Unsete Sigrija

Kristīne Lavransa meita 2 Sieva

Sigrija Unsete

Kristīne Lavransa meita 2 Sieva

GRĒKA AUGLIS

.

I

Sīmona misas priekšvakarā Borda Pētera dēla kravas kuģis piestāja upes iztekā pie Birgsī. Nīdarholmas klostera * priekšnieks Ulavs pats bija aizjājis uz krastmalu, lai saņemtu savu radinieku Erlenu Nikulāusa dēlu un apsveiktu viņa jauno sievu. Bija nolemts, ka jaunais pāris nakti pārgulēs pie klostera priekšnieka.

Erlens veda pārgurušo jauno sievu, kas bija bāla kā līķis, pa krasta nocietinājumiem. Klostera priekšnieks jokoja par jūras brauciena grūtībām; Erlens smējās, ka viņa sieva gan laikam ļoti ilgojoties iegulties tādā gultā, kas stāvētu cieši klāt pie sienas. Un Kristīne centās smaidīt, bet nodomāja, ka no laba prāta viņa gan savu mūžu uz kuģa vairs nekāps. Tai jau kļuva nelabi, kolīdz Erlens tuvojās, tik ļoti viņš oda pēc kuģa un jūras — viņa mati no sāļā ūdens bija gluži stīvi un salipuši. Būdams uz kuģa, viņš visu laiku bija bijis pārgalvīgi jautrs — un kungs Bords bija smējies: Mērē, kur Erlens bija uzaudzis, zēni caurām dienām esot dzīvojuši pa laivu gan burādami, gan airēdami. Viņi — Erlens un kungs Bords — bija Kristīni gan drusku pažēlojuši, bet ne tā, kā viņa savā nejēdzīgajā stāvoklī to būtu vēlējusies. Viņi arvien atkārtoja to pašu, ka nelabums pāriešot, tiklīdz tā būšot pieradusi būt uz kuģa. Bet viņa joprojām bija jutusies tikpat nelabi.

Vēl otrā rītā, jājot pa ciemiem, Kristīnei šķita, it kā tā brauktu pa jūru. Ceļš veda augšup un lejup pār lieliem māla pauguriem, un, kad viņa mēģināja kaut kur kalnājos piesaistīt skatu, tai likās, it kā zeme līgotos, celtos uz augšu kā bangas un atsistos pret gaišajām zilganbālajām ziemas debesīm.

Pie klostera priekšnieka bija ieradušies daudzi Erlena draugi un kaimiņi, lai pavadītu jaunlaulātos uz viņu mājokli, tā ka jājēju bija liels pulks. Zeme dimdēja zem zirgu pakaviem, jo kailsalā tā bija sacietējusi kā dzelzs. Jātnieki un zirgi kūpēja vien; dzīvnieku spalva un cilvēku mati un kažoki bija apsarmojuši gluži balti. Erlens likās tikpat sirms kā klostera priekšnieks, un viņa vaigi kvēloja, jo iebaudītais rīta malks un asais vējš tam svilināja seju. Viņš šodien bija ģērbies savā kāzu tērpā un izskatījās tik jauns un tik līksms, ka visa viņa būtne izstaroja mirdzumu, un prieks un spirgtums skanēja viņa jaukajā, maigajā balsī, kad tas jādams trieca un smējās ar saviem viesiem.

Kristīnes sirds tā dīvaini ietrīcējās — skumjās, liegās jūtās un bailēs. Viņa vēl nebija atspirgusi no ceļojuma grūtībām, viņu mocīja dedzinoša sajūta pakrūtē, kolīdz tā kaut ko ieēda vai iedzēra, viņai bija ļoti auksti, un sirds dziļumos gruzdēja sīkas, trulas un mēmas dusmas pret Erlenu, kas bija tik bezrūpīgs. Un tomēr — vērojot, ar kādu redzamu lepnumu un bezgalīgu prieku viņš to ved sētā kā savu sievu, viņu sāka mocīt rūgtas nožēlas; tai iesāpējās sirds aiz līdzcietības pret viņu. Bet laikam bija tā: viņa Erlenam — arī viņam — bija novēlējusi pieredzēt, ka pazemojumi ir neizbēgami kā viņu rīcības sekas.

Un tad tai bija arī bijis bail no tēva. Un viņa bija domājusi — kaut tikai kāzas būtu nodzertas, tad taču viņi dosies tālu projām; diez kad tā atkal būs savā dzimtajā pusē, droši vien tikai tad, kad visas valodas par viņu būs pilnīgi apklusušas.

Bet nu viņa noprata, ka stāvoklis kļuvis vēl daudz ļaunāks. Erlens bija gan ieminējies par lielajām dzīrēm, kuras tas sarīkošot Hūsabijā sakarā ar viņu ierašanos, bet Kristīne nebija domājusi, ka tās būs tikpat kā otras kāzas. Un šie viesi bija tie cilvēki, kuru vidū viņai ar Erlenu būs jādzīvo, kuru cieņa un draudzība viņiem jāiegūst. Viņi bija tie, kas visus šos gadus bija vērojuši Erlena klizmas un vieglprātības. Un tagad Erlens bija tādā pārliecībā, ka tas viņu acīs atkal cēlies, atkal iekarojis vietu starp sev līdzīgiem, vietu, kāda tam pienācās, ņemot vērā viņa dzimtu un mantas stāvokli. Bet nu viņi taču kļūs šeit apkārtnē par apsmieklu, kad nāks gaismā, ka Erlens nogrēkojies pats pret savu saderēto līgavu.

Klostera priekšnieks noliecās pie viņas:

—   Jūs izskatāties tik nopietna, Kristīne Lavransa meita. Vai tad jūrasslimība vēl nav pārciesta? Vai arī jūs ilgojaties pēc savas mātes?

—  Ak jā, kungs, — Kristīne klusi atbildēja. — Es domāju par savu māti.

Viņi bija sasnieguši Skeunu * un jāja gar nogāzi kalna augstumā. Ielejā izpletās lapu koku mežs, balts un puķains no sarmas; viss saulē spīguļoja, pašā lejā vizēja mazs zils ezers. Kad viņi bija izjājuši no eglāja, Erlens rādīja ar roku:

— Tur tu vari redzēt Hūsabiju, Kristīn. Lai dievs tev tur ļauj piedzīvot daudz jauku dienu, mana sieva! — viņš silti noteica.

Viņu priekšā izstiepās plaši, apsarmojuši lauki. Mājas gulēja it kā uz plata plaukta nogāzes vidū gaišas mūra baznīciņas tuvumā, ēkas atradās tai dienvidpusē; to bija daudz, un tās bija lielas; pa jumtu lūkām mutuļoja dūmi. Baznīcā iedunējās zvani, un no mājām plūda ļaudis jājējiem pretī, viņus skaļi sveicinādami. Jaunieši kāzinieku pulkā šķindināja ieročus, un trokšņodams un gavilēdams jātnieku bars devās uz jaunlaulātā vīra mājām.

Pie baznīcas viņi apstājās; Erlens nocēla savu jauno sievu no zirga un pavadīja viņu līdz durvīm, kur stāvēja vesels pulks priesteru un diakonu, kas viņus saņēma. Baznīcā bija ārkārtīgi auksts, pa apaļajiem lodziņiem spiedās iekšā dienas gaisma, tā ka sveču spožums altārtelpā šķita bāls.

Kristīne jutās kā pazudusi, kad Erlens palaida vaļā viņas roku un nostājās vīriešu pusē, kamēr viņa pati pievienojās svešajām sievietēm svētku tērpos. Dievkalpojums bija ļoti jauks. Bet Kristīnei sala, un tai likās, it kā viņas lūgšanas tiktu atdvestas atpakaj, kad viņa mēģinaja atvieglot un pacilāt savu sirdi. Šodien bija Svētā Sīmona diena, viņai ienāca prātā, ka tā varbūt nav laba zīme, jo tas bija svētsargātājs tam cilvēkam, kuram viņa bija darījusi pāri.

No baznīcas ļaudis gājienā devās uz mājām, pirmie soļoja priesteri, tad Kristīne un Erlens roku rokā un visupēc viesi pa diviem vien. Kristīne vēl nebija tiktāl attapusies, ka spētu no mājām diez ko saskatīt. Pagalms bija garš un šaurs, un ēkas saceltas divās rindās pagalma dienvidu un ziemeļu pusē. Tās bijavaren lielas un sabūvētas cieši kopā, bet likās vecas un sakritušas.

Gājiens apstājās pie dzīvojamās mājas durvīm, un priesteri slacīja svētūdeni. Tad Erlens veda Kristīni caur tumšu priekšnamu. Labajā pusē ar sparu atvērās durvis — tur bija mirdzoša gaisma. Saliekusies viņa iegāja pa zemajām durvīm un tad kopā ar Erlenu stāvēja Hūsabijas lielistabā.

Tā bija visplašākā istaba, kādu viņa lauku mājās jebkad bija redzējusi. Pašā vidū bija pavards, tik garš, ka abos galos dega uguns, un telpa bija tik plata, ka sijas balstījās uz izgrebtiem koka stabiem, — tā viņai šķita drīzāk baznīca vai pils zāle nekā lauku istaba. Austrumpusē, kur sola vidū pie šaursienas pacēlās dižsēdeklis, starp sienu un stabiem bija ietaisītas slēgtas gultas.

Un tagad šeit dega tik daudz sveču — uz galdiem, kas bija apkrauti ar dārgiem traukiem un kausiem, un svečturos, kas bija piestiprināti pie sienām. Pēc senlaiku paražas starp siensegām karājās ieroči un vairogi. Siena aiz dižsēdekļa bija apklāta ar samta audumu, un tur viens no Erlena vīriem tagad pakarināja viņa zeltā kalto zobenu un balto vairogu ar sarkano lecošo lauvu.

Kalpi un kalpones noņēma viesiem virsdrēbes. Erlens satvēra savu sievu aiz rokas un pieveda pie pavarda; viesi aiz viņiem sastājās puslokā. Tukla sieviete ar maigu sejas izteiksmi pienāca klāt un pieglaustīja Kristīnes galvautu, kas zem apmetņa bija drusku saburnījies. Atkal aiziedama savā vietā, viņa uzsmaidīja jaunajam pārim, pie tam pamājot ar galvu; arī Erlens viņai smaidīdams pamāja ar galvu un paraudzījās uz savu sievu. Tajā brīdī viņš izskatījās tik skaists. Un atkal Kristīne sajuta smagumu uz sirds — viņai Erlena bija tik ļoti žēl. Viņa zināja, ko tas šajā mirklī domā, redzot viņu te stāvam ar garo, spilgti balto sievas linautu pār sarkansārto kāzu tērpu. Šorīt tai bija vajadzējis vēderu un gurnus zem drēbēm cieši notīstīt ar garu austu jostu, lai tērps labi piegulētu. Un vaigus viņa bija ieberzējusi ar sarkanu ziedi, kuru kundze Oshila tai bija iedevusi. Tā rīkojoties, Kristīne skumja un apvainota bija domājusi, ka Erlens, viņu ieguvis, uz viņu laikam gan vairs daudz neskatās, ja tas vēl neko nav pamanījis. Tagad viņa rūgti nožēloja, ka viņam neko nebija teikusi.

Kamēr vīrs un sieva tā stāvēja, roku rokā saķērušies, priesteri apstaigāja istabu, svētīdami māju un pavardu, gultu un galdu.

Tad kāda kalpu sieva Erlenam pasniedza atslēgas. Viņš piekarināja smago saiksni Kristīnei pie jostas un, to darot, izskatījās tā, it kā tūlīt pat gribētu viņu noskūpstīt. Kāds vīrs atnesa lielu, zelta gredzeniem apvītu ragu — Erlens to pielika pie mutes un uzdzēra Kristīnei laimes:

— Svētību un gausu tavai sētai, saimnieci

Un viesi trieca un smējās, kamēr viņa sadzēra ar savu vīru un vīna pārpalikas izlēja ugunī.

Kad Erlens Nikulāusa dēls savu dzīves biedri veda uz dižsēdekli un kāzu ļaudis sēdās pie galda, spēlmaņi sāka spēlēt.

Trešajā dienā viesi sāka posties uz mājām, un piektās dienas pēcpusdienā aizjāja pēdējie. Kristīne ar savu vīru Hūsabijā palika viena.

Pirmais, ko Kristīne darīja, bija tas, ka viņa pavēlēja kalponēm noņemt gultas drēbes, bet pašu gultu un sienas nomazgāt ar sārmu un salmus iznest laukā un sadedzināt. Tad tā lika sabāzt maisos jaunus salmus un uzklāt gultas ar savu veļu, kuru tā bija atvedusi līdzi. Tikai vēlā naktī šis darbs bija paveikts. Kristīne lika darīt to pašu ar visām gultām, bet kažoku segas izkarsēt pirtī — meitām bija jāķeras pie darba jau otrā rītā un jāpadara tik, cik vien tās līdz svētdienai paspēja padarīt. Erlens kratīja galvu un smējās — tā gan esot sieva! Bet viņš jutās tāds kā apkaunots.

Kristīne pirmajā naktī nebija dabūjusi necik gulēt, lai gan priesteri bija svētījuši viņas gultu. Tā bija gan uzposta ar zīda spilveniem, linu palagiem un jo skaistām segām un kažokādām, bet gultas maisā bija netīri un piesmakuši salmi; un gultas drānās un košajā, melnajā lāčādā, kas bija uzsegta pašā virsū, bija utis.

Ko tik visu viņa šajās dienās nebija redzējusi! No baļķiem zem dārgajām siensegām nebija nomazgāti kvēpi un netīrumi. Mielastā bija bijis milzums ko ēst, bet daudzi ēdieni bija jau sabojājušies un citi nemākulīgi pagatavoti. Un kurināt vajadzēja ar zaļu, slapju malku, kas tik tikko dega un piedūmoja istabu.

Visur viņa bija vērojusi nekārtību, kad otrā dienā kopā ar Erlenu bija apstaigājusi un apskatījusi ēkas. Pēc nodzertajām godībām klētis un kambari būs tukši; miltu tīnes bija tikpat kā izslaucītas. Un viņa nevarēja saprast, kā gan Erlens domāja izmitināt zirgus un daudzos govslopus ar nelielo siena un salmu krājumu — lapu nepietika ne aitām.

Toties kāda istabaugša bija līdz pusei pilna ar linaudeklu, kas nebija izlietots, — tā laikam bija daudzu gadu galvenā raža. Un kādā nojumē bija vecveca nemazgāta, smirdoša vilna, gan sabāzta maisos, gan izmētāta pa zemi. Kad Kristīne to saņēma saujā, no tās izbira mazas brūnas kūniņas — tur bija ieperinājušās kodes un tārpi.

Lopi bija nonīkuši, vāji, ar kašķi un vātīm apsitušies. Nekad vēl viņa nebija redzējusi tik daudz vecu govslopu. Vienīgi zirgi bija skaisti un labi kopti. Bet arī no viņiem neviens nevarēja stāties līdzās Gulsveinam vai Ringdrotam, Kristīnes tēva tagadējam ērzelim. Slengvanbeuge, kuru viņš tai bija devis līdzi pūrā, bija visskaistākais zirgs Hūsabijas stallī. Kolīdz viņa tur iegāja, tai gribējās tverties viņam ap kaklu un pieglaust savu seju viņa galvai. Un šejienes lielmaņi nolūkojās šajā zirgā un slavēja viņa varenās, spēcīgās kājas, lepnās krūtis un cēlo kaklu, mazo galvu un platos gurnus. Gimsāras vecsaimnieks zvērēja pie dieva un pie velna — tas esot liels grēks, ka šo ērzeli esot izrūnījuši: kas tas būtu bijis par kara zirgu! Tad Kristīnei iegribējās drusku palielīties ar Ringdrotu, sava tēva zirgu. Tas esot vēl daudz lielāks un spēcīgāks, neviens ērzelis tam netiekot līdzi, jā, tēvs taču esot licis tam mēroties ar visslavenākajiem zirgiem novadā. Dīvainos vārdus — Ringdrots un Slengvanbeuge * tēvs viņiem devis gaiši dzeltenīgās spalvas dēļ, kas spīdot kā gaišs zelts, uz kura esot it kā uzzīmētas tumšas zelta ripas. Ringdrota māte kādu vasaru esot aizklīdusi no kalnu ganībām, un viņi domājuši, ka lācis to pakampis, bet vēlā rudenī tā tomēr esot pārradusies. Un kumeļš, ko tā pēc gada atnesusi, laikam gan neesot bijis no ērzeļa, kas būtu piederējis kādam cilvēkam virs zemes. Tādēļ viņi esot dedzinājuši zēveli un maizi virs kumeļa muguras, un tēvs ķēvi ziedojis baznīcai, lai varētu justies drošāks. Bet kumeļš izaudzis tik stalts, ka Lavranss tagad sakot, viņš labāk zaudējot pusi no sava īpašuma nekā Ringdrotu.

Erlens smējās un teica:

— Citādi tu esi mazrunīga, Kristīn, bet, kad ieminies par savu tēvu, tu kļūsti valodīga.

Kristīne spēji apklusa. Viņa atcerējās tēva seju, kad ar Erlenu bija taisījusies ceļā un tēvs viņu bija cēlis uz zirga. Viņš izlikās priecīgs, jo visapkārt stāvēja daudz cilvēku, bet Kristīne redzēja viņa acis. Tēvs noglāstīja viņas roku un satvēra to, lai atvadītos. Toreiz viņa vispirmajā kārtā bija bijusi laimīga, ka tiek projām. Tagad viņai šķita, ka ikreiz, kad tā atcerēsies sava tēva toreizējo skatu, viņai dvēselē kaut kas iesvilsies — un tā būs visu mūžu.

Tā Kristīne Lavransa meita uzsāka savā mājā valdīt un saimniekot. Viņa cēlās ar rītausmu, lai gan Erlens tam pretojās un izlikās, it kā gribētu viņu paturēt gultā ar varu — neviens taču neprasot, lai jaunlaulāta sieva būtu kājās jau pirms rīta gaismas.

Redzot, cik te viss bija nolaists un cik daudz viņai būs darāms, Kristīne rūgti un bargi nodomāja: nu labi, viņa bija uzņēmusies grēka nastu, lai tiktu uz šejieni, lai nu tā būtu, bet arī tas bija grēks — tā rīkoties ar dieva dāvanām, kā tas bija noticis šeit. Kauns tiem, kas te agrāk bija saimniekojuši, un tiem, kas tā bija ļāvuši izputēt Erlena mantai. Divus pēdējos gadus Hūsabiju nebija pārraudzījis neviens kārtīgs pārvaldnieks; pats Erlens pa to laiku bieži bija bijis projām, bez tam viņam par lauksaimniecību nebija lielas jēgas. Tātad nebija ko brīnīties, ka viņa uzticības vīri attālākos ciemos viņu piekrāpa, kā Kristīne jau bija nopratusi, un ka kalpu ļaudis Hūsabijā strādāja vienīgi tik, cik pašiem gribējās, un tikai tur un tā, kur un kā ikkatram patika. Viņai nebija viegli visur atkal ieviest kārtību.

Kādu dienu viņa par to aprunājās ar Ulfu Haldūra dēlu, Erlena bruņu kalpu. Viņiem katrā ziņā bija jātiek galā ar pašu mājās ievāktās labības kulšanu, iekām sākās lopu kaušana, — nebija jau necik, ko kult. Ulfs teica:

—   Tu zini, Kristīn, ka es neesmu kalpa puisis. Mums jābūt Erlena ieroču brāļiem, Hafturam un man, un es jau esmu atradis no lauku darbiem.

—   To es zinu, — atbildēja Kristīne. — Bet tas nu ir skaidrs, ka man šoziem nebūs viegli valdīt mājas, jo es taču te ziemeļu kalnājos esmu ienācēja un šejienes ļaudīm sveša. Būtu jauki no tevis, ja tu man palīdzētu un mani pamācītu.

—   Es saprotu, Kristīn, ka tev šoziem nebūs viegli, — teica Ulfs, nolūkodamies viņā ar dīvainu pussmaidu — tā viņš smaidīja arvien, sarunājoties ar viņu vai ar Erlenu. Nekaunīgi un zobgalīgi, un tomēr viņa izturēšanās pauda labvēlību un zināmu cieņu pret Kristīni. Viņai arī šķita, ka tai nemaz nav tiesību justies apvainotai, ja Ulfs pret viņu izturējās draudzīgāk, nekā varbūt vajadzēja. Viņa pati un Erlens Ulfu taču bija padarījuši par savu netiklo un negodīgo gaitu līdzzinātāju; tagad viņa noģida, ka viņš zina arī, kādā stāvoklī tā atrodas. Tas nu viņai bija jāpanes; viņa arī redzēja, ka Erlens vienmēr visam pievienojās, ko Ulfs sacīja un darīja, un ar lielu bijību kalps pret savu kungu vis neizturējās. Bet viņi bija bijuši draugi kopš mazām dienām; Ulfs bija no Mēres apkaimes, viņa tēvs bija sīkzemnieks Borda Pētera dēla māju tuvumā. Viņš Erlenu uzrunāja ar «tu», tāpat kā tagad Kristīni, bet ziemeļnieki vispār šādu uzrunu lietoja biežāk nekā viņas puses ļaudis.

Ulfs Haldūra dēls bija diezgan glīts cilvēks, stalts un melnīgsnējs, ar skaistām acīm, bet viņa mute bija neglīta, ar biezām lūpām. Meitas šeit sētā stāstīja nelabas lietas par viņu — kad tas esot pilsētā, viņš briesmīgi dzerot, trokšņojot un trakojot ostmalas krogos, bet Hūsabijā viņš bija tas, uz kuru varēja visvairāk paļauties, — viskrietnākais, visčaklākais un visgudrākais. Kristīnei viņš bija iepaticies.

— Nevienai sievietei gan nebūtu viegli pārnākt uz šejieni — pēc visa tā, kas te noticis, — viņš atkal uzsāka. — Un tomēr es esmu pārliecināts, ka tev, saimniece Kristīne, te paveiksies labāk nekā dažai labai citai. Tu jau neesi tāda, kas sēdēs un čīkstēs, un gaudos, tu domāsi par to, kā paglābt mantojumu saviem pēcnācējiem, ja tas nevienam citam nerūp. Un to taču tu zini, ka vari man uzticēties, es tev palīdzēšu, cik tik spēšu. Neaizmirsti tikai, ka es pie lauku darbiem neesmu pieradis. Bet, ja tu gribi ar mani apspriesties un uzklausīt manus padomus, tad mēs šo ziemu pārlaidīsim tīri labi.

Kristīne Ulfam pateicās un iegāja mājā.

Viņai bija grūti ap sirdi aiz bailēm un aiz nemiera, bet viņa mēģināja to visu pārvarēt. Tā Erlenu lāgā neizprata — viņš, šķiet, vēl arvien neko nenojauta. Bet bija vēl kas, un tas bija visļaunākais: viņa nejuta dzīvību bērnā, ko tā sevī nesa. No divdesmit nedēļām tam bija jāsāk kustēties, to viņa zināja, un nu jau trīs nedēļas bija pāri laikam. Naktīs viņa gulēja un juta šo nastu, kas augtin auga uņ kļuva aizvien smagāka un tomēr joprojām palika tāda pati nedzīva un nekustīga. Un viņas prātu nomāca viss, ko tā jebkad bija dzirdējusi par bērniem, kas bija piedzimuši klibi vai ar savilktām dzīslām, par miesas augļiem, kas bija nākuši pasaulē bez locekļiem — kam gandrīz nemaz nebija cilvēka izskata. Viņas aizvērto acu priekšā tēlojās kusli, mazi bērniņi, drausmīgi sakropļoti; viena baismīga aina sakusa ar otru — vēl baismīgāku. Mājās, ielejas dienvidos, bija bijis tāds bērns — jā, tagad tas jau gan bija pieaudzis. Viņas tēvs to bija redzējis, bet nekad negribēja par to runāt; Kristīne bija pamanījusi, cik viņam bija nepatīkami, kad par to ieminējās. Kāds gan tas izskatījās? Ai nē! Svētais Ulav, lūdz par mani dievu! Viņai taču bija jāpaļaujas uz svētā karaļa žēlastību, viņa taču bija nodevusi savu bērnu tā ziņā, viņa nekurnēdama cietīs par saviem grēkiem un atradīs savai dvēselei mieru, ja viņš palīdzēs un parādīs žēlastību viņas bērnam. Laikam pats velns viņu kārdināja ar šīm nejaukajām ainām, lai viņu ievilinātu izmisumā … Bet naktis bija grūtas. Ja bērnam trūka locekļu, ja tas bija klibs, tad taču māte nevarēja sajust nekādās dzīvības zīmes . . . Erlens pusmiegā juta, ka viņa sieva guļ nemierīgi, viņš to apskāva ciešāk un piespieda savu seju pie viņas kakla.

Bet dienā viņa izlikās, it kā viņai nekas nekaitētu. Un katru rītu tā rūpīgi saģērbās, lai vēl kādu laiciņu saimei noslēptu, ka viņa vairs nav viena.

