко, събират цяла вечност в тяхното мимолетно съществуване. Защо съм опазен от това? Защо аз, опетненият овен на стадото, не съм от първите поразени на земята? Първият? Трудно е, много трудно за някой, роден от жена, да понесе всичко, което аз изтърпявам!

Досега, с неустрашим дух и виеше чувство за дълг и стойност, Ейдриън беше изпълнил наложената му от него самия задача. Бях го наблюдавал с благоговение и безплодно желание за подражание. Сега предложих няколко насърчаващи и съчувстващи думи. Той скри лице в ръцете си и докато се опитваше да се успокои, възкликна:

— В името на няколко месеца, само още няколко месеца, Боже, не позволявай сърцето ми да се предава или смелостта ми да бъде подчинена; нека гледките на нетърпимо страдание не подлудят това наполовина обезумяло съзнание или накарат това крехко сърце да бие срещу пределите на затвора му, така че да избухне. Вярвах, че моята съдба бе да поведа и ръководя последните хора от човешката раса, докато смъртта угаси моята власт; и на тази съдба аз се предавам. Извини ме, Върни, наранявам те, но повече няма да се жалвам. Сега отново съм себе си или даже съм по-добър от себе си. Ти знаеш как от детството ми амбициозни мисли и възвишени копнежи са воювали с вродената болест и свръхнапрегнатата чувствителност, докато последните не се превърнаха в победители. Ти знаеш как положих моята пропиляна, немощна ръка върху изоставения щурвал на човешкото управление. На моменти са ме навестявали периоди на колебания, ала досега не се бях чувствал сякаш по-висш и неуморим дух обитава моето същество, или по-скоро сякаш се е обединил с по-слабата ми страна. Свещеното провидение навярно заспа временно, за да ми покаже колко безсилен съм без неговото вдъхновение. И все пак остани известно време, о, божество на добротата и силата; все още недей презира това разбито светилище на плътска смъртност, о, безсмъртни талант! Докато дори само едно същество, на което може да бъде оказана помощ, все още е живо, стой настрана и подпри раздробения си, предаващ се двигател!

Неговата ярост и гласът му, пречупен от неудържими въздишки, потънаха в сърцето ми; очите му блестяха в мрака на нощта като две земни звезди и фигурата му се уголемяваше, а лицето му сияеше; наистина изглеждаше така, сякаш в красноречивата му молба някакъв безсмъртен дух бе обладал тялото му, възвисявайки го над човечеството.

Той бързо се обърна към мен и протегна ръка.

— На добър час, Върни, братко на любовта ми, сбогом; никакъв друг мекушав израз не бива да преминава през тези устни, аз отново съм жив: напред към нашите задачи и сраженията с непреодолимия ни враг, защото аз ще се боря срещу него до последно.

Той хвана ръката ми и ми хвърли поглед, по-пламенен и бодър от всяка усмивка; сетне, завъртайки главата на коня си, той докосна животното с шпората и след миг изчезна от кръгозора.

Един мъж беше починал от чумата снощи. Колчанът не беше изпразнен, нито път лъкът незареден. Ние стояхме като мишени, докато Партската чума се прицелваше и стреляше, ненаситна на завоевания, невъзпрепятствана от купищата поразени. Някаква болест на душата, заразна дори за физическия ми механизъм, ме налегна. Коленете ми се чукнаха едно в друго, зъбите ми затракаха, потокът на кръвта ми, съсирена от внезапен студ, болезнено си проби път от натежалото ми сърце. Не се страхувах за себе си, но беше нещастие да мисля, че не можем да спасим дори тези, които бяха оцелели. Че тези, които обичах, след няколко дни може да са студени като пръст, както Идрис в нейната древна гробница; че нито телесните сили, нито умствената мощ можеха да отблъснат удара. Чувство на разпад ме обзе. Дали Бог бе създал човека, за да го превърне накрая в обикновена мъртва пръст насред здравата растителна природа? Дали хората имат толкова значимост за своя Създател, колкото и някое поле с царевица, чиито зърна са попарени от слана? Така ли щяха да избледнеят нашите горди мечти? Името ни беше написано „малко по-долно от ангелите“[99] и вижте, ние не бяхме по-добри от еднодневките. Бяхме се нарекли „образец на всички животни“ и ето! Ние бяхме „квинтесенцията на праха“[100]. Ние роптаехме, че пирамидите са надживели балсамираните тела на строителите им. Уви! Сламената колиба на простия овчар, покрай която минавахме по пътя, съдържаше в своята структура източника на по-голямо дълголетие от цялата човешка раса. Как да помирим тази тъжна промяна с нашите минали стремежи, с нашите привидни сили!

Внезапно един вътрешен глас, членоразделен и ясен, сякаш каза:

— Тъй от вечността е постановено: конете, които отнасят времето напред, имат този час и това изпълнение, приковани към тях, след като празнотата донесе своето бреме. Бихте ли прочели наобратно неизменните закони на природата?

Майка на света! Слуга на Всемогъщия! Вечна, неизменна природа! Която, със заети пръсти, винаги седи, преплитаща нерушимата верига от събития! Аз няма да недоволствам за постъпките ти. Дори моят човешки ум да не може да признае, че всичко, което се случва, е правилно; но това каквото е, трябва да бъде, а аз ще седна насред разрухата и ще се усмихна. В действителност ние не сме родени, за да изпитваме щастие, а да се предадем и да се надяваме.

Няма ли да се умори читателят, ако опиша подробно нашето проточило се пътуване от Париж до Женева? Ако записвам ден след ден във формата на дневник трупащите се нещастия на нашата група, ще може ли ръката ми да напише или езикът да си позволи думи, изразяващи многообразието на нашите беди, блъскането и струпването на едно окаяно събитие върху друго? Търпение, читателю! Който и да си ти, където и да живееш, дали си от раса духовна, или произлязъл от някоя оцеляла двойка, твоята природа е човешка, твоят дом — Земята; тук ще прочетеш делата на изчезналия човешки род и ще попиташ удивено дали те, онези, които са изстрадали това, което намираш описано тук, са били от крехка плът и меко устройство като теб самия. Те наистина бяха — ридай за тях тогава, понеже ти със сигурност ще си самотно същество с благ нрав; пролей състрадателни сълзи, но в същото време обърни внимание на историята и научи за делата и страданията на твоите предшественици.

И все пак последните събития, които белязаха нашето пътешествие през Франция, бяха тъй изпълнени с необикновен ужас и мрачно нещастие, че не смея да се спирам твърде дълго в разказа ми. Ако трябва да разнищвам всяка злополука, всяка малка частица от секундата би съдържала мъчителен разказ, чиято най-незначителна дума ще пресече кръвта в младите ти вени. За твоето знание е редно да издигна този паметник на отминалата раса; но не бива да те тегля през болничните отделения, нито през тайните зали на костницата. Следователно този разказ ще бъде разгърнат набързо. Образи на разрушение, картини на отчаяние, шествието на последния триумф на смъртта ще бъдат повикани пред теб, бързи като платната, задвижвани от северния вятър по петнистото великолепие на небето.

Очите ми вече бяха привикнала към обраслите с плевели ниви, пустите градове и дивото приближаване на коне без ездачи; даже към далеч по-пагубни гледки — на непогребани мъртъвци, разпръснати по пътя и по стъпалата на някога посещавани домове, където

през кожата, която се разлага

под изгарящото слънце, белите кости

изпъкват и загниват в черен прах.[101]

Ах, проклети времена! Такива гледки бяха станали толкова познати, че ние бяхме спрели да треперим или да пришпорваме уплашените ни коне към внезапна скорост, докато минавахме покрай тях. Франция в най-добрите си дни, поне онази част на Франция, през която пътувахме, беше обработена пустиня и липсата на заграждения, къщи и дори селяни беше тъжна за един пътешественик от слънчева Италия или оживена Англия. И все пак градовете бяха на често и оживени, а сърдечната учтивост и охотната усмивка на обутия в дървено сабо селянин връщаха доброто настроение на сприхавите. Възрастната жена вече не седеше на вратата със своята хурка, мършавият просяк вече не просеше с придворни изрази, нито по празниците селяни пристъпваха с бавни движения в лабиринта на танца. Тишина, меланхоличната булка на смъртта, вървеше в шествие с нея от град на град из този просторен район.

Пристигнахме във Фонтенбло и бързо се подготвихме да посрещнем нашите приятели. При преброяването ни за нощта бе установено, че трима души липсват. Когато попитах за тях, човекът, с когото разговарях, произнесе думата „чума“ и падна в краката ми, гърчейки се; той също беше заразен. Около мен имаше много смели хора; защото сред моята чета имаше моряци, които са преминавали морската граница безброй пъти, войници, които в Русия и далечна Америка са претърпели глад, студ и опасности, и мъже с все още сурови погледи, някогашните нощни грабители в многолюдната ни столица; мъже, отгледани още от люлката им, за да видят как цялата машина на обществото работи за тяхното унищожение. Огледах се и видях върху всички лица ужас и отчаяние, изписани с крещящи знаци.

Прекарахме четири дни във Фонтенбло. Няколко души се разболяха и умряха, а междувременно нито Ейдриън, нито някой от приятелите ни се появи. Суматоха цареше в моя отряд; да достигнем Швейцария, да се потопим в реките от сняг и да обитаваме ледени пещери се превърна в безумен копнеж на всички. И все пак бяхме обещали да изчакаме графа, а той не идваше. Моите хора настояха да бъдат поведени напред — въстание, ако така можем да наречем това, което беше простото отхвърляне на сламените им окови, явно се надигна сред тях. Една изречена дума и те щяха да тръгнат без водач. Единствената възможност за безопасност, единствената надежда за опазване от всеки вид неописуемо страдание беше да останем заедно. Казах им това; а пък най-решителните сред тях отговориха мрачно, че могат да се грижат за себе си и отвърнаха на молбите ми с присмех и заплахи.

Накрая, на петия ден, пристигна пратеник от Ейдриън, носещ писма, които ни насочиха да продължим към Оксер и там да изчакаме неговото пристигане, което ще бъде отложено само с няколко дни. Това беше съдържанието на публичните му писма. Онези, които бяха доставени лично на мен, описваха подробно неговите премеждия и оставяха подредбата на бъдещето ми планове на моята преценка. Разказът му за състоянието на нещата във Версай беше кратък, но устните сведения на неговия пратеник запълниха неговите пропуски и ми разкриха, че премеждия от най-страшно естество се бяха събрали около Ейдриън. Първоначално пробуждането на чумата било скрито; но броят на смъртните случаи се увеличавал, тайната била разкрита и вече постигнатата разруха била преувеличена от страховете на оцелелите. Някои емисари на врага на човечеството, проклетия самозванец, били сред тях, насаждайки своите учения, че безопасността и животът могат да бъде осигурени единствено чрез подчинение на техния водач; и те били тъй успешни, че скоро, вместо да желаят да продължат към Швейцария, мнозинството слабохарактерни жени и страхливи мъже пожелали да се върнат в Париж и нареждайки се под знамената на така наречения пророк, чрез страхливо поклонение пред злото потърсили отсрочка, както се надявали, на предстоящата смърт. Раздорът и безредиците, предизвикани от тези противоречиви страхове и страсти, забавили Ейдриън. Били нужни целият му плам в преследването на цели и търпението му при трудности, за да успокои и ободри такъв брой от своите последователи, какъвто би могъл да уравновеси ужаса на останалите и да ги отведе обратно към единствените средствата, от които безопасността можела да бъде извлечена. Беше се надявал, че веднага ще ме последва; но победен в това намерение, той бе изпратил своя пратеник, призовавайки ме да отведа собствената си тълпа на такова разстояние от Версай, че да предотвратя заразата на въстанието да достигне до нея, и обещавайки ми в същото време да се присъедини към мен в мига, в който настъпи благоприятен повод, чрез който той ще може да изтегли основната част от преселниците от злото влияние, което в момента действало върху тях.

Тези съобщения ме хвърлиха в най-болезнено състояние на несигурност. Първият ми инстинкт беше, че всички трябва да се върнем във Версай, за да съдействаме там за освобождаването от опасностите на нашия водач. Съответно събрах хората си и им предложих това обратно движение вместо продължението на нашето пътуване до Оксер. В един глас те отказаха да се подчинят. Сред тях се разпространи идеята, че опустошението на самата чума задържа протектора; те противопоставиха неговата заповед на моята молба и стигнаха до решение да продължат без мен, ако аз откажа да ги придружа. Доводите и молбите бяха попилени по тези страхливци. Непрекъснатото намаляване на собствения им брой, причинено от чумата, добавяше жило към неприязънта им към забавянето и моята съпротива послужи единствено да доведе тяхната решителност до повратния момент. Същата вечер те потеглиха към Оксер. Бяха положили клетви като войници пред техния генерал: нарушиха ги. Аз също бях дал обет да не ги изоставям; струваше ми се нечовешко да основавам всяко нарушение на моята дума върху тяхното. Същият дух, който ги накара да въстанат срещу мен, щеше да ги подтикне да се изоставят един друг и най-страшните страдания щяха да са последствията от тяхното пътуване в сегашния им неподреден и неръководен вид. За известно време тези чувства бяха от първостепенно значение и подчинявайки им се, аз придружих останалите към Оксер.

Пристигнахме същата вечер във Вилньов-ла-Гияр, град на четири пощенски станции разстояние от Фонтенбло. Моите спътници се оттеглиха да си починат, а аз останах да се въртя сам и да размишлявам върху получените сведения за положението на Ейдриън, когато ми хрумна друг въпрос. Какво правех аз и какъв беше смисълът на моите настоящи стъпки? Очевидно бях на път да поведа тази тълпа от егоистични и беззаконни мъже към Швейцария, изоставяйки семейството си и избрания ми приятел, които бяха изложени почасово на смъртта, която заплашваше всички, и можеше никога повече да не ги видя. Не беше ли мой пръв дълг да помогна на протектора, давайки пример за привързаност и подчинение? В повратен момент, какъвто бях достигнал аз, е много трудно да се балансират умело противоположни гледни точки и онова, към което нашите наклонности ни повеждат, упорито приема облика на егоизма дори когато обмисляме саможертва. В такива моменти сме лесно подведени да правим компромиси по въпроса и това беше моето настоящо средство. Още същата вечер реших да потегля за Версай; ако заваря събитията там по-малко отчаяни, отколкото сега си ги представям, ще се върна незабавно при моя отряд; имах смътна представа, че пристигането ми в този град би породило някакво чувство, повече или по-малко силно, от което бихме могли да спечелим и да поведем колебаещото се множество. Нямаше време за губене — посетих конюшните, оседлах любимия си кон и качвайки се на гърба му, без да си давам време за повече размисъл или колебание, напуснах Вилньов-ла-Гияр и поех обратно към Версай.

Радвах се да избягам от непокорния си отряд и поне за кратко да спра да мисля за битката между злото и доброто, в която първият противник винаги побеждаваше. Бях поразен почти до лудост от моята неувереност относно съдбата на Ейдриън и станах безразсъден към всяко събитие освен онова, което може да погуби или опази моя несравним приятел. С натежало сърце, което диреше облекчение в бързината на пътуването ми, аз яздих цяла нощ, докато не стигнах Версай. Пришпорвах коня ми, който гордо подмяташе внушителната си глава. Съзвездията нежно се полюляваха, дървета, скали и забележителности прелитаха пред очите ми в моя напредващ устрем. Оголих главата си на връхлитащия вятър, който окъпваше челото ми във възхитителна прохлада. Когато Вилньов-ла-Гияр изчезна от полезрението ми, аз забравих печалната драма на човешкото нещастие; размишлявах, че да си жив е достатъчно щастие, и бях чувствителен към красотата на облечената в зелено земя, обсипаното със звезди небе и необуздания вятър, който придаваше живот на всичко. Конят ми се умори — и аз, забравяйки за умората му, продължавах, докато той изоставаше, да го развеселявам с гласа ми и да го пришпорвам. Той беше внушително животно и не исках да го разменям за някой случаен звяр, на който може да се натъкна, рискувайки да не го видя отново. Цяла нощ напредвахме; на сутринта конят ми осъзна, че наближаваме Версай и за да стигнем неговия дом, той събра силите си. Разстоянието, което бяхме изминали, беше не по-малко от петдесет мили и все пак той се втурна по дългите булеварди, бърз като стрела; когато слязох пред портата на замъка, бедното създание се свлече на колене, очите му бяха покрити с кори, то падна настрани, няколко дихания издуха благородната му гръд — и умря. С мъка го наблюдавах как си отива, не признавайки моята вина дори пред себе си; болката беше като откъсването на някой крайник в мъчително изтезание, но беше толкова кратка, колкото и непоносима. Забравих за него, когато бързо се втурнах през отворения портал и нагоре по величествените стълби на този победоносен замък. Чух гласа на Ейдриън. О, глупако! Ти, отгледано от жена, мекушаво и презрително същество — чух гласа му и му отвърнах с треперещи писъци; втурнах се в Салона на Херкулес, където той стоеше, заобиколен от тълпа, чиито очи се обърнаха в изумление към мен, напомняйки ми, че на сцената на света мъжът трябва да потиска тези момичешки възторзи. Щях да дам всичко, за да го прегърна; но не посмях — наполовина от изтощение, наполовина доброволно се сгромолясах на земята — смеех ли да разкрия истината на нежния потомък на усамотението? Бях постъпил така, за да мога да целуна скъпата и свещена земя, по която той стъпва.

Намерих всичко в безредие. Един емисар на водача на избраните бил толкова повлиян от неговия водач и от собственото му фанатично вероизповедание, че се опитал да посегне на живота на протектора, пазителя на изгубеното човечество. Ръката му била възпряна миг преди да прободе графа; това обстоятелство бе предизвикало врявата, която бях чул при пристигането ми в замъка, и обърканото събрание на хора, което заварих в Салона на Херкулес. Въпреки че суеверието и демоничната ярост се бяха промъкнали сред преселниците, неколцина все още се придържаха с вярност към своя благороден главнокомандващ и мнозина, чиято вяра и любов бяха обезсърчени от страх, почувстваха как цялата им скрита привързаност се разпалва отново от това отвратително покушение. Фаланга от верни гърди го оградила; нещастникът, макар и завързан, възхвалявал плана си и обезумяло заявявал, че короната на мъченичеството щяла да бъде счупена на парчета, ако предназначената му жертва не се била намесила. Ейдриън, изскачайки напред, го защитил със собственото си тяло и ревностно заповядал подчинението на своите вбесени приятели — и в този момент бях влязъл аз.

Дисциплината и спокойствието най-накрая бяха възстановени в замъка; тогава Ейдриън тръгна от къща на къща, от група на група, за да успокои смутените умове на своите последователи и да им припомни старото им подчинение. Но страхът от незабавна смърт все още беше разпространен сред оцелелите от унищожението на света; ужасът, предизвикан от опита за убийство, отмина; всяко око се обърна към Париж. Хората толкова много копнееха за подкрепа, че биха се опрели върху върха на отровно копие; и такъв беше той, самозванецът, ползващ страха от пъкъла за свой бич, най-хищният вълк, повеждащ лековерното стадо.

Момент на напрежение разтърси дори решителността на непоколебимия приятел на човечеството. За миг Ейдриън бе на път да отстъпи, да прекрати борбата и с неколцина привърженици да изостави заблудената тълпа, тази нещастна плячка на страстите си и на по-лошия тиранин, който ги пробуждаше. Но отново, след кратко колебание на намеренията, той възстанови смелостта и решителността си, поддържан от искреността на неговата цел и духа на доброжелателност, който му даваше живот. В този момент, като знамение за отличен замисъл, неговият окаян враг сам стовари унищожението върху главата си, разрушавайки със собствените си ръце властта, която си беше изградил.

Високомерното му влияние над съзнанието на хората бе произлязло от доктрината, насадена от него, че тези, които му вярват и го следват, ще са единствените спасени, докато цялото останало човечество ще бъде белязано от смъртта. Сега, както във времето на Потопа, Всемогъщият се разкая, задето бе създал човека, и както тогава с вода, така и сега със стрелите на чумата беше на път да унищожи всички с изключение на онези, които се подчиняват на неговите укази, оповестени от ipse dixit[102] пророка. Невъзможно е да се каже върху какви основи този човек бе изградил надеждите си, че ще може да продължи тази измама. Навярно той е бил напълно наясно с лъжата, която убийствената природа може да придаде на неговите твърдения, и е вярвал, че зависи от коя страна ще падне монетата, за да бъде почитан в бъдещите векове като вдъхновен небесен пратеник или да бъде признат за самозванец от сегашното умиращо поколение. Във всеки случай той беше решен да продължава драмата до последното действие. Когато, при първите появи на лятото, фаталната болест отново взе своите жертви сред последователите на Ейдриън, самозванецът възторжено обявил, че собствените му хора били освободени от всеобщото бедствие. Повярвали му; неговите последователи, затворени досега в Париж, дошли във Версай. Смесвайки се със събраната там страхлива група, те поругали своя възхитителен лидер и утвърдили собственото си превъзходство и свобода.