Hūsabijā bija tāds paradums, ka ļaudis pēc vakariņām izklīda pa tām ēkām, kurās tie gulēja. Tad Kristīne un Erlens lielistabā sēdēja vieni paši. Šīs puses paražas vispār bija vairāk tādas kā senos laikos, kad mājas darbus padarīja vergi un verdzenes. Lielistabā nebija īsta galda, rītos un vakaros ēdienus salika uz liela dēļa, kas tika novietots uz skrāģiem. Pēc maltītes to pakāra pie sienas. Citās ēdamreizēs ļaudis ēdamo paņēma paši un apēda to, uz soliem sēdēdami. Kristīne zināja, ka tāda ir senlaiku paraža. Bet tagad, kad vīrieši bija grūti pierunājami apkalpot pie galda un istabas darbos vajadzēja iztikt ar kalponēm vien, tāda paraža vairs nederēja — sievietes negribēja pārstaipīties, cilādamas smagos dēļus. Kristīne atcerējās, māte bija stāstījusi, ka Sunbūmājās esot pagādājuši īstu galdu, kad viņai bijušas astoņas vasaras, un sievietēm tā šķitusi liela priekšrocība visvisādā ziņā — nu viņām ar saviem šuvekļiem vairs nevajadzējis vākties projām uz sieviešu galu, tās varējušas sēdēt lielistabā un piegriezt un šūt, un arī tas bijis varen jauki — vienmēr redzēt sev priekšā svečturus un skaistus traukus. Kristīne nolēma uz vasaras pusi palūgt Erlenu pie ziemeļsienas uztaisīt galdu.

Tā bija viņas tēva mājās, tēva dižsēdeklis atradās galda galā, bet gultas stāvēja gar priekšnama sienu. Māte sēdēja ārsola galā, tā ka viņa varēja staigāt šurp un turp un uzskatīt, kā ienes ēdienu. Tikai godos Rangnfrīda sēdēja vīram līdzās. Bet šeit dižsēdeklis atradās tieši zem austrumčukura, un Erlens vēlējās, lai Kristīne tur arvien sēdētu viņam blakus. Mājās tēvs dižsēdekli vienmēr piedāvāja dieva kalpiem, kad tādi Jērunmājās viesojās, un, kamēr viņi ēda un dzēra, viņš pats un Rangnfrīda tos apkalpoja. Bet Erlens to negribēja darīt, izņemot tās reizes, kad ciemiņi bija augstos amatos. Viņam priesteri un mūki ne visai patika, pēc viņa domām, tie bija dārgi draugi. Kristīnei bija jādomā par to, ko tēvs un priesteris Eiriks vienmēr bija teikuši, kad ļaudis sūdzējās par baznīcas vīru naudaskāri: kad jāsamaksā, tad visi ir aizmirsuši grēcīgo prieku, ko viņi sev sagādājuši.

Viņa izjautāja Erlenu par dzīvi Hūsabijā agrākos laikos. Bet viņš par to zināja apbrīnojami maz. Šo to viņš esot dzirdējis, ja atmiņa viņu neviļot, bet viņš nevarot tik labi atcerēties. Mājas esot piederējušas karalim Skūlem, tas esot uzcēlis ēkas — viņam laikam bijis nodomā šeit apmesties uz dzīvi, kad tas Reinu atdāvinājis sieviešu klosterim. Erlens bija ļoti lepns, ka viņš cēlies no hercoga, kā tas aizvien devēja karali *, un no bīskapa Nikulāusa; bīskaps bija viņa vectēva Mūnana Bīskapa dēla tēvs. Bet Kristīnei likās, ka viņš par šiem vīriem nezina vairāk kā viņa pati no sava tēva stāstiem. Mājās bija citādi. Nedz tēvs, nedz māte nelepojās ar savu senču varu un slavu, bet viņi bieži par tiem runāja, daudzināja labo, ko par tiem zināja, izceldami tos kā paraugus, un stāstīja par viņu kļūdām, kā biedinājumu minēdami ļaunumu, kas no tām cēlies. Un viņi zināja jocīgus nostāstus — par vecākā Ivara Jeslinga naidu pret karali Sverri, par Ivara Prāvesta attapīgajām un atjautīgajām atbildēm, par Hovara Jeslinga milzīgo resnumu un par jaunākā Ivara Jeslinga ārkārtīgo laimi medībās. Lavranss stāstīja par sava tēva tēvabrāli, kas aizvedis Folkungu cilts meitu noVrētas** klostera, par savu tēvatēvu, zviedru kungu Hjētilu, un par savu tēvamāti Ramborgu Sūnes meitu, kas vienmēr ilgojusies pēc dzimtās Vesterjētlandes un ielūzuši Vēnerezerā, kad tā reiz kamanās braukusi pār ledu ciemos pie sava brāļa Sūlbergā***. Viņš stāstīja par sava tēva kareivīgumu un viņa bezgalīgajām sērām pēc savas pirmās jaunās sievas Kristīnes Sigūra meitas, kas mirusi radībās, dzemdējot Lavransu. Viņš no kādas grāmatas lasīja priekšā par savu senmāti — svēto Elini, kas iemantojusi žēlastību būt par dieva asinsliecinieci.

Tēvs bieži bija par to runājis, ka viņam ar Kristīni būtu jādodas svētceļojumā uz šīs svētās atraitnes kapu. Bet nekad nebija izdevies to izdarīt.

Savās bailēs un bažās Kristīne mēģināja lūgt šo svēto, ar kuru viņa bija saistīta asinssaitēm. Viņa lūdza par savu bērnu un skūpstīja krustu, kuru bija dabūjusi no sava tēva; tajā bija ieslēgtas dažas šķiedras no svētās sievietes mirstamām drānām. Bet, kopš Kristīne savai ciltij bija nodarījusi kaunu, viņai no svētās Elines bija bail. Kad viņa lūdza svēto Ulavu un svēto Tomu, lai tie par viņu aizlūgtu, tā bieži juta, ka viņas lūgšanas aizsniedz dzirdīgas ausis un līdzcietīgas sirdis. Sos divus taisnības mocekļus viņas tēvs mīlēja vairāk par visiem citiem svētiem, jā, pat vairāk par svēto Laurentiju, kura vārds tam bija ielikts un kura vārda dienu atvasarā tas aizvien godināja ar lielām dzīrēm un bagātīgām dāvanām. Svēto Tomu tēvs pats kādu nakti bija redzējis sapnī, toreiz, kad tas ievainots gulējis pie Bogahūsas. Neviens cilvēks neesot spējīgs izsacīt, cik mīlīgs un cienīgs viņš izskatoties, un Lavranss neko citu nevarējis izteikt kā tikai: «Kungs, kungs!» Mirdzošais bīskaps liegi pieskāries Lavransa brūcei un apsolījis viņam dzīvību un veselību, lai viņš atkal redzētu savu sievu un meitu, kā viņš bija lūdzis. Bet toreiz neviens nebija ticējis, ka Lavranss Bjergulfa dēls to nakti pārdzīvos.

Jā, teica Erlens. Par tādām lietām esot dzirdēts. Viņam jau nu gan tā neesot gadījies, un tās arī esot saprotams — viņš taču nekad neesot bijis tik dievbijīgs kā Lavranss.

Tad Kristīne apjautājās par cilvēkiem, kas bija piedalījušies dzīrēs, viņai ar Erlenu šeit ierodoties. Arī par tiem Erlenam nebija daudz ko teikt. Kristīnei dūrās acīs, ka viņas vīram nebija nekādas līdzības ar šīs puses cilvēkiem. Daudzi no tiem bija skaisti — sārti un gaišmataini, ar apaļām, cietām galvām, drukni un spēcīgi noauguši; bet no vecās paaudzes daudzi bija pārmērīgi brangi. Erlens savu viesu vidū bija izskatījies kā svešs putns. Viņš bija par galvastiesu lielāks nekā vīriešu vairākums, smuidrs un tievs, ar slaidām rokām un kājām un glezniem locekļiem. Un viņam bija melni mati, mīksti kā zīds, un iebrūni bāla seja, bet gaišzilas acis zem melnmelnām uzacīm un kuplām skropstām. Viņa piere bija augsta un šaura, deniņi iekrituši, deguns drusku par lielu un mute drusku par mazu un par mīkstu, ņemot vērā, ka viņš ir vīrietis, — un tomēr viņš bija skaists; Kristīne nebija redzējusi nevienu vīrieti, kas būtu kaut uz pusi tik skaists kā Erlens. Pat viņa maigā, klusā balss nebija līdzīga pārējo vīriešu rešņajai rīklei.

Erlens smējās, ka viņa priekšteči taču arī neesot cēlušies no šejienes, izņemot tēva tēvamāti Rangnfrīdu Skūles meitu. Ļaudis sakot, ka viņš ļoti līdzinoties savam mātestēvam Skūgheimas Geutem Erlena dēlam. Kristīne jautāja, ko viņš par to zinot, bet viņš nezināja gandrīz neko.

Tas bija kādu vakaru, Erlens un Kristīne patlaban taisījās ģērbties nost. Erlens nevarēja atraisīt savu kurpju siksnu, pārgrieza to ar nazi, un naža asmens iecirtās viņam rokā. Asinis tecēja aumaļām, un Erlens nejauki lādējās. Kristīne izņēma no savas lādes linu lupatu. Viņa bija vienā kreklā. Kamēr tā pārsēja Erlena vienu roku, tas otru bija aplicis viņai ap vidukli.

Pēkšņi viņš izbijies un apjucis ieskatījās tai sejā, pats pie tam pārpārim notvīkdams. Kristīne nolieca galvu.

Erlens atrāva savu roku. Viņš nekā neteica. Kristīne klusu aizgāja projām un ietrausās gultā. Sirds tai dobji un cieti sitās pret ribām. Šad un tad tā pavērsa skatu uz savu vīru. Pagriezis tai muguru, viņš gausi novilka vienu apģērba gabalu pēc otra. Tad viņš pienāca pie gultas un tajā apgūlās.

Kristīne gaidīja, lai viņš ko teiktu. Viņa gaidīja tik ļoti, ka sirds krūtīs, šķiet, reizēm apstājās pukstēt, tā apklusa un tikai drebēja.

Bet Erlens nesacīja ne vārda un viņu nepiekļāva sev klāt.

Beidzot viņš vilcinādamies uzlika tai vienu roku uz krūtīm un piespieda zodu pie viņas pleca, tā ka asā, neskūtā bārda viņu durstīja. Viņš joprojām nekā nerunāja, Kristīne pagriezās pret sienu.

Viņai bija tā, it kā viņa kaut kur grimtu un grimtu. Erlenam nebija ne vārda sievai ko teikt, tagad, kad tas zināja, ka tā visu šo garo, grūto laiku nēsājusi viņa bērnu pasirdē. Kristīne tumsā sacirta zobus. Viņa neubagos. Ja viņš klusēs, tad arī viņa klusēs un kaut arī līdz tai dienai, kad tā dzemdēs. Viņu pārņēma rūgtums. Bet viņa gulēja pie sienas klusa un nekustīga. Un tāpat tumsā gulēja arī vīrs. Tā viņi gulēja stundām, viens par otru zinādami, ka ir nomodā. Beidzot Kristīne no Erlena vienmērīgās elpas noskārta, ka viņš iesnaudies. Tad viņa ļāva vaļu asarām — aiz bēdām, aiz sarūgtinājumā un aiz kauna. Viņai likās, ka šo viņa Erlenam nekad nevarēs aizmirst.

Trīs dienas Erlens un Kristīne tā staigāja apkārt, Erlens ka ar ūdeni apliets suns — tā šķita jaunajai sievai. Dusmu karstumā viņa kļuva cietin cieta un aiz rūgtuma — nikna, manīdama, ka Erlens pētīgu skatu viņā noraugās, bet to tūlīt novērš, kolīdz tā pamet acis uz viņu.

Ceturtās dienas rītā viņa sēdēja istabā, kad Erlens jājamā apģērbā ienāca pa durvīm. Viņš teica, ka došoties uz Medalbiju, vai viņa negribot jāt līdzi un apskatīt šīs mājas; tās piederot viņai kā viņas kāzu dāvana. Kristīne sacīja «jā», un Erlens pats tai palīdzēja uzvilkt pinkainos kažokādas zābakus un aplikt melno mēteļapmetni ar sudraba sprādzēm.

Pagalmā stāvēja četri apsegloti zirgi, bet Erlens teica — Hafturs un Egils varot palikt mājās un palīdzēt kult. Viņš pats savu sievu iecēla seglos. Kristīne noprata, ka Erlenam padomā tagad noskaidrot visu, kas viņiem bija palicis nepārrunāts. Bet tas tomēr nekā nesacīja, kad viņi lēni jāja uz dienvidiem — uz meža pusi.

Lopu kaujamais mēnesis jau gāja uz galu, bet sniegs vēl nebija uzsnidzis. Diena bija spirgta un jauka, saule tikko lēca, un baltā sarma zeltaini spīdēja un vizuļoja gan kokos, gan uz zemes. Viņi jāja pa Hūsabijas laukiem. Kristīne vēroja, ka tīrumu un rugaiņu bija samērā maz, visvairāk bija atmatu un vecu, ciņainu, aizsūnojušu pļavu, kas bija noaugušas ar alkšņu atvasēm. Viņa par to ieminējās.

Vīrs pārgalvīgi atbildēja:

—   Vai tad tu nezini, Kristīn, — tu, kas tik labi pārzini saimniecību lauku mājās, — ka pilsētas tuvumā nav izdevīgi audzēt labību? Daudz vairāk var iegūt, ja ar svešiem tirgoņiem iemaina sviestu un vilnu pret graudiem un miltiem.

—   Tad jau tev vajadzēja iemainīt visu, kas guļ tavās istabaugšās un jau sen ir sabojājies, — teica Kristīne.

—   Starp citu, es zinu arī to, ka pēc likuma ikvienam, kas kopj zemi, trīs daļas no tās jāapsēj ar labību, bet ceturtā jāatstāj atmatā. Un lielīpašnieku zeme taču nedrīkst būt mazāk kopta nekā nomnieku zeme — tā mans tēvs aizvien mēdza teikt.

Erlens iesmējās un atbildēja:

—    Es nekad neesmu jautājis, ko par to saka likums; ja es saņemu to, kas man pienākas, tad mani zemnieki savās mājās var rīkoties, kā viņiem tīk, tāpat kā es rīkojos Hūsabijā tā, kā man liekas vislabāk un visizdevīgāk.

—   Vai tad tu gribi būt gudrāks par mūsu priekštečiem un svēto Ulavu un karali Magnusu, kas šos likumus izgudrojuši? — vaicāja Kristīne.

Erlens atkal iesmējās un teica:

—   Par to es neesmu padomājis. Bet jāsaka, velns parāvis, cik labi tu pārzini zemes likumus un tiesības, Kristīn!

—   Es šo to par šīm lietām zinu, — teica Kristīne,

—   tādēļ ka mans tēvs bieži lūdza Loptsmāju Sigūru mums sacīt priekšā likumus, kad viņš bija atnācis pie mums ciemos un mēs vakaros sēdējām vienkop: Tēvs sprieda, ka kalpu ļaudīm un jauniešiem šādas zināšanas varot noderēt, un tā mums Sigūrs teica priekšā vienu vai otru tādu likumu.

—   Sigūrs, — sacīja Erlens. — Ak jā, nu es atminos, es viņu redzēju mūsu kāzās. Tas bija tas vecais bezzobu gardegunis, kam tecēja siekalas pa muti un kas raudāja un plikšķināja tev pa krūtīm — viņš bija pilns kā mārks pat torīt, kad ļaudis bija uznākuši augšistabā, lai noskatītos, kā es tev apsienu sievasautu.

—   Viņš mani pazīst tik sen, ka es tiktāl nemaz nevaru atcerēties, — Kristīne dusmīgi noteica. — Viņš mani ņēma klēpī un ar mani rotaļājās, kad es biju maza meitene.

Erlens atkal smējās.

—   Tas gan jums bija dīvains prieks — tā sēdēt un klausīties, kā vecais skandē likumu pēc likuma. Lavranss tomēr visnotaļ ir savādāks nekā citi cilvēki. Palaikam mēdz teikt; ja zemnieks zinātu zemes likumus un ērzelis savu spēku, tad lai velns esot par kungu …

Kristīne iekliedzās un iespieda lielus zirgam sānos. Saskaities un izbrīnījies Erlens noskatījās pakaļ savai sievai, kas no viņa aizauļoja projām.

Pēkšņi viņš iedūra savam zirgam piešus. Kungs Jēzus, brasls — pār to tagad nevarēja tikt pāri, rudenī bija nobrukusi māla pakalne! Kad Slengvanbeuge juta aiz sevis otru zirgu, viņš skrēja vēl trakāk. Erlens nobijās līdz nāvei — kā viņa drāzās lejā pa stāvajiem kalniem! Tas aizauļoja caur ataugu viņai garām, apmeta līkumu un nogrieza tai ceļu, kur taka kādu gabaliņu bija līdzena, ta ka viņai bija jāapstājas. Kad viņš bija piejājis Kristīnei klāt, tas redzēja, ka tagad arī viņa bija drusku nobijusies.

Erlens paliecās uz sievas pusi un iesita tai pa vaigu, ka noskanēja vien; viņas zirgs satrūcies saslējās stāvus un palēcās sāņus.

—   Jā, to tu esi pelnījusi, — Erlens sacīja trīcošā balsī, kad zirgi bija nomierinājušies un viņi atkal jāja viens otram līdzās. — Kā tu aizjoņoji — aiz dusmām vai bez prāta! Tu mani nobiedēji…

Kristīne turēja galvu tā, ka viņš nevarēja redzēt viņas seju. Erlens vēlējās, kaut nebūtu viņai sitis. Bet tad viņš atkal teica:

—  Jā, tu mani nobaidīji, Kristīn, — tā aizjoņot! Un vēl tagad… — viņš piemetināja pavisam klusu.

Kristīne nekā neatbildēja un neskatījās viņam virsū. Bet Erlens juta, ka viņa patlaban nav tik dusmīga kā pirmīt, kad tas bija zobojies par viņas tēvmājām. Viņš par to ļoti izbrīnījās, bet redzēja, ka tā tomēr ir.

Viņi aizjāja līdz Medalbijai, un Erlena nomnieks, iznācis pagalmā, aicināja viņus istabā. Bet Erlens domāja, ka vispirms varētu apskatīt ēkas un ka Kristīnei vajadzētu būt klāt.

—   Mājas tagad pieder viņai, Stein, un viņa no tādām lietām sajēdz vairāk nekā es, — smaidīdams sacīja Erlens.

Bija ieradušies vairāki zemnieki, kuriem bija jābūt lieciniekiem, starp tiem arī daži Erlena nomnieki.

Steins bija ienācis Medalbijā šinī pavasarī un vairākkārt lūdzis saimnieku atjāt šurp un pārliecināties, kādā stāvoklī bijušas ēkas, viņam tās pārņemot, vai arī atsūtīt kādu uzticības vīru. Zemnieki apliecināja, ka neviena ēka neesot bijusi kārtībā un ka sakritušās celtnes tādas bijušas jau tad, kad Steins uz šejieni pārnācis. Kristīne redzēja, ka mājas ir labas, tikai ļoti nolaistas. Viņa noprata, ka Steins ir krietns cilvēks, tāpēc arī Erlens bija ļoti piekāpīgs un apsolīja tam dažus atvieglojumus nomas nomaksā, kamēr ēkas būšot izlabotas.

Tad viņi iegāja istabā, kur bija uzklāts galds ar labiem ēdieniem un stipru alu. Nomnieka sieva lūdza, lai Kristīne viņu atvainojot, ka viņa neesot iznākusi pagalmā tai pretī. Bet vīrs viņai neļaujot iziet āra gaisā, kamēr tā pēc savām radībām neesot bijusi baznīcā. Kristīne nomnieci apsveica, un tad viņai vajadzēja pieiet pie šūpuļa un apraudzīt bērnu. Tas bija šo ļaužu pirmais — dēls, divpadsmit dienas vecs, liels un spēcīgs.

Tad Erlenu un Kristīni pieveda pie dižsēdekļa, visi atsēdās un labu brīdi ēda un dzēra. Kristīne bija tā, kas maltītes laikā runāja visvairāk; Erlens runāja maz, tāpat arī zemnieki, bet Kristīnei tomēr likās, ka viņa tiem labi patīk.

Te pamodās bērns, ieraudājās un tad sāka tik šausmīgi brēkt, ka mātei vajadzēja to aiznest projām un pielikt pie krūts, lai viņu apklusinātu. Kristīne šad tad uz viņiem abiem paskatījās, un, kad zēns bija paēdis, viņa to paņēma un turēja savā klēpī.

—  Paraugies, vīrs, — viņa teica, — vai tas nav skaists un brašs puisis?

—  Protams, — Erlens atteica, nemaz nepaskatīdamies.

Kristīne bērnu vēl brītiņu paturēja klēpī, iekām atdeva to atpakaļ mātei.

—   Es tavam dēlam atsūtīšu dāvanu, — viņa teica, — jo tas ir pirmais bērns, kuru es turu uz rokām, kopš esmu atnākusi uz ziemeļu kalnājiem.

Pietvīkusi un spītīga Kristīne ar pussmaidu nolūkojas uz savu vīru un tad uz zemniekiem, kas sēdēja uz sola. Vienam otram mazmazlietiņ paraustījās lūpu kaktiņi, bet tad viņi atkal ar stīvu skatu un ar nopietnībā sastingušām sejām raudzījās uz priekšu. Tad piecēlās kāds vecs, vecs vīrs; viņš jau bija pamatīgi iesilis. Izņēmis smeļamo no alus kausa, viņš to nolika uz galda un pacēla lielo trauku.

—   Tad dzersim uz to, saimniec, lai nākamais bērns, kuru tu turēsi uz rokām, būtu Hūsabijas jaunais saimnieks!

Kristīne piecēlās un saņēma smago kausu. Vispirms viņa to pasniedza savam vīram. Erlens tam tikko pieskārās ar lūpām, bet Kristīne dzēra ilgi un lieliem malkiem.

—   Paldies par novēlējumu, Skūgas Jun, — viņa teica gandrīz priecīgi un smaidīdama pamāja ar galvu. Tad viņa sniedza kausu tālāk.

Erlens bija nosarcis un saskaities, cik Kristīne varēja vērot. Pašai viņai tagad bija tāda tīri neizprotama tieksme tikai smieties un priecāties. Pēc kāda laiciņa Erlens sāka posties uz mājām, un viņi devās ceļā.

Viņi bija kadu gabalu pajajuši, neka nerunadami, kad Erlens pēkšņi izgrūda:

—   Tev laikam liekas, ir ļoti vajadzīgs darīt zināmu pat mūsu zemniekiem, ka tu esi apprecējusies ar bērnu padomā. Tu vari saderēt ar pašu velnu, ka valodas par mums drīz vien izplatīsies gar visu fjordu.

Kādu brīdi Kristīne nekā neatbildēja. Viņa raudzījās taisni pāri zirga galvai un bija kļuvusi tik bāla, ka Erlens nobijās.

—   Savu mūžu es neaizmirsīšu, ka tie bija pirmie vārdi, ar kuriem tu apsveici viņu, savu dēlu, ko es glabāju zem savas jostas, — tā beidzot sacīja, uz viņu nepaskatīdamās.

—   Kristīn! — Erlens teica lūdzēja balsī.

—  Manu Kristīn, — viņš lūgtin lūdzās, kad tā nekā nesacīja un uz viņu neskatījās. — Kristīn!

—  Kas ir, kungs? — viņa jautāja salti un pieklājīgi, galvu nepagriezdama.

Erlens tā lādējās, ka dzirksteles vien šķīda, iedūra savam zirgam piešus sānos un aizauļoja projām pa ceļu. Bet tad viņš atkal atjāja pie viņas atpakaļ.

—   Man sametās tādas dusmas, ka tagad es gandrīz būtu aizjājis no tevis, — viņš teica.

—   Tad būtu varējis notikt tā, ka tev nāktos krietni ilgi pagaidīt, iekām es tev sekotu uz Hūsabiju, — Kristīne mierīgi atbildēja.

—  Kas tā par valodu! — noteica vīrs un pārtrauca sarunu.

Atkal viņi nojāja veselu ceļa gabalu, nekā nerunādami. Pēc brīža tie nonāca tādā vietā, kur kāda taciņa veda pāri kalna virsai. Erlens sacīja savai sievai:

—   Es domāju, mēs varētu jāt pa kalna augšu. Ir gan drusku tālāk līdz mājām, bet man patiktos reiz ar tevi šeit paklejot.

Kristīne vienaldzīgi pamāja ar galvu.

Pēc maza laiciņa Erlens teica, ka būtu labāk, ja viņi ietu kājām. Viņš piesēja zirgus pie koka.

—   Gunulfam un man te kalnā bija cietoksnis, — viņš teica. — Man gribētos paskatīties, vai ir vēl kaut kas palicis pāri no mūsu pils.

Viņš paņēma Kristīni aiz rokas. Viņa nepretojās, bet iedama lūkojās uz zemi, lai redzētu, kur sper kāju. Nebija necik ilgi, un viņi bija uzkāpuši kalnā. Taisni viņiem pretī nogāzes vidū, augšpus apsarmojušas lapu koku birztalas, upītes līcī, pacēlās Hūsabija, milzīga un varena ar savu mūra baznīcu un daudzajām lielajām ēkām, plašajiem laukiem visapkārt un tumšo mežaino kalnāju aizmugurē.

—   Māte ar mums bieži atnāca uz šo vietu, — Erlens klusu stāstīja. — Bet viņa vienmēr tikai sēdēja un stīvu skatu lūkojās uz dienvidiem — augšup uz Dovrekalniem. Viņa laikam ilgoties ilgojās tikt projām no Hūsabijas. Vai arī tā pagriezās pret ziemeļiem un pa klinšu aizu raudzījās tālē — tur, kur tu to redzi zilojam; tie ir kalni viņmal fjorda. Nekad viņa neskatījās uz Hūsabiju.