Накрая чумата, бавнокрака, но с уверени, безшумни стъпки, унищожила илюзията, нахлувайки в сбора на Избраните и изливайки отгоре им безразборна смърт. Техният водач се опитал да прикрие това събитие; той имал няколко последователи, посветени в тайната на неговата порочност, които можели да му помогнат при изпълнението на подлите му планове. Тези, които се разболели, били незабавно и тихо отстранени завинаги, а отсъствието им получило някакво правдоподобно обяснение. Накрая една жена, чиято майчина бдителност надделяла дори над въздействието на опиатите, които ѝ били дадени, станала свидетел на убийствения им замисъл за единственото ѝ дете. Обезумяла от ужас, тя избухнала насред своите заблудени събратя жертви и крещейки буйно, пробудила заглушения слух на нощта с историята за дяволското престъпление, а самозванецът, в последната си яростна и отчаяна постъпка, забил кама в гърдите ѝ. Така, ранена до смърт, с капеща от дрехите ѝ жизнена сила, носеща удушеното си пеленаче на ръце, красива и млада, каквато беше, Жулиета разобличила пред множеството измамени вярващи безчестието на техния водач. Той видял втрещените погледи на нейните слушатели, които се променили от ужас към ярост — имената на вече пожертваните били извикани от техните роднини, сега убедени в загубата им. Нещастникът, с онази енергия на устрема, която го бе водила досега в престъпната му професия, видял, че е в опасност, и решен да избегне най-лошите ѝ форми, се втурнал към един от първите хора, измъкнал пистолет от пояса му и шумният му присмех се примесил с изстрела на оръжието, с което той се самоунищожил.

Оставили окаяните му останки там, където били; поставили трупа на бедната Жулиета и нейната рожба в един ковчег и всички със сърца, подчинени на най-тъжното разкаяние, тръгнали в дълга процесия към Версай. Срещнали тълпи от онези, които се били отказали от сърдечната защита на Ейдриън и пътували, за да се присъединят към фанатиците. Ужасяващите събития били разказани и всички се върнали назад; така, предшествани от скърбящия символ на възстановения им разум, те се явиха пред Ейдриън и отново се заклеха във вечно подчинение на неговите заповеди и вярност на неговата кауза.

Глава 27

Тези събития отнеха толкова много време, че юни беше преброил повече от половината си дни, преди да започнем отново дълго отлаганото ни пътешествие. На следващия ден след завръщането ми във Версай шестима мъже измежду онези, които бях оставил във Вилньов-ла-Гияр, пристигнаха със сведения, че останалите вече били продължили към Швейцария. Ние потеглихме по същия път.

Странно е, след като е минало време, да погледнем назад към период, който, макар и кратък сам по себе си, ни е изглеждал тогава сякаш се проточва безкрайно. Преди края на юли бяхме влезли в Дижон; преди края на юли онези часове, дни и седмици се бяха смесили с океана на забравеното време, като при преминаването си кипяха от съдбоносни събития и мъчителни страдания. До края на юли беше изминал малко повече от месец, ако животът на човека се измерва с изгрева и залеза на слънцето: но, уви! В този промеждутък пламенният младеж беше побелял; бразди, дълбоки и незаличими, бяха изкопани в цъфналите бузи на младата майка; гъвкавите крайници на ранната мъжественост, сковани от товара на годините, придобиха грохналостта на старостта. Минаха нощи, по време на чийто фатален мрак слънцето остаряваше, преди да изгрее, и изгарящи дни, в които нежната нощ, за да охлади пагубната им жега, задържаща се далеч в източните климати, идваше изоставаща и несполучлива; дни, в които слънчевият часовник, сияещ в обедната си позиция, не помръдваше сянката си в пространството на един малък час, докато един цял живот на скръб не бе довел страдащия до ненавременен гроб.

Хиляда и петстотин души тръгнаха от Версай. Потеглихме на осемнадесети юни. Направихме дълго шествие, което съдържаше всяко скъпо познанство или връзка на любовта, съществуващо в човешкото общество. Бащи и съпрузи събираха, с грижата на пазители, своите скъпи роднини около тях; съпруги и майки търсеха подкрепа у мъжествената фигура до себе си и след това с нежно безпокойство навеждаха поглед към детските тълпи наоколо. Те бяха тъжни, но не и безнадеждни. Всеки смяташе, че някой човек ще бъде спасен; всеки, с онзи упорит оптимизъм, който до последно определя нашата човешка природа, вярваше, че неговото любимо семейство ще бъде опазено.

Минахме през Франция и я намерихме опустяла на обитатели. Един или двама местни жители бяха оцелели в по-големите градове, из които те се скитаха като призраци; следователно нашата численост не се увеличи много и толкова намаляхме от смъртта, че накрая стана по-лесно да се преброи оскъдния списък на оцелелите. Тъй като никога не изоставяхме никой от болните, докато смъртта им не ни позволяваше да предадем техните останки в приюта на гроба, пътуването ни беше дълго, а всеки ден се отваряше страховита пропаст в нашата чета — те умираха по десетина, петдесетина, стотина. Смъртта не прояви никаква милост; ние престанахме да я очакваме и всеки ден посрещахме слънцето с чувството, че може никога повече да не го видим как се издига.

Нервните ужаси и страховитите видения, които ни бяха изплашили през пролетта, продължиха да посещават нашата страхлива войска по време на това печално пътуване. Всяка вечер донасяше своя нов призрачен свят; призрак беше изобразен от всяко омаломощено дърво и от всеки рошав храст се създаваха ужасяващи форми. Постепенно тези обикновени чудеса ни втръснаха и сетне други чудеса бяха съчинени. Веднъж уверено беше заявено, че слънцето изгряло час по-късно от сезонното му време; после беше открито, че то става все по-бледо и по-бледо; че сенките приемат необичаен облик. Невъзможно беше да си представим по време на обичайното, спокойно ежедневие на живота, на което хората се радваха преди, че тези заблуди могат да имат такова ужасно влияние: всъщност нашите сетива имат толкова малка стойност, когато не са подкрепени от съответстващи свидетелства, че аз с най-голяма трудност се опазих от вярата в свръхестествените събития, на които по-голямата част от нашия народ с охота се доверяваше. Бидейки един здравомислещ насред тълпа от луди, аз почти не смеех да твърдя дори пред себе си, че огромното светило не бе претърпяло някаква промяна, че сенките на нощта не бяха сгъстени от безбройни фигури на страхопочитание и ужас или че вятърът, докато пееше по дърветата или свистеше около някоя празна сграда, не беше обременен от звуци на плач и отчаяние. Понякога действителността приемаше призрачни форми и беше невъзможно кръвта на човек да не се пресече, възприемайки очевидната смесица на това, което знаехме, че е истина, с видението на всичко, от което се страхувахме.

Веднъж, по здрач, видяхме една фигура, цялата в бяло и видимо по-голяма от човешки ръст, да снове около пътя, ту вдигайки ръце, ту скачайки до удивителна височина във въздуха, после обръщайки се няколко пъти последователно, сетне издигайки се до пълната си височина и ръкомахайки буйно. Нашият отряд, нащрек да открие и да повярва в свръхестественото, спря на известно разстояние от това създание; и като стана по-тъмно, имаше нещо ужасяващо, дори за невярващите, в самотния призрак, чиито подскоци, ако те изобщо подхождаха на духовното достойнство, бяха отвъд човешките сили. Ту подскачаше във въздуха, ту се накланяше над един висок жив плет и след още миг се намираше на пътя пред нас. Преди аз да се появя, уплаха, изпитан от зрителите на това призрачно представление, бе започнал да се проявява в бягството на някои и близкото струпване на останалите. Нашият таласъм ни забеляза; той се приближи и докато ние се отдръпвахме благоговейно, се поклони ниско. Гледката беше неустоимо нелепа дори за нашата нещастна тълпа и неговата учтивост беше приветствана с изблик на смях; тогава, отново подскачайки като за последно, той потъна в земята и стана почти невидим в тъмната нощ. Това обстоятелство отново разпространи мълчание и страх сред тълпата; по-смелите в крайна сметка се доближиха и вдигайки умиращия нещастник, разкриха трагичното обяснение на тази безумна сцена. Създанието беше оперен танцьор и един от групата, която бе напуснала Вилньов-ла-Гияр: разболявайки се, той бил изоставен от спътниците си; в момент на бълнуване си представил, че е на сцената, и неговото загиващо съзнание с нетърпение приело последните човешки аплодисменти, които някога щели да бъдат подарени на неговата благодат и пъргавина.

Друг път бяхме преследвани в продължение на дни от привидение, на което нашите хора дадоха названието Черния призрак. Никога не го виждахме, с изключение на вечерта, когато въгленовочерният му кон, траурната му одежда и черни пера придобиваха величествен и поразителен облик; един човек, който го беше видял за миг, каза, че лицето му било пепеляво бледо; мъжът се забавил далеч зад останалата част от групата и изведнъж, на един завой на пътя, зърнал Черния призрак да идва към него; той се скрил от страх и конят и ездачът му бавно отминали, докато лунните лъчи падали върху лицето на последния, разкриващи неземния му оттенък. Понякога в глуха доба, докато бдяхме над болните, чувахме как някой препуска из града: това беше Черния призрак, дошъл в знак на неизбежната смърт. Той придобиваше гигантски размери в просташките очи; казваха, че леден въздух го обгръщал; когато го чували, всички животни потрепервали и умиращите знаели, че последният им час е дошъл. Говореше се, че самата Смърт идвала видима да сграбчи подчинената ѝ земя и веднага да разреди намаляващия ни брой, единствените бунтовници срещу нейния закон. Един ден по обяд забелязахме тъмна грамада на пътя пред нас и като се приближихме, видяхме Черния призрак паднал от коня си, лежащ на земята в мъките на болестта. Той не оцеля още дълго и последните му думи разкриха тайната на мистериозното му поведение. Беше знатен френски благородник, който от последиците от чумата останал сам в своя район; в продължение на много месеци той се скитал от град на град, от провинция на провинция, търсейки някой оцелял човек за свой спътник и отвращавайки се от самотата, на която бил осъден. Когато открил нашата чета, страхът от зараза победил любовта му към обществото. Не посмял да се присъедини към нас, но не се осмелил и да ни изпусне от поглед — единствените човешки същества, които освен него обитавали широка и плодородна Франция; така той ни съпровождал в призрачния облик, който описах, докато чумата не го прибра в един по-голям сбор от хора, този на мъртвото човечество.

Щеше да е добре, ако подобни безсмислени ужаси можеха да разсеят мислите ни от по-осезаемите злини. Но те бяха твърде ужасни и твърде многобройни, и си проправяха път във всяка мисъл и всеки момент от нашия живот. В различни периоди се налагаше да спираме за дни заедно, докато още един и още един биваше изпратен като буца пръст на огромната буца пръст, която някога бе нашата първа майка. Тъй продължихме да пътуваме през най-горещия сезон и на първи август, читателю, ние, преселниците, бяхме само осемдесет, когато прекосихме портите на Дижон.

Бяхме чакали този момент с нетърпение, тъй като сега бяхме преминали най-лошата част от нашето мрачно пътешествие, а Швейцария беше наблизо. И все пак как бихме могли да се поздравим за едно събитие, което е тъй несъвършено осъществено? Дали тези нещастни същества, износени и окаяни, които преминаваха в скръбно шествие, бяха единствените останки от човешката раса, която навремето като потоп се беше разпространила и завладяла цялата земя? Човечеството се бе спуснало лесно и безпрепятствено от първобитния си планински източник в Арарат и се бе разраснало от слаб поток до огромна многогодишна река, поколение след поколение, течащи непрекъснато. Същото, но разнообразно, то нарастваше и се понасяше напред към поглъщащия океан, до чиито тъмни брегове сега стигнахме. Човекът беше просто играчката на природата, когато за пръв път се бе промъкнал от несъзидателната празнота към светлината; но мисълта родила сила и знание и облечена с тях, човешката раса придобила достойнство и власт. Тогава човек вече не бил просто градинарят на земята или пастирът на стадата ѝ, той „носел у себе си внушително и величествено качество; имал родословие и прочути предци; имал своя галерия от портрети, свои значими надписи, свои записи и заглавия“[103].

Всичко това беше в миналото, сега, когато океанът на смъртта беше засмукал отпуснатия прилив и източникът му беше пресъхнал. Ние първо се бяхме сбогували със състоянието на нещата, каквото бе то в продължение на много хиляди години и изглеждаше вечно; такова състояние на управление, подчинение, движение и битови отношения, каквото беше изваяло сърцата и способностите ни тъй далеч в миналото, додето паметта се простира. След това се сбогувахме с патриотичния плам, изкуствата, репутацията, вечната слава, имената на страните. Видяхме как всяка надежда да си върнем нашата древна държава се изпарява — всички очаквания, с изключение на слабата надежда да спасим собствения си живот от развалините на миналото. Да опазим тези, които бяха напуснали Англия — Англия не съществува вече, понеже без нейните деца какво име може да предявява този безплоден остров? Със здрава хватка ние се придържахме към такива правила и ред, каквито биха могли най-добре да ни спасят; вярвайки, че ако една малка колония може да бъде запазена, това би било достатъчно в някакъв отдалечен период да възстанови изгубената общност на човечеството.

Но играта бе приключила! Всички ние трябваше да умрем; не трябваше да оставяме нито един оцелял, нито един наследник на обширното наследство на земята. Всички трябваше да умрем! Човешкият вид трябваше да изчезне; неговото изящно изработено тяло; чудният механизъм на сетивата му; благородната симетрия на неговите богоподобни крайници; умът му — коронясаният крал на всички тях: всичко трябваше да загине. Дали Земята ще запази все още мястото си сред планетите; дали ще продължи да пътува с белязана точност около Слънцето; дали сезоните ще се менят, дърветата ще се украсяват с листа и цветя ще ръсят аромата си в самота? Дали планините ще останат неподвижни и потоците ще продължат да поддържат низходящ ход към необятната бездна; дали приливите ще се издигат и падат, а ветровете ще охлаждат вселената; дали зверове ще пасат, птици ще летят и риби ще плуват, когато човекът, господарят, владеещият, възприемащият и записващият всички тези неща, е загинал, сякаш никога не е съществувал? О, каква подигравка е това! Със сигурност смъртта не е смърт, а човечеството не е изчезнало; то просто е преминало в други форми, неподчинени на нашите възприятия. Смъртта е обширен портал, висок път към живота: нека побързаме да преминем; нека не съществуваме повече в тази жива смърт тук, а да умрем, за да можем да живеем!

Бяхме копнели с неизразима искреност да стигнем до Дижон, откакто се бяхме спрели на него като спирка от нашето пътешествие. Но сега влязохме в града с вцепененост, по-болезнена от острото страдание. Бяхме дошли бавно, но неотменимо до мнението, че нашите най-големи усилия няма да опазят живо дори едно човешко същество. Затова отдръпнахме ръцете си от дълго стискания рул; и крехкият съд, с който плавахме, управлението над него отстранено, изглежда, се втурна пръв в тъмната бездна от вълни. Прилив на скръб, безразсъдно изобилие от сълзи, напразни жалби, преливаща нежност и страстно, но безплодно вкопчване в безценните малцина, които бяха останали, бяха последвани от безразличие и безразсъдство.

По време на това катастрофално пътуване загубихме всички, не от собственото си семейство, а от онези от оцелелите, към които бяхме особено привързани. Няма да е добре да запълвам тези страници с прост каталог на загубите; все пак не мога да се въздържа от последното споменаване на онези, които са ни най-вече скъпи. Малкото момиче, което Ейдриън беше спасил от пълно изоставяне по време на нашето пътуване през Лондон на двадесети ноември, умря в Оксер. Бедното дете се беше привързало силно към нас и ненадейността на нейната смърт допринесе за нашата скръб. Сутринта я бяхме видели във видимо здраве — вечерта, преди да се оттеглим за почивка, Люси посети нашите кръгове, за да обяви, че умира. Горката Люси оцеля само докато пристигнем в Дижон. През цялото време се бе посветила на грижите за болните и помощта на останалите без приятели. Нейните прекомерни усилия доведоха бавна треска, завършила с ужасяващата болест, чието приближаване скоро я избави от страданията ѝ. През цялото време тя ни беше скъпа заради нейните добри качества, охотното и весело изпълнение на всеки дълг и нежното смирение при всеки обрат на неволята. Когато я поверихме на гробницата, като че ли в същото време се сбогувахме окончателно с онези особено женствени добродетели, забележими у нея; неука и непринудена, каквато беше, тя се отличаваше с търпение, снизхождение и сладост. Всички тези качества, характерни за англичаните, никога повече нямаше да се възродят за нас. Всичко, което бе най-достойно за възхищение в нейната класа сред моите сънародници, беше заровено в пустинна Франция — и това беше като втора раздяла с нашата страна, изгубвайки я от поглед завинаги.

Графинята на Уиндзор умря по време на нашето пребиваване в Дижон. Една сутрин бях уведомен, че тя желае да ме види. Нейното послание ми припомни, че бяха изминали няколко дни, откакто я бях видял за последно. Такива обстоятелства често се случваха по време на нашето пътуване, когато аз оставах назад, за да бдя докрай в последните мигове на някого от нашите нещастни другари, а останалата част от групата продължаваше пред мен. Но имаше нещо в поведението на пратеника на графинята, което ме накара да подозирам, че нещо не беше наред. Прищявка на въображението ме накара да предположа, че някакво зло е сполетяло Клара или Евелин, а не възрастната дама. Нашите страхове, винаги разпрострени, изискваха подхранване на ужаса и той изглеждаше твърде естествено събитие, също като в отминали времена, когато старите умираха преди младите.

Намерих почтената майка на моята Идрис легнала на една кушетка: високата ѝ, измършавяла фигура опъната, отпадналото ѝ лице, от което носът се открояваше в остър профил и големите ѝ тъмни очи, празни и дълбоки, блестяха с такава светлина, която можеше да се промъкне в гръмотевичен облак по залез-слънце. Цялата беше изсъхнала и сбръчкана с изключение на тези светлини; гласът ѝ също беше страховито изменен, докато тя ми говореше на пресекулки.

— Страхувам се — рече тя, — че е егоистично от моя страна, задето те помолих да посетиш старицата отново, преди тя да умре: все пак навярно би била по-голяма изненадата, ако внезапно научиш, че съм мъртва, отколкото ако ме видиш тъй.

Стиснах изсъхналата ѝ ръка:

— Наистина ли си толкова болна?

— Не разпознаваш ли смъртта в моето лице? — отвърна тя. — Странно е; трябваше да очаквам това, но въпреки това признавам, че ме хваща неподготвена. Аз никога не съм се вкопчвала в живота и не съм му се наслаждавала до последните няколко месеца, през които безразсъдно се отпуснах, и сега е трудно да бъда отнесена веднага. Радвам се обаче, че не съм жертва на чумата; вероятно ми е писано да умра в този час, ако светът бе продължил такъв, какъвто беше в моята младост.

Тя говореше с мъка и аз усетих, че съжалява за необходимостта от смъртта повече, отколкото искаше да признае. И все пак не можеше да се оплаче от неоправдано съкращаване на съществуването ѝ; избледнелият ѝ вид показваше, че животът ѝ върви към естествен край. Отначало бяхме сами, сетне Клара влезе; графинята се обърна към нея с усмивка и взе ръката на прекрасното дете; нейната розова длан и снежни пръсти бяха в контраст с отпуснатата тъкан и жълтия оттенък на възрастната ѝ приятелка; Клара се наведе да я целуне, докосвайки изсъхналата ѝ уста с топлите, пълни устни на младостта.

— Върни — каза графинята, — не е нужно да ти поверявам това скъпо момиче, за твое добро ти ще я опазиш. Да бе светът такъв, какъвто беше преди, щях да имам хиляди мъдри съвета да раздам на тази толкова чувствителна, добра и красива девойка, за да може да избегне тя опасностите, които преди дебнеха да разрушат красивите и отличните. Всичко това вече не значи нищо. Поверявам те, милата ми гледачке, на грижите на чичо ти; а на твоите доверявам най-скъпата реликва на моето по-добро аз. Бъди за Ейдриън сладка, каквато беше за мен — ободри тъгата му с твоите весели изблици; утеши мъката му с твоя трезв и вдъхновен разговор; когато той умира, грижи се за него, както се грижеше за мен.

Клара се разплака.

— Мило момиче — рече графинята, — не плачи за мен. Много скъпи приятели са ти останали.

— И все пак — проплака Клара, — ти говориш и за тяхната смърт. Това наистина е жестоко — как бих могла да живея, ако тях ги няма? Ако е възможно моят любим протектор да умре преди мен, аз не бих могла да се грижа за него; аз бих умряла с него.

Почитаемата дама оцеля в това състояние само двадесет и четири часа. Тя беше последната връзка, която ни свързваше с древното състояние на света. Беше невъзможно да я гледам и да не си спомням в обичайния им облик събития и лица, тъй чужди на настоящето ни положение, колкото и споровете на Темистокъл и Аристид, или Войната на розите в нашата родна земя. Короната на Англия беше притискала челото на графинята; споменът за баща ми и неговите нещастия, напразните премеждия на покойния цар, образите на Реймънд, Евадна и Пердита, които бяха живели в разцвета на света, се съживяваха пред нас. С неохота я поставихме в гробницата на забравата и когато се извърнах от гроба ѝ, Янус забули обърнатото си назад лице, а онова, което гледа към бъдещите поколения, отдавна бе загубило способността си.