Erlena balss bija mīksta un lūdzoša. Bet Kristīne nedz runāja, nedz skatījās uz viņa pusi. Viņš staigādams spārdīja sasalušos viršus.

—   Nē, te gan nekas vairs nav palicis no mūsu cietokšņa. Jā, ir jau arī pagājis labs laiks, kopš mēs šeit ar Gunulfu klaiņojām apkārt un rotaļājāmies.

Viņš nesaņēma nekādu atbildi. — Tieši lejpus tās vietas, kur viņi stāvēja, atradās mazs aizsalis dīķītis — Erlens pacēla akmeni un meta to lejā. Dīķītis bija aizsalis līdz dibenam, tā ka uz melnā ledus spoguļa palika tikai maza balta zvaigznīte. Erlens pacēla vēl vienu akmeni un laida to ar spēcīgāku sviedienu — un vēl vienu un vēl vienu — tagad viņš svieda negantās dusmās, jo gribēja ledu katrā ziņā sašķaidīt drumslās. Te viņa skats atdūrās pret sievas seju, viņa turpat stāvēja, viņas acis bija pavisam melnas aiz nievām, un tā zobgalīgi smīnēja par viņa bērnišķīgo izturēšanos.

Erlens spēji novērsās, bet Kristīne tai pašā mirklī kļuva bāla kā nāve, un viņas plaksti aizvērās. Viņa stāvēja un grābstījās pa gaisu, grīļojās, it kā taisīdamas krist, — tad tā pieķērās pie koka stumbra.

—   Kristīn, — ko tas nozīmē? — Erlens nobijies jautāja.

Kristīne neatbildēja, tikai stāvēja it kā klausīdamās. Viņas acis ar dīvainu skatu raudzījās tālumā.

Tagad viņa to sajuta otrreiz. Sava klēpja dziļumā — likās, it kā zivs sistu ar asti. Un atkal viņai šķita, it kā visa pasaule grieztos apkārt, un viņai reiba galva un kļuva nelabi, bet ne tik ļoti kā pirmo reizi.

—   Ko tas nozīmē? — Erlens atkārtoja.

Tik ļoti viņa to bija gaidījusi, nemaz neuzdrīkstēdamās pati sev atzīties savās lielajās sirdsbailēs. Tā nespēja par to runāt — tagad, kad viņi visu dienu bija bijuši naidā. Nu viņš to pateica.

—   Vai tas bija bērns, kas tevī sakustējās? — tas klusi jautāja un pieskārās viņas plecam.

Tad viņa atmeta visas dusmas, pieglaudās bērna tēvam un paslēpa savu seju pie viņa krūtīm.

Pēc kāda brīža viņi atkal nogāja lejā līdz tai vietai, kur bija piesieti zirgi. īsā diena turpat jau bija galā, dienvidrietumos aiz koku galotnēm rietēja saule, sārta un blāva saltajā miglā.

Erlens rūpīgi pārbaudīja seglu siksnas un sprādzes, iekām uzcēla sievu uz zirga. Tad viņš piegāja pie sava zirga un atraisīja saiti. Viņš taustījās gar jostu, meklēdams cimdus, kurus aiz tās bija aizbāzis, bet atrada tikai vienu. Tad tas pavērās atpakaļ pret kalnu.

Bet Kristīne nevarēja noturēties nepasacījusi:

—   Tu veltīgi meklē savu cimdu, Erlen!

—   Tu gan varēji man pateikt, ja redzēji, ka man nokrīt cimds, lai cik dusmīga tu biji, — viņš sacīja. Tie bija tie cimdi, kurus Kristīne tam bija izšuvusi un uzdāvājusi kopā ar kāzu veltēm.

—   Tas izkrita no tavas aizjostes, kad tu man siti, — Kristīne teica pavisam klusu un nolaida acis.

Erlens stāvēja pie sava zirga, roku uz segliem uzlicis. Viņš izskatījās mulss un nelaimīgs. Bet tad tas sāka smieties:

—   Es nekad nebūtu domājis, Kristīn, — tolaik, kad es pēc tevis precēju un jāju pie saviem radiem, lūgdamies, lai viņi runā manā vietā, kad es pataisīju sevi tik maziņu un pazemīgu, lai tikai tevi dabūtu, — ka tu varētu būt tāda ragana!

Tad smējās arī Kristīne:

—   Nē, jo tad tu būtu to visu jau daudz agrāk izbeidzis, un varbūt tas būtu nācis tev pašam par labu.

Erlens paspēra dažus soļus uz viņas pusi un uzlika roku uz viņas ceļa.

—   Lai dievs man stāv klāt, Kristīn, vai tu jebkad par mani esi dzirdējusi, ka es būtu darījis to, kas man nāk par labu?

Viņš ielika galvu savas sievas klēpī un raudzījās viņas sejā ar mirdzošu skatu. Priecīga un piesarkusi Kristīne nodūra galvu, mēģinādama noslēpt savu smaidu un savas acis.

Erlens paņēma viņas zirgu aiz pavadas un ļāva savējam nākt nopakaļus. Tā viņš viņu veda, līdz tie bija nonākuši pa nogāzi lejā. Katru reizi, kad tie viens otrā paskatijas, viņš smejas, un viņa novērsa seju, lai tas neredzētu, ka arī viņa smejas.

— Tagad, manu Kristīn, — Erlens pārgalvīgi teica, — jāsim mājās uz Hūsabiju un būsim līksmi kā divi zagļi.

II

Ziemsvētku vakarā gāza lietus un pūta vējš. Ar kamanām braukt nebija ko domāt, un tādēļ Kristīnei bija jāpaliek mājās, kad Erlens un saimes ļaudis aizjāja uz nakts dievkalpojumu Birgsī baznīcā.

Viņa stāvēja dzīvojamās mājas durvīs un noraudzījās jājējiem pakaļ. Viņu lāpas sārti apblāzmoja vecās, tumšās ēkas un atspulgojās pagalma slapjajā ledū. Vējš plandīja liesmas, papūzdams tās brīžiem sānis, tā ka tās izskatījās saplakušas. Kristīne stāvēja, kamēr vairs nesadzirdēja pakavu dimdoņu nakts tumsā.

Lielistabā uz galda dega sveces. Vakariņu paliekas vēl nebija novāktas — putra bļodās, iekosti maizes riecieni un zivju asakas, kas peldēja pa izlaistīto alu. Kalpones, kurām bija jāpaliek mājās, bija nolikušās gulēt turpat salmos uz grīdas. Kristīne bija viena ar viņām un kādu vecu vīru, kuru sauca par Onu. Tas bija kalpojis Hūsabijā kopš Erlena vectēva laikiem; tagad viņš dzīvoja mazā būdiņā lejā ezermalā, bet pa dienu labprāt uznāca kalnā un, ^šo to paknibinādams, domāja, ka veic lielus darbus. Šovakar tas pie galda bija iemidzis, un Erlens un Ulfs to smiedamies bija ienesuši kaktā un apklājuši ar segu.

Jērunmājās tagad grīda bija izklāstīta ar biezu niedru kārtu, jo svētajās naktīs visiem mājiniekiem bija jāguļ kopā vienā istabā. Iekām brauca uz baznīcu, tika aizvāktas gavēņmaltītes paliekas un māte un kalpones uzklāja galdu tik skaisti, cik vien bija iespējams, uzlika sviestu un dažādus sierus, veselas grēdas plānās baltmaizes, spīdīgu speķi un visresnākos šķiņķus. Laistījās sudraba kannas un dzeramie ragi ar medvīnu, un tēvs pats uzcēla alus mucu uz sola.

Kristīne pagrieza savu krēslu pret pavardu — viņai riebās skatīties uz nejauko galdu. Viena no meitām tik stipri krāca, ka bija nepatīkami klausīties.

Un bija vēl kaut kas tāds, kas viņai pie Erlena nepatika, — pie sevis mājās viņš tik neglīti ēda, bakstījās pa bļodām, meklēdams labākos kumosus, un nevīžoja pat nomazgāt rokas, iekām sēdās pie galda; un tad viņš ļāva suņiem lēkt sev klēpī un lakt savu lacekli, kamēr ļaudis ēda. Tad jau arī nebija ko brīnīties, ka saime pie galda neprata godu. Mājās Kristīni bija mācījuši ēst glīti un lēni, jo māte teica, ka saimniekļaudīm neklājoties gaidīt, kamēr kalpi esot paēduši, bet tādiem, kas sūri grūti strādājot, vajagot dot laiku kārtīgi paēst.

—   Gunna! — Kristīne pusbalsī sauca lielo dzelteno kuci, kas gulēja pie pavarda ar veselu kamolu kucēnu. Viņa bija nikna, tādēļ Erlens to bija nosaucis Rosvolas vecās saimnieces vārdā.

—   Nabaga lopiņš, — čukstēja Kristīne un glāstīja dzīvnieku, kas pienāca viņai klāt un uzlika savu galvu uz viņas ceļa. Gunnas mugura bija šaura kā nazis, un viņas ciči gandrīz skāra grīdu. Kucēni māti ēda tīri vai nost. — Jā, manu nabaga lopiņ!

Kristīne atslēja galvu pret krēsla atzveltni un raudzījās nokvēpušajās sijās. Viņa bija nogurusi.

Ak nē, viegli tai nebija bijis visus šos mēnešus Hūsabijā. Tajā vakarā, kad viņi bija atgriezušies no Medalbijas, viņa ar savu vīru bija drusku parunājusies. Un tad viņa noprata — Erlens bija domājis, viņa tādēļ dusmojusi, ka tas viņai to visu sagādājis.

—   Es labi atceros to dienu pavasarī, — viņš sacīja pavisam klusu, — mēs staigājām pa mežu aiz baznīcas. Es labi atceros, ka tu mani lūdzi, lai es tevi liekot mierā.

Kristīne kļuva priecīga, dzirdot šos vārdus. Citādi tai bieži bija jābrīnās, cik daudz Erlens šķita esam aizmirsis. Bet tad viņš teica:

—   Un tomēr es nekad nebūtu domājis, Kristīn, ka tu spētu tā izlikties, aizvien būt tāda pati lēnīga un laipna un paslepen glabāt sirdī rūgtumu pret mani; jo tu taču laikam jau sen zināji, kas ar tevi notiek. Es vienmēr domāju, ka tu esi tik skaidra un godīga kā saules gaisma.

—   Ak, Erlen, — viņa skumji sacīja. — Tu taču to zini labāk nekā visi citi, ka es esmu gājusi aizliegtus ceļus un liekuļojusi tiem, kas man vēlēja vislabāko. — Viņai tik ļoti gribējās, lai viņš saprot. — Es nezinu, vai tu to vēl atmini, draugs, ka tu savā laikā ar mani rīkojies tā, ka tas nevienam nevarētu likties krietni. Bet dievs un svētā Marija zina, ka es neturēju uz tevi ļaunu prātu un tevi tādēļ nemīlēju mazāk . . .

Erlena seja tapa maiga.

—   Tā jau domāju, — viņš klusi teica. — Bet to taču tu arī zini, ka es visus šos gadus centos atkal uzcelt to, ko biju sagrāvis. Es mierināju sevi: vienreiz taču būs tā, ka es varēšu tev atmaksāt tavu uzticību un pacietību.

Tad viņa jautāja:

—   Tu laikam būsi dzirdējis par mana vectēva brāli un jaunavu Bengtu, kas aizbēga no Zviedrijas pret savu piederīgo gribu? Dievs viņus sodīja tādējādi, ka nedeva tiem nevienu bērnu. Vai tev visus šos gadus nekad nav sameties bail, ka dievs tāpat varētu sodīt arī mūs?

Un trīcēdama viņa klusi piemetināja:

—   To tu vari iedomāties, manu Erlen, ka es nebiju vis diez cik priecīga, kad viņvasar atskārtu, kas man gaidāms. Un tomēr es domāju… es domāju, kaut tu arī nomirtu pirms manis, iekām mēs būtu apprecējušies, — es tomēr labāk gribētu, ka man būtu bērns no tevis nekā palikt viena. Un, ja es radībās nomirtu, tā es domāju, tad tas tomēr būtu labāk nekā tev palikt bez likumīga dēla, kas varētu nosēsties tavā vietā dižsēdeklī, kad tev būtu jāiet projām no šīs pasaules.

Erlens attrauca:

—   Tad gan man liktos, ka šis dēls pirkts pārāk dārgi, ja par to būtu jāmaksā ar tavu dzīvību. Nerunā tā, Kristīn! . . . Tik mīļa man Hūsabija nav, — viņš piebilda pec brītiņa. — It īpaši, kopš es zinu, ka Orms to nekad nevarēs mantot.

—   Vai tev viņas dēls ir mīļāks nekā manējais? — vaicāja Kristīne.

—    Tavs dēls… — Erlens iesmējās. — Par viņu es pagaidām zinu tikai to, ka viņš nāks pasaulē apmēram pusgadu ātrāk, nekā būtu vēlams. Bet Ormu es mīlu jau divpadsmit gadus.

Pēc kāda brīža Kristīne iejautājās:

—   Vai tu kādreiz ilgojies pēc šiem saviem bērniem?

—   Jā, — atbildēja vīrs. — Agrāk es bieži jāju uz Esterdāli viņus apraudzīt.

—   Adventa laikā tu varētu uz turieni aizjāt, — klusā balsī sacīja Kristīne.

—   Vai tad tas tev nebūtu nepatīkami? — iepriecināts vaicāja Erlens.

Kristīne bija atbildējusi, viņai tas liekoties saprotami. Tad viņš bija jautājis, vai viņai nebūtu nekādu iebildumu, ja tas bērnus uz svētkiem paņemtu līdzi. — Vienreiz tev viņi jāredz tik un tā. — Un atkal viņa bija atbildējusi, ka arī tas viņai liekoties saprotami.

Kamēr Erlens bija projām, Kristīne rosīgi rīkojās, lai visu sagatavotu svētkiem. Viņai tagad bija ļoti grūti būt kopā ar visiem šiem svešajiem cilvēkiem — vīriem un sievām; viņai bija stipri jāsaņemas, kad tā rītos un vakaros ģērbās, divām kalponēm klāt esot, kurām Erlens bija licis gulēt pa nakti pie viņas lielistabā. Viņai aizvien bija sev jāatgādina, ka viņa viena pati šeit nekad nevarētu gulēt, šajā lielajā mājā, kur pirms viņas kāda cita bija gulējusi kopā ar Erlenu.

Hūsabijas kalpones nebija labākas, kā par viņām varēja domāt. Tādi zemnieki, kas sargāja savu meitu godu, negribēja, ka tās kalpotu mājās, kuru saimnieks, visiem redzot, dzīvoja kopā ar laulības pārkāpēju un tādai ļāva tur valdīt. Kalpones bija laiskas un nebija radušas namamātei padoties. Vienai otrai tomēr drīz vien sāka patikt, ka Kristīne mājas turēja kārtībā un visus darbus strādāja līdzi. Tās kļuva priecīgas un valodīgas, kad saimniece viņās klausījās un tām jautri un vēlīgi atbildēja. Un Kristīne saimei aizvien rādīja mīlīgu un mierīgu seju. Viņa nevienu nenorāja, bet, ja kāda no kalponēm tai runāja pretī, viņa izlikās domājam, ka kalpone savu darbu neprot, un laipni un lēnīgi parādīja, kā tas darāms. Tā Kristīne bija redzējusi rīkojamies savu tēvu, kad jaunie kalpi bija bijuši spītīgi, un neviens puisis nekad nebija uzdrošinājies Jērunmāju Lavransam otrreiz runāt pretī.

Tā varbūt būs iespējams ziemu kaut kā nodzīvot, sprieda Kristīne. Vēlāk — tad varēs atlaist tās kalpones, kas viņai nepatika, vai tās, kas nebija izmācāmās.

Bija viens tāds darbs, pie kura Kristīne iedrīkstējās ķerties klāt tikai tad, kad jutās droša no šīm svešajām acīm. Rītos, kad tā viena sēdēja lielistabā, viņa šuva savam bērnam drēbītes — lakatiņus no mīķstas vilnas, autiņus no sarkanas un zaļas pilsētā pirktas drānas un balta linaudekla kristāmo ģērbu. Kad Kristīne tā sēdēja ar šuvekli rokā, viņas sirds svārstījās starp bailēm un paļāvību uz svētajiem cilvēku draugiem, kurus viņa bija lūgusi aizlikt dievam kādu vārdu par viņu. Tas nu bija skaidrs, ka bērns dzīvoja, viņš kustējās, tā ka tai nebija miera ne dienu, ne nakti. Bet viņa bija dzirdējusi par bērniem, kas bija piedzimuši ar dzīvnieku spalvu sejā vai ar pakausī apgrieztu galvu, vai ar pirkstiem tur, kur vajadzēja būt papēžiem. Un viņas acu priekšā tēlojās Sveins, kam viena sejas puse bija zilsarkana, tādēļ ka viņa māte bija skatījusies ugunsgrēkā.

Kristīne nometa šuvekli, piegāja pie svētās jaunavas attēla, paklanījās un noskaitīja septiņas reizes Ave Maria. Brālis Edvins reiz bija teicis — dievmāte ļoti priecājoties, dzirdēdama Eņģeļa sveicienu *, kaut arī to izsakot visnožēlojamākā grēcinieka mute. Un visvairāk Marijas sirdi ielīksminot vārdi Dominus tecum; tādēļ Kristīne varot tos atkārtot trīs reizes.

Šī lūgšana tai aizvien uz kādu laiku palīdzēja. Galu galā — viņa pazina daudzus cilvēkus, tikpat vīriešus, kā sievietes, kas ne dievu, ne dievmāti nekādā godā neturēja un arī nedzīvoja pēc baušļiem, bet kroplu bērnu viņiem tomēr nebija. Dievs bieži bija tik žēlīgs, ka nepiemeklēja vecāku grēkus pie nabaga bērniem, kaut arī viņam reizēm vajadzēja cilvēkiem parādīt kādu zīmi, ka viņš mūžīgi necietīs viņu ļaunumu. Bet kāpēc lai tas skartu tieši viņas bērnu?

Tad Kristīne savā sirdī piesauca svēto Ūlavu. Par viņu tā bija dzirdējusi tik daudz, ka tai likās, it kā viņa to būtu pazinusi un redzējusi vaigā, kamēr tas vēl dzīvoja zemes virsū. Viņš nebija liela auguma, bet gan patukls, labi noaudzis un skaists, ar zelta kroni un mirdzošu gaismogu ap zeltainajiem sprogu matiem; iesarkana cirtaina bārda ieskāva cieto, skarbo, vēju appūsto seju. Bet viņa dziļās, liesmojošās acis cilvēkiem urbās cauri, — kas bija nodarījis ko ļaunu, tajās neuzdrīkstējās ieskatīties. Arī Kristīne neuzdrīkstējās to darīt, viņa nodūra acis, bet bailes nejuta — bija gandrīz kā senāk, kad viņa, vēl maza būdama, bija pastrādājusi kādu nedarbu un_ viņai bija jānolaiž acis tēva skata priekšā. Svētais Ulavs viņā lūkojās stingri, bet ne bargi — viņa taču bija solījusies dzīvot labāku dzīvi. Kristīne tik ļoti ilgojās tikt uz Nīdārūsu, lai nomestos ceļos viņa svētnīcā. Erlens bija apsolījis viņu uz turieni aizvest tik drīz, cik vien iespējams. Bet ceļojumu aizvien atlika. Un tagad Kristīne noprata, ka tas lāgā negribēja ar viņu turp jāt; tam bija kauns, un viņš baidījās ļaužu valodu.

Kādu vakaru, kad Kristīne ar savu saimi sēdēja pie galda, viena no kalponēm, jauna meitene, kas piepalīdzēja mājas darbos, sacīja:

—  Manuprāt, saimniec, būtu labāk, ja mēs tagad sāktu šūt autiņus un bērnu drēbītes un nevis uzvilktu audeklu, kā jūs teicāt.

Kristīne izlikās, it kā nekā nebūtu dzirdējusi, un runāja tālāk par dziju krāsošanu. Te meitene atkal iejautājās:

—   Varbūt jums bērnu drāniņas ir līdzi no mājām?

Kristīne pasmaidīja un atkal pievērsās citiem. Pēc

brītiņa pamezdama skatu uz kalponi, viņa redzēja, ka tā nosarkusi līdz ausīm un bailīgi raugās uz namamāti. Kristīne atkal pasmaidīja un pāri galdam uzņēma sarunu ar Ulfu. Tad meitene sāka pilnā balsī raudāt. Kristīne iesmējās, bet skuķe raudāja aizvien skaļāk un skaļāk, elsodama un šņukstēdama.

—  Rimsties jel, Frīda, — Kristīne beidzot mierīgi noteica. — Tu esi pie mums saderējusi par lielo meitu, neuzvedies nu tā kā mazs skuķis.

Meitene nopūtās — viņa neesot gribējusi būt vīzdegunīga, un lai Kristīne neesot dusmīga.

—  Nē, — teica Kristīne, tāpat smaidīdama. — Paēd tagad un vairs neraudi. Arī mums citiem nav vairāk prāta, kā dievs mums ir piešķīris.

Frīda uzlēca no galda un aizskrēja, visā kaklā raudādama.

Vēlāk, kad Ulfs Haldūra dēls ar Kristīni pārrunāja rītdienas darbus, viņš smiedamies sacīja:

—   Erlenam vajadzēja pēc tevis precēt pirms desmit gadiem, Kristīn. Tad viņa apstākļi tagad būtu daudz labāki ne vienā ziņā vien.

—   Vai tu tā domā? — viņa jautāja, vēl aizvien smaidīdama. — Toreiz man bija deviņas vasaras. Vai tev šķiet, ka Erlens būtu tas vīrs, kas gadiem spētu gaidīt, kamēr izaug viņa līgava?

Ulfs pasmējās un izgāja ārā.

Bet naktī Kristīne gulēja nomodā un raudāja — vientuļa un pazemota.

Nedēļu pirms ziemsvētkiem Erlens atgriezās mājās, un Orms, viņa dēls, tam jāja pie sāniem. Kristīnei iedūrās kā nazis sirdī, kad Erlens pieveda zēnu tai klāt un lika viņam sasveicināties ar pamāti.

Orms bija sevišķi skaists bērns. Tādu Kristīne iedomājās viņu — savu dēlu, kuru tā nēsāja zem sirds. Reizēm, ķad viņa bija iedrošinājusies būt priecīga un ticēt, ka viņas bērns būs vesels un izskatīgs, viņa bija iztēlojusies zēnu, kas izaugs viņas acu priekšā. Lūk, tādam tam bija jāizskatās — tik līdzīgam savam tēvam!

Varbūt Orms savam vecumam bija par mazu un par sīku, bet viņš bija skaisti noaudzis, ar slaidiem locekļiem un glītu vaigu, tumšu ādu un melniem matiem, bet ar lielām, zilām acīm un sārtu, mīkstu muti. Viņš savu pamāti pieklājīgi sveicināja, bet, to darot, viņa seja bija salta un sastingusi. Kristīnei nebija izdevības ielaisties ar zēnu diez kādās valodās, bet tā juta viņa skatu uz sevi vērstu, lai kur tā gāja, un tai šķita, ka viņas augums top vēl smagnējāks un viņas gaita vēl neveiklāka, apzinoties, ka padēls viņā noskatās.

Kristīne neredzēja, ka Erlens ar savu dēlu daudz būtu runājis, bet manīja, ka zēns pats bija atturīgs. Viņa teica vīram, ka Orms ir skaists un izskatās gudrs. Savu meitu Erlens nebija paņēmis līdzi, viņš sprieda, ka Margreta esot par mazu, lai ziemas laikā mērotu tik tālu ceļu. Viņa esot vēl daudz skaistāka par brāli, ar lepnumu stāstīja Erlens, kad Kristīne apjautājās pēc mazās meitenes, un daudz kustīgāka; savus audžuvecākus tā tinot ap pirkstu. Viņai esot zeltaini, cirtaini mati un brūnas acis.

«Tad viņa laikam ir līdzīga savai mātei,» nodomāja Kristīne. Tur viņa nekā nevarēja darīt, ka viņā iekvēlojās greizsirdība. Varbūt Erlens šo meitu mīlēja tāpat, kā viņas tēvs bija mīlējis savējo. Viņa balss bija bijusi tik maiga un silta, viņam runājot par Margretu.

Kristīne uzcēlās un izgāja ārā. Bija tik tumšs un tik lietains, ka nevarēja saredzēt ne mēnesi, ne zvaigznes. Bet viņa domāja, ka drīz vajadzētu būt pusnaktij. Tā paņēma no priekšnama sveci, iegāja istabā un to tur aizdedzināja. Tad viņa aplikās apmetni un izgāja laukā lietū.

—   Jēzus vārdā, — viņa čukstēja un trīsreiz pārmeta krustu, izejot ārā nakts tumsā.

Pagalma viņā galā atradās mācītāja māja. Tā tagad bija tukša. Kopš Erlenam bija noņemts ^baznīcas lāsts, Hūsabijā vairs nebija draudzes gana. Šad tad atjāja kāds no Orkedāles palīgmācītājiem, lai nolasītu misu, bet jaunieceltais mācītājs uzturējās ārzemēs kopā ar priesteri Gunulfu; viņi laikam bija bijuši skolas biedri. Šovasar tos gaidīja mājās — Erlens domāja, ka tie nepārbraukšot ātrāk par pavasari. Gunulfs jaunībā bija sirdzis ar diloni, tā ka nebija domājams, ka viņš ziemas laikā dosies ceļā.

Kristīne ieslēdzās tumšajā, saltajā ēkā un sameklēja baznīcas atslēgu. Tad viņa uz kādu brītiņu palika stāvam. Laukā bija ļoti slidens un melna tumsa, un vējš, un lietus. Tā tiešām bija pārdrošība — nakts laikā iet ārā un turklāt vēl ziemsvētkos, kad gaiss bija pilns ar nelabiem gariem. Bet viņa nespēja atteikties no sava nodoma, tai vajadzēja tikt uz baznīcu.

—   Es šeit staigāju visvarenā dieva vārdā, — viņa čukstēja nakts melnumā. Apgaismodama sev ceļu ar sveci, tā spēra soļus tur, kur no apledojušās zemes pacēlās ciņi un akmeņi. Ceļš uz baznīcu tumsā šķita ļoti tāls. Bet beidzot viņa tomēr stāvēja uz baznīcas durvju akmens sliekšņa.

Baznīcā bija ārkārtīgi auksts, daudz aukstāks nekā ārā lietu. Kristīne pagājās uz priekšu līdz altārtelpai un nometās ceļos pie krucifiksa, ko tumsā varēja saviedēt.

Noskaitījusi savas lūgšanas un atkal piecēlusies kājās, viņa vēl kādu laiciņu palika turpat. Bija tā, it kā viņa būtu gaidījusi, lai viņai kas notiktu. Bet nekas nenotika. Viņai sala un bija bailes šai tumšajā, tukšajā dievnamā.

Tad tā piezagās pavisam tuvu pie altāra un pacēla sveci pret gleznām. Tās bija vecas, neglītas un rupji izstrādātas. Altāra galds bija kails akmens — viņa zināja, ka segas, grāmatas un kausi glabājās īpašā aizslēgtā šķirstā.

Pie baznīcas garsienas aizstiepās sols. Kristīne aizgāja turp un apsēdās, nolikdama sveci uz klona. Apmetnis bija slapjš, slapja bija arī viņa pati, un viņas kājas bija pavisam aukstas. Tā mēģināja pavilkt vienu kāju zem sevis, bet tad viņai bija grūti sēdēt. Viņa ietinās ciešāk apmetnī un centās savas domas savidot ap vienu — ka atkal pienākusi svētā pusnakts stunda, kad Kristus sevi bija ļāvis jaunavai Marijai Betlemē dzemdēt.

Kristīne atcerējās priestera Eirika zemo un tīro balsi. Un Eudunu, veco ķesteri, kura vairs nebija pasaulē. Un savas dzimtās puses baznīcu, kur viņa bija stāvējusi līdzās mātei un noklausījusies ziemsvētku misu. To viņa bija dzirdējusi katru gadu. Viņa mēģināja atcerēties arī vēl citus svētos vārdus, bet spēja domāt tikai par savu baznīcu un visām viņai pazīstamajām sejām. Vīriešu pusē pašā priekšā bija stāvējis viņas tēvs un ar tālumā aizklīdušu skatu raudzījies altārtelpas spožajā sveču gaismā.

To nemaz nevarēja aptvert, ka viņas baznīcas vairs nebija. Tā bija^ nodegusi. To iedomājoties, Kristīnei uznāca raudas. Še nu viņa sēdēja tumsā — viena pati tādā naktī, kad visi kristīgie cilvēki pulcējās dievnamos, lai justu prieku un līksmi. Laikam jau tā vajadzēja būt — šonakt viņa nedrīkstēja piedalīties svētkos par godu dieva dēlam, kas bija piedzimis no šķīstas un skaidras jaunavas.

Vecāki šos ziemsvētkus droši vien pavadīja Sunbūmājās. Bet turienes kapellā šonakt dievkalpojumu nenoturēja, Kristīne zināja, ka ziemsvētkos Šunbūļaudis aizvien mēdza jāt uz galveno baznīcu Ladalmā.

Kristīne nevarēja atcerēties, ka tā ziemsvētku naktī jebkad būtu palikusi mājās. Viņa laikam bija bijusi pavisam maziņa, kad vecāki to pirmo reizi bija paņēmuši līdzi uz baznīcu, jo viņa atminējās, ka viņu iebāza ādas maisā ar plušķainu iekšpusi un ka tēvs viņu paņēma uz rokām. Bija sveloti auksta nakts. Viņi jāja pa mežu, lāpas apgaismoja sniegotās egles. Tēva seja uguns atblāzmā izskatījās pavisam sārta, un viņa kažoka cepures mala bija apsarmojusi balta kā krīts. Šad un tad viņš noliecās un iekoda Kristīnei degunā, un jautāja, vai viņa to esot jutusi, un tad viņš smiedamies pakliedza mātei sev aiz muguras, ka Kristīne degunu vēl neesot nosaldējusi. Jādomā, ka viņi tolaik vēl dzīvoja Skūgmājās, — Kristīne toreiz bija bijusi kādus trīs gadus veca. Tēvs un māte bija bijuši gluži jauni. Tagad viņa atcerējās mātes balsi — gaišu un priecīgu, un smieklu pilnu, kad tā uzsauca vīram un apvaicājās pēc bērna. Jā, mātes balss tonakt bija bijusi jauna un spirgta.

Betleme — šis vārds norvēģu tulkojumā nozīmēja maizes vietu. Jo tur cilvēki tika pie mūžīgās dzīvības maizes.

Svētku dienas dievkalpojumā priesteris Eiriks nostājās pie pults un nolasīja evaņģēliju norvēģu valodā.

Laiku starp atsevišķajām misām dievlūdzēji pavadīja svētku telpā baznīcas ziemeļpusē. Viņiem bija līdzi dzeramais, to viņi ielēja kausā un laida apkārt. Vīrieši lāgiem piecēlās, lai stallī apraudzītu zirgus. Bet vasarā svētku priekšvakaros draudze palika pļavā pie baznīcas un jaunieši dievkalpojumu starplaikos dejoja.

Un svētā Marija savu dēlu pati ietina autiņos. Viņa to ielika silītē, no kuras citkārt ēda vērši un ēzeļi.

Kristīne iespieda roku sānos.

Dēliņ, manu dēliņ, manu mīļo, mīļo dēliņ! Kristus par mums apžēlosies savas šķīstās mātes dēļ. Svētā Marija, tu dzidrā jūras zvaigzne, tu mūžīgās dzīvības rīta ausma, kas dzemdējusi visas pasaules sauli, — palīdzi mums! Mazo bērniņ, kas tev šonakt noticis, tu esi tik nemierīgs. Vai tu zem manas sirds jūti, ka man tik ļoti salst?

Pagājušā gada Nevainīgo bērnu dienā priesteris Eiriks bija iztulkojis evaņģēliju par nevainīgajiem bērniņiem, kurus bargie kara kalpi noslepkavojuši mātēm uz rokām. Bet dievs šos mazos puisēnus esot izredzējis par asinslieciniekiem, kam pirmajiem jāieiet debesu mājās. Un tā esot zīme, ka tādiem pieder debesu valstība. Un viņš paņēma aiz rokas mazu puisēnu un ieveda to viņu vidū. Ja jūs netapsit tādi kā viņi, tad jūs netiksit debesu valstībā, mīļie brāļi un māsas. Lai tas būtu par iepriecinājumu ikvienam — vīram vai sievai, kas skumst par kāda maza bērna nāvi… Un Kristīne bija redzējusi, ka tēva un mātes skati sastopas, bet viņa tūdaļ nolaida acis, jo saprata, ka tas nebija viņai domāts.

Tas bija noticis pērn. Pirmajos ziemsvētkos pēc Ulvhilas nāves. Ai — bet ne manu bērnu! Jēzus, Marija, — ļaujiet man paturēt manu dēlu!

Viņgad tēvs nebija gribējis piedalīties svētā Stefana jājienā, bet beidzot citi vīri viņu tomēr bija pierunājuši. Palaikam viņi jāja pa baznīcas kalnu lejā un projām uz upes grīvu pie Loptsmājām; tur viņi sastapās ar Utadāles vīriem. Kristīnei bija vēl atmiņā, kā tēvs uz sava zeltainā ērzeļa joņoja garām — viņš bija piecēlies un stāvus turējās kāpšļos, tad tas saliecās uz priekšu, pieplokot pie zirga kakla, un kliedza, un skubināja ērzeli — jātnieku bars dimdināja nopakaļ.

Bet viņgad tēvs bija pārnācis agri un ar pilnīgi skaidru galvu. Parasti šajā dienā vīrieši mēdza pārrasties vēlu un turklāt pamatīgi ieskurbuši, jo viņiem bija jāiegriežas ikvienā sētā un jāiztukšo pasniegtais kauss par godu Kristum un svētajam Stefanam, kurš pirmais austrumos ieraudzīja zvaigzni, kad tas veda ķēniņa Eroda kumeļus Jordānā dzirdināt. Stefana dienā arī zirgi dabūja alu, lai tie būtu strauji un pārgalvīgi. Tad zemnieki ar saviem zirgiem gribēja trakot līdz vakar lūgšanai — tajā dienā nemaz nebija iespējams likt viņiem domāt vai runāt par kaut ko citu kā vienīgi par zirgiem.

Kristīne atminējās kādus ziemsvētkus, kad Jērunmājās svinēja lielas dzīres. Tēvs kādam priesterim, vienam no saviem viesiem, bija apsolījis jauno, raudo ērzeli, Gulsveina dēlu, ja viņš uzsēdīšoties tam mugurā, kamēr tas neapseglots rikšošot pa pagalmu.

Tas bija jau ļoti sen — vēl pirms nelaimes ar Ulvhilu. Māte stāvēja namdurvīs ar mazo māsiņu uz rokām, un Kristīne, mazliet nobijusies, tai bija ieķērusies svārkos.

Priesteris skrēja zirgam pakaļ, satvēra to aiz pavadas, skrēja tā, ka garie svārki tam plandījās ap kājām un slaucīja zemi. Tad viņš satracināto dzīvnieku, kas bija slējies divkājās, atkal palaida vaļā.

— Ciga, ciga, nū, ciga, nū! — klaigāja priesteris, pa pusei dziedādams. Viņš lēca un lēkāja kā āzis. Tēvs un kāds vecs zemnieks turpat stāvēja apskāvušies — viņu sejas bija pavisam pārvērtušās aiz smiekliem un aiz skurbuma.

Priesteris raudo vai nu bija iemantojis, vai arī tēvs viņam to bija uzdāvājis tāpat, jo Kristīne atcerējās, ka viņš uz tā bija aizjājis. Tad viņi laikam atkal bija skaidrā, Lavranss bijīgi turēja priesterim kāpsli, un priesteris atvadoties visus svētīja ar trim pirkstiem. Viņš droši vien bija kāds ievērojams garīdznieks.

Ak jā. Mājās ziemsvētki bieži vien bija ļoti jautri. Nāca ķekatnieki. Tēvs Kristīni nēsāja kukaragās; tam svārki bija apledojuši un mati slapji, jo vīrieši mēdza pie akas aplaistīt cits citu ar ūdeni, lai līdz vakarlūgšanai atskaidrotos galva. Kad sievas par to bija sašutušas, viņi tikai smējās. Tēvs saņēma Kristīnes aukstās rociņas savējās un piespieda tās pie savas pieres, kas vēl bija sārta un karsta kā uguns. Tas notika ārā pagalmā pievakarē — jauns, bāls mēnessirpis karājās ūdeņaini zaļganajā gaisā virs kalnājiem. Ejot ar meiteni istabā, tēvam gadījās piesist viņas galviņu pie durvjaugšas, tā ka pierē izlēca liels puns. Vēlāk — pie galda — viņa sēdēja tēvam klēpī, tēvs turēja sava dunča asmeni uz puna, deva tai visgardākos kumosus un ļāva dzert medvīnu no sava kausa. Tā viņai nemaz nebija bail no ķekatniekiem, kas iebruka istabā.

Ak, tēvs, tēvs! Mans mīļais, labais tēvs!

Skaļi raudādama, viņa ieslēpa seju rokās. Ak, kaut tēvs zinātu, kā viņa pavada šo ziemsvētku nakti!

Iedama pār pagalmu atpakaļ uz māju, Kristīne redzēja, ka virs vārāmā nama jumta lēkāja dzirksteles. Kalpones bija sākušas taisīt vakariņas baznīcēniem.

Lielistabā bija krēsla. Sveces uz galda bija nodegušas un uguns pavardā gandrīz izdzisusi. Kristīne piemeta malku un sapūta ogles. Te viņa pamanīja Ormu, kas sēdēja viņas krēslā. Viņš tūlīt uzlēca kājās, kolīdz pamāte to ieraudzīja.

—   Bet, zēn! … — iesaucās Kristīne. — Vai tad tu līdz ar tēvu un tiem citiem neesi aizjājis uz dievkalpojumu?

Orms parīstījās — vienreiz un otrreiz.

—   Tēvs laikam aizmirsis mani piecelt. Viņš sacīja, lai es uz kādu brītiņu ieliekoties gultā, viņš mani pamodināšot.

—   Tas gan nebija labi, Orm, — sacīja Kristīne.

Zēns nekā neatbildēja. Pēc kāda brīža tas teica:

—   Es domāju, ka arī tu esi aizjājusi līdzi, — es pamodos un biju šeit istabā gluži viens.

—  Es kādu laiciņu biju tepat baznīcā, — atteica Kristīne.

—   Kā tu uzdrošinies ziemsvētku naktī viena pati iet ārā? — jautāja puisēns. — Vai tad tu nezini, ka negari var tevi pakampt?

—   Man šķiet, ka ne tikai ļaunie gari šonakt klaiņo apkārt, — viņa atbildēja. — Ziemsvētku naktī laikam visi gari… Es reiz pazinu mūku, kas tagad ir miris — viņš gan laikam ir dieva priekšā, jo bija ļoti labs. Viņš man stāstīja… Vai tu kādreiz esi dzirdējis par lopiem kūtī, ka viņi ziemsvētku naktī sarunājoties? Senāk tie mācējuši latīņu valodu. Gailis dziedājis: «Christus natus est!» Nē, nu es vairs lāgā neatminos. Citi lopi jautājuši, kur tad, un kaza mekšķinājusi: «Betlemē, Betlemē,» — un aita blējusi: «Eamus, eamus!»

Orms smīnēja:

—   Vai tu domā, ka es esmu mazais bērns, kas jāmierina ar pasakām? Tad jau ņem mani klēpī un dod man krūti!

—   Nē, Orm, es to stāstīju vairāk gan tādēļ, lai mierinātu pati sevi, — pamāte klusu atteica. — Arī es labprāt būtu bijusi dievkalpojumā.

Nu Kristīne vairs nespēja noskatīties uz nenokopto galdu. Viņa piegāja tam klāt, ierausa visas ēdienu atliekas silē un nolika to kucītes priekšā. Tad viņa pasolē sameklēja sakaltušas zāles vīšķi un ar to noslaucīja galdu.

—        Orm, vai tu nenāksi man līdzi uz rietumklēti, lai man palīdzētu atnest maizi un sālīto gaļu? — viņa jautāja. — Tad mēs varētu uzklāt galdu svētrītam.

—        Kāpēc tu neliec to darīt savām kalponēm? — vaicāja zēns.

—        Tā mani mājās mācīja tēvs un māte,— atbildēja jaunā sieva, — ziemsvētkos nevienam nevajagot otram neko lūgt, vajagot censties visu padarīt pašam. Tas bija vispriecīgākais, kas svētku dienās citiem varēja visvairāk pakalpot.

—       Bet mani tu patlaban tomēr lūdzi, — iebilda Orms.

—   Tas ir kas cits — tu šeit esi saimnieka dēls.

Orms paņēma sveci, un viņi kopā izgāja ārā pagalmā. Klētī Kristīne piepildīja divas muldas ar svētku ēdieniem. Tā paņēma arī vairākas garas tauku sveces. Viņiem tur rīkojoties, zēns teica:

—       Tas laikam ir zemnieku paradums, par ko tu pirmīt minēji. Jo es esmu dzirdējis, ka viņš esot tikai vadmalsvārcis — Lavranss Bjergulfa dēls.

—   No kā tu to esi dzirdējis? — jautāja Kristīne.

—       No mātes, — atbildēja Orms. — Kad mēs pēdējo reizi dzīvojām šeit, Hūsabijā, viņa ļoti bieži sacīja uz tēvu — tagad viņš taču pats redzot, ka pat pelēks zemnieks negribot tam dot savu meitu par sievu.

—       Toreiz laikam šeit bija ļoti jauki, — īsi noteica Kristīne.

Zēns nekā neatbildēja. Viņa lūpas trīcēja.

Kristīne un Orms aiznesa pilnos traukus atpakaļ uz lielistabu, un namamāte uzklāja galdu. Bet viņai bija jāiet vēl otrreiz uz klēti. Orms paņēma muldu un sacīja mazliet kautri:

—   Es iešu tavā vietā, Kristīn, pagalmā ir tik slidens.

Viņa palika namdurvīs gaidot, kamēr Orms atnāca

atpakaļ.

Vēlāk viņi abi sēdēja pie pavarda — Kristīne atzveltnī, zēns uz koka ķeblīša tai līdzās. Pēc kāda brīža Orms Erlena dēls klusi teica:

—   Pastāsti vēl kaut ko, pamāt, kamēr mēs te sēžam.

—   Pastāstīt? — Kristīne atkārtoja tikpat klusi.

—   Jā — kādu nostāstu vai kaut ko tamlīdzīgu, kas būtu piemērots svētnaktij, — zēns kautri lūdza.

Kristīne atslējās pret krēsla muguru un, ar tievajām rokām aptvērusi izgrebtās dzīvnieku galvas pie krēsla sānu atzveltnēm, uzsāka:

—   Mūks, kuru es pieminēju, bija bijis arī Anglijā. Viņš stāstīja, ka tur vienā ciemā augot tādi ērkšķu krūmi, kas ik ziemsvētku nakti uzziedot baltiem ziediem. Arimatijas Jāzeps, bēgot no pagāniem, tur izkāpis krastā. Viņš tur iegrūdis savu spieķi zemē, un tas laidis saknes un audzis, un ziedējis. Jāzeps bijis pirmais, kas Bretlanē sludinājis kristīgo ticību. Glastonborga sauc to vietu, nu es atceros. Brālis Edvins pats šos krūmus bija redzējis . . . Tur, Glastonborgā, kopā ar savu karalieni esot apbedīts karalis Arturs, par kuru tu laikam būsi dzirdējis, — tas bija viens no septiņiem dižajiem cīnītājiem par kristīgo ticību.

Anglijā sakot, ka Kristus krusts bijis no alkšņa koka. Bet mūsu mājās ziemsvētkos pavardu kurināja ar oša malku, jo tā esot bijusi oša malka, ar ko svētais Jāzeps, Kristus patēvs, iekurinājis uguni, lai Marijai un jaunpiedzimušajam dieva dēlam būtu silti. Arī to brālis Edvins stāstījis manam tēvam.

—   Bet šeit, ziemeļu kalnājos, ošu vairs necik nav,— iebilda puisēns. — Tu zini, vecos laikos no oša koka darināja šķēpu spalus. Cik es zinu, Hūsabijas robežās nav neviena cita oša kā tikai tas, kas aug austrumos pie pagalma žoga, un to tēvs nedrīkst cirst, jo zem tā dzīvo pirmsaimnieks. Paklau, Kristīn, Romaborgā glabājas svētais krusts; varētu taču izpētīt, vai ir tiesa, ka tas cirsts no alkšņa koka.

—   Jā, — sacīja Kristīne, — es nezinu, vai tas ir tiesa. Jo stāsta arī, ka svētais krusts esot darināts no dzīvības koka atvases, kuru Zets_ drīkstējis Ādamam pārnest no paradīzes dārza, kad Ādams taisījies mirt.

—   Jā, — teica Orms, — bet pastāsti…

Pēc brītiņa Kristīne sacīja uz zēnu:

—  Tagad tev vajadzētu likties gulēt, radiniek. Paies vēl labs laiks, iekām baznīcēni būs mājās.

Orms piecēlās.

—      Mēs vēl neesam viens otru apsveikuši kā radinieki, Kristīne Lavransa meita. — Viņš piegāja pie galda, paņēma dzeramo ragu un, uzgausinājis pamātei, pasniedza to viņai.

Kristīnei pārskrēja auksts pār kauliem. Viņas atmiņā atausa brīdis, kad Orma māte bija gribējusi ar viņu sadzert. Un bērns viņas miesās strauji sakustējās. Kas viņam šonakt noticis, domāja māte. Bija tā, it kā nedzimušais justu visu, ko viņa juta, it kā tas saltu, kad viņa sala, un locītos aiz bailēm, kad viņai bija bail. Bet tad es nedrīkstu būt tik gļēva, domāja Kristīne. Tā paņēma ragu un uzdzēra savam padēlam.

Pasniedzot to atkal Ormam, viņa liegi noglāstīja viņa melno matu cekulu. «Nē, es gan tev negribu būt barga pamāte,» viņa nodomāja. «Tu, mana Erlena skaistais, skaistais dēls …»

Viņa bija savā krēslā iemigusi, kad Erlens, mājās pārnācis, nometa uz galda savus sasalušos dūraiņus.

—   Vai jūs jau esat mājās? — brīnījās Kristīne. — Es domāju, ka jūs paliksit vēl uz dienas misu.

—   Ak, man jau ar divām misām pietiek uz ilgāku laiku, — sacīja Erlens. Kristīne tam noņēma apsarmojušo apmetni. — Jā, tagad debess skaidrojas, tagad salst.

—  Tas nebija labi, ka tu aizmirsi pamodināt Ormu, — ierunājās sieva.

—   Vai viņš par to dusmojās? — jautāja tēvs. — Es to nebiju aizmirsis, — viņš klusi piemetināja. — Bet viņš tik cieši gulēja, un tad man šķita … Tu gan vari iedomāties, ļaudis jau tā bolīja acis, tādēļ ka es biju ieradies bez tevis. Man nebija nekādas patikas rādīties vēl ar šo zēnu pie sāniem.

Kristīne nekā neteica, bet viņai sāpēja sirds. Tai likās, ka Erlens nav rīkojies pareizi.

viņa radi tam Jērunmājās bija izgādājuši jāvārdu, tas bija ar savu līgavu varen lielījies. Viņš nekādi negribēja sacelt aizdomas, it kā tas Kristīni vai viņas radus uzskatītu par zemākas kārtas cilvēkiem nekā savējos. Nē, visiem bija zināt: Erlens to sajūt kā godu un gandarījumu, ka Lavranss Bjergulfa dēls dod viņam savu meitu. Bet tagad ļaudis teiks, ka viņam meitene nav nozīmējusi vairāk kā kura katra zemnieku skuķe, ja tas bija uzdrošinājies tā apvainot viņas tēvu — gulēt ar viņa meitu, iekām tā bija pielaulāta sieva. Savās kāzās Erlens līgavas vecākiem bija cieši piekodinājis vasarā katrā ziņā atjāt uz Hūsabiju un apraudzīt, kā viņiem tur klājas. Viņš abiem diviem labprāt gribēja parādīt, ka tā nav vis nekāda nieka vieta, uz kurieni tas aizved viņu meitu. Bet viņš ar prieku bija gaidījis arī to, ka varēs apkaimē jāt apkārt un rādīties ļaudīs kopā ar šiem skaistajiem un staltajiem radiem, jo viņš zināja, ka Lavranss un Rangnfrīda izcēlās pat visredzamāko vidū, lai kur tie gāja. Erlenam arī likās, ka Lavranss to ieredz diezgan labi kopš tās reizes, kad Jērunmājās bija degusi baznīca. Bet tagad gan nebija domājams, ka atkalredzēšanās kādam no viņiem varētu darīt prieku.

Kristīni visvairāk kaitināja tas, ka Erlens savu nelabo omu tik bieži izgāza uz Ormu. Zēnam nebija sava vecuma rotaļbiedru, tādēļ reizēm pagadījās, ka tas bija pa kājām vai kaut kādā citādā ziņā par nastu. Viņš sagādāja arī visādas nepatikšanas. Kādu dienu tas bez atļaujas bija paņēmis tēva franču stopu un kaut ko salauzis pie aizslēga. Erlens pārskaitās; viņš sapļaukāja zēnu un nozvērējās, ka tas šeit, Hūsabijā, vairs nedrīkstēšot aiztikt nevienu stopu.

—   Tā nebija Orma vaina, — teica Kristīne, galvu nepagrozīdama. Viņa sēdēja un šuva, tēvam un dēlam muguru pagriezusi. — Atspere nebija kārtībā, un Orms mēģināja to uzvilkt. Tu taču nebūsi tik neprātīgs, ka aizliegsi savam lielajam dēlam lietot stopu — stopu šeit ir tik daudz. Dod viņam labāk vienu no tiem, kas glabājas ieroču krātuvē.

—   Tu pati vari viņam to uzdāvāt, ja gribi, — Erlens dusmīgi atcirta.

—       To es darīšu labprāt, — Kristīne sacīja tāpat kā pirmāk. — Es par to parunāšu ar Ulfu, kad viņš nākamreiz jās uz pilsētu.

—   Ej, Orm, pateicies savai laipnajai pamātei, — teica Erlens, viņa balss skanēja nikni un zobgalīgi.

Orms paklausīja. Bet tad tas, cik vien ātri varēdams, izmanījās pa durvīm. Erlens uz brīdi palika stāvot.