Останахме една седмица в Дижон, докато тридесет души от нашия брой изоставиха празните редици на живота, и сетне продължихме по пътя си към Женева. По обяд на втория ден пристигнахме в подножието на Юра. Спряхме тук в жегата на деня. Петдесет човешки същества — петдесет, единствените човеци, оцелели на изобилстващата с храна земя, събрани да разчитат в погледите си призрачната чума или попиляващата скръб, отчаяние или по-лошо: небрежност към бъдещото или настоящото зло. Тук се събрахме в подножието на тази могъща планинска стена, под един разстилащ се орех, а ромолящ поток освежаваше зелената трева с пръските си и заетият скакалец цвърчеше насред мащерката. Струпахме се заедно, една група от нещастни страдалци. Майка, сгушила в обезсърчените си ръце детето, последното от много, чието оцъклено око беше на път да се затвори завинаги. Тук една красавица, преди пламнала в младежки блясък и съзнание, а сега бледа и пренебрегвана, коленичеше, веейки с неуверено движение на любимия, който лежеше в опита си да украси с благодарна усмивка лицето си, изкривено от болест. Там един корав ветеран със строги черти, седеше, приготвил ястието си, с глава, паднала на гърдите, безполезният нож се изплъзваше от хватката му, крайниците му бяха напълно отпуснати, докато спомени за жена и дете, и най-скъпа роднина, всички изгубени, преминаваха през паметта му. Там седеше човек, който в продължение на четиридесет години се бе наслаждавал на спокойното слънце на съдбата; той държеше ръката на последната си надежда, любимата му дъщеря, току-що достигнала женствеността; и я гледаше с тревожни очи, докато тя се опитваше да съживи отпадналия си дух, за да го успокои. Тук слуга, верен до последно, макар и умиращ, прислужваше на друг, който, макар и все още прав и здрав, гледаше със задъхан страх многоликото нещастие наоколо.

Ейдриън стоеше облегнат на едно дърво; той държеше книга в ръка, но очите му блуждаеха от страниците и търсеха моите; те се събраха в един съчувствен поглед; изражението му призна, че мислите му бяха напуснали неодушевения печат в замяна на страници, по-натоварени със смисъл, по-поглъщащи, разпръснати пред него. По ръба на потока, далеч от всички, в един спокоен кът, където ромолящият ручей целуваше нежно зелената трева, Клара и Евелин играеха, понякога биеха водата с големи клони, понякога наблюдаваха летните мухи, които се понасяха върху нея. Евелин ту гонеше пеперуда, ту събираше цветя за братовчедка си; и неговото смеещо се ангелско личице и ясното му чело разказваха за лекото сърце, което биеше в пазвата му. Клара, макар че се опитваше да се предаде на неговото забавление, често го забравяше, когато се обръщаше да наблюдава мен и Ейдриън. Вече беше на четиринадесет и запази детския си вид, макар на ръст да бе жена; тя изпълняваше ролята на най-нежната майка на моето малко сираче; ако човек я видеше да си играе с Евелин или да се грижи мълчаливо и покорно за нашите нужди, си помисляше само за нейната възхитителна покорност и търпение; но в нейните меки очи и жилестите завеси, които ги забулваха, в яснотата на нейното мраморно чело и нежния израз на устните ѝ имаше интелигентност и красота, които едновременно предизвикваха възхищение и любов.

Когато слънцето потъна стремглаво на запад и вечерните сенки се удължиха, ние се подготвихме да изкачим планината. Вниманието, което трябваше да обръщаме на болните, забави напредъка ни. Криволичещият път, макар и стръмен, представяше ограничена гледка към скалисти полета и хълмове, всеки скриващ следващия, докато всяко наше ново изкачване не ни ги разкриваше поред. Рядко бяхме на сянка от падащото слънце, чиито полегати лъчи бяха изпълнени с изтощаваща топлина. Има моменти, когато незначителни трудности стават непосилни — времена, когато, както еврейският поет изразително казва, „скакалецът натежава“ — така беше и с нашата злополучна група тази вечер. Ейдриън, обикновено първият, който съживява духа си и пръв се хвърля в изтощение и трудности, с отпуснати крайници и наклонена глава, юздите — висящи свободно в хватката му, остави избора на пътя на инстинкта на коня си и от време на време болезнено се надигаше, когато стръмността на изкачването изискваше неговото внимание, за да се задържи на мястото си. Тревога и ужас ме обхванаха. Да не би безжизненото му дихание да свидетелства, че и той е поразен от заразата? Колко дълго ще мога да гледам този несравним образец на тленността и да усещам, че неговата мисъл отговаря на моята? Докога тези крайници ще се подчиняват на благия дух вътре? Колко дълго светлината и животът ще обитават в очите на моя единствен останал приятел? Движехме се бавно, всеки преодолян хълм само представяше друг за изкачване, всеки изпъкнал ъгъл само откриваше друг, сходен на предишния, и така до безкрай. Понякога натискът на болестта в някой от нас караше цялата кавалкада да спре; призивът за вода, нетърпеливо изразеното желание за почивка; викът на болката и потиснатите ридания на опечалените — такива бяха печалните спътници на нашето преминаване през Юра.

Ейдриън беше тръгнал пръв. Докато бях задържан от разхлабването на един пояс, го видях да се бори с пътя, изкачващ се нагоре, който, изглежда, бе по-труден от всички, които вече бяхме изминали. Той достигна върха и тъмният силует на фигурата му застана отчетливо на фона на небето. Ейдриън сякаш зърна нещо неочаквано и прекрасно, понеже, спирайки с вдигната нагоре глава и протегнати за миг ръце, той сякаш нададе поздрав към някакво ново видение. Подтикван от любопитство, побързах да се присъединя към него. След като се борих в продължение на дълги, досадни минути с пропастта, пред мен се откри същата сцена, която го беше обгърнала във възторжено удивление.

Природата, или любимата на природата — тази прекрасна земя, представи най-ненадминатите си красоти в блестяща и ненадейна изложба. Долу, далеч, далеч под нас, даже в зейналата бездна на огромния глобус, лежеше спокойният и лазурен простор на Женевското езеро; хълмове, покрити с лози, го обгръщаха и тъмни планини с конусовидна форма или неправилна циклопска стена служеха за допълнителна защита. Но отвъд и високо над всичко, сякаш духовете на въздуха внезапно бяха разкрили своите ярки обиталища, поставени в безмерна надморска височина в чистото небе, целуващи небесата, спътници на непостижимия етер, бяха славните Алпи, облечени в ослепителни одежди светлина от залязващото слънце. И сякаш световните чудеса никога нямаше да свършат — тяхната необятност, назъбените им скали и розови пейзажи се появяваха отново в езерото отдолу, потапяйки гордите си върхове под спокойните вълни — дворци за наядите на кротките води. Градове и села лежаха разпръснати в подножието на Юра, която, със своето тъмно дере и черни носове, разстилаше корените си във водния простор отдолу. Отнесен от удивлението, забравих за смъртта на човечеството и за живия и обичан приятел близо до мен. Когато се обърнах, видях сълзи, стичащи се от очите му; тънките му ръце се притискаха една към друга, оживеното му лице блестеше от възхищение:

— Защо — извика той най-сетне. — Защо, о, сърце, ми нашепваш скръбно? Попий красотата на този пейзаж и изпитай удоволствие отвъд онова, което един измислен рай може да ти предложи.

Постепенно цялата ни група, преодоляваща стръмното, се присъедини към нас; нито един от тях не изрази видими знаци на възхищение, надминаващи тези, които вече бяха изпитани. Един извика:

— Бог ни разкрива своето небе; може да умрем благословени.

Един след друг, с грохнали възклицания и пищни фрази, те се опитваха да изразят опияняващия ефект на това чудо на природата. Така останахме известно време, облекчени от притискащото бреме на съдбата, забравяйки за смъртта, в чиято нощ бяхме на път да се хвърлим; вече не размишляващи, че нашите очи сега и завинаги ще бъдат единствените, които биха могли да зърнат божественото великолепие на тази земна изложба. Възторжено чувство, подобно на щастие, избухна като внезапен слънчев лъч върху затъмнения ни живот. Скъпоценното качество на изнемощялото от беди човечество! Което може да сграбчи въодушевена емоция дори изпод самия лемеж и брана, които безмилостно разорават и оставят остатъците от всяка надежда.

Тази вечер бе белязана от друго събитие. Преминавайки през Фърни по пътя ни към Женева, непривични звуци на музика долетяха от селската църква, която стоеше обгърната от дървета, заобиколена от бездимни, празни колиби. Звукът на орган пробуди немия въздух и се смеси с поразяващата красота, покриваща скалите, горите и вълните наоколо.

Музиката — езикът на безсмъртните, разкрит ни като свидетелство за тяхното съществуване, сребърният ключ към извора на сълзите, детето на любовта, утешителката на скръбта, вдъхновителката на героизъм и блестящи мисли, о, музика, в тази наша пустош бяхме те забравили! Вечерта нито тръба ни развесели, нито хармония на глас, нито съединен трепет на струни; ти ни печелиш сега, разкривайки ни други форми на битие; и пренесени от прелестта на природата, въобразявайки си, че виждаме обиталището на духовете, сега можехме и да си представим, че чуваме техните мелодични общения. Спряхме се с такова страхопочитание, каквото би обзело бледа последователка, посещаваща някой свещен храм посред нощ, която е видяла оживен и усмихнат образа, когото почита. Всички стояхме неми; мнозина коленичиха. След няколко минути обаче човешкото чудо и чувства ни бяха припомнени от един познат тон. Арията беше „Новосъздаденият свят“ на Хайдн и старо и клюмнало, каквото бе станало — а светът все тъй нов като в деня на сътворението, — човечеството все още можеше да бъде достойно почетено от такъв химн на възхвалата. Аз и Ейдриън влязохме в църквата; нефът беше празен, макар че димът от тамян се издигаше от олтара, носейки със себе си спомена за огромни сборове в някога препълнените катедрали; качихме са на тавана. Един сляп старец седеше при духалото; цялата му душа надаваше ухо; и докато той седеше с нагласата да слуша внимателно, ярко радостно сияние се разстла върху неговото лице, защото, въпреки че блясъкът отсъстваше от очите му и те не можеха да отразят лъча, неговите разтворени устни и всяка черта на лицето и почтеното му чело разкриваха насладата. Една млада жена, може би на двадесет години, седеше при клавишите. Нейната кестенява коса се спускаше по шията ѝ, а светлото ѝ чело блестеше в собствената си красота; но повехналите ѝ очи изпускаха бързо стичащи се сълзи, докато стеснението, което тя упражняваше, за да потисне риданията си и да успокои треперенето си, зачерви иначе бледите ѝ бузи; тя беше слаба, отпаднала и уви! Болест прегъваше снагата ѝ.

Стояхме и гледахме двойката, забравяйки какво чувахме в поглъщащата гледка, докато последният акорд удари и звукът затихна в заглъхващо ехо. Могъщият глас, неестествен бихме могли да го наречем, защото не бихме могли по никакъв начин да го свържем с механизма на тръбата или клавиша, успокои плътния си тон и момичето, обръщайки се да окаже помощ на възрастния си спътник, най-накрая ни видя.

Той ѝ беше баща; а тя от детството си беше неговият водач на затъмнените му стъпки. Те бяха германци от Саксония и преселвайки се тук преди няколко години, бяха създали нови връзки с тукашните селяни. Приблизително по времето, когато чумата избухнала, един млад германски студент се присъединил към тях. Тяхната проста история беше лесно разгадаема. Той, благородник, обичал прекрасната дъщеря на бедния музикант и ги последвал в бягството им от преследванията на приятелите му; но скоро могъщият изравнител дошъл с острата коса да покоси, заедно с тревата, високите цветя на полето. Младежът бил ранна жертва. Девойката се опазила заради баща си. Неговата слепота ѝ позволила да продължи заблудата, отначало рожба на злополука — а сетне, като самотни същества, единствените оцелели в местността, той останал непознат с промяната, нито бил наясно, че когато слуша музиката на детето си, немите планини, безчувственото езеро и несъзнаващите дървета били нейните единствени други слушатели.

Точно в деня, в който пристигнахме, тя беше нападната от симптомите на болестта. Беше скована от ужас при мисълта, че ще остави своя възрастен, незрящ баща сам на опустялата земя; но нямаше куража да разкрие истината и самото изобилие на отчаянието я вдъхновяваше до ненадминати усилия. В обичайния вечерен час тя го завела до параклиса и макар да треперела и плачела за негова сметка, свирила, без грешка в такта или в нотите, химна, написан в чест на създаването на украсената земя, която скоро щяла да бъде нейната гробница.

Дойдохме при нея като посетители от небесата; нейната корава смелост и мъчно поддържаната ѝ твърдост избягаха при появата на помощ. С писък тя се втурна към нас, прегърна коленете на Ейдриън и изричайки само думите: „О, спасете баща ми!“, с ридания и истерични викове отвори отдавна затворените шлюзове на неволята си.

Горкото момиче! Тя и баща ѝ сега лежат рамо до рамо под високото орехово дърво, където почиваше нейният любимият и което в нейните последни мигове тя ни беше посочила. Баща ѝ, накрая осъзнавайки опасността, грозяща дъщеря му, неспособен да види промените в нейния скъп вид, упорито държа ръката ѝ, докато тя не премръзна и не се скова от смъртта. Нито пък той след това помръдна или проговори, докато дванадесет часа подир това смъртта любезно го отведе към неговия безкраен покой. Те почиват под пръстта, дървото им е паметник; свещеното място се отличава в паметта ми, пребледняло от скалистата Юра и далечните, неизмерими Алпи; върхът на църквата, която посещавали, все още се подава от ограждащите я дървета; и макар ръката ѝ да е студена, аз вярвам, че божествената музика, която те обичаха, се скита наоколо, утешавайки нежните им призраци.

Глава 28

Вече бяхме достигнали Швейцария, последната точка и целта на нашите усилия. Бяхме гледали, не знам защо, с надежда и радостно очакване на нейния сбор от хълмове и снежни скали, и с възобновено въодушевление бяхме разкрили нашата гръд на ледения вятър, който дори по време на лятното слънцестоене идва от северния ледник, натоварен със студ. Как сме могли да подхранваме очакване за облекчение? Както нашата родна Англия и необятните полета на плодородна Франция, така и тази прикрита от планини земя беше опустяла. Нито мрачният планински връх, нито подхранваната от сняг река, нито натовареният с мраз вятър, нито гръмотевицата, укротителят на болестите, бяха опазили местните обитатели — защо тогава ние ще сме изключение?

Кой наистина бе останал за спасяване? Каква дружина бяхме довели, годна да стои в залива и да се сражава със завоевателя? Ние бяхме отслабнали останки, опитомени до пълно подчинение пред настъпващия удар, една свита, наполовина мъртва от страха от смъртта — безнадеждна, покорна, почти безразсъдна тълпа, която се беше отказала да управлява подхвърления кораб на живота и се бе примирила с разрушителните сили на неуправляемите ветрове. Като няколко бразди от неожънато зърно, останали да стоят на широкото поле, след като останалите са били събрани в хамбара, ние бързо сме покосени от зимната буря. Като няколко изостанали лястовици, които, оставайки след събратята си, които при първия суров дъх на прииждащата есен са мигрирали към топли климати, са били поразени на земята от първата ноемврийска слана. Като изгубена овца, която броди из удряния от суграшица хълм, докато стадото е в кошарата, и умира преди сутринта. Като облак, един от многото, които са разпръснати в непроницаемата небесна тъкан, който, когато овчарят на севера е изгонил спътниците му „да пият антиподското пладне“[104], избледнява и се разтваря в бистрия етер — такива бяхме ние!

Излязохме от красивия край на прекрасното Женевско езеро и влязохме в алпийските дерета; проследявайки до нейния източник ромолящата Арв през скалната долина Серво, край мощни водопади и под сенките на непристъпните планини продължихме нататък, а пък пищният орех отстъпи мястото си на тъмния бор, чиито музикални клони се люлееха на вятъра и чиито изправени форми бяха посрещнали хиляда бури — докато зеленият чим, цъфналите долини и осеяните с храсти хълмове бяха заменени за пронизващите небето, неутъпкани, безплодни скали, „костите на света, чакащи да бъдат облечени с всичко необходимо, за да дадат живот и красота“[105]. Колко странно, че тук ние търсим подслон! Със сигурност, щом в онези страни, където земята е топла като нежна майка, подхранваща децата си, а тя бе пагубна за нас, няма защо да търсим подслон тук, където поразена от остра безизходица, земята сякаш потръпва в каменистите си вени. Не сгрешихме в предположенията си. Напразно търсихме необятните и непрестанно движещи се ледници на Шамони, разломи от висящ лед, морета от замръзнали води, голи гори от повалени от бури борове, долини — свободни пътеки за шумните лавини, и върховете на хълмовете, летовището на гръмотевичните бури. Чумата е върховната владетелка дори тук. Досега денят и нощта, като сестри близнаци с еднакъв ръст, споделяха по равно своите господства над часовете, един по един, под ледените пещери, до извиращите води от размразените снегове на хиляда зими, още една и още една останка от човешката раса, затваряше очите си завинаги за светлината.

И все пак не бяхме сбъркали съвсем в търсенето на сцена като тази, на която да приключим драмата. Природата, вярна до последно, ни утеши в самото сърце на страданието. Възвишеното величие на външните предмети успокояваше нашите нещастни сърца и те бяха в хармония с опустошението ни. Много мъки са сполетели човек по време на неговото разнообразно съществуване и много страдащи, налегнати от беди, са се оказали единствените оцелели. Скръбта ни приема своята величествена форма и цвят от необятната руина, която ни придружава и те се сливат в едно цяло. Затова на тази прекрасна земя много тъмни дерета съдържат ромолящи потоци, засенчени от романтични скали, покрити с мъхести пътеки — но всички, с изключение на това място, нямаха могъщия фон на извисяващите се Алпи, чиито снежни носове или оголени хребети ни издигаха от нашите скучни смъртни домове до дворците на самата природа.

Тази тържествена хармония на събитията и ситуацията сложи ред в нашите чувства и беше подобаващ декор за последното действие. Величествен мрак и трагична помпозност съпроводиха смъртта на окаяното човечество. Погребалното шествие на монарси от древността беше надминато от нашата прекрасна показност. В близост до източниците на Арвейрон ние провеждахме обредите за последните хора от нашия вид, вече бяхме само четирима. Аз и Ейдриън, оставяйки Клара и Евелин, обгърнати в спокоен ненаблюдателен сън, занасяхме телата в това пусто място и ги поставяхме в пещерите под ледника, които се издигаха и се разделяха от най-малкия звук и донасяха унищожение на тези, които бяха в техните цепнатини — тук нито една хищна птица или звяр не може да оскверни замразената форма. И така, с приглушени стъпки и в мълчание, ние поставяхме мъртвите в ледени ковчези и след това, тръгвайки, заставахме на скалистата платформа до речните извори. Всичко около нас притихнало, както бяхме и ние самите, самото разделяне на въздуха от нашите тела беше достатъчно да наруши покоя на този размразяващ се регион; и едва бяхме напуснали пещерата, преди огромни ледени парчета, отделяйки се от тавана ѝ, да паднат и да покрият човешкия образ, който бяхме положили там. Бяхме избрали хубава нощ с лунна светлина, но пътуването ни дотам беше дълго и полумесецът потъна зад западните височини, преди да сме изпълнили намерението си. Снежните планини и сините ледници блестяха в собствена светлина. Неравномерното и стръмно дере, което образуваше едната страна на Монанвер, беше срещу нас, ледникът от едната ни страна; в краката ни Арвейрон, бяла и разпенена, се блъскаше над заострените скали, които се впиваха в нея, и с въртящи се пръски и непрестанен рев смущаваше неподвижната нощ. Жълти светкавици играеха около огромния купол на Монблан, безшумни като покритата със сняг скала, която те осветяваха; всичко беше голо, диво и величествено, докато мелодичното мърморене на боровете прибавяше нежност към грубото великолепие. Ту разкъсването и падането на ледени скали разцепваше въздуха, ту гърмът на лавина избухваше в ушите ни. В страни, чиито черти са с по-малки величини, природата издава жизнените си сили в листата на дърветата, в растежа на тревистите растения, в мекото мъркане на лъкатушещи потоци; тук, надарена с гигантски качества, пороят, гръмотевичната буря и потокът от огромни води разкриваха живота ѝ. Такъв е църковният двор, такъв е реквиемът, такъв вечният събор, които обслужиха погребението на нашия спътник!

Не празнувахме само погребението на човешката форма, която бяхме поставили в този вечен гроб. С тази последна жертва чумата изчезна от земята. На смъртта никога не са ѝ липсвали оръжия, с които да унищожи живота, а ние, неколцина и безсилни, каквито бяхме станали, все още бяхме изложени на всяка друга стрела, с която пълният ѝ колчан изобилстваше. Но чумата не бе една от тях. В продължение на седем години тя бе вилняла безпощадно на земята; беше стъпила във всяко кътче на нашия просторен глобус; беше се примесила с атмосферата, която като наметало обгръща всички наши събратя — обитателите на родна Европа, разкошните азиатци, мургавите африканци и свободните американци бяха победени и унищожени от нея. Нейната варварска тирания намери своя край тук, в скалиста долина на Шамони.