—  To tu darīji tikai tāpēc, lai mani kaitinātu, Kristīn, — viņš sacīja.

—   Jā, es zinu, ka esmu ragana. Tu man to jau reiz teici, — atbildēja sieva.

—   Un to tu vairs neatceries, mana mīļā, ka es toreiz nerunāju nopietni? — noskumis jautāja Erlens.

Kristīne nedz atbildēja, nedz pacēla galvu no sava darba. Tad viņš aizgāja, un pēc tam viņa sēdēja un raudāja. Orms viņai bija mīļš, un tai šķita, ka Erlens pret savu dēlu bieži ir netaisns. Bet arī vīra mazrunība un drūmā seja Kristīni tā nomāca, ka viņa pa naktīm varēja raudāt līdz gaismai. Vēlāk tai visu dienu sāpēja galva. Viņas rokas tagad bija tā izdilušas, ka virspus derību un laulājamā gredzena, lai tie viņai pa miegam nenokristu no pirkstiem, bija jāvalkā daži sudraba gredzentiņi, kas viņai bija palikuši no bērnu dienām.

Pēdējā svētdienā pirms gavēņa — puspavakarē — Hūsabijā negaidīti ieradās Bords Pētera dēls ar savu meitu, atraitni, un Mūnans Borda dēls ar sievu. Erlens un Kristīne izgāja pagalmā saņemt viesus.

Tiklīdz kungs Mūnans ieraudzīja Kristīni, tas Erlenam spēcīgi uzsita uz pleca:

— Tu, radiniek, esi pratis gādāt, ka tavai sievai tavā sētā klājas labi. Tu nemaz vairs neesi tik sīka un vāja, kāda biji savās kāzās, Kristīn, un tu esi arī daudz sārtāka, — viņš smējās, jo Kristīne bija nosarkusi kā oga.

Erlens neka neatbildeja. Kunga Borda vaigs bija sadrūmis, bet abas sievietes izlikās, it kā nekā nebūtu ne redzējušas, ne dzirdējušas; klusi un pieklājīgi tās sasveicinājās ar namatēvu un namamāti.

Kamēr viņi, pie pavarda sēdēdami, gaidīja ēdamreizi, Kristīne lika atnest alu un medvīnu. Mūnans Borda dēls runāja bez apstājas. Viņš Erlenam esot atvedis vēstuli no hercogienes. Tā apjautājoties, kas viņam esot iznācis ar līgavu, vai viņš esot apprecējis to pašu jaunavu, ar kuru savā laikā gribējis bēgt uz Zviedriju … Velns lai paraujot tādu ceļojumu pašā ziemas vidū — pa visām ielejām un tad vēl ar kuģi līdz Nīdārūsai. Bet viņš esot braucis karaļa uzdevumā, un tad nedrīkstot kurnēt. Viņš Heugā esot arī apciemojis savu māti, kas sūtot sveicienus.

—   Vai jūs bijāt arī Jērunmājās? — klusā balsī jautāja Kristīne.

Nē, jo viņš esot padzirdējis, ka turienieši aizbraukuši uz Blākasarvu bērēs. Tas gan esot baigs notikums. Saimniece Tūra, Rangnfrīdas brāļameita, nokritusi no klēts lieveņa un lauzusi mugurkaulu, un tas bijis viņas vīrs, kas viņu aiz nevērības nogrūdis, — tādas esot šīs vecās klētis, bez īstiem lieveņiem, augšstāvā pārlikti tikai daži dēļi pār baļķu galiem. Rolfu, Tūras vīru, vajadzējis sasiet un dienu un nakti uzmanīt, tas gribējis sev padarīt galu.

Saimes ļaudis sēdēja klusēdami, šausmu pārņemti. Kristīne šos radus pazina maz, bet tie bija bijuši viņas kāzās. Tai kļuva tā savādi un slābi ap sirdi — acu priekšā sametās tumšs. Mūnans sēdēja viņai tieši pretī, tas uzlēca kājās. Kad viņš tā stāvēja, pār viņu pārliecies, turēdams to aiz pleca, viņš izskatījās laipns, un Kristīnei nemaz vairs nelikās dīvaini, ka Erlenam šis radinieks bija tik mīļš.

—   Es pazinu Rolfu, kad mēs vēl bijām bērni, — sacīja Mūnans. — Ļaudis ļoti žēloja Tūru Gutorma meitu; tie teica, Rolfs esot nevaldāms un stūrgalvīgs. Tagad taču redzams, ka tas viņu mīlējis. Ak jā, dažs labs tikai plātās, izlikdamies, it kā gribētu šķirties no savas sievas, bet vīru vairākums tomēr labi zina, ka visgrūtāk ir pazaudēt sievu.

Bords Pētera dēls pēkšņi uzcēlās un piegāja pie sola sienmalā.

—   Dievs, sodi manu mēli, — kungs Mūnans klusi sacīja. — Es taču aizvien aizmirstu pievaldīt muti.

Kristīne nesaprata, ko tas viss nozīmē. Reibonis bija pārgājis, bet te bija tik nejauki — visi likās tādi ērmoti. Viņa bija priecīga, kad kalpone ienesa ēdienu.

Mūnans skatījās uz galdu un berzēja rokas.

—   Es jau tā domāju, ka mēs nekā nezaudējam, ja iegriežamies pie tevis, iekām sākam zelēt savus gavēņa ēdienus. Vai tu tiešām tik īsā laikā paspēji pagatavot tādus gardumus? Gandrīz jādomā, ka tu no manas mātes esi iemācījusies burt. Bet es saprotu, tu esi varen naska, gribēdama sarūpēt visu, ar ko namamāte var iepriecināt savu vīru.

Viņi sēdās pie galda. Viesiem abpus dižsēdekļa bija uzlikti samta spilveni uz sola. Saime sēdēja uz ārsola, Ulfs Haldūra dēls pašā vidū saimniekam tieši pretī.

Kristīne pusbalsī sarunājās ar svešajām sievām un centās noslēpt, cik nelabi viņai bija ap dūšu. Bet Mūnans Borda dēls atkal un atkal iemeta starpā kādu vārdu, kas bija domāts kā joks, un vienmēr tas zīmējās uz viņas stāvokli. Viņa izlikās nedzirdam.

Mūnans bija aplam resns. Viņa mazās, skaisti veidotās ausis šķita kā iegrimušas sārtajā, gaļīgajā kaklā, un, kad viņš sēdās pie galda, tad vēders viņam bija par traucēkli.

—   Jā, domājot par miesas augšāmcelšanos, es bieži esmu sev jautājis: vai es viņā dienā piecelšos ar visu tauku kārtu, kuru esmu sev uzaudzējis? Tu jau drīz vien būsi atkal tieva ap vidu, Kristīn, bet ar mani ir ļaunāk. Vai tu tici vai ne, kad man bija divdesmit vasaru, es jostas vietā biju tikpat slaiks kā Erlens.

—  Rimsties jel, Mūnan, — Erlens klusi lūdzās,—tu Kristīni moki.

—   Labi, ja tu tā vēlies, — Mūnans atbildēja, — tu jau nu tagad esi lepns savā garā, kā es redzu, — tu sēdi dižsēdeklī pats pie sava galda, un tev līdzās sēž pielaulāta sieva. Jā, to zina pats augstais dievs, ka nav vis par agru, manu zēn, tu neesi vairs nekāds jaunais! Protams, ka es turēšu muti, ja tu tā pavēli. Tev jau gan neviens neteica, kad jārunā un kad jācieš klusu, toreiz, kad tu sēdēji pie mana galda; tu pie manis viesojies rīta agrumā un vakara vēlumā, un tev gan laikam nekad nebija tāda sajūta, it kā tu nebūtu mīļš viesis.

Bet diez vai Kristīnei maz ir tik nepatīkami, kad es ar viņu pajokoju. Ko tu par to saki, mana daiļā radiniece? Agrāk tu taču nemaz nebiji tik bikla. Es pazīstu Erlenu, kopš tas bija šitik liels, un man liekas, es droši varu teikt, ka esmu viņam vēlējis aizvien tikai labu. Ar zobenu rokā tu esi veikls un vīrišķīgs, Erlen, tikpat uz zirga, kā uz kuģa. Bet lai svētais Ulavs pāršķeļ mani ar savu cirvi tai dienā uz pusēm, kad es redzēšu tevi stāvam uz savām garajām kājām un cilvēkiem brīvi raugāmies acīs, atbildot par to, ko tu savā neapdomībā esi nodarījis. Nē, mīļais draugs, tad tu nodursi galvu kā putniņš sprostā un gaidīsi, lai dievs un tavi radi palīdz tev tikt laukā no ķezas. Jā, tu esi tik gudra sieviete, Kristīn, tu taču laikam zini, — man šķiet, tev tagad ļoti derētu drusku pasmieties; tu šoziem droši vien pārāk bieži esi redzējusi kauna pilnas acis, raizes un nožēlas.

Kristīne bija pietvīkusi gluži sārta. Viņas rokas trīcēja, un viņa neuzdrošinājās uz Erlenu ne paskatīties. Aiz dusmām viņa degtin dega — šepat sēdēja svešās sievietes, Orms un saimes ļaudis. Vai tad tāda bija Erlena bagāto radu pieklājība? …

Tad kungs Bords sacīja tik klusi, ka to varēja sadzirdēt vienīgi tie, kas sēdēja viņa tuvumā:

—   Es nesajēdzu, kas te ir tik jocīgs. Es, Erlen, aizmetu labu vārdu par tevi pie Lavransa Bjergulfa dēla.

—   To tu, velns parāvis, izdarīji muļķīgi, audžutēv,— Erlens iesaucās skaļi un asi. — Es nemaz nesaprotu, kā tu varēji tik aplam rīkoties. Tu taču mani pazīsti.

Tagad Mūnans vairs nespēja valdīties.

—    Jā, tagad es pasacīšu, kāpēc man tas viss šķiet tik jocīgi. Vai tu vēl atmini, Bord, ko tu man atbildēji, kad es, pie tevis atnācis, teicu, ka nu mums Erlenam jālīdz šajā precību lietā, — nē, tagad es gribu par to runāt, lai Erlens zina, kā tu par mani domāji, — tā un tā viņiem ir izgājis, es teicu, un, ja viņš Kristīni Lavransa meitu nedabūs, tad dievs un svētā Marija vien zina, par kādiem trakumiem mēs vēl dzirdēsim. Tad tu jautāji, vai es aiz tā iemesla gribot viņu saprecināt ar pavesto meiču, ka domājot viņu neauglīgu esam, tādēļ ka tai tik ilgi nekas neesot ķēries. Bet man liekas, jūs citi mani pazīstat, jūs taču zināt, ka es saviem tuviniekiem esmu uzticams rads. — Viņš aizkustināts izplūda asarās.

—   Lai dievs un visi svētie ir mani liecinieki — nekad es neesmu tīkojis pēc tavas mantas, radiniek, — un jāsaka, starp mani un Hūsabiju stāv jau arī vēl Gunulfs. Bet atceries, Bord, ko es tev atbildēju: Kristīnes pirmajam dēlam es atdošu savu zeltā kalto dunci, to ar valzivs kaula maksti — še, ņem! — viņš raudādams sauca un svieda pāri galdam grezno ieroci. — Kaut arī šoreiz nebūtu dēls, tad tāds noteikti būs nākamgad.

Kauna un dusmu asaras ritēja pār Kristīnes karstajiem vaigiem. Viņa grūti cīnījās, lai nesaļimtu. Bet abas svešās sievietes sēdēja un ēda tik mierīgi, it kā viņām šādi gadījumi būtu kaut kas parasts. Un Erlens čukstēja, lai Kristīne dunci ņemot vien.

—   Citādi Mūnans par to runās visu vakaru.

—   Jā, un tad es arī to negribu noklusēt, — Mūnans turpināja, — es tavam tēvam novēlu, lai viņš redz, cik pārsteidzīgs bijis, aizstāvēdams tevi. Lavranss bija tik augstprātīgs, mēs viņam nebijām labi diezgan, un tu biji par smalku un par tīru, lai paciestu savā gultā tādu vīru kā Erlenu. Viņš runāja par tevi tā, it kā tu nakts laikā neko citu nezinātu darīt kā tikai dziedāt klostera korī. Es viņam sacīju, mīļo Lavrans, es teicu, jūsu meita ir skaista, vesela un ņipra, un ziemas naktis mūsu zemē ir garas un aukstas.

Kristīne turēja galvautu sejai priekšā, viņa skaļi šņukstēja un gribēja piecelties, bet Erlens viņu atkal nosēdināja.

—   Tev jāsavaldās, — viņš skarbi teica. — Neliecies nemaz zinis gar Mūnanu, tu taču redzi, ka viņš ir galīgi piedzēries.

Kristīne juta, cik nožēlojama viņa bija tiklab Katrīnes, kā kundzes Vilborgas acīs, tādēļ ka viņa nemaz nemācēja sevi saturēt rokās. Bet viņa nespēja norīt asaras.

Bords Pētera dēls Mūnanam nikni uzbrēca:

—  Turi savu nelietīgo muti! Kaut arī tu esi bijis cūka visu savu mūžu, vārgu sievieti tu tomēr varētu likt mierā ar savām nešķīstajām valodām.

—   Tu teici — cūka, tiesa gan, jo man ir vairāk bandu bērnu nekā tev. Bet to gan es nekad neesmu darījis — un Erlens arī ne —, mēs nekad neesam nopirkuši citu vīru, lai tas būtu mūsu bērnu tēvs.

—  Mūnan! — Erlens kliedza, uzlēkdams stāvus. — Es pasludinu mieru savās mājās!

—   Ak, sludini mieru savā pakaļā! Bērni sauc par tēvu to, kas viņus laidis pasaulē — cūku dzīvē, kā tu saki! — Mūnans uzsita ar dūri uz galda, tā ka kausi un bļodas salēcās uz augšu. — Mūsu dēli nedzīvo par kalpiem mūsu radu mājās. Bet te sēž tavs dēls pie viena galda ar tevi, un viņš sēž uz kalpu sola. Tas man šķiet vislielākais kauns.

Bords uzrāvās kājās un ietrieca krūzi Mūnanam sejā. Abi vīri saskrējās tā, ka galda dēlis sašķiebās uz sāniem un ēdieni un dzērieni ieslīdēja klēpī tiem, kas sēdēja uz ārsola.

Kristīne, bāla kā drēbe, sēdēja ar pusatvērtu muti. Viņa pameta acis uz Ulfu, kas smējās — atklāti, rupji un ļauni. Tad tas atgāza atpakaļ galda dēli un spieda to pret abiem cīkstītājiem.

Erlens uzlēca uz galda. Nometies ceļos ēdienu jūklī, viņš paspēja aptvert Mūnana roku dilbus, tad paķert to zem padusēm un uzcelt uz galda; aiz pūlēm viņš bija sasarcis gluži sarkans. Mūnanam izdevās iespert vecajam ar kāju, tā ka tam sāka tecēt asinis pa muti, tad Erlens pārsvieda Mūnanu pāri galdam uz grīdas. Erlens pats aizlēca viņam pakaļ un nostājās līdzās, grūti pūzdams — kā kalēja plēšas.

Mūnans, ticis atkal uz kājām, metās uz Erlenu, bet tas viņam vairākkārt izspruka pa roku apakšu. Tad Erlens sagrāba Mūnanu un sažņaudza kā spīlēs savās garajās, sīkstajās rokās. Erlens bija lunkans kā kaķis, bet Mūnans stāvēja stingri uz kājām, — būdams stiprs un smags, viņš neļāva sevi nogāzt gar zemi. Abi streipuļoja pa grīdu istabai apkārt, kalponēm spiedzot un kliedzot, bet neviens no vīriešiem ir nemēģināja viņus izšķirt.

Tad piecēlās kundze Katrīne, smagnēja un branga. Viņa lēnām pārkāpa pār galdu un to darīja tik mierīgi, it kā kāptu pa kāpnēm.

— Nē, tagad pietiek, — viņa noteica savā treknajā balsī. — Laid viņu vaļā, Erlen! Tas nebija labi, vīrs, — tā runāt ar vecu cilvēku un tik tuvu radinieku.

Vīrieši viņai paklausīja. Mūnans stāvēja rāms un ļāva savai sievai ar galdautu noslaucīt viņam asinis no deguna. Tā lika viņam iet gulēt, un viņš tai paklausīgi gāja nopakaļ, kad tā viņu veda uz gultu pie dienvidsienas. Sieva un viens no kalpiem novilka tam drēbes, ievēla to cisās un aizslēdza gultas durvis.

Erlens bija piegājis pie galda. Gar Ulfu, kas sēdēja tāpat, kā bija sēdējis, viņš noliecās pie kunga Borda.

—  Audžutēvi — Erlens teica gluži nelaimīgs. Likās, ka tas savu sievu pilnīgi aizmirsis. Kungs Bords sēdēja, galvu šūpodams, un pār viņa vaigiem tecēja asaras.

—  Ulfam nemaz nebija jākalpo, — viņš izgrūda raudu balsī, kuru nomāca šņuksti. — Tu jau varēji pārņemt mājas pēc Haldūra nāves, tu taču zini, ka tāda bija mana vēlēšanās.

—  Nebija jau tās nekādas varenās mājas, kuras tu Haldūram piešķīri, — tu nopirki lētu vīru savas sievas kalponei, — teica Ulfs. — Viņš nolīda līdumu un uzkopa mājas — man šķita pareizi, ka tās pēc viņa nāves pārņem mani brāļi. Tas ir viens. Bez tam man nebija nekādas patikas kļūt par zemnieku, vismazāk tur augšā nogāzē, lai tad aizvien rēgotos Hestnēses pagalmā, — man likās, it kā es arvien dzirdētu, kā Pols un Vilborga pukojas, tādēļ ka tu savam bandubērnam esi iedevis pārāk lielu dāvanu.

—  Es tev piedāvāju savu palīdzību, Ulf, — raudādams teica Bords, — kad tu kopā ar Erlenu gribēji doties projām. Es tev izstāstīju visu par šo lietu, kad tu biji tik vecs, ka spēji to saprast. Es tevi lūdzu griezties pie sava tēva …

—  Par savu tēvu es dēvēju to, kas mani apgādāja, kad es biju mazs. Tas bija Haldūrs. Viņš pret māti un mani bija labs. Viņš mani mācīja jāt uz zirga un cilāt zobenu, kā zemnieks cilā bozi, — es atceros, ka Pols reiz tā teica.

Ulfs svieda savu dunci, ko patlaban turēja rokā, tā ka tas skanēdams aizslīdēja pār galda virsu. Tad viņš piecēlās, dunci atkal paņēma, noslaucīja to pie gurna, iebāza makstī un pagriezās pret Erlenu:

—   Dari nu reiz galu savām dzīrēm un sūti ļaudis gulēt. Vai tad tu neredzi, ka tavai sievai mūsu dzimtas svētku paražas vēl svešas?

To pateicis, viņš izgāja ārā.

Kungs Bords tam nolūkojās pakaļ. Viņš izskatījās tik nožēlojami vecs un sakritis, tā sakumpis sēdēdams samta spilvenos. Vilborga, viņa meita, un viens no kalpiem palīdzēja tam tikt uz kājām un izveda to laukā.

Kristīne sēdēja viena pati dižsēdeklī un raudāja bez rimas. Kad Erlens viņai pieskārās, tā strauji aizgrūda viņa roku. Ejot pa istabu, viņa dažas reizes sagrīļojās, bet strupi noteica «nē», kad vīrs jautāja, vai viņa neesot slima.

Kristīnei šīs slēgtās gultas nepavisam nepatika. Jērunmājās guļamvietas no istabas bija atdalītas vienīgi ar aizklājiem, tādēļ tur nekad nebija tik karsts un smacīgs. Un patlaban bija ļaunāk nekā jebkad — viņai jau tā bija grūti pavilkt elpu. Cietais kamols, kas tai spieda krūšu kaulu, likās esam bērna galva; viņa iedomājās, ka tas ar savu mazo, melno galviņu aizurbjas līdz pat viņas sirds saknēm — viņa smaka nost, tāpat kā agrāk kādreiz, kad Erlens savu tumšmataino galvu cieši piespieda pie viņas krūtīm. Bet šonakt šai domai nepiemita nekāds saldums.

—  Vai tad tu nekad vairs nemitēsies raudāt? — vaicāja vīrs un gribēja pabāzt roku zem viņas pleca.

Erlens bija gluži skaidrā. Viņš spēja daudz panest un parasti arī daudz nedzēra. Kristīne domāja, ka viņas tēvmājās tas viss nemūžam nebūtu varējis notikt — nekad viņa tur nebija dzirdējusi, ka vīrieši cits citu apsaukātu nelabiem vārdiem vai celtu dienas gaismā to, ko labāk vajadzēja noklusēt. Lai cik bieži viņa bija redzējusi savu tēvu stipri ieskurbušu streipuļojam pa istabu, pilnu ar piedzērušiem viesiem, nekad vēl nebija gadījies, ka Lavranss nebūtu vairs varējis turēt godu savās mājās; tur aizvien valdīja saticība un labs prāts, līdz ļaudis nokrita no soliem un iemiga — līksmi un miermīlīgi.

—  Nu neņem to tik nopietni, mana mīļā, — lūdzās Erlens.

—   Un kungs Bords! — Kristīne skaļi ieraudājās. — Pi tu — kā viņš izdarījies, viņš, kas runājis ar manu tēvu tā, it kā viņam būtu jāsludina kāda dieva vēsts, jā, Mūnans man par to stāstīja mūsu derību mielastā.

Erlens klusi atbildēja:

—   Es zinu gan, Kristīn, ka man ir iemesls nodurt acis tava tēva priekšā. Viņš ir krietns vīrs, bet mans audžutēvs nav nekrietnāks. Inga — Pola un Vilborgas māte — pirms savas nāves sešus gadus nogulēja uz gultas tizla un kropla. Tad es vēl nebiju atnācis uz Hestnēsi, bet dzirdēju par to runājam: vēl neviens vīrs savu slimo sievu neesot kopis ar tādu mīlestību un pašaizliedzību. Bet tas bija ap to pašu laiku, kad piedzima Ulfs.

—  Vai tad tas nebija vēl lielāks kauns — ar savas slimās sievas kalponi…

—   Tu reizēm izliecies tik bērnišķīga, ka nav nemaz iespējams ar tevi runāt, — Erlens sacīja, pavisam nolaidies. — Tik tiešām, Kristīn, pavasarī tev būs divdesmit gadu, un par pieaugušu sievieti tevi taču var

uzskatīt jau vairākas vasaras. . .

—   Ja, protams, tev ir tiesības mani par to izzobot.

Erlens grūti nopūtās.

—   Tu taču zini, ka es tā nedomāju. Bet tu aizvien esi dzīvojusi Jērunmājās un dzirdējusi tikai to, ko Lavranss saka, un, kaut arī viņš ir brašs un vīrišķīgs, runā viņš tomēr reizēm tā, it kā būtu mūks, nevis pieaudzis vīrieša cilvēks.

—   Vai tu jebkad esi dzirdējis par tādu mūku, kuram būtu seši bērni? — Kristīne aizvainota jautāja.

—   Es esmu dzirdējis par Skurdas Grimu, kam esot bijuši septiņi, — izmisis teica Erlens. — Un pēdējais klostera priekšnieks Holmā… Nē, Kristīn, Kristīn, neraudi taču tā! No dieva puses, vai tu tiešām esi zaudējusi prātu!

Otrā rītā Mūnans bija pavisam rāms.

—   Es taču nevarēju iedomāties, ka manas dzērāja pļāpas tev tā ķersies pie dūšas, Kristīn, — viņš nopietni teica, noglāstīdams viņas vaigu. — Citādi jau es savu muti būtu pievaldījis.

Viņš runāja ar Erlenu par to, ka Kristīnei laikam gan liekoties savādi — vienmēr redzēt šo zēnu te staigājam, vislabākais būtu Ormu cik iespējams drīz aizgādāt projām; Mūnans piedāvājās paturēt viņu kādu laiku pie sevis. Erlenam tas bija pa prātam, un Orms Mūnanam jāja līdzi ar prieku. Bet Kristīnei zēna ļoti pietrūka — viņa savu padēlu bija iemīļojusi.

Tagad tā vakaros atkal ar Erlenu bija viena, un Erlens nebija nekāds runātājs. Viņš sēdēja pie pavarda, šad tad izmeta kādu vārdu, iedzēra malku alus un padraiskojās ar suņiem. Tad viņš gāja un izstiepās uz sola, un tad ielikās gultā, — pajautāja dažas reizes, vai viņa drīz nenākšot gulēt, — un tad iemiga.

Kristīne sēdēja un šuva. Bija dzirdams, kā viņa elpoja — īsi un smagi. Bet nu jau vairs nebūs ilgi, viņa prātoja. Viņa nemaz nevarēja atcerēties, kā bija jutusies, kad bija bijusi slaida ap vidu un lokana un bija varējusi aizsiet savu kurpju saites bez grūtuma un pūlēm.

Tagad, kad Erlens gulēja, Kristīne nemaz nemēģināja aizturēt asaras. Istabā bija pavisam kluss, vienīgās skaņas nāca no pavarda, kur pamazām dzisa uguns, un no suņiem, kas pa reizei sakustējās. Dažreiz Kristīne sev jautāja: par ko gan viņi agrāk bija runājuši, Erlens un viņa. Daudz jau laikam netika runāts — viņiem bija cits ko darīt īsajos mirkļos, kad viņi zagšus bija sastapušies …

Ap šo gadalaiku māte un kalpones vakaros mēdza sēdēt austuvē. Tad ienāca arī tēvs un kalpi un apsēdās turpat ar savu darbu; viņi izlaboja zirglietas un darba rīkus un greba visādus priekšmetus no koka. Mazā telpa bija pilna ar cilvēkiem, valodas ritēja klusi un rāmi. Ja kāds bija piegājis pie alus kubla un nodzēries, tad tas ikreiz, iekām pakāra smeļamo, pajautāja, vai arī kāds cits nevēloties dzert, tāds bija paradums.

Tad viens vai otrs pastāstīja kādu teiku — par senlaiku milžiem, kas cīnījušies ar negariem un mošķiem. Vai arī tēvs, grebdams koku, stāstīja bruņinieku teikas, kuras tas bija dzirdējis jaunībā, būdams par pāžu pie hercoga Hokuna. Kādi brīnum skaisti vārdi — karalis Osantrikss, bruņinieks Titurels, un karalienes sauca par Sisibi, Guniveru, Gloriānu un Isodi… Citreiz atkal tika stāstītas melu pasakas un joku stāsti, kamēr vīrieši zviedza pilnā kaklā un māte un kalpones, klusi smiedamās, kratīja galvu.

Ulvhila un Astrija dziedāja. Mātei bija varen jauka balss, bet vajadzēja ilgi lūgties, lai viņa dziedātu. Tēvs nebija tik grūti pierunājams — un viņš prata tik skaisti spēlēt kokli.

Tad Ulvhila nometa kodeļu un vārpstu un pielika sev mugurpusē rokas pie gurniem.

— Vai tev piekususi mugura, Ulvhiliņ? — jautāja tēvs un paņēma viņu klēpī. Kāds atnesa galdiņspēli, un tad tēvs un Ulvhila bīdīja figūras, kamēr bija jāpošas gulēt. Kristīne vēl atcerējās, kā māsiņas zeltainās sprogas nokarājās pār tēva zaļganbrūno vadmalas piedurkni. Viņa rokas tik liegi apskāva meitenes vājo muguriņu.

Tēva lielās, slaidās rokas ar smagu zelta gredzenu katrā mazpirkstiņā. Šie gredzeni bija piederējuši viņa mātei. To ar sarkano akmeni, viņas derību gredzenu, pēc tēva nāves dabūšot Kristīne, tā viņš bija teicis. Bet to, kuru viņš valkāja labajā rokā, to ar akmeni, kas bija pa pusei zils, pa pusei balts tāpat kā viņa ģerbonis, to kungs Bjergulfs bija licis pagatavot savai sievai, kad tā bijusi uz grūtām kājām, — tas bijis nolemts viņai, kad tā savam vīram būšot dzemdējusi dēlu. Trīs naktis Kristīne Sigūra meita šo gredzenu bija valkājusi, tad viņa to bija apsējusi savam zēnam ap kaklu, un Lavranss teica, viņš to gribot ņemt līdzi kapā.

Ak, ko sacīs tēvs, kad tas viss viņam nāks ausīs! Kad to paudīs pa visiem ciemiem un kad viņš zinās, ka itin visur, lai kur viņš būtu, baznīcā, tingā vai jebkādā sanāksmē, katrs un ikviens tam aiz muguras smiesies — smiesies par to, ka viņš ļāvies tā izmuļķoties: Jērunmājās piegulētājai izlaisti mati, un tā tikusi rotāta ar Sunbūkroni…

«Ļaudis par mani saka, es neprotot pievaldīt savus bērnus.» Atceroties šos vārdus, Kristīnei tēlojās tēva vaigs; sejai vajadzēja būt stingrai un nopietnai, bet acis bija smieklu pilnas. Kristīne bija nogrēkojusies kaut kādā sīkumā: svešiem klātesot, nejautāta tēvam ko teikusi vai arī ko tamlīdzīgu nodarījusi. «Jā, Kristīn, tev nemaz nav bail no sava tēva!» Tad viņš sāka smieties, un viņa smējās līdzi. «Jā, bet tas nemaz nav labi, Kristīn.» Un neviens no viņiem nezināja, kas tad īsti nebija labi, vai tas, ka viņai nemaz nebija bail no tēva, vai tas, ka viņš nekādi nevarēja būt nopietns, kad tam meitene bijajāsarāj.

Likās, it kā briesmīgās bailes, ka ar bērnu varētu būt nelabi, atslābtu un aizslīdētu kaut kur tālumā, jo vairāk grūtuma un ciešanu Kristīnei sagādāja viņas ķermenis. Viņa mēģināja iedomāties nākotnē — pēc mēneša viņas zēns jau būs kādu laiku nodzīvojis pasaulē. Un tomēr tas šķita gluži neticami. Viņa tikai ilgoties ilgojās pēc tēvmājām.

Reiz Erlens bija iejautājies, vai Kristīne nevēloties, lai kādu aizsūtītu viņas mātei pakaļ. Bet viņa bija teikusi «nē» — viņa neticot, ka māte spēšot mērot tik garu ceļa gabalu ziemas laikā. Tagad viņa to nožēloja. Un viņa nožēloja arī to, ka bija teikusi «nē» Leugarbrūmāju Turdisei, kas bija gribējusi tai nākt līdzi uz ziemeļiem, lai viņai palīdzētu apkopt saimnieces soli pirmajā ziemā. Bet Kristīne no Turdises kaunējās. Turdise, kādreizējā kalpone Sunbūmājās, bija gājusi mātei līdzi uz Skūgmājām un vēlāk kopā ar viņu atkal atgriezusies ielejā. Turdisei apprecoties, Lavranss viņas vīru bija iecēlis par mājpieraugu Jērunmājās, jo Rangnfrīda nespēja dzīvot bez savas mīļās kalpones. Kristīne nebija gribējusi nevienu kalponi no mājām līdzi.

Tagad viņai tas likās drausmīgi — neredzēt nevienu pazīstamu seju, kad tai nāks laiks sagāzties. Viņa baiļojās, jo gandrīz neko nezināja par dzemdībām. Māte par to nekad nebija runājusi. Palīdzot kādai sievai radībās, viņa negribēja, ka jaunas meitas stāv klāt, — tas viņas tikai iebiedējot, teica māte. Varēja gan būt šausmīgi — Kristīne atcerējās to dienu, kad dzima Ulvhila. Bet māte sacīja, viņai tādēļ esot bijis tik grūti, ka, būdama tāda, reiz aizmirsusies un izlīdusi caur pažogu; citus bērnus viņa esot dzemdējusi viegli. Tagad Kristīnei ienāca prātā, ka viņa pati reiz uz kuģa, nekā nedomādama, bija izlīdusi pa tauvas apakšu.

Aizvien jau tā negadījās; viņa bija dzirdējusi māti un citas sievas par to runājam. Māte bija izdaudzināta par vislabāko bērnu saņēmēju ciemā; viņa nekad neatteicās palīdzēt, vienalga, vai dzemdētāja bija ubadze vai vistrūcīgākā zemnieka pavestā meita, un kaut arī laiks bija tāds, ka trim vīriem ar slēpēm bija jāiet tai līdzi un pārmaiņus jānes viņa uz muguras.

Bet to taču nemaz nevarēja iedomāties, ka tik piedzīvojusi sieviete kā viņas māte nebūtu sajēgusi, kas viņai šovasar kaitēja, kad tā jutās tik nelabi. Tas Kristīnei pēkšņi iesitās prātā. Tad … tad taču bija skaidrs un gaišs, ka māte dosies šurp, kaut arī tai nebija laista ziņa! Rangnfrīda taču to nepieļaus, ka sveša sieviete balsta viņas meitu grūtajā brīdī… Māte nāks — tā droši vien jau ir ceļā… Ak, tad viņa pagūs nolūgties par visu, ko pret māti bija nogrēkojusies, viņas pašas māte viņu balstīs — viņa drīkstēs nomesties pie mātes ceļiem, dzemdējot bērnu. Māte nāks, māte nāks — Kristīne atvieglota šņukstēja, seju rokās ieslēpusi. Jā, māt, piedod man, māt…

Māte ir ceļā. Šī doma Kristīnē iekodās tik cieši, ka viņa kādu dienu šķita jūtam: šodien māte ieradīsies katrā ziņā. Un agrā priekšpusdienā viņa apņēma apmetni un devās projām, lai sastaptu savu māti uz ceļa, kas veda no Geuldāles uz Skeunu. Neviens nebija pamanījis, ka viņa iziet no mājām.

Erlens nesen bija licis atvest kokus ēku labošanai, tā ka ceļš bija iebraukts, un tomēr Kristīnei bija grūti iet — tai pietrūka elpas, strauji pukstēja sirds un sāpēja sāni. Kad tā kādu gabalu bija nogājusi, tai likās, ka viņas piebriedušais vēders tūlīt pat plīsīs pušu. Un ceļš lielāko tiesu veda pa biezu mežu. Viņa juta arī bailes, lai gan šoziem vilki šeit nebija manīti. Un dievs droši vien arī pasargās viņu, Kristīne domāja, viņu, kas steidzās satikt savu māti, lai nokristu ceļos tās priekšā un lūgtu piedošanu. Un viņa gāja un gāja.

Viņa nonāca pie maza ezera, kura krastā atradās dažas nelielas mājas. Tur, kur ceļš aizgriezās uz ledu, tā atsēdās uz nogāzta koka, pasēdēja kādu brītiņu, pastaigāja kādu brītiņu — kad viņai sala — un tā nogaidīja vairākas stundas. Bet pēdīgi viņai tomēr vajadzēja griezties atpakaļ.

Otrā dienā viņa gāja pa to pašu ceļu. Bet, kad tā šķērsoja vienu ezermāju pagalmu, namamāte viņai skrēja pakaļ.

—  No dieva puses, saimniec, ko tu dari!

To dzirdot, Kristīne tik ļoti izbijās, ka nemaz vairs neiedrošinājās pakustēties, — trīcēdama, baiļu pilnām acīm viņa lūkojās zemniecē.

—  Iet caur mežu! Ko domāt, ja tevi uzostītu vilki! Arī citāds ļaunums tev varētu piesisties! Kā tu drīkstēji tik aplam rīkoties!

Zemniece jaunajai sievai aplika roku un balstīja viņu, pie tam ieskatīdamās viņas vājajā, dzeltenbālajā sejā, kuru raiboja brūni plankumi.

— Tagad tev jāienāk mūsu istabā un drusku jāatpūšas, tad kāds no mums pavadīs tevi uz mājām, — sacīja zemniece un veda Kristīni sev līdzi.

Māja bija neliela un nabadzīga un istaba neuzkopta. Uz grīdas dzīvojās vesels bars mazu bērnu. Māte tos aizraidīja uz vārāmo namu, noņēma viešņai apmetni, pieveda viņu pie sola un novilka tai ar sniegu aplipušās kurpes. Tad viņa ietina Kristīnes kājas kažokādā.

Kaut gan Kristīne zemnieci lūdza par viņu tik daudz nerūpēties, tā viņai tomēr atnesa ēdienu un alu no ziemsvētku mucas, vienlaikus nodomādama: «Ir gan tur Hūsabijā kārtība!» Viņa pati bija nabaga vīra sieva, kam no citiem tika maz palīdzības, palaikam tās netika nemaz, bet Oisteins, viņas vīrs, tai nekad nebija ļāvis iziet vienai ārpus pagalma žoga tad, kad tā bija bijusi tādu ļaužu. Jā, kaut viņai pēc saules vajadzēja aiziet tikai uz kūti, kādam bija jānāk līdzi. Bet visbagātākā sieviete ciemā drīkstēja iet laukā un doties nelabā nāvē, un neviena kristīga dvēsele par to nelikās ne zinis, lai gan Hūsabijā saimes bija tik daudz, ka ļaudis cits citam kāpa uz papēžiem un nekā nestrādāja. Laikam jau bija tiesa, ko ļaudis melsa, ka Erlens Nikulāusa dēls savas precības nožēlojot un esot kļuvis pret savu sievu vienaldzīgs.

Bet zemniece visu laiku sarunājās ar Kristīni un skubināja viņu ēst un dzert. Un Kristīne tīri vai apkaunējās: viņai bija tā sagribējies ēst kā vēl nekad — kopš paša pavasara; laipnās sievietes cienasts garšoja tik labi. Un zemniece smējās un teica, lielmaņu sievas laikam gan esot tādas pašas kā visas citas: kamēr tām savās mājās uz ēdamo netīkot ne paskatīties, uz ciemmāju ēdienu viņas tīri vai krītot, kaut arī tas esot vienkāršs un bez pavalga.

Viņu saucot par Eudfinnu Euduna meitu, un viņa esot no Updāles, sacīja zemniece. Noskārzdama, ka Kristīnei ir tīkami klausīties, viņa sāka stāstīt par savām tēvmājām un par savu dzimto ciemu. Pašai to neapzinoties, atraisījās mēle arī Kristīnei — viņa sāka runāt par savām mājām, saviem vecākiem un savu ciemu. Eudfinna noģida, ka jaunās sievas sirds gandrīz vai lūst aiz ilgām pēc dzimtās puses, tādēļ viņa nemanot to mudināt mudināja stāstīt tālāk. Un sakarsusi un apskurbusi no stiprā alus, Kristīne tik runāja un runāja, līdz viņa vienlaikus gan smējās, gan raudāja. Kad nu viņa drīkstēja tā stāstīt šai laipnajai zemniecei, viņā pamazām atkusa viss, ko tā Hūsabijā vientuļās vakara stundās veltīgi bija mēģinājusi noraudāt no sirds.

Pa dūmu lūku varēja vērot, ka ārā ir pavisam tumšs, bet Eudfinna gribēja, lai Kristīne uzgaidot, kamēr Oisteins vai dēli pārnākšot no meža un varēšot viņu pavadīt. Kristīne apklusa un kļuva miegaina, bet viņa sēdēja un smaidīja mirdzošām acīm. Tik labi viņa vēl nebija jutusies, kopš bija atnākusi uz Hūsabiju.

Te pēkšņi kāds vīrietis atrāva durvis, skaļā balsī jautādams, vai kāds neesot redzējis saimnieci? Ieraudzījis Kristīni, tas atkal atrāvās atpakaļ. Tūlīt pēc tam durvīs parādījās Erlena garais augums. Viņam izslīdēja cirvis no rokām, un viņš atslīga ar muguru pret sienu — tam bija ar plaukstām pret to jāatslienas, un viņš nejaudāja parunāt ne vārda.

—  Vai tu baiļojies savas sievas dēļ? — vaicāja Eudfinna un piegāja tam klāt.

—  Jā, es nekaunos to teikt. — Iecirzdams pirkstus matos, viņš pārlaida roku pār galvu. — Tādas bailes kā es šovakar laikam gan vēl neviens vīrs nav pārcietis. Kad es padzirdēju, ka viņa aizgājusi uz mežu…

Eudfinna izstāstīja, kā Kristīne bija nokļuvusi šeit. Erlens satvēra zemnieces roku.

—  To es nekad neaizmirsīšu — ne tev, ne tavam vīram, — viņš sacīja.

Tad tas piegāja pie savas sievas, nostājās viņai līdzās un aplika tai roku ap kaklu. Viņš neteica ne vārda, bet palika tā stāvot, kamēr vien viņi bija istabā.

Nu viņi visi sanāca iekšā — Hūsabijas ļaudis un vīrieši no tuvākās apkaimes sētām. Viņi visi izskatījās tā, it kā tiem labi noderētu kāds malks dūšas uztaisīšanai, tāpēc Eudfinna tos pacienāja ar alu, iekām viņi devās projām.

Vīri aizslēpoja pāri laukiem, bet Erlens iedeva savas slēpes kādam kalpam; apņēmis Kristīni ap vidu un turēdams viņu zem sava apmetņa, viņš to veda pa kalnu lejā. Vakars bija tumšs un zvaigžņots.

Un tad viņu aizmugurē no meža atskanēja gari stiepts kauciens, kas nakts klusumā tapa aizvien skaņāks. Tie bija vilki — vairāki vilki. Erlens drebēdams apstājās un palaida Kristīni vaļā, un viņa juta, ka tas pārmet krustu, ar otru roku apžņaugdams cirvja kātu.

—   Un ja nu tu tagad — ak, nē! — Viņš piespieda sievu tik cieši sev klāt, ka tā ievaidējās.

Slēpotāji tūdaļ griezās apkārt un, cik ātri vien spēdami, steidzās pie viņiem atpakaļ. Tie pārmeta slēpes pār pleciem un, šķēpus un cirvjus rokā turēdami, sastājās ciešā lokā ap Kristīni. Vilki viņiem sekoja līdz pašai Hūsabijai — tik mazā attālumā, ka viņi tos tumsā pat varēja saviedēt.

Kad viņi mājās pārnākuši, iegāja lielistabā, daudzu vīru sejas bija bālas un pelēkas.

—   Tas bija vistrakākais, — viens no viņiem sacīja un, izteicis šos vārdus, turpat pavardā apvēmās. Nobiedētās kalpones palīdzēja saimniecei ietikt gultā. Est viņa neko nevarēja. Bet tagad, kad slimīgās pārbailes bija rimušās, viņa savā ziņā ar labpatiku sajuta, ka visi viņas dēļ tik ļoti bija baiļojušies.

Kad viņi lielistabā bija palikuši vieni, Erlens pienāca pie Kristīnes un atsēdās uz gultas malas.

—   Kāpēc tu to darīji? — viņš čukstēja, un, kad sieva nekā neatbildēja, tas sacīja vēl klusākā balsī:

—   Vai tu_ tāpēc esi tik bēdīga, ka esi atnākusi uz manam majamr

Pagāja tāds brītiņš, iekām viņa apjēdza, ko Erlens doma.

—   Jēzus, Marija! Kā tu tā vari runāt!

—    Ko tu ar to gribēji sacīt, kad tu teici — toreiz, kad mēs bijām bijuši Medalbijā un es dzīros aizjāt projām no tevis, — man būtu ilgi jāgaida, iekām tu man sekotu uz Hūsabiju? — viņš jautāja tāpat kā pirmāk.

—   Ak, es runāju dusmās, — Kristīne atbildēja klusi un kautri. Un tad viņa Erlenam izstāstīja, kādēļ tā vakar un šodien bija gājusi projām. Viņš sēdēja pavisam kluss un klausījās.

—   Kad gan atausis tā diena, kad tev liksies, ka šeit pie manis Hūsabijā ir tavas mājas, — viņš teica, tumsā pār viņu pārliekdamies.

—   Nu jau vairs daudz ilgāk par nedēļu nebūs jāgaida, — čukstēja Kristīne un nedroši smējās. Kad Erlens savu seju nolieca pie viņas sejas, viņa apvija tam rokas ^ap kaklu un dedzīgi atbildēja uz skūpstu.

—    Šī ir pirmā reize, kad tu mani atkal apmīļo, kopš tās dienas, kad es tev iesitu, — Erlens klusi teica. —Tu gan ilgi piemini ļaunumu, manu Kristīn …

Un viņai ienāca prātā: kopš tā vakara, kad viņš bija sapratis, ka tai gaidāms bērns, šī bija pirmā reize, kad tā nelūgta iedrošinājās viņu glāstīt.

Bet no šīs dienas Erlens bija tik mīļš pret Kristīni, ka viņai bija žēl par katru brīdi, kad viņa uz to bija dusmojusies.

IV

Atnāca Gregora misa un atkal pagāja. Kristīne bija cieši pārliecināta, ka tas viņai būs pēdējais laiks. Bet tuvojās jau Marijas misa un gavēnis, un viņa vēl arvien staigāja.

Erlenam bija jādodas uz Nīdārūsu, kur tam vajadzēja piedalīties pusgavēņa tingā; viņš bija domājis atgriezties jau pirmdienas vakarā, bet trešdienas rītā vēl nebija pārradies. Kristīne sēdēja lielistabā un nezināja, ko lai dara, — viņa it kā nejaudāja neko iesākt.

Pa dūmu lūku spīdēja saules gaisma — Kristīne juta, ka šodien ārā mostas pavasaris. Viņa piecēlās un apņēma ap pleciem apmetni.

Viena no kalponēm bija teikusi, ja grūtniecība ieilgstot, tad grūtniecei vajagot ļaut no sava klēpja ēst auzas tam zirgam, kas viņu atvedis uz vīra mājām, tas esot visai derīgs līdzeklis. Kristīne pastāvēja kādu brīdi namdurvīs. Spilgtajā saulē pagalms likās pavisam brūns; vizošas urdziņas bija ieskalojušas spīdīgas ledus sloksnes dubļos un zirgu mēslos. Pār vecajām ēkām izpletās debess, zila un spoža kā zīds, un abas izgrebtās kuģu galvas ar sava vecā zeltījuma paliekām šorīt laistīties laistījās austrumklēts jumta čukurā. No jumtiem pilēja un teceja ūdens, un dumi griezās un virpuļoja, rēnu vēsmiņu nesti.

Kristīne devās uz stalli, piegāja pie labības apcirkņa un sabēra savos priekšpusē uz augšu saceltajos svārkos auzas. Viņai bija patīkami sajust kūts smaku un klausīties, kā zirgi tumsā kustas un grozās. Bet stallī bija cilvēki, un tādēļ viņa nedarīja to, ko bija gribējusi darīt.

Viņa izgāja ārā un nokaisīja graudus vistām, kas staigāja pa pagalmu vai gozējās saulē. Domās nogrimusi, tā lūkojās uz Tūri, zirgu puisi, kas sukāja un skrāpēja pelēko pusērzeli — tas stipri meta spalvu. Laiku pa laikam viņa aizvēra acis un pacēla pret sauli seju, kas istabas gaisā bija kļuvusi bāla.

Tā viņa stāvēja, kad pagalmā iejāja trīs vīrieši. Pirmais jātnieks bija jauns nepazīstams priesteris. Kristīni tikko ieraudzījis, viņš nolēca no zirga un ar izstieptu roku nāca tai klāt.

—   Jūs, saimniec, laikam gan ne tādēļ esat iznākusi pagalmā, lai man parādītu godu, — viņš teica smaidīdams. — Bet es tomēr jums saku paldies. Jūs droši vien esat mana brāļasieva — Kristīne Lavransa meita?

—   Tad jūs laikam esat Gunulfs, mans svainis? — viņa jautāja pretī, nosarkusi kā magone. — Lai dievs jūs svētī, kungs! Un esiet sveicināts mājās — Hūsabijā!

—   Paldies par apsveikumu, — pateicas priesteris; viņš noliecās un noskūpstīja svainienei vaigu. Kristīne zināja, ka tāda ārzemēs ir paraža, kad satiekas radu ļaudis. — Lai jums labi klājas, Erlena dzīves biedre!

Ulfs Haldūra dēls iznāca pagalmā un lika vienam no kalpiem saņemt svešinieku zirgus. Gunulfs ar Ulfu sirsnīgi sasveicinājās.

—   Vai tu esi šeit, radiniek? Es cerēju dzirdēt tādu vēsti, ka tu esi precēts vīrs ar pastāvīgu dzīves vietu.

—   Nē, es neprecēšos, kamēr man nebūs jāizvēlas starp sievu un karātavām, — smējās Ulfs, un arī priesteris smējās. — Es esmu velnam cieši nosolījies palikt neprecējies, tāpat kā tu dievam.

—   Jā, Ulf, tad tu esi pasargāts, lai tu ietu, kādu ceļu iedams, — smaidīdams atbildēja Gunulfs. — Jo tai dienā, kad tu pārkāpsi velnam doto solījumu, tu rīkosies labi un pareizi. Bet no otras puses — vīram jātur vārds, kaut arī tas būtu dots pašam nelabam … Vai Erlens nav mājās? — viņš izbrīnījies vaicāja. Priesteris sniedza Kristīnei roku, kad viņi pagriezās, lai dotos uz istabu.

Gribēdama noslēpt savu apmulsumu, Kristīne rosījās līdz ar kalponēm un palīdzēja klāt galdu. Viņa piedāvāja Erlena gudrajam brālim dižsēdekli, bet, tā kā pati tur viņam līdzās negribēja sēdēt, tad viņš atsēdās pie viņas uz sola.

Tagad, kad priesteris Gunulfs sēdēja Kristīnei ieblakām, tā redzēja, ka viņš ir vismaz pusgalvu zemāks par Erlenu, toties plecīgāks. Viņā augums bija druknāks, viņa locekļi stingrāki un platie pleci pavisam taisni — Erlens savus plecus mazliet salieca uz priekšu. Gunulfs, kā jau priesterim pienākas, bija ģērbies tumšā tērpā, kas sniedzās līdz pašai zemei un augšā pie kakla gandrīz līdz linu krekla apkaklei, bet tas bija aizpogāts ar emaljas pogām, un pie austas jostas karājās ēdamie rīki sudraba makstī.

Kristīne pazagšus vēroja priestera izskatu. Viņam bija spēcīga apaļa galva un apaļa, bet liesa seja, plata, zema piere un mazliet izriezušies vaigu kauli, pie tam glezni veidots zods. Deguns bija taisns un ausis mazas un glītas, bet mute garena un plānām lūpām, virslūpa, būdama drusku garāka, aizēnoja apakšlūpas niecīgo sārtumiņu. Vienīgi mati Gunulfam bija tādi paši kā Erlenam — biezais vainags ap izskūto galvvidu spīdēja melns kā sausi sodrēji un šķita tikpat zīdaini mīksts kā Erlena cekuls. Citādi viņš līdzinājās savam brālēnam Mūnanam Borda dēlam, — Kristīne nodomāja, ka Mūnans jaunībā laikam tiešām bijis skaists. Nē, Gunulfs vairāk līdzinājās Oshilai, savai mātesmāsai; tagad viņa ievēroja, ka tam ir Oshilas acis — mirdzošas un dzeltenas kā dzintars zem šaurām, taisnām, melnām uzacīm.