Постоянно повтарящите се сцени на страдание и болка, плодовете на чумата, вече не бяха част от нашия живот, думата „чума“ вече не кънтеше в нашите уши, обликът на чумата, въплътен в човешкото лице, вече не се явяваше пред очите ни. От този момент нататък аз вече не я виждах. Тя абдикира от престола си и сама се ограби от императорския си скиптър насред ледените скали, които ни заобикаляха. Тя остави уединението и мълчанието за наследници на нейното кралство.

Моите настоящи чувства са тъй примесени с миналото, че не мога да кажа дали знанието за тази промяна ни навести, докато стояхме на това безплодно място. Струва ми се, че го е направило; че облак сякаш бе преминал над нас, че някакво бреме бе премахнато от въздуха, че оттук нататък дишахме по-свободно и вдигахме глави с частица от предишната ни свобода. Но още не смеехме да се надяваме. Бяхме впечатлени от мисълта, че човешкият път бе извървян, но чумата не ще бъде нашият унищожител. Бъдещото време беше като мощна река, по която се спуска чаровна лодка, чийто смъртен капитан знае, че очевидната опасност не е тази, от която той трябва да се страхува, обаче заплахата е наблизо; и който плава поразен от страхопочитание под надвиснали урви, през тъмни и мътни води — виждайки в далечината все още непознати и неясни форми, към които той е неудържимо тласкан. Какво щеше да стане с нас? Ах, да имаше някой Делфийски оракул или Пития, който да произнесе тайните на бъдещето! Ах, да имаше някой Едип, който да разреши загадката на жестокия Сфинкс! Такъв Едип трябваше да бъда аз — не за да гадая измамите словесни, но чиито мъчителни болки и опетнен от скръб живот щяха да бъдат двигателите, с които да разкрия тайните на съдбата и да разглася значението на енигмата, чието обяснение затваря историята на човешката раса.

Мрачни фантазии, сходни на тези, обитаваха умовете ни и ни внушаваха чувства, близки до радост, докато стояхме до тази тиха гробница на природата, отгледана от безжизнените планини над живите ѝ вени, задушаващи я.

— Тъй останахме — каза Ейдриън — две меланхолични, проклети дървета там, където някога се полюляваше цяла гора. Останахме да тъгуваме, да копнеем и да умираме. Ала дори сега имаме своите задължения, които трябва да изпълним докрай: дългът да доставяме радост, където можем, със силата на любовта, облъчваща с нюансите на дъга бурята на скръбта. Не ще се тормозя, ако с тази крайност запазим това, което притежаваме сега. Нещо ми казва, Върни, че вече не е нужно да се страхуваме от нашия жесток враг, и аз се вкопчвам с наслада в този глас на оракул. Макар и странно, ще бъде сладко да се отбележи растежа на твоето малко момче и развитието на младото сърце на Клара. В този пустинен свят ние сме всичко за тях; и ако живеем, то трябва да е наша задачата да направим новия начин на живот щастлив за тях. В момента това е лесно, тъй като техните детски мисли не блуждаят в бъдещето, а остра жажда за съчувствие и цялата любов, на която нашата природа е податлива, все още не се събужда в тях: не можем да познаем какво ще се случи тогава, когато природата отстоява своите неизменни и свещени сили; но дълго преди този момент може всички да сме изстинали като онзи, който лежи в ледената гробница ей там. Трябва само да осигурим настоящето и да се стремим да изпълним с приятни образи неопитното въображение на твоята прекрасна племенница. Сцените, които сега ни обграждат, необятни и възвишени, каквито са, не са такива, каквито могат най-добре да допринесат за тази работа. Природата е тук като наше богатство, велика, но също и разрушителна, гола и груба, за да може да предостави наслада на едно младо въображение. Нека се спуснем към слънчевите равнини на Италия. Зимата скоро ще бъде тук, за да облече тази пустиня в двойна пустош, но ние ще преминем мрачните върхове на хълмове и ще отведем Клара до места на плодородие и красота, където пътеката ще бъде украсена с цветя, а веселата атмосфера вдъхва удоволствие и надежда.

За да осъществим този план, напуснахме Шамони на следващия ден. Нямахме причина да ускоряваме стъпките си; извън нашата настояща сфера, никакво друго събитие не се случваше, което да окове намеренията ни, така че ние се предадохме на всяка ленива прищявка и сметнахме времето си за добре прекарано, когато можехме да гледаме преминаването на часовете без тревога. Помотахме се покрай прекрасната долина Серво; прекарахме дълги часове по моста, който, пресичайки дерето на Арв, разкрива гледка към облечените в борове дълбини и заснежените планини, които я заграждат. Прекосихме романтична Швейцария, страхът от идването на зимата ни поведе напред и първите дни на октомври ни завариха в долината на Мориен, която води до Мон Сени. Не мога да опиша нежеланието, което изпитахме при напускането на тази планинска земя; навярно беше, защото гледахме на Алпите като на преграда между предишния и бъдещия ни живот и затова се придържахме с умиление към онова, което бяхме обичали в миналото. Може би, защото сега имахме толкова малко пориви, подтикващи ни към избор между два пътя за действие, с удоволствие запазихме съществуването на един от тях и предпочетохме изгледите за това, което щяхме да направим, пред спомена за онова, което вече е било направено. Чувствахме, че за тази година опасността бе отминала, и вярвахме, че в продължение на няколко месеца бяхме в безопасност един с друг. Имаше вълнуваща, мъчителна наслада в мисълта — тя изпълваше очите с мъгляви сълзи, разкъсваше сърцето, дърпайки го бурно; по-слаби от „снега, паднал в реката“[106] бяхме всички и всеки един от нас, но се стремяхме да оживим и индивидуалност на метеорния ход на нашите ни животи и да почувстваме, че никой момент не е избягал, без да му се насладим. Затова, полюлявайки се по шеметния ръб на гроба, ние бяхме щастливи. Да! Докато седяхме под рухващите скали, до водопади в близост до

лесове като бърдата стари

покрай поляни в слънчева роса,[107]

където дивата коза пасеше и плахата катерица редеше своето съкровище — възпяващи прелестите на природата, отпивайки от нейните съвършени красоти, — бяхме щастливи в празния свят.

И все още, о, дни на радост — дни, в които разговаряхме с очи, и гласове, по-сладки от музиката на люлеещите се борови клони или шепота на нежния ручей, отговаряха на моя — все още, о, дни, изпълнени с блаженство, дни в обична компания — дни, неизразимо скъпи за мен, изоставения — преминете, о, преминете пред мен, карайки ме в паметта за вас да забравя какво съм сега. Вижте, как бликащите ми очи оцапват тази безчувствена хартия — вижте как моите черти са сгърчени от мъчителни болки само при самия спомен, сега, като съм сам, как сълзите ми се стичат, устните ми треперят, виковете ми изпълват въздуха, невидими, незабелязани, нечути! И все още, още, о, дни на наслада! Позволете ми да живея във вашите дълго проточили се часове!

Тъй като студът около нас се засилваше, ние прекосихме Алпите и се спуснахме в Италия. По изгрев-слънце седнахме на трапезата си и залъгвахме разкаянието си с весели изблици или учени беседи. Целият ден, в който се разхождахме, все още държахме в полезрението си края на нашето пътуване, но бяхме небрежни за часа на неговото завършване. Когато вечерната звезда засия и оранжевият залез далеч на запад отбеляза позицията на скъпата земя, която бяхме напуснали завинаги, разговорите, оковаващи мислите, накараха часовете да летят — о, да бяхме живели по този начин докрай и завинаги! От какво значение беше за нашите четири сърца, че те бяха единствените извори на живот в широкия свят? Що се отнася до самото чувство, ние по-скоро бихме предпочели да сме оставени тъй обединени, отколкото ако всеки от нас бе сам в многолюдна пустиня от непознати хора — то тогава бихме се скитали наистина самотни до края на живота. По този начин ние се опитахме да се утешим взаимно; по този начин истинската философия ни научи да разсъждаваме.

Удоволствие за мен и Ейдриън беше да прислужваме на Клара, наричайки я малката кралица на света, а нас самите нейните най-смирени слуги. Когато пристигахме в някой град, първата ни грижа беше да изберем за нея най-прекрасния дом, да се уверим, че от бившите обитатели не бе останала никаква мъчителна реликва, да потърсим храна за нея и да изпълним нейните нужди със старателна нежност. Клара навлезе в мисленето ни с детска радост. Нейната главна работа бе да се грижи за Евелин, но забавлението ѝ беше да се гизди с прекрасни одежди, да се украсява със слънчеви скъпоценни камъни и да подражава на великолепния разкош. Нейната религия, дълбока и чиста, не я научи да отказва да притъпи по този начин острата болка на разкаянието; нейната младежка бодрост я накара да навлезе със сърце и душа в тези странни маскаради.

Бяхме решили да изкараме следващата зима в Милано; бидейки голям и разкошен град, той би ни предложил избор на домове. Бяхме се спуснали по Алпите и бяхме оставили далеч зад нас техните просторни гори и могъщи скали. Влязохме в щастлива Италия. Примесени трева и зърно растяха из нейните равнини, неокастрените лози хвърляха пищните си клони около брястовете. Гроздето, презряло, беше паднало на земята или висеше, лилаво или лъскаво зелено, насред червените и жълтите листа. Класовете останала царевица се вееха до празнота на разточителните ветрове; падналата зеленина на дървета, обраслите с плевели потоци, мрачните маслини, сега изпъстрени с почернели плодове, кестените, на които катерицата бе единственият жътвар; всичкото това изобилие, ала уви! Всичката тази немотия обагряше в чудни нюанси и фантастични групировки тази земя на красотата. В градовете, в беззвучните градове, ние посетихме църквите, украсени с картини, шедьоври на изкуството или галерии със статуи — докато в този топъл климат животните, в своята новооткрита свобода, обикаляха из великолепните дворци и въобще не се страхуваха от нашия забравен облик. Сиви като гълъб волове насочваха големите си очи към нас и крачеха бавно покрай нас; стряскаща тълпа глупави овце с тропащи крака се стрелкаше в някоя стая, в миналото посветена на покоя на незнайна красавица, и бързаше, струпвайки се покрай нас, надолу по мраморното стълбище и изтичвайки на улицата, отново влизаше през първата отворена врата, завладявайки без порицания някое празно светилище или кралска съвещателна зала. Вече не се стряскахме от тези случки, нито от по-лоши прояви на промяната — когато дворецът бе станал обикновена гробница, натоварена със зловонна смрад и обсипана с мъртъвци, и можехме да видим как чумата и страхът бяха извършили необикновени буйства, прогонвайки разкошната дама във влажните полета и празната колиба, а събирайки сред килими от индийска вълна и копринени легла грубия селянин или обезобразената получовешка форма на окаяния просяк.

Пристигнахме в Милано и се разположихме в двореца на вицекраля. Тук създадохме закони за себе си, разделяйки деня си и определяйки различни занимания за всеки час. Сутрин яздехме из съседните провинции или се разхождахме из дворците в търсене на снимки или антики. Вечерно време се събирахме да четем или разговаряме. Имаше малко книги, които смеехме да прочетем; малко, които не оскверняваха жестоко картината, която ние обрисувахме на нашето уединение, припомняйки ни отношения и емоции, които никога повече нямаше да изпитаме. Метафизични трактати; фантастика, която блуждаеща от всякаква реалност, се изгубваше в създадените от самата нея грешки; поети от времена тъй отдавна отминали, че да четем за тях беше като да четем за Атлантида и Утопия; или такива книги, които се отнасяха само до природата и работата на един конкретен ум; но най-вече разговорите, разнообразни и винаги нови, омагьосваха часовете ни.

Докато се спряхме тъй на нашия продължителен път към смъртта, времето държеше обичайната си посока. Все още и завинаги земята се въртеше на трона на въздушната си колесница, засилена от мощта на невидимите коне на непрекъсната неизбежност. И сега тази капка роса в небето, това кълбо, натежало от планини, блестящо с вълни, преминаващо от кратката тирания на влажните Риби и хладния Овен, навлезе в сияйната земя на Телеца и Близнаците. Там, разпръснат от пролетния въздух, Духът на красотата се надигна от неговия студен покой и с развети крила и леко стъпващи крачки постави зелен пояс около Земята, играейки си сред теменужките, криейки се в поникващата зеленина на дърветата, препъвайки се леко по лъчистите потоци в слънчевото море. „Ето, зимата вече мина, дъждът преваля, престана; цветя се показаха по земята. Настана време за песни и гласът на гургулицата се чува по нашата земя. Смокините разтвориха пъпките си и цъфналите лози в лозята издават благоуханието си.“[108] Така е било по времето на древния царствен поет; така беше и сега.

И все пак как бихме могли ние, нещастните, да приветстваме пристигането на този възхитителен сезон? Наистина се надявахме, че смъртта оттук нататък не ще върви в пролетната сянка; и все пак, тъй като бяхме сами един с друг, поглеждахме лицата си с въпросителни очи, не смеещи изобщо да се доверим на предчувствията си и опитвайки се да отгатнем кой ще бъде нещастният, надживял останалите трима. Щяхме да прекараме лятото на езеро Комо и се преместихме там веднага щом пролетта достигна своята зрялост и снегът изчезна от върховете на хълма. На десет мили от Комо, под стръмните висини на източните планини, до пределите на езерото, имаше вила на име Плинияна, наречена тъй, понеже е била построена на мястото на извор, чиито периодични приливи и отливи са били описани от по-младия Плиний в неговите писма. Къщата почти се беше сринала, докато през 2090 г. един английски благородник не я беше купил и я бе обзавел с всеки разкош. Две големи зали, окичени с великолепни гоблени и покрити с мрамор, се намираха от двете страни на двор, чиито други две страни — едната гледаше към дълбокото, тъмно езеро, а другата бе заградена от планина, от чиито каменисти склонове бликаше с рев и плисък прочутият извор. Отгоре миртови шубраци и снопчета от ароматни растения увенчаваха скалата, докато гледащите към звездите кипариси се издигаха в синия въздух и вдлъбнатините на хълмовете бяха украсени с пищния растеж на кестенови дървета. Тук устроихме лятната ни резиденция. Имахме прекрасна лодка, с която пътувахме ту спирайки насред вълни, ту плавайки покрай надвисналите и скалисти брегове, плътно посипани с вечнозелени растения, които потапяха блестящите си листа във водите и се отразяваха в много заливчета и потоци с бистри води. Тук портокалови растения цъфтяха, тук птиците изливаха мелодични химни; и тук, през пролетта, студената змия се появяваше от пукнатините и се приличаше на слънчевите скални тераси.

Не бяхме ли щастливи в това райско кътче? Ако някой благ дух ни бе прошепнал забрава, смятам, че щяхме да сме щастливи тук, където стръмните планини, почти непроходими, изхвърляха от нашия кръгозор далечните на пустата земя и с малко усилие на въображението бихме могли да си представим, че градовете все още ехтяха с народно бръмчене и селянинът все още прекарва плуга си през браздата, и че ние, свободните жители на света, се радваме на доброволно изгнание, а не на нелечимо отрязване от изчезналия ни вид.

Нито един от нас не се наслаждаваше на красотата на тази природа толкова, колкото Клара. Преди да напуснем Милано, в нейните навици и маниери беше настъпила промяна. Тя загуби жизнерадостта си, остави настрана забавленията си и започна да се облича семпло почти като монахиня. Тя ни избягваше, оттегляйки се с Евелин в някоя далечна стая или тихо кътче; нито се включваше в забавленията му със същата жар както бе привикнала, а седеше и го гледаше с тъжни, нежни усмивки и очи, блестящи от сълзи, ала без нито една дума на жалване. Тя се приближаваше към нас плахо, избягваше ласките ни и не се отърсваше от притеснението си, докато някоя сериозна дискусия или възвишена тема не я повикваше за известно време извън себе си. Нейната красота нарасна като роза, която, отваряйки се към летния вятър, се разкрива листче по листче, докато сетивата заболят от нейното прелестно изобилие. Лек и променлив цвят обагряше бузите ѝ и движенията ѝ изглеждаха настроени от някаква скрита хармония с ненадмината сладост. Ние удвоихме нашата нежност и искрено внимание. Тя ги приемаше с благодарни усмивки, които изчезваха бързо като слънчев лъч от блестяща вълна през априлски ден.

Изглежда, единствената ни допирна точка на чувства с нея беше Евелин. Това скъпо малко момче беше утешител и удоволствие за нас отвъд всякакви думи. Неговият весел дух и невинното му невежество за нашето необятно бедствие бяха балсам за нас, чиито мисли и чувства бяха твърде натоварени и изтъкани в необятността на спекулативна скръб. Да ценим, да милваме, да забавляваме Евелин беше общата задача на всички нас. Клара, която в известна степен се чувстваше като негова млада майка, с благодарност признаваше нашата доброта към него. А на мен, о! На мен, който виждах ясното чело и меките очи на любимата на моето сърце, моята изгубена и завинаги скъпа Идрис, преродена в нежното му лице, на мен той беше скъп дори до болка; ако го притисках до сърцето си, мислех, че притискам истинска и жива частица от тази, която беше лежала там през дългите години на младежко щастие.

Ейдриън и аз имахме обичай да излизаме всеки ден в лодката, за да намираме храна в съседната местност. В тези експедиции рядко бяхме придружени от Клара или нейния малък товар, но завръщането ни беше миг на веселие. Евелин обираше запасите ни с детско нетърпение и ние винаги донасяхме някакъв новооткрит подарък за нашата красива спътница. Също правехме открития на прекрасни места или безгрижни дворци, където вечерно време всички отивахме. Нашите плаващи експедиции бяха най-божествени и с попътен вятър или напречна посока порихме вълните; и ако разговорът се проваляше под натиска на мисълта, носех със себе си моя кларинет, който събуждаше ехото и донасяше промяната в угрижените ни умове. В такива моменти Клара често се връщаше към предишните си навици на свободни разговори и радостни изблици; и макар че само нашите четири сърца биеха на света, тези четири сърца бяха щастливи.

Един ден, на връщане от град Комо с натоварена лодка, ние очаквахме, както обикновено, да бъдем посрещнати на пристанището от Клара и Евелин и бяхме донякъде изненадани да видим плажа празен. Аз, както ме подтикваше природата ми, не предсказах зло, а обясних отсъствието им като обикновена случайност. Но не и Ейдриън. Той беше обзет от внезапен трепет и чувство на страх и яростно ме прикани да се насоча бързо към сушата, и когато наближихме, той изскочи от лодката, наполовина падайки във водата, и изкачвайки се по стръмния бряг, забърза по тясната градинска ивица, единственото равно пространство между езерото и планината. Последвах го, без да се бавя; градината и вътрешният двор бяха празни, къщата, която проверихме стая по стая, също беше пуста. Ейдриън извика силно името на Клара и тъкмо се канеше да се втурне по близката планинска пътека, когато вратата на една лятна къща в края на градината бавно се отвори и Клара се появи, без да се приближава към нас, а се облегна на една колона на сградата, с пребледнели бузи, в поза на крайно униние. Ейдриън скочи към нея с вик на радост и я взе възторжено в своите обятия. Тя се отдръпна от прегръдката му и без дума отново влезе в лятната къща. Треперещите ѝ устни и отчаяното ѝ сърце отказваха да ѝ дадат глас, за да изрази нашето нещастие. Докато играел с нея, бедният малък Евелин бил обзет от внезапна треска и сега лежеше вцепенен и онемял на едно малко канапе в лятната къща.

Цели две седмици непрекъснато бдяхме над горкото дете, докато животът му чезнеше под опустошенията на вирулентен тиф. Неговото малко телце и дребни черти съдържаха ембриона на обхващащия света човешки ум. Човешката природа, изпълнена със страсти и чувства, щеше да има дом в това малко сърце, чиито бързи пулсации бързаха към своя край. Финият механизъм на малката му ръчичка, вече отпусната и омекнала, в растежа на сухожилията и мускулите щеше да създаде творения на красотата или силата. Нежните му розови крака щяха да стъпчат в твърдата им мъжественост сенките и поляните на Земята — тези мисли вече бяха от малко полза: той лежеше, умът и тялото застинали, чакайки без съпротива последния удар.