Sākumā Kristīne drusku kautrējās no šī sava svaiņa, kas bija mācījies tik daudzas zinātnes augstākajās skolās Parīzē un Itālijā. Bet pamazām viņas kautrums zuda. Ar Gunulfu tik labi vedās valodas. Likās, it kā tas nemaz nerunātu par sevi, un nekādā ziņā viņš nedižojās ar savām zināšanām. Un tomēr — iekām Kristīne kaut cik bija atjēgusies, viņš jau bija tik daudz pastāstījis, ka tai šķita, it kā viņa līdz šim nemaz nebūtu zinājusi, cik plaša ir pasaule aiz Norvēģijas robežām. Viņa aizmirsa sevi un savas rūpes, tā sēdēdama un raudzīdamās priestera kaulainajā sejā, kurā rotājās žirgts, smalks smaids. Viņš zem sava tērpa vienu kāju bija pārlicis otrai pār celi un sēdēja, aptvēris locītavu ar savām baltajām, stiprajām rokām.

Pēcpusdienā ienākot istabā, Gunulfs jautāja Kristīnei, vai tai nepatiktos ar viņu spēlēt galdiņspēli. Kristīnei bija jāatbild — viņa nezinot, vai tāda spēle šeit mājās vispār esot atrodama.

—   Tiešām ne? — brīnījās priesteris. Viņš piegāja pie Ulfa.

—   Vai tu, Ulf, nezini, kur Erlens noglabājis mātes zelta galdiņu? … Kur palikušas visas tās spēlītes, kuras viņa nomirdama atstāja? Viņš taču nebūs tās atdevis citiem?

—   Tās visas ir augšā ieroču kambarī, lādē saliktas, — teica Ulfs. — Viņš laikam gan drīzāk būs gribējis, ka tās neviens cits nedabū — neviens no tiem, kas šeit agrāk dzīvoja, — Ulfs klusi piemetināja. —Vai tu, Gunulf, vēlies, lai es lādi atnesu?

—   Jā, Erlenam taču nebūs ko iebilst, — teica priesteris.

Pēc brīža viņi abi atnāca atpakaļ, nesdami lielu izgrebtu koka lādi. Tajā bija atslēga, un Gunulfs lādi atslēdza vaļā. Pašā virsū gulēja kokle un vēl viens cits stīgu instruments, kādu Kristīne nekad nebija redzējusi. Gunulfs to dēvēja par psaltēriju. Viņa pirksti paskraidīja pa stīgām, bet tās bija galīgi noskaņojušās. Lādē vēl atradās lenšu vīstokļi, zīda diegu kamoli, izrakstīti cimdi un zīdauti un trīs ar sprādzēm aiztaisāmas grāmatas. Beidzot priesteris atrada arī spēļu galdiņu ar baltām un zeltītām rūtīm; arī figūras bija baltas un zeltītas, no valzivs kaula darinātas.

Tikai tagad Kristīne atģidās, ka viņa, kopš dzīvoja Hūsabijā, nekad nav redzējusi šos laika kavēklim domātos priekšmetus.

Viņai bija savam svainim jāatzīstas, ka galdiņspēlē viņa ir nepraša, tāpat arī viņa neesot nekāda ķoklētāja. Bet grāmatās gan tā kārojot ieskatīties.

—   Tu laikam esi mācījusies lasīt? — jautāja priesteris, un tagad Kristīne ar zināmu lepnumu varēja atbildēt, ka viņa to esot mācījusies, vēl bērns būdama. Un klosterī viņa tādēļ esot uzslavēta, ka tik labi pratusi lasīt un rakstīt.

Kristīnei šķirstot grāmatas, priesteris smaidīdams stāvēja līdzās, pār viņas plecu pārliecies. Viena bija bruņinieku teika par Tristanu un Izoldi, otra par svētiem vīriem; viņa uzšķīra leģendu par svēto Marteinu. Trešā grāmata bija latīņu valodā, sevišķi grezni iespiesta — ar lieliem, izraibotiem sākuma burtiem.

—   Tā piederējusi mūsu sentēvam, bīskapam Nikulā-

usam, — teica Gunulfs.

Kristīne lasīja pusbalsī:

Averte faciem tuam a peccatis meis et omnes iniquitates meas dele.

Cor mundum crea in me, Deus, et spiritum rectum innova in visceribus meis.

—   Vai tu to saproti? — vaicāja Gunulfs, un Kristīne, pamādama ar galvu, atbildēja, ka šo to viņa sajēdzot gan, jo tik daudz tā saprata, ka varēja brīnīties, kāpēc tieši tagad uzdūrusies šiem vārdiem. Viņas seja noraustījās un acis apskrēja asarām. Tad Gunulfs paņēma psaltēriju, teikdams, ka pamēģināšot to salabot.

Tā sēžot, viņi pagalmā saklausīja pakavu dipoņu, un jau pēc mirkļa istabā iedrāzās Erlens, aiz prieka starodams, — viņš jau bija padzirdējis, kas ieradies. Abi brāļi stāvēja, viens otram rokas uz pleciem uzlikuši, Erlens tik jautāja un jautāja, nemaz nenogaidīdams atbildes. Gunulfs divas dienas bija uzturējies Nīdārūsā, tā ka tā bija nejaušība, ka viņi tur nebija sastapušies.

—      Tas gan ir brīnums, — teica Erlens. — Es domāju, ka visi Kristus draudzes mācītāji svinīgā gājienā ies tev pretī, tik gudram un augsti mācītam cilvēkam, kāds tu tagad laikam esi.

—   Kā tu zini — varbūt viņi to arī darīja? — smiedamies atteica brālis. — Cik es esmu dzirdējis, tu, būdams pilsētā, ap Kristus baznīcu metot līkumu.

—   Nē, puis, ja vien iespējams, es savam virsbīskapa kungam neplijos virsū, esmu jau reiz apsvilinājies. — Erlens pārgalvīgi smējās. — Nu, kā tev patīk tavs svainis, mana mīļā? Es redzu, brāl, ka tu ar Kristīni jau esi sadraudzējies. Mūsu pārējos radus viņa sevišķi necienī.

Tikai sēžoties pie vakariņu galda, Erlens attapās, ka viņam vēl arvien cepure galvā, apmetnis ap pleciem un zobens pie sāniem.

Tik jautru vakaru Kristīne Hūsabijā vēl nebija piedzīvojusi. Erlens piespieda brāli un sievu atsēsties dižsēdeklī; viņš pats ciemiņam sagrieza ēdamo un pildīja kausu. Pirmo reizi Gunulfam uzdzerot, viņš nometās uz viena ceļa un dzīrās brālim noskūpstīt roku:

—   Laimi un svētību, kungs! Mums, Kristīn, jāprotas dot pienācīgo godu virsbīskapam —jo tu, Gunulf, droši vien dienās būsi virsbīskaps!

Saime atstāja lielistabu vēlā naktī, bet abi brāļi un Kristīne vēl palika sēžot pie kausa alus. Erlens bija atsēdies uz galda un pievērsis seju brālim.

—   Jā, savā kāzu dienā es domāju, ka to vajadzētu mantot Kristīnei, — viņš sacīja, rādīdams uz mātes lādi. Bet es visu tik drīz aizmirstu — tu, brāl, neaizmirsti neko. Bet mūsu mātes gredzenu tomēr valkā daiļa roka, vai ne? — Viņš uzlika Kristīnes roku uz sava ceļgala un rotaļājās ar viņas derību gredzenu.

Gunulfs palocīja galvu. Viņš ielika psaltēriju Erlena klēpī.

—   Padziedi, brāl, tu savā laikā tik jauki spēlēji un dziedāji.

—   Tas ir tik sen,_ — Erlens teica nopietnāk, un viņa pirksti slīdēja pa stigām.

Karal's Ūlavs Hāraldēls Mežā biezajā Sīkas pēdas atrada Ceļa smiltājā.

Sacīja Fins Ārnes dēls, Jādams priekšgalā: «Glīta tāda kājiņa Zeķē sarkanā.»

Erlens dziedādams smaidīja, un Kristīne bikli pavērās priesterī — ja nu viņam šī dziesma par svēto Ulavu un Alvhilu nepatīk? Bet Gunulfs sēdēja un smaidīja — jā, nu viņa zināja pavisam skaidri, ka viņš nesmaida vis par dziesmu, bet par Erlenu …

—   Kristīnei nav jādzied… Tev laikam pakrūtē spiež, mana mīļā? — Un Erlens noglāstīja viņas vaigu. — Bet tagad ir tava kārta. — Viņš pasniedza psaltēriju brālim.

No priestera spēles un dziedājuma varēja noskārst, ka viņš skolā labi mācījies.

Jāj karalis uz ziemeļiem. Viņš dzird, kā dūdo dūjiņa: «Man vanags sirdi aiznesa!»

Viņš dzenas pakaļ vanagam Pār kalniem un pār ielejām. Tas košā dārzā ielaižas, Kur puķes zied viskrāšņākās. Šai dārzā māja brīnišķa, Ar purpursegām izklāta. Tur asinīs guļ bruņinieks — Tas bij mans labais kungs, mans prieks. Viņš mēļā sagšā ietīstīts — Corpus domini tur ierakstīts.

—   Kur tu ņēmi šo dziesmu? —jautāja Erlens.

—   Ak, to reiz Kanterborgā dziedāja zēni — ārā pie patversmes, kurā es dzīvoju, — atbildēja Gunulfs. —Es mēģināju to pārtulkot norvēģiski. Bet tulkojums neskan tik labi. — Gunulfs sēdēja un spēlēja dziesmas melodiju.

—  Nē, brāl, ir jau pāri pusnaktij. Kristīnei jātiek gultā. Vai tu esi nogurusi, mana sieva?

Kristīne apmulsusi paraudzījās uz vīriešiem. Viņa bija ļoti bāla.

—   Es nezinu… Es tagad gan laikam šeit gultā ne-

drīkstiL nolikties… _ _.

—   Vai tu esi slima l — jautaja abi brāļi reize un

pieliecās pie viņas.

—    Es nezinu, — viņa teica tāpat kā pirmāk, mugurpusē aptverdama savus gurnus. — Man mugurā tāda savāda sajūta …

Erlens uzlēca kājās un devās uz durvīm. Gunulfs viņam sekoja.

—   Nav labi, ka jūs vēl neesat atveduši tās sievas, kas Kristīnei palīdzēs, — viņš teica. — Vai radības būs daudz agrāk nekā bija gaidāmas?

Erlens notvīka līdz ausu galiem.

—    Kristīne domāja iztikt ar savām kalponēm. Tām pašām bijuši bērni — tas ir, dažām no viņām. — Erlens mēģināja smieties.

—    Kur tev prāts! — Gunulfs paskatījās uz brāli. — Pie katras namelnieces sarodas ciemsievas un kaimiņienes, kad viņai gaidāmas radības. Vai tava sieva lai ielien aizkaktē un nobēg kā kaķene, kas taisās bērnoties? Nē, brāl, tev jāsaņem vīra dūša un jāatved pie Kristīnes vispārākās ciema saimnieces.

Erlens nodūra savu kaunā nosarkušo seju.

—    Tev taisnība, brāl. Es pats aizjāšu uz Rosvolu, un uz citām mājām es sūtīšu kalpus. Paliec tu pie Kristīnes!

—    Vai tu taisies iet projām? — Kristīne nobijusies jautāja, redzēdama, ka Erlens cilā savas virsdrēbes.

Erlens piegāja pie Kristīnes un apkampa viņu.

—    Es tev atvedīšu visprasmīgākās sievas, manu Kristīn. Gunulfs paliks pie tevis, kamēr kalpones saposīs mazistabu, — Erlens sacīja, viņu noskūpstīdams.

—    Vai tu nevarētu palaist ziņu Eudfinnai Euduna meitai? — viņa lūdza. — Bet ne pirms rīta ausmas, es negribu, ka viņu manis dēļ izceļ no miega. Es zinu, ka tai daudz darba …

Gunulfs jautāja brālim, kas Eudfinna tāda esot.

—    Man liekas, tas nebūtu gluži tā, kā vajadzētu, — iebilda priesteris. — Tava nomnieka sieva …

—    Lai viss notiek tā, kā Kristīne vēlas, — noteica Erlens. Un, kamēr Gunulfs Erlenu izvadīja pagalmā un Erlens tur gaidīja uz zirgu, viņš pastāstīja brālim, kā Kristīne ar šo zemnieci bija iepazinusies. Gunulfs iekoda sev lūpā — viņš izskatījās domīgs.

Tagad mājās sacēlās troksnis un kņada; vīrieši jāja projām, un kalpones skrēja istabā, jautādamas, kā saimniecei klājoties. Kristīne teica — pagaidām jau vēl nekas liels neesot, bet lai mazistabu tomēr turot kārtībā. Kad viņai vajadzēšot doties uz turieni, viņa kalpones pasaukšot.

Tad viņa ar priesteri palika divatā. Tā centās ar svaini sarunāties tikpat mundri un mierīgi kā pirmāk.

—   Vai tev nav bail? — viņš jautāja pasmaidīdams.

—   Jā, man ir gan bail! — Viņa lūkojās priesterim acīs — viņas pašas acis bija melnas un izbaiļu pilnas. — Vai tu nezini, svaini, vai viņi — Erlena citi bērni — ir dzimuši šeit Hūsabijā?

—   Nē, — ātri atbildēja priesteris. Zēns ir dzimis Hūnehalsā un meitene Strinā — mājās, kas toreiz piederēja Erlenam … Laikam jau ir tā, ka tevi nomoka domas par sievieti, kas kopā ar Erlenu šeit dzīvojusi?

—   Jā, — sacīja Kristīne.

_— Tev grūti spriest par Erlena izturēšanos pret

Elini,— nopietni teica priesteris. — Erlenam nebija viegli atrast pareizo ceļu; viņam nekad nav bijis viegli izprast, kas ir pareizi, kas nepareizi. Jau tad, kad mēs bijām mazi bērni, arvien iznāca tā, ka māte viņu slavēja un tēvs pēla, lai viņš darīja ko darīdams. Jā, Erlens tev taču laikam tik daudz būs stāstījis par mūsu māti, ka tu to visu zini.

—   Cik es atceros, viņš savu māti ir pieminējis kādas divas trīs reizes, — atteica Kristīne. — Bet to gan esmu nopratusi, ka Erlens viņu ļoti mīlējis.

Gunulfs sacīja klusi:

—   Diezin vai jebkad ir redzēta tik liela mīlestība starp māti un dēlu. Mūsu māte bija daudz jaunāka par tēvu. Un tad notika tas ar mātesmāsu Oshilu — tēvocis Bords nomira, un ļaudis runāja… jā, to jau tu laikam zini? Tēvs domāja visļaunāko un teica mātei… Erlens viņam reiz svieda ar nazi, viņš toreiz bija mazs puika; būdams pusaugu zēns, viņš ne vienreiz vien mātes dēļ metās tēvam virsū …

Kad māte saslima, Erlens un Eline Orma meita izšķīrās. Mātes miesa bija apmetusies ar vātīm un krevelēm, un tēvs teica, viņa esot spitālīga. Viņš to raidīja projām no mājām un gribēja, lai tā meklējot patvērumu slimnīcā pie mūķenēm. Tad Erlens ieradās pie mātes un aizveda viņu uz Uslū. Viņi bija arī pie Oshilas, jo tā ir krietna ārste, un arī karaļa ārsts — francūzis sacīja, ka spitālība tā neesot. Karalis Hokuns Erlenu toreiz laipni uzņēma un ieteica viņam pamēģināt ārstēt slimnieci pie viņa mātestēva — svētā karaļa Ērika Valdemāra dēla kapa. Tur daudzi esot izdziedējuši savas ādas vainas.

Erlens ar māti devās uz Dāniju, bet netālu no Stādās viņa uz kuģa nomira. Kad Erlens ar viņas līķi atgriezās, — jā, tev jāpatur prātā, ka tēvs bija ļoti vecs un Erlens visu savu mūžu bija bijis nepaklausīgs dēls, — kad Erlens ar mātes līķi atbrauca uz Nīdārūsu, tēvs taisni uzturējās mūsu pilsētas namā. Viņš negribēja Erlenu laist iekšā, iekām nebija pārliecinājies, vai arī puikam neesot piemetusies tā pati sērga, kā viņš teica. Tad Erlens apsegloja zirgu un aizjāja projām, un neapstājās, kamēr nebija sasniedzis mājas, kur dzīvoja

Elineun viņa dēls. Kopš tā laika viņš no viņas neatlaidās, lai tur vai kas, lai arī tā viņam bija apnikusi, un tā notika, ka viņš to atveda uz Hūsabiju un iecēla šeit par rīkotāju, kad viņš pats bija ticis par kungu. Erlens bija Elines varā, jo viņa teica — ja tas viņu pēc visa notikušā atstājot, tad viņš esot pelnījis, ka pats apmetoties ar spitālību …

Bet tagad gan ir laiks, Kristīn, ka mēs saucam palīgā sievas… — Viņš raudzījās jaunajā pelēkajā sejā, kas bija sastingusi mokās un bailēs. Bet, kad tas dzīrās iet ārā pa durvīm, Kristīne viņam skaļi kliedza nopakaļ:

—   Nē, nē, neej projām no manis!

—    Jo drīzāk viss būs pārciests, — priesteris viņu mierināj a, — j a tu j au esi tik slima …

—    Ne tāpēc! — viņa cieši aptvēra svaiņa roku. — Gunulf! . ..

Viņam likās, ka vēl nekad viņš nav redzejis tādas šausmas cilvēka sejā.

—   Kristīn, neaizmirsti, ka tev neklāsies ļaunāk kā citam sievām …

—    Jā. Jā. — Viņa spieda savu seju pret priestera rokas dilbu.—Jo es tagad zinu, ka šeit vajadzēja dzīvot

Elineiun viņas bērniem. Elinei Erlens bija apsolījis uzticību un laulību, iekām es kļuvu viņa piegulētāja.

—      Vai tu to zini? — Gunulfs mierīgi jautāja. — Erlens neko citu nezināja darīt. Bet tev jāsaprot, ka viņš šo solījumu nemaz nevarēja turēt — virsbīskaps nekad nebūtu pieļāvis, ka viņi abi precas. Nedomā taču, ka tava laulība nav spēkā. Tu esi Erlena likumīgā sieva.

—   Ak, pirms es tāda kļuvu, es jau sen biju zaudējusi tiesības dzīvot zemes virsū! Un tomēr bija vēl ļaunāk, nekā es iedomājos… Ak, kaut es nomirtu, kaut šis bērns nekad nepiedzimtu — es nemaz nedrīkstēšu paskatīties uz to, ko es sevī esmu nēsājusi…

—   Lai dievs tevi žēlo, Kristīn, tu nezini, ko tu runā! Vai tu gribi, lai tavs bērns nomirtu nedzimis un nekristīts?

—   Jā, tas, kas ir audzis zem manas sirds, var piederēt tikai velnam! To_ neviens nespēj glābt… Ak, kaut es būtu izdzērusi Elines pasniegto dziru, tas varbūt būtu bijis grēku izpirkums — tiklab Erlena, kā manējo. Tad šis bērns nekad nebūtu dzemdināts … Ak, Gunulf, es visu laiku esmu domājusi, ja es dabūtu redzēt to, ko sevī esmu audzējusi, tad es saprastu: labāk būtu bijis iedzert man piedāvāto spitālības indi nekā dzīt nāvē to, ar kuru Erlens bija saistījies vispirms …

—   Kristīn, — teica priesteris, — tu nezini, ko tu runā. Ne jau tu šo nabaga sievieti esi iedzinusi nāvē. Erlens nebūtu varējis turēt vārdu, ko viņai bija devis, būdams vēl jauns un maz ko zinādams par likumiem un tiesībām. Negrēkojot tas nekad nebūtu varējis ar viņu dzīvot. Un viņa pati bija ļāvusies, ka cits viņu paved; kad Erlens to dabūja zināt, tas gribēja viņu saprecināt ar to otru. Jūs taču neesat vainīgi, ka viņa pati sev padarījusi galu.

—   Vai tu gribi zināt, kā tas notika, ka viņa sev padarīja galu? — Kristīne tagad bija tik izmisusi, ka runāja pavisam mierīgi. — Mēs abi, Erlens un es, bijām Heugā, kad Eline tur ieradās. Viņai bija dzeramais rags, tā vēlējās ar mani sadzert. Tagad es saprotu, ka viņa šo dzērienu bija nodomājusi Erlenam, bet, atrazdama mani kopā ar viņu, tā gribēja, lai es … Es sapratu šo viltus rīcību, es redzēju, ka viņa pati neieņem nevienu malku, pielikdama ragu pie lūpām. Bet es gribēju dzert — man bija vienalga, vai es dzīvoju

71

vai mirstu, kad es dabūju zināt, ka viņa te visu laiku pie Erlena mitusi. Tad ienāca Erlens — viņš grasījās ar nazi: tev jādzer papriekš … Viņa lūgdamās lūdzās, un viņš jau dzīrās to palaist. Te mani apstāja velns, es satvēru ragu — viena no mums abām, tavām piegulētājām, es teicu — es Erlenu pamudināju — mūs abas tu nevari paturēt, es teicu. Un tad viņa nonāvējās ar Erlena nazi. Bet Bjērns un Oshila zināja padomu, kā noslēpt visu šo notikumu.

—   Tātad arī krustmāte Oshila līdzējusi ar padomu,_— cieti noteica Gunulfs. — Es saprotu, viņa tevi iegādājusi Erlenam rokās …

—     Nē, — spēji izsaucās Kristīne. — Kundze Oshila mūs lūdza — viņa lūdza Erlenu, un viņa lūdza mani, tā ka es nemaz nespēju apjēgt, kā es iedrīkstējos pretoties, — lai mēs rīkojoties tik godprātīgi, cik tas vēl esot iespējams, lai mēs krītot manam tēvam pie kājām un lūdzot viņu mums piedot, ko mēs esot nogrēkojuši. Bet es neiedrošinājos to darīt. Es mēģināju sev iestāstīt, ka bīstos: tēvs Erlenu varētu nogalināt, — ak, es skaidri zināju, ka tēvs nekā nedarīs tādam cilvēkam, kas sevi un savu noziegumu nodod viņa rokās. Es mēģināju sev iestāstīt, ka bīstos — tēvs aiz sirdēstiem nekad vairs nejaudātu pacelt galvu. Ak, vēlāk es taču tiku pierādījusi, ka nemaz tik ļoti nebaidos nodarīt savam tēvam sirdēstus. Tu nemaz nevari iedomāties, Gunulf, cik labs cilvēks ir mans tēvs; kas manu tēvu nepazīst, tas tiešām nevar iedomāties, cik mīļš viņš pret mani aizvien ir bijis. Viņš vienmēr ar mani lepojās. Es negribēju, ka viņš dabū zināt, cik nekrietni esmu izturējusies, ļaudama viņam domāt, ka esmu pie māsām klosterī un mācos būt laba un godīga, — jā, ar jaunmāsas tērpu mugurā es pilsētā ar Erlenu gulšņāju pa kūtīm un bēniņiem …

Viņa pacēla acis uz Gunulfu. Svaiņa seja bija balta un cieta ka akmens.

—   Vai tu tagad saproti, ka man ir bail? Viņa, kas Erlenu uzņēma, kad tas pārnāca, ar spitālību aplaists …

—   Vai tu to nebūtu darījusi? — lēni jautāja priesteris.

—   Jā1 Jā. Jā. _— Seno dienu kaislā, saldā smaida atēna pārlaidās pār jaunās sievas izmocīto seju.

—   Starp citu, Erlens nemaz nebija sērdzīgs, — sacīja Gunulfs. — Izņemot tēvu, neviens nekad ne mirkli nav ticējis, ka māte mirusi ar spitālību.

—   Bet es gan laikam esmu kā spitālīga dieva acīs, — teica Kristīne, piespiezdama seju pie priestera rokas dilba, kuru viņa bija aptvērusi. — Tāda, kāda es esmu, grēku pārņemta …

—   Mana māsa, — klusi sacīja priesteris, uzlikdams roku uz viņas galvauta. — Tik grēcīga tu laikam gan neesi, tu, jaunais bērns, ka tu to būtu aizmirsusi: tāpat kā dievs spēj šķīstīt tavu miesu no spitālības, tā viņš spēj arī šķīstīt tavu dvēseli no grēkiem …

—   Ak, es nezinu, — Kristīne šņukstēja, pie viņa rokas dilba piekļāvusies. — Es nezinu — es nemaz nenožēloju, Gunulf. Man ir bail un tomēr… Man bija bail, kad es ar Erlenu stāvēju pie baznīcas durvīm un priesteris mūs laulāja; man bija bail, kad es ar Erlenu gāju uz kāzu misu — ar zelta kroni vaļējos matos, tādēļ ka es neuzdrīkstējos izstāstīt tēvam savu kaunu — ar visiem saviem neizpirktajiem grēkiem, jā, es neuzdrīkstējos pat izsūdzēt visus grēkus savas draudzes mācītājam. Bet, kad es šoziem te staigāju apkārt un vēroju, ka ar katru augošu dienu topu neglītāka, man sametās vēl vairāk bail, jo Erlens pret mani vairs nebija tāds kā senāk — es domāju par tiem laikiem, kad viņš Skūgmājās vakaros nāca pie manis guļamkambarī…

—   Kristīn… — priesteris mēģināja pacelt viņas seju, — tagad tu par to nedrīksti domāt! Domā par to, ka dievs redz tavas bēdas un tavas nožēlas. Pacel savu sirdi pret maigo jaunavu Mariju, kas žēlo katru noskumušo.