Седяхме до леглото му и когато пристъпът на треската го обземаше, нито говорихме, нито се поглеждахме, отбелязвайки само неговия затруднен дъх, смъртното сияние, оцветяващо хлътналите му бузи и товара на смъртта, който натежаваше върху клепачите му. Изтъркано увъртане е да се каже, че думите не биха могли да изразят нашето дълго проточило се страдание; ала как думите биха могли да изобразят усещания, чиято измъчваща настойчивост ни връща назад, в дълбоките корени и скрити основи на нашата природа, които разтърсват нашето същество със земен трус, така че ни остава да се доверим на познати чувства, които като майката земя ни подкрепят, и да се придържаме към някакво напразно въображение или измамна надежда, които скоро ще бъдат погребани с останките, породени от последния удар. Нарекох две седмици този период, който прекарахме, наблюдавайки промените в болестта на сладкото дете — и толкова дълго може да е било; през нощта се чудехме дали ще открием още един изчезнал ден, докато всеки час се усещаше безкраен. Безбройни дни и нощи си разменяха местата; изобщо не спахме, дори не напускахме стаята му, освен когато ни обземаше пристъп на мъка и ние се отдръпвахме един от друг за кратък период, за да прикрием риданията и сълзите си. Напразно се стараехме да разсеем Клара от тази печална сцена. Тя седеше, час след час, ту гледайки го, ту тихо оправяйки възглавницата му и когато той имаше сила да преглъща, му подаваше чаша, за да отпие. Най-накрая дойде моментът на неговата смърт: кръвта спря в потока си, очите му се отвориха и след това отново се затвориха — без трепет или въздишка, крехкият телесен дом бе напуснат от неговия душевен обитател.

Чувал съм, че гледката на мъртъвците е затвърдила вярата на материалистите. Аз винаги съм се чувствал иначе. Това моето дете ли беше — тази неподвижна, разлагаща се, неодушевена материя? Детето ми се трогваше от ласките ми; неговият скъп глас обличаше в смислени изрази мислите му, инак недостъпни; усмивката му беше лъч на душата и същата душа седеше на своя трон в очите му. Обръщам се от тази подигравка с това, което беше той. Вземи, о, земя, твоя дълг! Свободно и завинаги ти поверявам телесната одежда, която бе предложила. Но ти, мило дете, любезно и обичано момче, или духът ти е потърсил по-подобаващ дом, или просветлен в сърцето ми, ти живееш, докато аз живея.

Поставихме останките му под един кипарис, където изровихме дупка. И тогава Клара каза:

— Ако искате да живея, отведете ме оттук. Има нещо в този пейзаж на превъзходна красота, сред тези дървета, хълмове и вълни, което винаги ми нашепва „Остави твоята тромава плът и стани част от нас“. Моля ви искрено да ме отведете.

И така, на петнадесети август се сбогувахме с нашата вила и закътаните сенки на тази обител на красотата; със спокойните заливи и шумните водопади. И с малкия гроб на Евелин се сбогувахме! След това, с натежали сърца, тръгнахме на нашето поклонение към Рим.

Глава 29

Сега — тихо и кротко — пристигнах ли тъй близо до края? Да! Всичко вече приключи — стъпка или две върху новоизкопаните гробове и изморителният път свършва. Дали ще изпълня задачата си? Мога ли да нашаря хартията си с думи, достатъчно величествени за великото заключение? Стани, черна меланхолия! Напусни кимерийското си уединение! Вземи със себе си мрачните мъгли на ада, които могат да изпият деня; донеси болест и заразни дихания, които, влизайки в кухите пещери и живите места на земята, могат да запълнят каменистите ѝ вени с разруха, така че не само растителността да не цъфти, но и дърветата да изгният, а реките да потекат с жлъчка, вечните планини да се разложат, мощното море да загние и топлият въздух, който обгръща земното кълбо, да загуби всичката си сила да създава и изхранва. Направи това, ти, тъжно описано влияние, докато пиша, докато очите четат тези страници.

И кой ще ги прочете? Внимавай, нежно потомство на новородения свят — пази се, справедливо същество, с човешко сърце, но необуздано от грижи, и човешко чело, все още неразорано от времето — пази се, да не би веселото течение на кръвта ти да бъде пресечено, златните ти кичури да посивеят, сладките трапчинки на усмивката ти да бъдат изменени в неподвижни, сурови бръчки! Не позволявай никой ден да вижда тези редове, да не би яркият ден да пребледнее и да умре. Потърси кипарисова горичка, чиито стенещи клони ще бъдат в подобаваща хармония; потърси някоя пещера, дълбоко обгърната в тъмните земни недра, където няма да проникне светлина, освен онази, която се провира, червена и трептяща, през една-единствена пукнатина, оцветяваща твоята страница с най-мрачната премяна на смъртта.

В мозъка ми цари болезнен смут, който отказва да очертае ясно следващите събития. Понякога сиянието на нежната усмивка на моя приятел ми се явява и мисля, че то обхваща и изпълва вечността — тогава отново усещам задушаващите болки.

Напуснахме Комо и в съответствие с искреното желание на Ейдриън спряхме във Венеция по пътя ни за Рим. За англичаните имаше нещо изключително привлекателно в идеята за този ограден от вълни град, издигнат на остров. Ейдриън никога не го беше виждал. Спуснахме се с лодка по По и Брента; и в дните, които се оказаха непоносимо горещи, почивахме в крайбрежните дворци, пътувайки през нощта, когато мракът правеше граничните брегове неясни и нашата самота не бе тъй забележима, когато лутащата се луна осветяваше вълните, които се разделяха пред носа на лодката ни, и нощният вятър изпълваше платната ни, а мърморещият поток, веещите се дървета и издутите платна се съгласуваха в хармонична мелодия. Клара, отдавна победена от прекомерна скръб, в голяма степен бе отхвърлила плахата си, студена сдържаност и приемаше вниманието ни с благодарна нежност. Докато Ейдриън с поетичен плам разговаряше за славните народи на мъртвите, за красивата земя и съдбата на човека, тя се прокрадваше близо до него, попивайки неговата реч в мълчаливо удоволствие. Изгонихме от нашия разговор и — доколкото беше възможно — от нашите мисли знанието за самотата ни. И би било невероятно за жител на град, за човек сред оживена тълпа, до каква степен успяхме. Бяхме като човек, затворен в тъмница, чийто малък и решетъчен отвор в началото прави смътната светлина по-осезаемо неясна, докато зрителното кълбо, изпило лъча и привикнало към оскъдността му, открива, че ясно пладне цари в килията му. Така и ние, една проста троица на празната земя, изглеждахме по-многобройни помежду си, докато накрая станахме всички навсякъде. Стояхме като дървета с разхлабени от вятъра корени, които се поддържат взаимно, като се облягат и притискат с повишен плам, докато зимните бури вият.

Така се носехме по разширяващия се поток на По, спейки, когато пееха цикадите, и будейки се със звездите. Влязохме в по-тесните плитчини на Брента и пристигнахме на бреговете на Лагуна по изгрев-слънце на шести септември. Яркото кълбо плавно се издигна иззад куполите и кулите на града и хвърли проникващата си светлина върху стъклените води. Останки от гондоли и няколко останали невредими такива бяха осеяли плажа във Фузина. Качихме се в една от тях на път за овдовялата дъщеря на океана, която, изоставена и паднала, седеше тъжна на подпиращите я острови, гледайки към далечните планини на Гърция. Гребахме леко над лагуната и влязохме в Канале Гранде. Приливът се отдръпваше тъжно отвъд счупените портали и нарушените зали на Венеция: водорасли и морски животни бяха оставени върху почернелия мрамор, докато солената тиня обезобразяваше ненадминати произведения на изкуството, които украсяваха стените им, и морската чайка излиташе от счупените прозорци. В разгара на тази ужасяваща разруха на паметниците на човешката сила природата отстояваше своето надмощие и засияваше още по-красива в контраста. Блестящите води почти не трепваха, докато бълбукащите вълни образуваха многобройни огледала на слънцето от всички посоки; синята необятност, видяна отвъд Лидо, се простираше далеч, неопетнена от лодки, тъй спокойна, тъй прекрасна, че като че ли ни приканваше да напуснем земята, осеяна с развалини, и да потърсим убежище от скръбта и страха в спокойния ѝ простор.

Видяхме разрухата на този нещастен град от височината на кулата на „Сан Марко“ и се обърнахме с поболели сърца към морето, което, макар и да бе гроб, не извисява никакъв паметник, не разкрива никакви останки. Вечерта беше настъпила. Слънцето залезе в спокойно величие зад мъгливите върхове на Апенините и неговите златисти и розови оттенъци изрисуваха планините на отсрещния бряг.

— Тази земя, обагрена в последната слава на деня — каза Ейдриън, — е Гърция. Гърция! Звукът отекна в сърцето на Клара. Тя разпалено ни напомни, че ние бяхме обещали да я заведем отново в Гърция, до гробницата на нейните родители. Защо да ходим в Рим? Какво да правим в Рим? Можехме да вземем един от многобройните плавателни съдове, оставени тук, да се качим в него и да се насочим надясно към Албания.

Възразих заради опасностите на океана и разстоянието на планините, които виждахме, от Атина; разстояние, което, заради дивата необработеност на страната, беше почти непроходимо. Ейдриън, който беше възхитен от предложението на Клара, отхвърли тези възражения. Сезонът беше благоприятен; северозападният вятър, който духаше, щеше да ни отведе напречно през залива и тогава може би щяхме да открием в някое изоставено пристанище лека гръцка лодка, пригодена за такава навигация, да се спуснем до брега на Морея и преминавайки над Коринтския провлак, без много пътуване по суша и без умора, да се озовем в Атина. Това ми се стори нелепо; но морето, искрящо в хиляди лилави нюанси, изглеждаше толкова блестящо и безопасно, а моите любими спътници бяха тъй сериозни и решителни, че когато Ейдриън каза: „Е, макар да не е точно това, което желаеш, нека все пак се съгласим, за да съм щастлив аз“, вече не можех да откажа. Същата вечер избрахме лодка, чийто размер изглеждаше подходящ за нашето начинание, опънахме платната и подредихме такелажа, и отдъхвайки си тази нощ в един от хилядите дворци в града, се разбрахме да потеглим по изгрев-слънце на следващата сутрин,

когато вятърът не мести и мете

лазурното море, земята аз не обичам вече;

усмивките на ведър и спокоен сън

примамват неспокойния ми ум.

Това изрече Ейдриън, рецитирайки превод на стихотворението на Москус, а когато в ясната утрешна светлина заплавахме по лагуната, покрай Лидо и в открито море, аз добавих в продължение:

но когато ревът на сивия океан бучи и пяна

струпва се в морето, вълните страшна са промяна.[109]

Но моите приятели заявиха, че подобни стихове са зла поличба, затова напуснахме във весело настроение плитките води и когато излязохме в морето, разгърнахме платната си, за да уловим благоприятния вятър. Щастливият утрешен въздух ги изпълни, докато слънчевата светлина окъпваше земя, небе и океан — спокойните вълни се разделяха, за да приемат нашия кил, и игриво целуваха тъмните страни на малката ни лодка, шепнейки „добре дошли“; докато земята се отдалечаваше, все още синият простор, без вълни, близнак на лазурните небеса, осигуряваше плавно движение на нашия съд. Както въздухът и водите бяха спокойни и блажени, така и нашите умовете, потопени в тишина. В сравнение с неопетнените дълбини, погребалната земя приличаше на гроб, нейните високи скали и величествени планини бяха паметници, дърветата ѝ — шлейфовете на катафалка, потоците и реките — пресолени от сълзи за отишлите си човеци. Сбогом на запустелите градове, на нивите с дивата им смесица от зърно и плевели, на непрекъснато умножаващите се реликви на нашия изгубен вид. Океан, ние се предаваме на теб — също като патриарха от древни времена, плаваме над удавения свят; нека бъдем спасени, както сме дошли сами във вечния ти потоп.

Ейдриън седеше на руля, аз се грижех за такелажа, вятърът зад нас изпълваше набъбналото ни платно и ние се носехме напред през кротките дълбини. Вятърът замря по обяд; неговият ленив дъх ни позволи само да задържим посоката си. Като мързеливи моряци в лошо време, нехаещи за бъдещия час, разговаряхме весело за нашето крайбрежно пътешествие, за пристигането ни в Атина. Щяхме да намерим нашия дом на един от Цикладските острови и там, насред миртови горички, сред вечна пролет, разпалена от добротворния морски полъх, щяхме да живеем дълги години в блажен съюз, почти забравили, че смъртта съществува на света.

Слънцето премина зенита си и се задържа върху чистия небесен под. Легнал в лодката с лице, обърнато към небето, ми се стори, че виждам върху неговото синьо-бели мраморни ивици, толкова леки, толкова нематериални, че ту казвах — те са там, ту — това е просто въображение. Внезапно ме прониза страх, докато гледах, и когато скочих и се втурнах към носа, косата ми беше леко повдигната от челото — тъмна линия от вълни се появи на изток, прииждайки бързо към нас; моята задъхана забележка към Ейдриън бе последвана от плющенето на платното, докато враждебният вятър го удряше и лодката ни се наклони — бърза като реч, мрежата на бурята се сгъсти над главите ни, червеното слънце залезе, тъмното море беше осеяно с пяна и нашата лодка се издигаше и падаше в нарастващите му бразди.

Вижте ни сега в нашия крехък дом, обградени от гладни, ревящи вълни, удряни от ветрове. В тъмния изток се срещнаха два огромни облака, плаващи по обратни пътища; светкавицата изскочи напред и дрезгавият гръм измърмори. Отново на юг, облаците отвърнаха и раздвоеният огнен поток, тичайки по черното небе, ни разкри ужасяващите купища облаци, срещнати и заличени от надигащите се вълни. Велики боже! И ние сами — ние тримата — сами — сами — единствени обитатели на морето и земята, ние тримата щяхме да загинем! Необятната вселена, нейните безброй светове и равнините на безграничната земя, която ние бяхме напуснали — обхватът на безбрежното море наоколо — се съкратиха в кръгозора ми — те и всичко, което съдържаха, се свиха до една точка, до нашата подмятаща се лодка, натоварена със славна човешка природа.

Спазъм на отчаяние прекоси озареното от любов лице на Ейдриън, докато със стиснати зъби той промърмори:

— И все пак те ще бъдат спасени!

Клара, навестена от човешко угризение, бледа и трепереща, се прокрадна близо до него — той я погледна с насърчителна усмивка.

— Страхуваш ли се, сладко момиче? О, не се страхувай, ние скоро ще бъдем на брега!

Тъмнината ми попречи да видя промените в нейното изражение, но гласът ѝ беше ясен и сладък, когато отвърна:

— Защо да се страхувам? Нито морето, нито бурята могат да ни навредят, ако могъщата съдба или владетелят на съдбата не позволява. А и пронизващият страх, че ще надживея вас двамата, не е тук — една смърт ще ни прегърне неразделени.

Междувременно прибрахме всичките си платна и възможно най-скоро, без опасност, променихме посоката си, побягвайки с вятъра към италианския бряг. Тъмната нощ смеси всичко; едва различавахме белите гребени на убийствените вълни, освен когато мълниите донасяха кратък ден и отпиваха тъмнината, разкривайки ни опасността, която ни грози, и връщайки ни в двойно по-голям мрак. Всички мълчахме, освен когато Ейдриън, като щурман, направи насърчаващо наблюдение. Нашата малка раковина се подчиняваше на руля учудващо добре и се носеше по върха на вълните, сякаш бе потомство на морето, а ядосаната майка приютяваше застрашеното си дете.

Седях на носа и гледах посоката ни, когато изведнъж чух водите да се разбиват с удвоена ярост. Със сигурност бяхме близо до брега — в същото време извиках „Натам!“ и широка мълния, изпълваща вдлъбнатината, ни показа за един миг равния плаж пред нас, разкривайки дори пясъците и закърнелите, посипани с тиня легла от тръстика, които растяха в дълбоките води. Отново беше тъмно и си поехме дъх с такова облекчение, каквото някой, който, докато отломките на изхвърлените от вулкан скали потъмняват въздуха, вижда огромна маса да се забива в земята непосредствено в краката му. Не знаехме обаче какво да правим — талазите тук, там, навсякъде ни заграждаха — те ревяха, втурваха се и хвърляха омразните си пръски в нашите лица. Със значителна трудност и опасност успяхме накрая да променим посоката си и се засилихме към брега. Призовах моите спътници да се подготвят за разбиването на малката ни лодка и да се завържат за някое гребло или греда, което да е достатъчно, за да ги понесе. Аз самият бях отличен плувец — самата гледка на морето бе достатъчна, за да породи у мен такива усещания, каквито преживява ловецът, когато чува цяла глутница вълци да вият; обичах да усещам как вълните ме обвиват и се опитват да ме надвият, докато аз, господар на себе си, се движа насам или натам, въпреки гневните им удари. Ейдриън също можеше да плува, но слабостта на тялото му пречеше да изпитва удоволствие от упражнението или да придобие добри умения. Но каква сила би могъл да използва и най-силният плувец, за да се противопостави на непреодолимото насилие на океана в неговата ярост? Опитите ми да подготвя моите спътници бяха почти безсмислени — тъй като ревящите талази ни пречеха да се чуем един друг и вълните, които непрекъснато се разбиваха над лодката ни, ме караха да полагам всичките си сили, за да изгребвам водата толкова бързо, колкото тя прииждаше. Междувременно тъмнината, осезаема и без лъчи, ни обгръщаше отвсякъде, прогонвана единствено от мълнията; понякога виждахме гръмотевици, огнено червени, да падат в морето и на интервали огромни струи се изливаха от облаците, разбърквайки дивия океан, който се издигаше да ги посрещне, докато свирепата буря не ни понасяше напред и те се изгубваха в безразборното смесване на небето и морето. Нашите перила бяха откъснати, единственото ни платно беше разкъсано на ленти и понесено по течението на вятъра. Бяхме отрязали мачтата си и бяхме облекчили лодката от всичко, което съдържаше — Клара се опита да ми помогне да изтегля водата от трюма и когато тя обърна очи, за да погледне мълнията, видях в този моментен блясък, че смирението беше победило всеки страх. Ние имаме сила, дадена ни във всяка най-лоша крайност, която подкрепя иначе слабия ум на човека и ни позволява да понесем и най-жестоките мъчения със спокойствието на душата, което в миговете на щастие не бихме могли да си представим. Спокойствие, по-страшно всъщност от бурята, облекчи бурните удари на сърцето ми — спокойствие като това на играча, самоубиеца и убиеца, когато последният зар ще бъде хвърлен, когато отровената чаша е до устните, когато ще бъде нанесен смъртоносният удар.

Така минаха часове — часове, които биха могли да изпишат старост на безбрадото лице на младостта и да прошарят копринената коса на детството — часове, в които безразборната врява продължаваше, в които всеки ужасен порив надхвърляше по ярост предния и нашата лодка увисваше на разбиващата се вълна и сетне се втурваше в долината отдолу, и трепереше, и се въртеше между водните пропасти, които сякаш се срещаха най-вече над нея. За момент бурята спря и океанът потъна в сравнителна тишина — беше промеждутък без дихание; вятърът, който, като опитен спортист, събира сили, преди да скочи, сега със страховит рев се втурна над морето и вълните удариха задницата на лодката ни. Ейдриън извика, че рулът е изчезнал.

— Изгубени сме — проплака Клара. — Спасете се! Ах, спасете се!

Светкавицата ми показа горкото момиче, наполовина потопено във водата на дъното на лодката; докато тя потъваше в нея, Ейдриън я хвана и я задържа в обятията си. Ние бяхме без рул; с носа се втурнахме напред в огромните вълни, струпани пред нас — те се разбиха и напълниха малката лодка; аз чух един писък — един вик, че сме погубени; озовах се във водата; наоколо беше мрак. Когато светлината на бурята блесна, видях кила на нашата лодка близо до мен — вкопчих се за него, хващайки го със стиснати ръце и нокти, докато се опитвах по време на всяка светкавица да открия моите спътници. Стори ми се, че видях Ейдриън на малко разстояние от мен, вкопчен в гребло; изскочих от хватката си и със сила отвъд човешките ми възможности, се хвърлих насред водите, докато се опитвах да го сграбча. Когато тази надежда се изпари, инстинктивна любов към живота ми даде сили и чувство на съревнование, сякаш враждебна воля се бореше с моята. Порих вълните с гърди и ги отхвърлях от себе си, както бих направил с острите нокти на лъв, канещ се да забие зъби в гърдите ми. Когато бивах сломен от една вълна, се издигах на друга, докато усещах горчива гордост да извива устните ми.

Откакто бурята ни бе пренесла близо до брега, ние не бяхме се отдалечавали на голямо разстояние от него. С всяка светкавица аз виждах граничещото крайбрежие; въпреки това напредъкът, който правех, беше малък, докато всяка вълна, когато се отдръпваше, ме понасяше обратно в далечните бездни на океана. В един момент усещах крака ми да докосва пясъка, а сетне отново бях в дълбока вода; ръцете ми започнаха да губят силата си на движение; дъхът ми ме предаваше под въздействието на задушаващите води — хиляда диви и обезумели мисли ме връхлитаха: доколкото мога да си ги припомня сега, главното ми чувство беше колко сладко би било да поставя главата си върху тихата земя, където вълните вече няма да удрят отслабеното ми тяло, нито шумът на водата ще кънти в ушите ми — за да постигна тази почивка, а не за да спася живота си, направих последно усилие и изоставащият бряг внезапно ми предостави основа. Станах и отново бях повален от вълните — една скала, за която успях да се вкопча, ми даде възможност да отдъхна за миг; и след това, възползвайки се от затихването на вълните, аз се втурнах напред — добрах се до сухите пясъци и паднах в безсъзнание сред тинестата тръстика, която ги обсипваше.

Сигурно дълго съм лежал, лишен от живот, понеже, когато с мъчително чувство за пръв път отворих очи, утринната светлина ги посрещна. Огромна промяна се беше случила междувременно: сива зора изпъстряше летящите облаци, които бързаха напред, оставяйки видими на интервали огромни езера от чист етер. Извор светлина се издигаше във все по-голям поток от изток, зад вълните на Адриатическо море, променяйки сивото до розов оттенък и след това наводнявайки небе и море с въздушно злато.

Някакво вцепенение бе последвало припадането ми; сетивата ми бяха живи, но паметта бе изчезнала. Блажената почивка беше кратка — една змия дебнеше близо до мен, за да ме пробуди с болка към живота; обръщайки се назад, първото ми чувство бе да подскоча, но крайниците ми отказаха да се подчинят, коленете ми трепереха, мускулите бяха загубили всякаква сила. Все още вярвах, че ще намеря някой от моите любими спътници, изхвърлен като мен полужив на плажа, и се напънах по всякакъв начин да възстановя телесните си функции. Изцедих морето от косата си и лъчите на изгрялото слънце скоро ме посетиха със сърдечна топлина. С възвръщането на телесните ми сили умът ми до известна степен осъзна вселената на страдание, която оттук нататък щеше да бъде неговият дом. Изтичах до ръба на водата, провиквайки любимите имена. Океанът отпи и попи слабия ми глас, отвръщайки с безмилостен рев. Изкачих се на едно дърво наблизо: равните пясъци, ограничени от борова гора, и море, подрязано отстрани от хоризонта, бяха всичко, което можех да различа. Напразно разширих търсенето си по плажа: мачтата, която бяхме хвърлили извън борда, със заплетено въже и останки от платно, беше единствената реликва, която земята бе получила от нашето разбиване. От време на време стоях неподвижно и кършех ръце. Обвинявах земя и небе — вселенската машина и всемогъщата сила, която я насочваше погрешно. Отново се хвърлих на пясъците и тогава въздишащият вятър, преструващ се на човешки вик, ме събуди с една горчива, измамна надежда. Със сигурност, ако някоя малка лодка или най-малко кану беше наблизо, щяха да претърся дивите равнини на океана, да намеря скъпите останки на моите изгубени и вкопчвайки се в тях, да споделя гроба им.

Денят премина така; всеки момент беше вечност, макар че, когато час след час бяха изминали, се удивих на бързия полет на времето. И въпреки това, дори сега не бях изпил горчивата отвара до утайката, все още не бях убеден в загубата си, още не усещах при всяка пулсация, във всеки нерв, във всяка мисъл, че съм останал сам от моята раса — че съм ПОСЛЕДНИЯТ ЧОВЕК.

Денят се беше заоблачил и по залез-слънце започна ситен дъжд. Дори вечните небеса ридаят, помислих си аз; има ли някакъв срам тогава, че смъртният човек ще се попилее от сълзи? Спомних си древните легенди, в които човешките същества са описани като разтварящи се от плач във вечно бликащи извори. Ах! Така да бъде; и после съдбата ми по някакъв начин ще бъде сходна на водната смърт на Ейдриън и Клара. О! Мъката е удивителна; тя тъче мрежа, по която да проследи историята на своите беди с всяка форма и промяна наоколо; тя се въплъщава в цялата жива природа, намира прехрана във всеки обект; като светлина, тя изпълва всички неща и подобно на светлината, тя придава своите цветове на всичко.

В търсенето си се бях скитал на известно разстояние от мястото, на което бях изхвърлен, и стигнах до една от онези кули за наблюдение, които на определени разстояния очертават италианския бряг. Радвах се на подслона, радвах се да намеря труда на човешки ръце, след като тъй дълго се бях втренчвал в мрачното безплодие на природата, затова влязох и се изкачих по грубото, криволичещо стълбище в караулното помещение. Толкова добра беше съдбата, че никакви мъчителни следи не бяха останали от предходните обитатели; няколко дъски бяха положени върху две железни подпори и предоставеното ми легло беше покрито с изсушените листа на царевица, а отворен сандък, съдържащ няколко наполовина плесенясали курабии, пробуди апетит, който навярно бе съществувал и преди, но за който досега не бях наясно. И жажда ме измъчваше, агресивна и изсушаваща, последствие от морската вода, която бях погълнал, и от изтощението на тялото ми. Добрата природа бе дарила запаси за тези нужди с приятни усещания, така че аз — дори аз! — се освежих и се успокоих, докато ядох тази жалка дажба и пих малко от киселото вино, което изпълваше наполовина манерка, останала в това изоставено жилище. След това се опънах на леглото, за да не бъда презиран от жертвата на корабокрушение. Земният мирис на изсушените листа беше балсам за мен след омразната миризма на морските водорасли. Забравих състоянието си на самота. Не погледнах нито назад, нито напред; сетивата ми бяха притихнали, за да си починат; заспах и сънувах всички скъпи далечни сцени, косачите, овчарското подсвиркване към кучето, когато овчарят се нуждае от неговата помощ да подкара стадото към кошарата; гледки и звуци, характерни за планинския живот на моето детство, които отдавна бях забравил.

Събудих се в болезнена агония, защото бях сънувал, че океанът, разбивайки пределите си, отнася неподвижния континент и дълбоко вкоренените планини, заедно с потоците, които обичах, горите и стадата, и бушува наоколо с онзи продължителен и страшен рев, който беше съпътствал последното разбиване на оцелялото човечество. Когато сетивата ми се пробудиха, оголените стени на караулното помещение се затвориха около мен и дъждът трополеше върху единствения прозорец. Колко е ужасно да излезеш от забравата на съня и да получиш за утрешен поздрав нямото ридание на собственото ти нещастно сърце — да се завърнеш от страната на измамни мечти в тежкото познание за непроменено бедствие! Така беше за мен, сега и завинаги! Болката от други мъки може да бъде притъпена от времето и дори моята отстъпваше понякога през деня на удоволствието, вдъхновено от въображението или сетивата, но никога не поглеждам първо сутрешната светлина без пръсти, притиснати плътно към пръскащото се сърце, и душа, наводнена от безкрайния поток на безнадеждно страдание. Сега се събуждах за пръв път в мъртвия свят — събудих се сам — и мрачната панихида на морето, чута дори сред дъжда, ми припомни колко окаян бях. Звукът дойде като укор, като подигравка и пристъп на разкаяние в душата — ахнах и вените и мускулите на гърлото ми набъбнаха, задушавайки ме. Поставих пръсти върху ушите си, зарових глава в листата на кушетката си, щях да се гмурна до сърцевината, за да спра да чувам този отвратителен стон.

Но друга задача беше моята — отново посетих омразния плаж, отново напразно търсих надлъж и шир, отново изпуснах вопъл, останал без отговор, с единствения глас, който някога щеше да принуди немия въздух да изрече човешка мисъл.

Какво жалко, безнадеждно, неутешимо същество бях! Самият ми вид и облекло разказваха историята на моето отчаяние. Косата ми беше сплъстена и буйна; крайниците ми — замърсени със солена тиня; докато бях в морето, бях захвърлил онези дрехи, които ме натоварваха, и дъждът напои тънките летни одежди, които бях задържал; краката ми бяха боси, а закърнелите тръстики и счупените черупки ги разкървавяваха — междувременно аз бързах напред-назад, ту наблюдавайки сериозно някаква далечна скала, която, като остров в пясъците, имаше за момент измамен вид, ту с мигащи очи упреквах убийствения океан заради неизразимата му жестокост.

За момент се сравних с онзи монарх на пустошта — Робинзон Крузо. И двамата бяхме изхвърлени без другар — той на брега на един пуст остров; аз на брега на един пуст свят. Аз бях богат на така наречените средства за живот. Ако обърнех стъпките си от близката безплодна сцена и навлезех в някой от милионите градове на земята, щях да намеря богатството им, съхранявано за моето настаняване — дрехи, храна, книги и избор на жилища, по-голям от този на принцовете от предишни времена; всеки климат беше обект на моя избор, докато Крузо беше длъжен да се труди за придобиването на всяка необходимост и бе обитател на тропически остров, срещу чиито жеги и бури би могъл да получи някакъв малък подслон. Разглеждайки въпроса по този начин, кой не би предпочел сибаритските удоволствия, с които аз разполагах, философския отдих и обилните интелектуални средства, вместо неговия живот на труд и премеждия? И все пак той беше далеч по-щастлив от мен: понеже можеше да се надява — и нямаше да е напразна надеждата — отреденият му кораб най-сетне да пристигне, за да го отведе при сънародници и роднини, където събитията от самотата му ще се превърнат в приказка, разказвана край огъня. На никого не мога да разкажа историята за моите несгоди; никаква надежда нямах аз. Той знаеше, че отвъд океана, който опасваше самотния му остров, живеят хиляди хора, които слънцето осветява, когато грее и върху него: под меридианното слънце и гостуващата луна само аз носех човешки черти, само аз бих могъл да дам израз на мисълта; и когато спях, и денят и нощта не бяха виждани от човешки очи. Той беше избягал от събратята си и беше пренесен с ужас при отпечатъка на човешкия крак. Аз щях да коленича и да се прекланям, ако можех да видя чужда диря. Дивите и жестоки кариби, безмилостните канибали или по-лошите от тях, недодяланите, грубите и безмилостни ветерани в пороците на цивилизацията, за мен щяха да бъдат любими спътници, скъпо ценено съкровище — тяхната природата би била сходна с моята; телата им — изваяни в същата форма; човешка кръв щеше да тече във вените им; човешките чувства щяха да ни свързват завинаги. Не може да бъде истина, че никога вече няма да видя мой събрат! Никога! Никога! Нима ще се будя и няма да има с кого да говоря през безконечните часове, а душата ми ще бъде остров в света, самотна точка, заобиколена от празно пространство? Така безкрайно ли ще се редят ден след ден? Не! Не! Бог управлява света — провидението не е заменило златния си скиптър за ухапването на пепелянка. Далеч! Нека избягам от океанския гроб, нека се оттегля от това безплодно кътче, пребледняло от пристъпите на собствената си пустош, нека още веднъж да стъпя из павираните градове, да прекрача прага на човешките домове — и със сигурност ще открия, че тази мисъл е ужасен кошмар, подлудяващ, но мимолетен сън.

Влязох в Равена (най-близкия град до мястото, на което бях изхвърлен) преди второто слънце да е залязло върху празния свят; видях много живи същества: волове, коне и кучета, но сред тях нямаше човек; влязох в една къща, тя беше празна; изкачих се по мраморните стълби на един дворец, прилепите и совите бяха сгушени в гоблените; пристъпих леко, за да не събудя спящия град: смъмрих едно куче, което, лаейки, нарушаваше свещената неподвижност; не можех да повярвам, че всичко беше каквото изглеждаше — светът не беше мъртъв, но аз бях луд, бях лишен от зрение, слух и усещане за допир, действах под силата на заклинание, което ми позволяваше да видя всички гледки на земята, освен човешките ѝ обитатели. Всяка къща имаше свои обитатели, но аз не можех да ги видя. Ако можех да се заблудя в такъв тип вяра, щях да съм много по-доволен. Но моят мозък, упорит в своя разум, отказваше да се поддава на такива фантазии — и макар че се опитвах да изиграя шега сам на себе си, знаех, че аз, потомството на човека, дълги години съм бил един от многото, а сега бях единственият оцелял от моя вид.

Слънцето потъна зад западните хълмове; бях гладувал от предишната вечер, но макар и слаб и изтощен, ненавиждах храната и докато все още оставаше един лъч светлина, не спрях да крача из самотните улици. Настъпи нощ и изпрати всяко живо същество освен мен в лоното на неговата половинка. Моята утеха беше да притъпя душевното си страдание с лични премеждия — от хилядите легла наоколо, аз не потърсих удобството на нито едно; легнах на паважа, студено мраморно стъпало ми послужи за възглавница; дойде полунощ и тогава, ала не преди, моите изтощени клепачи заключиха навън гледката на блещукащите звезди и тяхното отражение на близкия паваж. Тъй прекарах втората нощ от моята самота.

Глава 30

Събудих се сутринта, точно когато по-горните прозорци на високите къщи приемаха първите лъчи на изгряващото слънце. Птиците чуруликаха, кацнали по первазите на прозорците и пустите прагове на вратите. Аз се събудих и първата ми мисъл беше, че Ейдриън и Клара са мъртви. Вече нямаше да бъда приветстван от техния сутрешен поздрав или да прекарвам дългия ден в компанията им. Никога повече нямаше да ги видя. Океанът ме бе ограбил от тях — бе откраднал сърцата им, изпълнени с любов, от гърдите им и бе предал на разрухата онова, което беше по-скъпо за мен от светлината, живота или надеждата.

Бях неук овчар, когато Ейдриън благоволи да ме удостои с приятелството си. Най-добрите години от живота ми бяха прекарани с него. Всичко, което притежавах от богатствата на този свят — щастие, знания или добродетели, — дължах на него. Той, със своята личност, интелект и редки качества, бе дал слава на живота ми, която без него аз никога нямаше да познавам. Повече от всички други същества, той ме беше научил, че добротата, чиста и единствена, може да бъде качество на човека. Ангелите се събираха, за да го наблюдават как повежда, управлява и успокоява последните дни на човешката раса.

Прекрасната ми Клара също беше изгубена за мен — онази, която последна от дъщерите на човека проявяваше всички онези женски и девически добродетели, които поетите, художниците и скулпторите, на различните си езици, се опитват да изразят. И все пак, що се отнасяше до нея, можех ли да я оплаквам, задето е била отстранена в ранна младост от сигурното настъпване на нещастието? Чиста беше тя по душа и всичките ѝ намерения бяха свещени. Но сърцето ѝ беше тронът на любовта и чувствителността, която нейното прекрасно лице изразяваше, беше пророкът на многобройни беди, не по-малко дълбоки и печални, защото тя завинаги щеше да ги скрие.

Тези две чудно надарени същества бяха пощадени от всеобщата катастрофа, за да ми бъдат спътници през последната година самота. Докато те бяха с мен, аз бях усещал цялата им стойност. Бях наясно, че всяко друго чувство, разкаяние или страст постепенно се бяха слели в дълбока, прилепваща привързаност към тях. Не бях забравил сладката спътница от моята младост, майка на децата ми, обожаваната ми Идрис, но виждах поне частица от нейния дух отново жив в брат ѝ; и след като със смъртта на Евелин аз бях загубил това, което най-скъпо ми я припомняше; пазех свято паметта ѝ в тялото на Ейдриън и се опитвах да събера двете скъпи идеи. Аз произнасях дълбините на сърцето си и напразно се опитвах да черпя оттам изразите, които могат да изобразят любовта ми към тези остатъци от моята раса. Ако разкаянието и скръбта идеха от двете ми страни, както се случва в нашето самотно и несигурно състояние, ясните тонове на гласа на Ейдриън и пламенният му поглед разсейваха мрака или бях развеселен, без да очаквам, от нежното щастие и сладко смирение, изразени върху безоблачното чело и дълбоките сини очи на Клара. Всички те за мен бяха слънцата на моята затъмнена душа, почивката в моята умора, дрямка в безсънните ми неволи. Зле, много зле, с несвързани думи, гол и слаб, изразих чувството, с което се бях придържал към тях. Бих се увил като бръшлян неразделно около тях, така че същият удар да ни унищожи. Бих влязъл и станал част от тях, така че

да беше мисъл тежкото ми тяло,[110]

дори сега бих ги придружил до новите им неизразими домове.

Не ще ги видя отново. Лишен съм от техните скъпи разговори, лишен съм от гледката им. Аз съм дърво, разцепено от мълния; никога вече кората няма да се затвори над оголените влакна — никога вече техният треперещ живот, разкъсан от ветровете, няма да приеме опиата на моментния балсам. Сам съм на света — но този израз все още беше по-малко обременен от нещастие, отколкото това, че Ейдриън и Клара са мъртви.

Приливът на мисъл и чувство прииждат все така винаги, въпреки че крайбрежията и формите наоколо, които управляват тяхната посока и отражението във вълните, са различни. По този начин чувството за внезапната загуба донякъде се разпадна, докато това за пълна, непоправима самота нарасна у мен с времето. Три дни се скитах из Равена — ту мислейки само за любимите същества, които спяха в мътните пещери на океана, ту очаквайки с неспокойствие страшната празнина пред мен; потръпвайки да направя стъпка напред и гърчейки се при всяка промяна, която бележеше напредъка на часовете.

Три дни се скитах тук и там из този меланхоличен град. Прекарах цели часове, ходейки от къща на къща, ослушвайки се дали мога да дочуя някой скрит знак за човешки живот. Понякога звънях на вратата; звънецът дрънкаше из сводестите стаи и тишина следваше звука. Наричах се безнадежден, но все още се надявах; и все още разочарованието съпровождаше часовете, натрапвайки ми студената, остра стомана, която първа ме бе пронизала в болезнената гнойна рана. Храних се като див звяр, който хваща плячката си само когато е покосен от нетърпим глад. През всички тези дни не смених облеклото си и не потърсих подслона на някой покрив. Жестоки горещини, нервно раздразнение, непрекъснат, но смутен поток от мисли, безсънни нощи и дни, пропити с яростна полуда ме завладяха през това време.

С повишаването на температурата на кръвта ми у мен се появи желание за скитане. Спомням си, че слънцето беше залязло на петия ден след катастрофата ми, когато, без цел и посока, напуснах град Равена. Трябва да съм бил много болен. Да бях обзет от някакво бълнуване, онази нощ със сигурност щеше да е последната ми, тъй като, когато продължих да вървя по бреговете на Монтоне, чиято възходяща посока следвах, погледнах с мъка към потока, признавайки си, че неговите кристални вълни могат да излекуват моите беди завинаги, и не можах да обясня пред себе си защо не бях потърсил техния подслон от отровните стрели на мисълта, които ме пронизваха отново и отново. Вървях значителна част от нощта и прекомерната умора накрая покори отвращението ми от ползата от безлюдните жилища на моя вид. Чезнещата луна, която току-що беше изгряла, ми показа една колиба, чийто чист вход и спретната градина ми напомниха за моята собствена Англия. Вдигнах резето на вратата и влязох. Първо попаднах в кухнята, където, ръководен от лунните лъчи, намерих материали за запалване на огън. В къщата имаше спалня; кушетката беше покрита с чаршафи от снежна белота; дървото, натрупано в огнището, и подредба като за ядене, можеше почти да ме измами в скъпата вяра, че тук съм намерил онова, което толкова дълго търсех — един оцелял, спътник в моята самота, утеха за моето отчаяние. Защитих се срещу тази заблуда; самата стая беше празна: беше просто разумно, повторих си, да разгледам останалата част от къщата. Предполагах, че съм доказателство срещу очакването; все пак сърцето ми биеше звучно, когато поставях ръката си върху дръжката на всяка врата, и отново потъваше, когато виждах, че във всяка стая цари същата пустош. Те бяха тъмни и тихи като гробници, затова се върнах в първата стая, чудейки се какъв невиждан домакин бе разпрострял предметите за моята трапеза и почивка. Дръпнах стол близо до масата и разгледах какви провизии щях да изразходвам. Всъщност това беше пир на смъртта! Хлябът беше син и плесенясал; сиренето лежеше в купчина прах. Не посмях да разгледам останалите ястия; отряд мравки преминаваше в двойна редица през кърпата за маса; всеки прибор беше покрит с прах, с паяжини и безброй мъртви мухи: това бяха предмети, всеки един от които бе символ за заблудата на моите очаквания. Сълзи се втурнаха в очите ми; със сигурност това беше безпричинна показност на силата на разрушителя. Какво бях сторил, че всеки чувствителен нерв трябва да бъде изследван тъй? И все пак защо се жалвах сега повече от всякога? Тази празна колиба не разкриваше нова скръб — светът беше празен; човечеството беше мъртво — аз знаех това добре, — тогава защо се карах с този познат и остарял враг? И все пак, както казах, бях се надявал в сърцето на отчаянието, така че всеки нов отпечатък на жестоко скроената действителност в душата ми донесе със себе си нов пристъп, разказвайки ми все още неизучения урок, че нито промяната на мястото, нито времето можеха да облекчат страданието ми, но такъв, какъвто бях аз в този момент, ще трябва да продължа да бъда, ден след ден, месец след месец, година след година, докато съм жив. Едва смеех да предположа какво пространство на времето предполагаше този израз. Вярно, че вече не бях в първите цветове на мъжеството, нито пък се бях спуснал далеч в долината на годините — хората приемаха, че съм в разцвета на живота: току-що бях навлязъл в тридесет и седмата си година; всеки крайник беше също тъй добре сплетен, всяко движение толкова вярно, колкото когато бях овчар по хълмовете на Къмбърланд; и с тези предимства трябваше да тръгна по пътя на самотния ми живот. Такива бяха размишленията, които приветстваха съня ми през онази нощ.

Обаче подслонът и необезпокояваният покой, на който се насладих, ме заредиха на следващата сутрин с повече здраве и сила, отколкото бях изпитвал след фаталното ми корабокрушение. Сред запасите, които бях открил при претърсването на колибата предишната вечер, имаше малко изсушено грозде; то ме освежи на сутринта, когато напуснах моята квартира и продължих към град, който забелязах, че не е твърде далеч. Доколкото можех да преценя, трябва да е бил Форли. Влязох с удоволствие из неговите широки и тревисти улици. Всичко изобразяваше излишъка на моята пустош; въпреки това аз копнеех да се озова в онези места, които са били средищата на моите събратя. Радвах се да прекосявам улица след улица, да поглеждам нагоре към високите къщи и да си повтарям, че навремето те бяха побирали същества, подобни на мен — невинаги съм бил нещастникът, който съм сега. Широкият площад на Форли — аркадата около него, неговият лек и приятен вид — ме ободри. Бях доволен от мисълта, че ако земята отново бъде населена, ние, изгубената раса, с оставените ни отломки не бихме представили низша изложба на нашите сили пред новодошлите.

Влязох в един от дворците и отворих вратата на великолепен салон. Стреснах се; погледнах отново с възобновено удивление. Какъв беше този див, занемарен, полугол дивак, който стоеше пред мен? Изненадата беше моментна.

Осъзнах, че именно себе си бях видял в голямо огледало в края на залата. Нищо чудно, че любимият на великолепната Идрис не успя да се разпознае в нещастния обект, отразен там. Моите разкъсани дрехи бяха онези, в които бях изпълзял наполовина жив от бурното море. Дългата ми и заплетена коса висеше в елфически кичури на челото ми, тъмните ми очи, вече празни и диви, блестяха изпод тях, бузите ми бяха обезцветени от жълтеницата (последствието от окаяността и пренебрежението), която се разстилаше по кожата ми и бе наполовина скрита от брада, израснала в продължение на много дни.

И все пак защо да не остана в този вид, помислих си аз; светът е мъртъв и тези окаяни дрипи са по-мощно траурно облекло, отколкото суетността на черния костюм. И смятах, че такъв трябва да остана, нямайки надежда, а не вярвам, че човек би могъл да съществува без надежда, която да ми прошепне, че в такъв облик ще бъда обект на страх и отвращение от съществото, запазено незнайно къде — но наивно се доверих най-накрая, че ще намеря и друго живо същество. Дали моите читатели ще се присмеят на суетата, която ме подтикна да се облека с известно внимание в името на това въображаемо същество? Или ще простят приумиците на едно наполовина полудяло съзнание? Мога лесно да си простя — понеже надеждата, колкото и неясна да е, беше толкова ценна за мен и чувство на удоволствие от толкова рядко явление, че отстъпвах с готовност пред всяка идея, която ценеше надеждата или обещаваше повторение на радостта в скръбното ми сърце.

След такива занимания посетих всяка улица, алея и кътче на Форли. Италианските градове изглеждаха още по-опустели, отколкото тези на Англия или Франция. Чумата се беше появила тук по-рано — тя беше завършила пътя си и постигнала работата си много по-рано, отколкото при нас. Вероятно последното лято не бе заварило нито едно живо човешко същество във всички пътеки, събиращи бреговете на Калабрия и северните Алпи. Търсенето ми беше напълно безсмислено, но аз не се отчайвах. Смятах, че разумът е на моя страна и че трябва да съществува в някоя част на Италия някой, оцелял като мен — останал на пропиляната, обезлюдена земя. Следователно продължих да обикалям празния град и да кроя моя план за бъдещи действия. Продължих да пътувам нататък към Рим. След като се убедих с кратко търсене, че не бях оставил след себе си нито едно човешко същество в градовете, през които бях преминал, аз щях да напиша в някоя забележима част на всеки един от тях, с бяла боя, на три езика, че „Върни, последният от англичаните, е изградил свой дом в Рим“.

Осъществявайки този план, аз влязох в бояджийски магазин и се снабдих с боята. Странно е, че едно толкова банално занимание ме утеши и дори ме оживи. Но скръбта прави човек детински, отчаянието — му удивително. Към този прост надпис добавих корекцията:

Приятелю, ела! Чакам те! Deh vieni! Ti aspetto

На следващата сутрин, с нещо като надежда за мой другар, напуснах Форли на път за Рим. Досега мъчителните спомени и мрачните изгледи за бъдещето ме пробождаха, когато се събуждах, и ме приспиваха в отдиха ми. Много пъти се бях предавал на тиранията на мъките — много пъти се решавах на бърз край на злополучието си; и смъртта в собствените ми ръце беше лек, чиято осъществимост дори ме развеселяваше. От какво бих могъл да се страхувам на онзи свят? Ако имаше някакъв ад и аз бях обречен на него, лесно бих се приспособил към страданията и мъченията му — постъпката беше лесна, бързият и сигурен край на моята плачевна трагедия. Но сега тези мисли изчезваха при новородената надежда. Продължих по пътя си, не както преди, усещайки всеки час, всяка минута, като време, изпълнено с неизмерима болка.

Докато се лутах по равнината в подножието на Апенините, през долините им и над мрачните им върхове, пътят ми ме водеше из една страна, която е била утъпквана от герои, посещавана и възхвалявана от хиляди. Като прилив те се бяха отдръпнали, оставяйки ме празен и гол в средата. Но защо да се жалвам? Не се ли надявах? Така се дисциплинирах дори след като съживяващият дух наистина ме беше изоставил и затова бях подтикнат да повикам цялата сила на волята, която можех да събера, а тя не беше много, за да предотвратя повторението на онова безразборно и нетърпимо отчаяние, което бе последвало ужасното корабокрушение, погълнало всеки страх и разбило до разруха всяка радост.

Ставах всеки ден с утринното слънце и напусках самотната си странноприемница. Докато нозете ми блуждаеха из обезлюдената страна, мислите ми се скитаха из вселената и бях най-малко нещастен, когато можех, погълнат в мечтание, да забравя течението на часовете. Всяка вечер, въпреки умората, ненавиждах да влизам в което и да е жилище, за да създавам от него нощния си дом — седял съм часове наред пред вратата на къщата, която съм избрал, неспособен да вдигна резето и да се срещна лице в лице с пустошта вътре. Много нощи, макар есенните мъгли да се разнасяха наоколо, прекарвах под някой зелен дъб — много пъти съм вечерял горски плодове и кестени, разпалвайки огън на земята, като скитник, — защото дивите природни пейзажи ми напомняха по-малко болезнено за моята безнадеждна самота. Броях дните и носех със себе си обелена върбова пръчка, върху която, доколкото можех да си спомня, бях прорязал дните, изминали след катастрофата ми, и всяка вечер добавях още една единица към меланхоличната сума.

Бях се изкачил на хълм, който водеше към Сполето. Наоколо се простираше равнина, заобиколена от покритите с кестени Апенини. Тъмно дере се намираше от едната страна, обхванато от акведукт, чиито високи арки бяха вкоренени в долинката отдолу и свидетелстваха, че човек някога е благоволил да полага труд и мисъл тук, за да украси и цивилизова природата. Дивата, неблагодарна природа, която в жестокото си забавление обезобразяваше останките му, изпъквайки лесно подновявания и крехък растеж на дивите цветя и паразитните растения около неговите вечни сгради. Седнах на скална отломка и се огледах. Слънцето бе окъпало в злато западната атмосфера, а на изток облаците хващаха сиянието и напълваха в преходна красота. То се насочи към свят, който имаше само мен за негов обитател. Извадих пръчката си — преброих следите. Двадесет и пет вече бяха начертани — двадесет и пет дни вече бяха минали, откакто човешки глас беше зарадвал ушите ми или човешко лице бе срещнало погледа ми. Двадесет и пет дълги, изтощителни дни, последвани от тъмни и самотни нощи, се бяха сме сили с отминали години и бяха станали част от миналото, никога да не бъдат припомнени: истинска, неоспорима част от моя живот — двадесет и пет дълги, дълги дни.

Ала това дори не беше месец! Защо да говоря за дни или седмици, или месеци — трябва да побера години във въображението си, ако наистина щях да си представям бъдещето си — три, пет, десет, двадесет, петдесет годишнини от тази фатална епоха може да изминат, всяка година, съдържаща дванадесет месеца, всеки от тях с по-многобройно изчисление в календара, отколкото изминалите двадесет и пет дни. Може ли да бъде? Ще бъде ли? Бяхме свикнали да очакваме смъртта треперейки — защо, освен че мястото ѝ е неясно? Но по-ужасен и далеч по-неясен беше неразкритият ход на моето самотно бъдеще. Счупих пръчката си; изхвърлих я. Нямах нужда да записвам върху инч ечемично-царевичен растеж живота си, докато неспокойните ми мисли създаваха други подразделения, различни от онези, управлявани от планетите — и обръщайки се обратно към времето, което беше изтекло, откакто бях сам, презирах да давам име на дните и часовете на мъчителната болка, която всъщност ги беше разпределила.

Скрих лице в ръцете си. Чуруликането на младите птици, отиващи да си починат, и шумоленето им сред дърветата смущаваха неподвижния вечерен въздух, щурци цвърчаха, бухалът гукаше на интервали. Мислите ми бяха за смъртта — тези звуци ми говориха за живота. Вдигнах очи — един прилеп се въртеше наоколо, слънцето беше потънало зад назъбената редица от планини и бледият полумесец се виждаше, сребристобял сред оранжевия залез и придружен от една ярка звезда. Едно стадо говеда премина по долинката отдолу, без надзор, към тяхното място за водопой — тревата шумолеше от лек полъх, а маслиновите гори, омекотени в нежни купчинки от лунната светлина, противопоставяха морското им зелено с тъмните листа на кестените. Да, това е земята; тук няма промяна — няма разруха — няма процеп, направен в нейния зелен простор; тя продължава да обикаля в кръг отново и отново, с редуващи се нощ и ден сред небето, макар че човекът не е нейният украсител или обитател. Защо не можех да се почувствам като едно от тези животни и вече да не страдам от обезумелия смут на нещастието, което изпитвах? И все пак — ах! Какъв смъртоносен пролом зееше между тяхното състояние и моето! Нямат ли те спътници? Няма ли всеки от тях свой партньор — скъпите си рожби, дома си, който, макар и да не е явен за нас, не се съмнявам, че е скъп и обогатен дори в техните очи от компанията, която добрата природа бе създала за тях? Само аз съм самотен — аз, на този малък връх на хълма, гледайки към равнини и планински вдлъбнатини, към небето и неговото звездно население, слушайки всеки звук на земята и въздуха и мърморене на вълните — само аз не мога да изразя пред нито един спътник моите многобройни мисли, нито да положа пулсиращата си глава върху нечия любима гръд, нито да отпия опияняваща роса от срещата на очите, която превъзхожда приказния нектар на боговете. Тогава да не се жалвам ли? Да не проклинам ли убийствената сила, която е покосила децата на човечеството, моите братя? Да не запращам ли проклятия на всяко друго потомство на природата, което смее да живее и да се радва, докато аз живея и страдам?

А, не! Ще дисциплинирам скръбното си сърце към съчувствие във вашите радости; ще съм щастлив, защото вие сте такива. Живейте, вие невинни, избрани от природата галеници; аз не съм много по-различен от вас. Нерви, пулс, мозък, стави и плът: от това съм съставен и вие сте създадени по същите закони. Аз притежавам нещо отвъд това, но ще го нарека дефект, а не дарба, щом ме води към нещастие, докато вие сте щастливи. Точно тогава се появиха от една горичка две кози и малко яре; те започнаха да разглеждат тревата на хълма. Приближих се близо до тях, без те да ме виждат; събрах шепа прясна трева и я протегнах; малкото се сгуши близо до майка си, докато тя плахо се оттегли. Мъжкият пристъпи напред, приковавайки поглед в мен: приближих се, все още държейки примамката ми, докато той, накланяйки глава, се втурна към мен с рогата си. Бях голям глупак; знаех го, но все пак се поддадох на гнева си. Грабнах огромна отломка от скала, тя щеше да смаже прибързания ми враг. Закрепих я, насочих я — тогава сърцето ми ме предаде. Хвърлих я далеч от мишената; тя се търкулна, тракайки между храстите в долинката. Моите малки посетители, всички ужасени, препуснаха обратно в покритието на гората; а пък аз, с кървящо и разкъсано сърце, се втурнах надолу по хълма и чрез насилието на телесното усилие опитах да избягам от окаяното си същество.

Не, не, няма да живея сред дивите сцени на природата като враг на всичко, което живее. Ще търся градовете — Рим, столицата на света, короната на човешките постижения. Сред неговите легендарни улици, осветени руини и изумителни останки от човешките усилия няма както тук да заваря, че всичко е забравило за човека; потъпквайки паметта му, обезобразявайки творбите му, провъзгласявайки от хълм до хълм и от дол до дол — от пороите, освободени от граници, които той натрапваше; от растителността, освободена от законите, които той налагаше; от жилището му, изоставено до плесен и плевели, — че неговата сила е загубена, неговата раса е унищожена завинаги.

Приветствах Тибър, тъй като тя беше като неотчуждаемо притежание на човечеството. Приветствах дивата Кампаня, тъй като всеки път беше утъпкан от човек; и дивата му необработеност, от далечна дата, само провъзгласеше по-ясно неговата сила, тъй като той беше дал почетно име и свещена титла на това, което инак би било безполезна, безплодна пътека. Влязох във вечния Рим през Порта дел Пополо и поздравих със страхопочитание почитаното от времето пространство. Широкият площад, църквите в близост, дългото протежение на Корсо, близкото възвишение на Тринита де Монти изглеждаха като приказни творения, те бяха тъй тихи, тъй спокойни и тъй красиви. Беше вечер и населението от животни, които все още съществуваха в този могъщ град, беше отишло да си почине; нямаше звук освен мърморенето на многобройните му фонтани, чието меко еднообразие беше хармония за моята душа. Знанието, че бях в Рим, ме успокои; този чуден град, едва ли по-знаменит заради своите герои и мъдреци, отколкото заради властта, която упражняваше върху въображението на хората. Отидох да си почина тази вечер; вечният пожар в сърцето ми угасна, сетивата ми се успокоиха.

На следващата сутрин с нетърпение започнах да се скитам в търсене на забвение. Изкачих многобройните тераси на градината на двореца Колона, под чийто покрив бях спал, и излизайки от него на върха му, се озовах на Монте Кавало. Фонтанът блестеше на слънцето; обелискът отгоре пробождаше чистия тъмносин въздух. Статуите от всяка страна, както са изписани — произведенията на Фидий и Праксител, — стояха в ненадминато величие, представляващи Кастор и Полукс, които с величествена мощ укротили и отгледали животното до тях. Ако тези прочути художници в действителност бяха изваяли тези форми, то колко минали поколения техните гигантски пропорции са надживели! И сега биваха разглеждани от последния от рода, който те бяха изваяни да представят и обожествяват. Бях се свил до незначителност в собствените ми очи, докато размишлявах върху многобройните същества, които тези каменни полубогове са надживели, но тази последвала мисъл ми възстанови достойнството на моята собствена идея. Гледката на поезията, увековечена чрез тези статуи, отне жилото от мисълта, подреждайки я само в поетично съвършенство.

Повторих си: „В Рим съм! Аз съзерцавам и в този момент приятелски разговарям с чудото на света, суверенен господар на въображението, величествено и вечно, оцеляло от милиони поколения на изчезнали хора.“ Опитах да успокоя скръбта на страдащото ми сърце, като дори сега проявявах интерес в онова, което в младостта си горещо съм копнял да видя. Всяка част на Рим е пълна с реликви от древни времена. Най-бедните улици са осеяни с отсечени колони, счупени капители, коринтски и йонийски, и пенливи отломки от гранит или порфир. Стените на най-сиромашките домове ограждат набразден стълб или камък, който някога е бил част от двореца на Цезарите, и глас на мъртвото време, в неподвижни вибрации, е издишан от тези безмълвни неща, оживени и прославени от човека.

Прегърнах обширните колони на храма на Юпитер Статор, който оцелява в откритото пространство, каквото е Римския форум, и подпирайки горящата си буза на студената му издръжливост, се опитах да се отърся от чувството за настоящото страдание и изоставеност, като повиках в обладаваната клетка на мозъка ми ярки спомени за отминали времена. Радвах се на успеха си, като си спомних за Камил, Гракхи, Катон и последните герои на Тацит като проблясващи метеори с превъзхождаща яркост в мътната нощ на империята; както стиховете на Хораций и Вергилий, или нажежените реторики на Цицерон се струпаха в отворените порти на съзнанието ми, почувствах се възвишен от отдавна забравен възторг. Бях щастлив в мисълта, че гледах сцените, които те са гледали — сцената, на която техните съпруги и майки, и тълпи от неназовани, станали свидетели и в същото време почитали, аплодирали или плакали за тези несравними образци на човечеството. Накрая вече бях намерил утеха. Ненапразно бях потърсил легендарните райони на Рим — бях открил лек за моите многобройни и жизненоважни рани.

Седях в подножието на тези необятни колони. Колизеумът, чиято гола руина е ограбена от природата в зелен и светещ воал, лежеше под слънчевата светлина от дясната ми страна. Недалеч вляво беше кулата на Капитолия. Триумфалните арки, падащите стени на многобройни храмове, обсипваха земята в краката ми. Стремях се, реших, да се принудя да видя плебейските тълпи и възвишени форми на патриции[111], събрани наоколо; и когато диорамата на вековете премина през моето покорно въображение, те бяха заменени от модерните римляни; папата, в своя бял патрахил, разпространявайки благословения на клекналите поклонници; калугерът в расото си; тъмноокото момиче, забулено от нейната mezzera; шумният, изгорен от слънцето селянин, водещ стадото си биволи и волове за Кампо Вачино. Романтиката, с която, потапяйки нашите четки в дъговите нюанси на небето и превъзходната природа, ние до известна степен безвъзмездно даряваме италианците, променяйки тържественото величие на античността. Спомних си тъмния монах и плаващи фигури на „Италианеца“ и как моята момчешка кръв се беше развълнувала при описанието. Аз си припомних Корина, изкачваща се на Капитолия, за да бъде коронована, и преминавайки от героинята към автора, размишлявах как духът на Чаровницата на Рим държал суверенна власт над умовете на съзидателните, преди да се спре на мен — единствен останал зрител на чудесата му.

Бях погълнат от подобни мисли, но душата се уморява от полет безспир; и спускайки се от въртящите се кръгове на това място отново и отново, изведнъж тя падна десет хиляди пъти по-дълбоко в бездната на настоящето, в себепознанието, в десетократна тъга. Събудих се, отхвърляйки будните си мечти, и аз, който почти чувах виковете на римската тълпа и бивах изтласкан от безброй множества, сега виждах изоставените руини на Рим, спящи под собственото му синьо небе: сенките спокойно лежаха на земята, овцете пасяха безнадзорни. Палатин и един бивол дебнеха по Свещения път, който водеше към Капитолия. Бях сам във форума, сам в Рим, сам на света. Няма ли един жив човек — един спътник в моята уморена самота да заслужава цялата слава и запомнена мощ на този почитан от времето град? Двойна скръб — тъга, отглеждана в кимерийски пещери — обгърна душата ми в траурно облекло. Поколенията, които бях повикал в моето въображение, контрастираха по-силно с края на всичко — единствената точка, в която, като пирамида, могъщата тъкан на обществото беше приключила, докато аз, на главоломната височина, виждах пусти пространства около мен.

От такива неясни вопли се обърнах към съзерцаване на подробностите на моята ситуация. Досега не бях успешен в единствената цел на моите желания — намирането на спътник за моята самота. И все пак не се отчайвах. Вярно е, че моите надписи бяха положени, в по-голямата си част, в незначителни градове и села; въпреки това, дори без тези паметници, беше възможно човекът, който като мен се озове сам в обезлюдената земя, също като мен да дойде в Рим. Колкото по-невероятно беше очакването ми, толкова повече реших да градя върху него и да пригаждам действията си около тази неясна възможност.

Следователно стана необходимо за известно време да опитомя себе си в Рим. Стана необходимо да погледна в лицето на бедствието си — не да играя ролята на непослушния ученик до неподчинение, — понасяйки живота и въпреки това бунтувайки се срещу законите, по които живея.

И все пак как мога да се примиря? Без любов, без съчувствие, без общение с когото и да било, как бих могъл да посрещам утринното слънце и с него да проследявам често повтарящото се пътешествие на вечерните сенки? Защо продължавах да живея — защо да не смъкна изтощаващата тежест на времето от себе се и със собствената си ръка да освободя пърхащия затворник от агонизиращата ми гръд? Не беше малодушие, което ме възпираше, защото истинската твърдост беше да търпя и смъртта бе придружавана от успокояващ звук, който лесно би ме примамил да навляза в нейното владение. Но това не бих направил. От момента, в който бях разсъждавал по темата, бях установил себе си като поданик на съдбата и слуга на необходимостта, видимите закони на невидимия Бог — аз вярвах, че това мое подчинение беше последствие от разумни разсъждения, чисти чувства и възвишено усещане за истинското съвършенство и благородство на моята природа. Ако можех да видя в тази празна земя, в сезоните и тяхната промяна, единствено ръката на сляпа сила, най-охотно щях да поставя главата си върху копката и да затворя очите си за нейната прелест завинаги. Но съдбата ми беше дала живот, когато чумата вече беше сграбчила плячката си, тя ме беше изтеглила за косата от задушаващите вълни и чрез такива чудеса ме беше спечелила; признах нейната власт и се поклоних пред нейните укази. Ако след зряло размишление такова беше моето решение, то беше двойно по-необходимо да не погубя края на живота и усъвършенстването на моите способности и да не отровя житейския поток чрез роптаене безкрай. И все пак как да престана да се тормозя, понеже нямаше ръка наблизо, която да извлече бодливото копие, което беше проболо сърцето ми? Протегнах ръката си и тя не докосваше никого, чиито сетива отвръщаха на моите. Бях опасан, ограден, затворен от седемкратни прегради на самотата. Заниманията, ако можех да им се отдам, единствено биха могли да ми предложат опиат за безсънното ми чувство на неволя. Решил да направя Рим свой дом поне за няколко месеца, уредих настаняването си — избрах дома си. Дворецът Колона беше добре пригоден за моята цел. Неговото величие, неговото съкровище от картини, великолепните му зали бяха утешаващи и дори вълнуващи.

Намерих хамбарите на Рим, добре запасени със зърно и особено с царевица; този продукт, изискващ по-малко изкуство при подготовката му за храна, аз избрах за основната ми поддръжка. Сега открих, че премеждията и беззаконието на младостта ми са от полза. Човек не може да захвърли навиците, продължили шестнадесет години. От тази възраст бях живял в разкош или поне заобиколен от всички удобства, които цивилизацията предоставя. Но преди това бях „също толкова необуздан дивак, колкото и отгледания от вълци основател на древния Рим“ — и сега, в самия Рим, моите разбойнически и овчарски склонности, подобни на тези на неговия основател, бяха от полза на единствения му обитател. Аз прекарвах сутринта в езда и стрелба в Кампаня, прекарвах дълги часове в различните галерии, съзерцавах всяка статуя и се губех в мечтание пред многобройни хубави Мадони или красиви нимфи. Навестявах Ватикана и стоях заобиколен от мраморните форми на божествена красота. Всяко каменно божество бе обладано от свещена радост и вечния плод на любовта. Те ме гледаха с неодобряващо самодоволство и често, с обезумял глас, аз ги упреквах за върховното им безразличие — понеже те бяха човешки форми, а човешката форма божествена се проявява във всеки най-нежен крайник и черта. Перфектното извайване навяваше със себе си мисълта за цвят и движение; често, наполовина в горчива подигравка, наполовина в самозаблуда, аз прегръщах ледените им тела и заставайки между Купидон и устните на неговата Психея, притисках неразбиращия мрамор.

Пробвах да чета. Посетих библиотеките на Рим. Избрах един том и спирайки се в някакво изолирано, сенчесто кътче на брега на Тибър, срещу красивия храм в градината Боргезе или под старата пирамида на Цестий, се опитвах да се скрия от себе си и да се потопя в сюжета, проследен на страниците преди мен. Но както ако в същата почва засадите беладона и миртово дърво, всяко от тях ще си присвои плесента, влагата и въздуха за насърчаването на техните няколко свойства, така и моята скръб намери препитание и сила за съществуване и растеж в това, което инак би била манна небесна, за да нахрани сияйните размисли. Ах! Докато шаря тази хартия с разкази за така наречените ми занимания, докато оформям скелета на дните си, моята ръка трепери, сърцето ми се задъхва и мозъкът ми отказва да даде глас или фраза, или идея, чрез която да изобразя булото на неизразимото нещастие, което покриваше тази гола действителност. О, износено и биещо сърце, може ли да изследвам една по една твоите тъкани и да разкажа как във всяко неотменно нещастие, ужасяваща тъга, мъчения и отчаяние то е съществувало? Мога ли да запиша моите многобройни бълнувания — обезумелите проклятия, запратени по изтезанията на природата — и как съм прекарал дни, заключен от светлина и храна, от всичко, с изключение на горящия пъкъл, жив в моята гръд?

Междувременно бях представен с едно друго занимание, най-подобаващо пригодено да дисциплинира моите меланхолични мисли, които се отклоняваха назад, над множество руини и през многобройни цветни поляни, дори до планинската ниша, от която в ранна младост за пръв път бях излязъл.

По време на едно от моите скитания из сградите на Рим открих материали за писане на една маса в кабинета на писател. Части от ръкопис лежаха разпръснати наоколо. Той съдържаше научен трактат върху италианския език и една страница недовършено посвещение на потомството, за чиято полза писателят беше пресял и подбрал хубостите на този мелодичен език, и на чиято вечна полза той завещаваше труда си.

Аз също ще напиша книга, проплаках, но кой ще я чете? На кого да е посветена? И след това с наивни, цветущи изрази (какво е тъй капризно и детинско като отчаянието) написах:

ПОСВЕЩЕНИЕ КЪМ ЗНАТНИТЕ МЪРТВИ:

СЕНКИ, ВЪЗКРЪСНЕТЕ И ПРОЧЕТЕТЕ ЗА ПАДЕНИЕТО СИ!

СЪЗРЕТЕ ИСТОРИЯТА НА ПОСЛЕДНИЯ ЧОВЕК

И все пак няма ли този свят да бъде заселен отново и децата на някоя спасена двойка, в някое непознато и недостижимо за мен уединено кътче, скитащи до тези изумителни реликви от предчумавата раса, да поискат да научат как същества, толкова чудни в своите постижения, с безкрайно въображения и богоподобни сили, са си отишли от техния дом в една непозната държава?

Ще напиша и ще оставя в този най-древен град единствения световен паметник, архив на тези събития. Ще изградя гробница на съществуването на Върни, Последния човек. Първоначално смятах да говоря само за чума, за смърт и накрая за бягство, но се помаях с умиление върху ранните си години и записах със свещена ревност добродетелите на моите спътници. Те бяха с мен, докато изпълнявах моята задача. Докарах я до край — вдигам очи от листа — и приятелите ми отново са изгубени за мен. Отново чувствам, че съм сам.

Измина една година, откакто бях зает по този начин. Сезоните направиха своя обичаен кръг, като гиздиха този вечен град в променливи одежди на ненадмината красота. Измина една година и аз вече не гадая за състоянието си или за моето бъдеще — самотата ми е позната, скръбта ми е неразделен спътник. Постарах се да се преборя с бурята, опитах да възпитам себе си на сила на духа, исках да се напоя с уроците на мъдростта. Не е достатъчно. Косата ми е вече почти сива — моят глас, неизползван вече, за да издава звук, звучи странно и за моя слух. Личността ми, с нейните човешки сили и черти, ми се струва като чудовищен израстък на природата. Как да опиша с човешки слова едно горко човешко същество, невиждано никога досега! Как да дам разбираем израз на болка, която никой, освен мен самия, никога не би могъл да разбере! Никой не е влизал в Рим. Никой няма никога да дойде. Усмихвам се горчиво на заблудата, която тъй дълго съм подхранвал, и още повече, когато си помисля, че съм я заменил с друга, също тъй заблуждаваща, също тъй измамна, но в която сега се вкопчвам със същата наивна вяра.

Зимата отново дойде и градините на Рим са загубили своите листа; резливият въздух приижда над Кампаня и е накарал нейните зверски обитатели да се настанят в някое от многобройните жилища на безлюдния град; студът е замразил бликащите фонтани и вечната музика на Треви е затихнала. Бях направил грубо изчисление, подпомогнат от звездите, от което се опитах да установя първия ден от новата година. В старата, износена епоха суверенният йерарх имаше обичай да излиза в тържествена пищност и да отбелязва обновяването на годината, забивайки пирон в портата на храма на Янус. В този ден аз изкачих „Свети Петър“ и издълбах в най-високия камък година 2100, последната година на света!

Единственият ми спътник беше едно куче, рошав другар, наполовина водно и наполовина овчарско куче, което намерих да наглежда овце в Кампаня. Господарят му беше мъртъв, но въпреки това то продължаваше да изпълнява задълженията си в очакване на неговото завръщане. Ако някоя овца се отделеше от останалите, то я принуждаваше да се върне към стадото и прилежно не допускаше никакви натрапници. Яздейки в Кампаня, бях попаднал на неговата разходка с овцете и известно време наблюдавах как то повтаря уроците, научени от човека, вече безполезни, макар и незабравени. Когато ме видя, радостта му беше прекомерна. То скочи до коленете ми; подрипваше в кръг отново и отново, размахвайки опашка, с късия, бърз лай на удоволствието; остави кошарата си, за да ме последва, и от този ден никога не бе забравяло да бди над мен и да ме съпровожда, показвайки буйна благодарност винаги, когато го милвах или му говорех. Неговите ситни стъпчици и моите бяха единствените, които се чуха, когато влязохме във великолепното пространство на нефа и пътеката на „Свети Петър“. Изкачихме се по безбройните стъпала заедно и когато стигнахме върха, аз изпълних своя план и с груби цифри отбелязах датата на последната година. След това се обърнах, за да погледна страната и да се сбогувам с Рим. Отдавна бях решил да го напусна и сега измислих пътя, по който бих поел, след като напусна тази великолепна обител.

Самотно същество е по природа скитникът и такъв щях да стана аз. Надежда за подобрение винаги съпровожда промяната на място, която да олекоти бремето на моя живот. Бях глупак да остана в Рим през цялото това време: Рим е известен с прочутия слуга на смъртта — маларията. Но все още беше възможно, ако обходя цялото земно пространство, да намеря в някоя част от необятния му размер някой оцелял. Смятах, че крайбрежието бе най-вероятното убежище, избрано от някой жив човек. Ако остане сам във вътрешността и вече не може да живее на мястото, където последната му надежда е угаснала, той ще пътува като мен в търсене на партньор заради самотата, докато водната преграда не възпре пътя му нататък.

Към тази вода — причина за моите беди, а сега може би и техен лек — аз ще се понеса. Сбогом, Италия! Сбогом, украшение на целия свят, несравними Рим, убежище на самотния в продължение на дълги месеци! На цивилизования живот, на уредения дом и поредицата от еднообразни дни — сбогом! Премеждията сега ще бъдат мои и аз ги приветствам като приятел; смъртта непрекъснато ще пресича пътя ми и аз ще я посрещна като благодетел; трудности, неблагоприятно време и опасни бури ще бъдат моите заклети приятели. Вие, духове на бурята, приемете ме! Вие, сили на разрушението, отворете широко обятията си и ме прегърнете завинаги! Ако по-добра сила не е постановила друг край, така че след дългата ми издръжливост да пожъна наградата си и отново да усетя как сърцето ми бие близо до сърцето на друг като мен.

Тибър, пътят, който е разстлан от собствената ръка на природата, прорязвайки континента ѝ, беше в краката ми и много лодки бяха вързани на крайбрежията. Аз, с няколко книги, провизии и моето куче, ще се кача на една от тях и ще плавам надолу по течението на реката и сетне в морето; и след това, придържайки се близо до сушата, ще се спусна покрай красивите брегове и слънчевите носове на синьото Средиземно море, преминавайки край Неапол и Калабрия, и ще предизвикам двойната опасност на Сцила и Харибда; после с безстрашна цел (понеже какво имах да губя?) ще се плъзна по океанската повърхност към Малта и по-далечните Цикладски острови. Бих избегнал Константинопол, гледката на чиито добре познати кули и входове принадлежи на едно друго съществуване от сегашното ми; ще се спусна близо до бреговете на Мала Азия и Сирия и минавайки през седмоустата Нил, ще се насоча отново на север, докато не загубя от поглед забравения Картаген и изоставената Либия, и ще стигна до стълбовете на Херкулес. И тогава, без значение къде, мътните пещери и беззвучните дълбини на океана може да са моят дом, преди да завърша това продължително пътуване, ако стрелата на болестта намери сърцето ми, докато плавам сам по бушуващото Средиземно море; или на някое място, до което достигна, ще намеря това, което търся — спътник; или ако това е невъзможно — ще се запътя към безкрайното време, грохналостта и посивялата коса; младостта е вече в гроба с онези, които обичам, самотният скитник все още разгръща платното си и закопчава румпела, и все още подчинявайки се на небесния полъх, завинаги обикаляйки нос след нос, пускайки котва в залив след залив, все още порейки безплодния океан, оставяйки зад себе си зелената земя на родна Европа, покланяйки се на кафеникавия бряг на Африка, посрещайки ожесточените морета, аз може да закотвя износената си лодка в някое поточе, засенчено от ароматните горички на миризливите острови в далечния Индийски океан.

Това са безумни мечти. И въпреки това, откакто преди една седмица ме навестиха, докато стоях на върха на „Свети Петър“, те владеят въображението ми. Избрах лодката ми и наредих оскъдните си запаси. Подбрах няколко книги; основните са Омир и Шекспир — но библиотеките на света са с отворени за мен врати и във всяко пристанище мога да подновя запасите си. Аз не тая никакви очаквания за промяна към по-добро, но еднообразното настояще е нетърпимо за мен. Нито надеждата, нито радостта са моите кормчии — неспокойно отчаяние и ожесточено желание за промяна ме водят напред. Копнея да се боря с опасности, да съм развълнуван от страх, да имам някаква задача, колкото и дребна или доброволна да е тя, за удовлетворението на всеки ден. Ще стана свидетел на цялото разнообразие на външния вид, което стихиите могат да приемат, ще разчитам добри поличби в дъгата и заплаха в облака — и във всичко някакъв урок или спомен, скъп за сърцето ми.

Тъй около бреговете на пустата земя, докато слънцето е високо и луната расте или гасне, ангели, духовете на мъртвите и вечно отвореното окото на Всевишния ще наблюдават малката лодка, натоварена с Върни — ПОСЛЕДНИЯ човек.

Предполагаем портрет на Мери Шели, худ. Самюъл Стъмп

1

„Изгубеният рай“ Джон Милтън, превод Александър Шурбанов. (Всички бележки под линия, без изрично упоменатите, са на преводача).

2

Просяци в Неапол, работещи като гидове.

3

В Битие 8:9 Ной изпраща гълъб, който да провери дали водите са намалели, но птицата не намира място, където краката ѝ да си отпочинат, и се връща в Ноевия ковчег.

4

Страници, изписани с пророческите думи на Сибила.

5

Петрарка, сонет 322.

6

Име с латински произход, означаващо „изгубена“.

7

Цитат на Отело, в който той си спомня за приключенията си. Превод на Валери Петров.

8

„В гърдите на Отело насочете цеплива тръст и той ще се отдръпне!“. „Отело“, превод Валери Петров.

9

„Циклоп“, Еврипид.

10

Двете строфи са заимствани от библейските цитати на Матей 6:28 и Лука 12:27, които Пърси Шели използва в пиесата „Чарлз I“. Наместо кремовете, описани в Евангелието, Шели избира лилии.

11

„Химн за Хермес“, Омир. Мери Шели използва цитати от английските преводи на Пърси Шели.

12

„Хамлет“, превод на Валери Петров.

13

„Постоянният принц“, Педро Калдерон де ла Барка.

14

Препратка към трагедията „Ченчи“ на Пърси Шели.

15

„Луси“, Уилям Уърдсуърт. Превод на Ангел Игов.

16

Цитат на Франсис Бейкън, английски философ, политик и писател.

17

Друго название на цветето голяма астранция.

18

„Изкуството на любовта“, Овидий.

19

Исая 66:1: „Така казва Господ: Небето Ми е престол и земята е Мое подножие“.

20

„Химн за Хермес“, Омир.

21

„Химн за Хермес“, Омир.

22

Вероятно става въпрос за римския консул и генерал Маний Курий Дентат (починал 270 г. пр.Хр.), който имал плебейски произход. — Б.р.

23

В древногр. митология — Аполон и Артемида, децата на Зевс и Лето.

24

Цитат на Хамлет. „Тази прекрасна сграда — земята — ми се вижда гола канара“. Превод на Валери Петров.

25

Препратка към „Ченчи“, Пърси Шели.

26

В древногръцката митология наядите са нимфи, свързвани с реки и извори.

27

Петрарка, сонет 236.

28

„Бесният Орландо“, Лудовико Ариосто.

29

В оригиналния текст на Мери Шели името на херцога липсва и е заменено с тире.

30

„Годениците“, Томас Беддоус.

31

„Отело“, превод на Валери Петров.

32

Кентавър в гръцката митология, убит от Херкулес с отровна риза.

33

Замълчи, несправедливо сърце (итал.).

34

Дай ми, любов, малко утеха (итал.).

35

„Смъртта на Валенщайн“, Фридрих Шилер.

36

„Смъртта на Валенщайн“, Фридрих Шилер.

37

„Вернер“, Лорд Байрон.

38

Евангелието от Йоан: 14:2.

39

„Дванайсета нощ“, Шекспир, превод на Валери Петров.

40

Липсваща дума в оригинала.

41

„Теогония“, Хезиод.

42

„Размисли за революцията във Франция“, Едмънд Бърк.

43

Думите corcordium (heart of hearts) са гравирани на надгробната плоча на Пърси Шели.

44

Четвърта песен от „Странстванията на Чайлд Харолд“ Лорд Байрон.

45

Сонет 2, Шекспир, превод на Валери Петров.

46

Сибаритите са жители на древногръцкия град Сибарис, прочут с удоволствията, разкоша и пищността си. Като епитет, „сибарит“ се използва за човек, търсещ удоволствия, хедонист.

47

От итал. „eviva“ — израз на поздрав.

48

Една левга е приблизително пет километра.

49

Сонет 63, Шекспир, превод на Валери Петров.

50

„Животът е сън“, Педро Калдерон де ла Барка.

51

„Тимон от Атина“, Шекспир.

52

„Размисли за революцията във Франция“, Едмънд Бърк.

53

„Антоний и Клеопатра“, Шекспир, превод на Валери Петров.

54

Старото название на Дарданели.

55

„Есе за човека“, Александър Поуп.

56

„Размисли за революцията във Франция“, Едмънд Бърк.

57

„Дела и дни“ Хезиод.

58

Старо название на Северен Кавказ.

59

Наименованието на Австралия между 17 и 19 в.

60

Тасмания.

61

В древногръцкия мит Зевс се влюбва в Семела.

62

Шекспир, сонет 29, превод Валери Петров.

63

„Постоянният принц“, Калдерон де ла Барка.

64

„Дневник на чумавата година“, Даниел Дефо.

65

„Артър Мервин“ е роман на американския писател Чарлз Брокдън Браун.

66

„Смъртта на Валенщайн“, Фридрих Шилер.

67

Съкращение на Бъкингамшър.

68

„Постоянният принц“, Калдерон де ла Барка.

69

„Решителност и независимост“, Уилям Уърдсуърт.

70

Йов 24:14: „Убиецът става в зори и убива сиромаха и нуждаещия се, а нощем е като крадец“.

71

Псалм 23:4: „Да! И в долината на мрачната сянка ако ходя, няма да се уплаша от зло; защото Ти си с мене; Твоят жезъл и Твоята тояга, те ме утешават“.

72

„Сън и поезия“, Джон Кийтс.

73

Като магьосник (лат.).

74

„Макбет“, превод Валери Петров.

75

„Макбет“, превод Валери Петров.

76

„На неговата свенлива любима“, Андрю Марвел.

77

„Ченчи“, Пърси Шели.

78

„Годениците“, Томас Беддоус.

79

Кралският дворец, по-известен у нас като Тауър.

80

„Светът е твърде много с нас“, Уилям Уърдсуърт.

81

„Соломон за суетата на света“, Матю Прайър.

82

Названието на разстоянието между замъка Уиндзор и сърцето на Големия парк на Уиндзор.

83

Поема, приписвана в миналото на Джон Кливланд.

84

„Дела и дни“, Хезиод.

85

Псалм 8:5-8:6.

86

Еклесиаст 9:10.

87

Еклесиаст 12:5.

88

Римска богиня на плодородието.

89

Рог на изобилието.

90

Поема, приписвана в миналото на Джон Кливланд.

91

Непознат източник.

92

„Антоний и Клеопатра“, Шекспир, превод Валери Петров.

93

Цитат на Едмънд Бърк.

94

Росций е известен актьор в древен Рим.

95

„Едип в Колон“ Софокъл.

96

„Цимбелин“, Шекспир, превод Валери Петров.

97

Опера на Карл Мария фон Вебер.

98

„Юлий Цезар“, Шекспир, превод Валери Петров.

99

Псалм 8:5.

100

„Хамлет“, Шекспир.

101

„Щитът на Херакъл“, Хезиод.

102

Самият той каза (лат.) — недоказано, неоправдано твърдение.

103

Цитат на Едмънд Бърк.

104

„Годениците“, Томас Беддоус.

105

Цитат от писма на Мери Улстънкрафт.

106

„Там О’Шантър“ Робърт Бърнс.

107

„Кубла Хан“, С. Т. Колридж, превод Александър Шурбанов.

108

Песен на песните Соломонови 2:11-2:13.

109

Превод на Пърси Шели на древногръцкия поет Москус.

110

Сонет 44, Шекспир, превод Валери Петров.

111

Аристократите в Древен Рим.

Content

Мери Шели
Последният човек
Роман за пандемия и апокалипсис през 21 век

Въведение

Първа част

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Втора част

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Трета част

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

1