—  Vai tu to nesaproti — es pamudināju otru cilvēku atņemt sev dzīvību …

—   Kristīn, — stingri noteica priesteris. — Vai tu iedrošinies būt tik augstprātīga un domāt, ka tavs grēku mērs ir lielāks nekā dieva žēlastība?

Viņš glāstīja un glāstīja viņas galvautu.

—   Vai tev vairs nav atmiņā, mana māsa, kā velns mēģināja kārdināt svēto Marteinu. Sātans jautāja, vai svētais Marteins tiešām uzdrošinoties ticēt, ka visi, kas viņam sūdzot grēkus, baudot dieva žēlastību. Bīskaps viņam atbildēja: «Es uzdrošinos ari tev apsolīt dieva žēlastību tai pašā brīdī, kad tu to lūgsi — ja tu tikai atmetīsi savu augstprātību un ticēsi, ka viņa mīlestība ir lielāka nekā tavs naids …»

Gunulfs joprojām glaudīja raudošās sievietes galvu. Bet sevī viņš nodomāja: ak tad tā Erlens ir izturējies pret savu jauno līgavu… Un viņa lūpas kļuva baltas un cietas.

Eudfinna Euduna meita bija pirmā no sievām, kas ieradās Hūsabijā. Tā atrada grūtnieci mazistabā. Gunulfs sēdēja pie viņas, un dažas kalpones rīkojās pa telpu.

Eudfinna godbijīgi sveicināja priesteri, bet Kristīne piecēlās un gāja viņai pretī ar izstieptu roku:

—    Paldies, ka tu atnāci, Eudfinna, es zinu, ka tavējiem nav viegli tevi pieciest.

Gunulfs Eudfinnā nolūkojās ar pētīgu skatu. Tad pieceļas ari viņš.

—   Tas ir jauki, ka tu esi atnākusi tik drīz; manai brāļasievai vajadzīgs kāds cilvēks, pie kura viņa varētu tverties; viņa ir sveša šajā apvidū un jauna, un nepiedzīvojusi…

—   Kungs Jēzus, saimniece ir tik bāla kā viņas galvasdrāna, — čukstēja Eudfinna. — Kā jūs domājat, kungs, vai es nedrīkstētu viņai dot iedzert miega dziru? Viņai gan derētu mazliet atpūsties, kamēr nav sākušies vēl lielāki grūtumi.

Viņa rīkojās klusi un ātri, apčamdīja guļamvietu, kuru kalpones uz grīdas bija pataisījušas, un lūdza, lai tās atnesot vēl kādus spilvenus un vēl vairāk salmu. Tad viņa uzlika vairākus podiņus ar dažādām saknītēm uz uguns un tad ņēmās atraisīt visas lentes un mezglus pie Kristīnes apģērba. Visbeidzot viņa izņēma adatas no grūtnieces matiem.

—   Es vēl nekad neesmu redzējusi kaut ko tik skaistu! — izsaucās Eudfinna, kad zeltaini brūno zīda matu jūra viļņoja ap Kristīnes balto seju. Eudfinnai bija jāsmejas: — Nudien tas taviem matiem nav laupījis ne košumu, ne kuplumu, ka tu tos esi valkājusi vaļā palaistus mazliet ilgāk, nekā pienākas.

Eudfinna ieguldīja Kristīni spilvenos uz grīdas un apsedza viņu ar segu.

—   Tagad iedzer šo te, tad tu ta nejutīsi dzemdību sāpes — pastarpēs pamēģini drusku nosnausties.

Gunulfs dzīrās iet projām. Viņš pienāca pie Kristīnes un noliecās pie tās.

—   Lūdz dievu par mani, Gunulf! — viņa lūgšus lūdzās.

—    Es lūgšu par tevi dievu, kamēr nebūšu tevi redzējis ar bērnu uz rokām — un pēc tam arī vēl, — viņš teica un iebāza Kristīnes roku atkal atpakaļ zem segas.

Kristīne gulēja pussnaudā. Viņa jutās gandrīz pavisam vesela. Sāpju lēkmes gurnos uznāca un pārgāja un uznāca atkal no jauna, bet tās tik ļoti atšķīrās no visa cita, ko tā līdz šim bija sajutusi, ka viņai ikreiz, kad tās norima, likās, it kā viņa tās būtu tikai iedomājusies. Pēc agro rīta stundu mokām un šausmām tai šķita, kā visļaunākais un visgrūtākais jau laimīgi pārciests. Eudfinna klusi staigāja pa istabu, kārstīdama bērna veļu, segas un kažokādas, lai tās pie uguns apsiltu, un šad tad pamaisīdama virumu savos podiņos, tā ka no tiem pacēlās zāļu smarža. Visupēc Kristīne iesnaudās pēc ikkatras sāpju lēkmes, viņai tēlojās, it kā tā būtu Jērunmāju iesalnīcā, kur tai savai mātei bija jāpalīdz nokrāsot lielu audekla gabalu; tie laikam bija novārīto oša mizu un plaucēto nātru tvaiki, kas uzbūra šīs ainas.

Tad nāca bērna saņēmējas, cita pēc citas — saimnieces no dažādām ciema mājām un no Birgsī. Eudfinna piebiedrojās kalpusievām. Uz vakara pusi Kristīne sajuta lielas sāpes. Sievas teica, lai viņa pastaigājoties pa istabu, kamēr vēl jaudājot. Tas viņai likās ļoti nepatīkami — istaba tagad bija pilna ar sievām, un viņai to vidū bija jāstaigā apkārt kā pārdodamai ķēvei. Pastarpām tai bija jāpieļauj, ka svešās sievas to visgarām apspaida un aptausta, un tad viņas visas apspriedās. Vispēdīgi Gunna no Rosvolas — viņa tagad te bija noteicēja — sacīja, lai Kristīne noliekoties uz grīdas. Viņa izrīkoja sievas: dažām bija jāiet gulēt, citām jāpaliek nomodā.

— Jā, ātri tas neies, bet kliedz vien, Kristīn, kad tev sāp, un nebēdā par tām, kas aizmigušas. Mēs taču visas tikai tādēļ vien šeit esam, lai tev palīdzētu, nabaga bērns, — viņa teica maigi un laipni un noglāstīja jaunās sievas vaigu.

Bet Kristīne gulēdama sakodīja savas lūpas jēlas un sasvīdušām rokām ņurcīja segu. Istabā bija tveicīgi karsts, bet sievas sacīja, ka tā vajagot būt. Pēc katras sāpju lēkmes viņai tecēja sviedri.

Sāpju lēkmju starplaikos Kristīne domāja par ēdamo, kas bija jāpasniedz visām šīm sievām. Viņai tā gribējās, lai tās domātu, ka viņas mājā valda kārtība. Tūrbjergai, ēstvārītājai, viņa bija likusi pieliet sūkalas pie ūdens, kurā vārījās svaigā zivs. Kaut tikai Gunulfs to neuzskatītu par gavēņa likumu pārkāpumu! Priesteris Eiriks teica, ka tas neesot nekāds pārkāpums, jo sūkalas neesot pienēdiens un vārāmo ūdeni taču mēdzot izliet tik un tā. Kaltēto zivi, kuru Erlens rudenī bija atvedis, kaimiņienes nedrīkstēja pat nogaršot, jo tā bija maitājusies un tārpu pilna.

Svētā dievmāte Marija,_ — cik ilgi vēl tu nenāksi man palīgā, vai tu domā… ai, kā sāp, kā sāp, kā sāp …

Jāmēģina vēl drusku izturēt, iekām jāpadodas un jasak kliegt…

Eudfinna sēdēja pie pavarda un pieskatīja ūdenskatlus. Kristīne tik ļoti vēlējās, kaut viņai pietiktu dūšas palūgt Eudfinnu pienākt klāt un paturēt viņas roku. Diezin ko viņa būtu devusi, ja tagad varētu paturēt pazīstamu, mīļu roku. Bet viņa kautrējās šo lūgumu izteikt.

Nākamo priekšpusdienu Hūsabija bija iegrimusi tādā kā mulsā klusumā. Rīt bija Marijas misa, un ārdarbus šodien vajadzēja padarīt līdz launaglaikam; bet vīri bija domīgi un izklaidīgi, un izbiedētās kalpones strādāja nevīžīgi. Ļaudis savu jauno saimnieci bija iemīļojuši, un tagad viņi dzirdēja, ka tai neklājoties labi.

Erlens stāvēja pagalmā un sarunājās ar kalēju, pūlēdamies piesaistīt savas domas pie tā, ko kalējs stāstīja. Te pieskrēja Gunnas kundze.

— Ar tavu sievu neiet un neiet uz priekšu, Erlen, — mēs esam izmēģinājušas visus līdzekļus. Tev jānāk uz turieni, varbūt ka tas līdz, ja tu viņu paņem klēpī. Ej istabā un uzvelc īsus svārkus, bet pasteidzies; tādai jaunai sievai, nabadzītei, ir grūti!

Erlens bija notvīcis līdz ausīm. Viņš atcerējās, ka bija dzirdējis runājam: ja sieviete nevarot dzemdēt bērnu, kuru tā paslepen ieņēmusi, tad varot līdzēt tā, ka viņu bērna tēvam iesēdinot klēpī.

Kristīne gulēja uz grīdas, ar vairākām segām apsegta; divas sievietes sēdēja tai līdzās. Jau ienākot, Erlens redzēja, kā viņa aiz sāpēm lokās, kā spiež savu galvu vienas sievas klēpī un groza to šurp un turp. Bet no viņas mutes neizlauzās ne skaņa.

Kad lēkme bija pārgājusi, viņa pacēla savas mežonīgās, baiļu pilnās acis; brūnās, sasprēgājušās lūpas bija pusviru. Uztūkušajā, sasārtušajā sejā nebija vairs ne ēnas no jaunības un daiļuma; pat mati, piejukuši ar salmiem un kažokādu spalvas klumšķiem, bija salipuši netīrā lēkšā. Kristīne paskatījās Erlenā, it kā viņu nemaz nepazītu. Bet, kad tā noprata, kādēļ sievas viņu atsaukušas, tā sparīgi kratīja galvu:

—  Manā pusē nav parasts, ka vīrs stāv klāt, kad sieva dzemdē.

—   Šeit ziemeļos tas reizēm notiek, — Erlens klusi sacīja. — Ja tas spētu drusku saīsināt tavas mokas, manu Kristīn, tad taču …

—   Ai! … — Kad Erlens nometās ceļos pie savas sievas, tā apskāva viņu abām rokām un piekļāvās viņam cieši klāt. Čokurā sarāvusies, tā drebēdama izcīnījās cauri sāpju lēkmei un pat neiekunkstējās.

—   Vai es nevarētu parunāt kādus vārdus divatā ar savu vīru, — viņa aizelsusies ātri teica, kad sāpes bija rimušās. Sievietes aizgāja.

—   Vai viņa tai brīdī cieta dzemdību sāpes — toreiz, kad tu viņai apsolīji to, ko viņa teica, — ka tu viņu precēšot, kad tā būšot atraitne, — vai tas bija tonakt, kad Orms dzima? — čukstēja Kristīne.

Erlenam pietrūka elpas, it kā kāds viņam būtu iesitis pa sirdi. Tad viņš strauji pakratīja galvu.

—   Tonakt es biju cietoksnī, mani vīri stāvēja sardzē. Es viņai to apsolīju, kad otrā rītā atgriezos mūsu mājvietā un zēns man tika ielikts rokās… Vai tu te gulēdama visu laiku par to vien domāji, Kristīn?

—  Jā. — Kristīne atkal cieši apskāva Erlenu, bet viņu no jauna pārņēma sāpju vilnis. Erlens noslaucīja sviedrus, kas tai tecēja pār seju.

—  Tagad tu to zini, — viņš teica, kad Kristīne atkal gulēja mierīgi. — Vai tu tomēr negribētu, ka es palieku pie tevis, kā Gunnas kundze man ieteica darīt?

Kristīne tikai purināja galvu. Un galu galā sievām tomēr bija jāraida Erlens projām.

Bet līdz ar to likās, it kā būtu salauzts Kristīnes pretestības spēks. Viņa jau kliedza ārprātīgās bailēs, kad juta sāpes vēl tikai tuvojamies, un vaimanādama lūdzās pēc palīdzības. Bet, kad sievas teicās atkal pasaukt Erlenu, viņa kliedza «nē» — labāk viņa cieta nāves mokas.

Gunulfs un ķesteris, kas bija atnācis viņam līdzi, devās uz baznīcu, lai nodziedātu vakara aizlūgumu. Visi Hūsabijas ļaudis, kas neuzturējās pie dzemdētājas, gāja kopā ar viņiem. Bet Erlens izzagās no baznīcas, kad dziedājums vēl nebija beidzies, un aizstaigāja uz dienvidēku pusi.

Rietumos, viņpus ielejas, debess virs kalnājiem bija dzeltensārta —^pavasarīgā vakarkrēsla bija dzidra, gaiša un liega. Šur tur iedegās kāda zvaigzne — pavisam balta pie gaišajām debesīm. Lejā pie ezera pāri birztalai peldēja miglas skranda. Saules pusē sniegs tīrumos vietām jau bija nogājis. Gaiss smaržoja pēc zemes un kūstoša sniega.

Mazistaba atradās pagalma rietumdaļā iepretim ielejai. Erlens aizgāja uz turieni un nostājās ēkas aizpusē. Pieslienoties pie sienas, viņš baļķos vēl juta saules siltumu. Ak, kā viņa kliedza! Erlens, zēns būdams, reiz bija dzirdējis bļaujam teli, kas bija iekļuvusi lāča nagos. Tas bija noticis kalnu ganībās. Arnbjērns, gans, un viņš bija skrējuši uz mežu. Erlens vēl atcerējās, ka uzslējās stāvus kaut kas pinkains, kas izveidojās par lāci ar sarkanu, svelmīgu rīkli. Arnbjērna šķēps pārlūza vidū pušu, kad lācis tam uzsita ar ķetnu; tad Arnbjērns paķēra Erlena šķēpu, jo zēns aiz šausmām stāvēja kā piekalts. Tele gulēja pie zemes — dzīva, bet viena ciska un tesmenis tai bija nokosts.

— Manu Kristīn, ak, manu Kristīn, — dievs apžēlojies savas svētās mātes dēļ! — Erlens aizbēga atpakaļ uz baznīcu.

Kalpones ienesa lielistabā vakariņas. Viņas neuzcēla galda dēli, bet nolika ēdienus uz pavarda malas. Vīrieši paņēma maizi un zivi un aiznesa to uz soliem, atsēdās katrs savā vietā un klusēdami drusku iekoda, bet likās, it kā nevienam no viņiem nebūtu īstas ēstgribas. Pēc maltītes neviens nenovāca traukus un neviens no vīriešiem nepiecēlās, lai dotos pie miera. Viņi palika sēžam un, nerunādami ne vārda, raudzījās ugunī.

Erlens bija ieslēpies kaktā aiz gultas — viņš nespētu paciest, ja kāds tagad skatītos viņam sejā!

Priesteris Gunulfs bija iededzis mazu eļļas lampiņu un to nolicis uz dižsēdekļa paroces. Viņš pats sēdēja līdzās uz sola ar grāmatu rokā, viņa lūpas mazliet kustējās — bez apstājas un bez jebkādas skaņas.

Te piecēlās Ulfs Haldūra dēls. Piegājis pie pavarda, viņš paņēma mīkstas maizes klaipu un sameklēja malkas pagali. Tad viņš iegāja kaktā pie ārdurvīm, kur sēdēja vecais Ons. Aizslēpušies aiz Ulfa apmetņa, viņi abi kaut ko darīja ar maizi; Ons tesa un graizīja malkas pagali. Pārējie vīrieši reizēm uz viņiem pazagšus paskatījās. Pēc kāda laiciņa Ulfs un Ons piecēlās un izgāja ārā.

Gunulfs nolūkojās viņiem pakaļ, bet nekā nesacīja. Viņš skaitīja tālāk savas lūgšanas.

Kāds jauns puisis pa miegam nokrita no sola uz grīdas. Viņš uzcēlās un apmulsis raudzījās apkārt. Tad tas nopūtās un atkal atsēdās.

Ulfs Haldūra dēls un Ons klusi ienāca atpakaļ istabā un atsēdās turpat, kur viņi pirmāk bija sēdējuši. Vīrieši uz viņiem pameta acis, bet neviens neteica ne vārda.

Pēkšņi Erlens uztrūkās kājās. Viņš skrēja pār istabu pie saimes ļaudīm. Viņa seja bija pelēka kā zeme, viņa acis iegrimušas.

—  Vai neviens no jums nezina padomu, — tas čukstēja. — Tu, On!

—   Nelīdzēja, — tāpat čukstus atbildēja Ulfs.

—   Laikam jau tā nolikts, ka viņa šo bērnu nedrīkst paturēt, — teica Ons, noslaucīdams sev padeguni. — Tur nelīdz ne asinis, ne burvju raksti. Žēl gan, Erlen, ka tev šī mīlīgā sieva tik drīz jāzaudē.

—   Ak, nerunā jel tā, it kā viņa jau būtu mirusi! — lūdzās Erlens salauzts un izmisis. Viņš iegāja atpakaļ savā kaktā un metās ar galvu pret gultas kājgali.

Kāds vīrs izgāja ārā un atkal atnāca atpakaļ.

—   Mēness ir uzlēcis, — viņš sacīja. — Drīz būs rīts.

Necik ilgi pēc tam lielistabā ienāca kundze Gunna. Viņa atslīga uz ubagu sola pie ārdurvīm — viņas sirmie mati bija sacēlušies gaisā, galvauts noslīdējis uz pakauša.

Vīrieši uzslējās — lēnām piegāja tai klāt.

—   Vienam no jums jānāk man līdzi un jātur viņa ciet, — kundze Gunna teica raudādama. — Mēs vairs nejaudājam … Tev jāiet pie viņas, Gunulf, — neviens nevar zināt, kā tas vēl beigsies.

Gunulfs piecēlās un iebāza lūgšanu grāmatu jostas kabatā.

—   Tev arī jānāk, Erlen, — teica vecā sieva.

No mazistabas durvīm viņam skanēja pretī aizlauzta, aizsmakusi rēkšana. Erlens drebēdams apstājās. Starp dažām raudošām sievām pavīdēja Kristīnes pārviebtā, svešā seja — viņa gulēja uz ceļiem, un tās citas viņu balstīja.

Piedurvē pie soliem bija nometušās dažas kalpones; viņas vienā laidā skaļi lūdza dievu. Erlens nokrita pie zemes viņām blakus un paslēpa savu galvu rokās. Kristīne kliedza un kliedza, un pie katra kliedziena viņš it kā sastinga neticīgās šausmās. Vai tad tā varēja būt…

Vienreiz Erlens uzdrošinājās paskatīties. Tagad Kristīnes priekšā uz ķeblīša sēdēja Gunulfs, viņu turēdams zem padusēm. Kundze Gunna, nometusies uz ceļiem tai līdzās, bija ar rokām apņēmusi viņas vēderu, bet Kristīne nāves bailēs pretojās, gribēdama viņu nogrūst nost.

—   Ak nē, ak nē, laid mani vaļā — es vairs nevaru — dievs, dievs, palīdzi man …

—   Tagad dievs tev drīz palīdzēs, Kristīn, — viņu ikreiz mierināja priesteris. Viena no sievām turēja bļodu ar ūdeni, pēc katras sāpju lēkmes viņš saslapināja drānu un ar to noslaucīja vājnieces seju — līdz pašām matu saknēm un starp lūpām, jo no mutes tecēja gļotas.

Tad Kristīne iespieda galvu Gunulfa rokās un uz brīdi iesnaudās, bet jaunas mokas viņu drīz vien atkal izrāva no snaudas. Un priesteris vienmēr atkārtoja:

—   Tagad, Kristīn, tev drīz būs līdzēts.

Neviens vairs nezināja, cik vēla jau ir nakts. Pa dūmu lūku jau ņirdzēja palsa rīta gaisma.

Un tad pēc gara, ārprātīga izbaiļu spiedziena iestājās pilnīgs klusums. Erlens manīja, ka sievas top rosīgas, viņš gribēja pacelt acis; bet tad kāds sāka raudāt pilnā kaklā, un viņš atkal sakņupa — viņš neiedrīkstējās uzzināt patiesību.

Te Kristīne atkal iekliedzās — skaņš, mežonīgs izmisuma brēciens, kas nelīdzinājās pirmītējai trakajai, necilvēciskai zvēra rēkoņai. Erlens spēji pacēla galvu.

Gunulfs stāvēja pieliecies un turēja Kristīni, kas vēl vienmēr bija uz ceļiem. Nāvīgās šausmās viņa stingu skatu raudzījās uz kaut ko aitādā ievīstītu kundzes Gunnas rokās. Jēlā, tumšsarkanā masa izskatījās kā nokauta lopa iekšas.

Priesteris piekļāva svaineni cieši sev klāt.

—   Manu Kristīn, tu esi dzemdējusi tik jauku un skaistu dēlu, par kādu jebkura māte dievam varētu tikai pateikties, — un viņš elpo! — viņš strauji noteica, pagriezdamies pret raudošām sievām. — Viņš elpo — dievs nebūs tik nežēlīgs, ka neuzklausīs mūsu lūgšanas.

Tas notika, priesterim vēl runājot. Mātes gurdajās, sajukušajās smadzenēs atdzīvojās pusaizmirsta aina — pumpurs klostera dārzā — kaut kas, no kā lauzās ārā sarkanas, saburnītas zīda skrandas — tās izpletās un tapa par ziedu.

Bezveida kunkulis sakustējās — tas bija dzīvs — viņš pastaipījās un kļuva par mazmaziņu bērniņu cilvēka izskatā, sarkanu kā vīns. Tam bija rokas un kajas un pēdas, un plaukstas, pie kuram bija pilnīgi attīstījušies pirkstiņi — viņš paķepurojās un iekunkstējās …

—   Cik maziņš, maziņš, maziņš viņš ir! — Kristīne iesaucās smalkā, aizlūzušā balsī un saļima smiedama un raudādama. Sievas visapkārt skaļi iesmējās un noslaucīja sev asaras. Gunulfs nodeva Kristīni viņu rokās.

—   Ielieciet bērnu abrā, tad tas varēs labāk pabrēkt, — teica priesteris, sekodams sievām, kas nesa jaunpiedzimušo uz pavarda pusi.

Kad Kristīne atžirga no ilgā ģīboņa, viņa gulēja gultā. Viņai bija novilktas riebīgās sasvīdušās drēbes, un viņa svētlaimīgi juta, kā locekļos atkal strāvo siltums un spirgtums — sievas tai visapkārt bija aplikušas maisiņus ar tikko novārītām nātrēm un bija to vēl apsegušas ar siltām segām un kažokādām.

Kad Kristīne gribēja ierunāties, kāds viņu apsauca. Istabā bija pavisam kluss. Un klusumā ieskanējās balss, kuru viņa sākumā nepazina:

—  Nikulāuss — tēva, dēla un svētā gara vārdā …

Nošļakstēja ūdens.

Kristīne mazliet pacēlās uz elkoņa un skatījās. Pie pavarda stāvēja priesteris baltā tērpā, un Ulfs Haldūra dēls patlaban izcēla pliku, sarkanu, spārdīgu bērnu no liela misiņa trauka, padeva to kūmai un paņēma pretī degošo sveci.

Viņa bija dzemdējusi šo bērnu, to, kas tagad tā brēca, ka gandrīz pilnīgi pārbrēca priestera vārdus. Bet viņa bija tik nogurusi — viņa bija vienaldzīga pret visu un gribēja gulēt.

Te tā sadzirdēja sava vīra balsi.

—  Viņa galva — kāda viņam dīvaina galva, — Erlens nobijies ātri teica.

—   Tā ir sapampusi, — kāda sieva mierīgi atteica. — Nav nekāds brīnums, šim puisim par savu dzīvību bija sīvi jācīnās.

Kristīne kaut ko sauca. Viņai bija tā, it ka tā pamostos līdz pašiem sirds dziļumiem, — tas bija viņas dēls, un viņš bija cīnījies par savu dzīvību, tāpat ka viņa.

Gunulfs spēji pagriezās uz viņas pusi un pasmējās. Paņēmis mazo, balto vīstokli no kundzes Gunnas klēpja, viņš to aiznesa uz gultu. Viņš ielika puisēnu mātes rokās. Kristīne, aiz laimes un mīlestības gluži slāba, pieglauda savu vaigu sārtajam plankumiņam baltajās linu drānās — tā bija maza sejiņa, mīksta kā zīds.

Viņa pacēla acis uz Erlenu. Jau reiz agrāk viņa to tādu bija redzējusi — ar tik pelēku un izmocītu seju. Viņa nevarēja atcerēties, kad, — viņas galva bija tik smaga un apdullusi, bet viņa zināja — tas bija labi, ka viņa to neatceras. Un bija labi uz Erlenu paskatīties, kā tas tur stāvēja kopā ar brāli — priesteris vienu roku bija uzlicis viņam uz pleca. Kristīni pārņēma drošuma sajūta un bezgalīgs miers, kad tā raudzījās uz stalto vīrieti amata tērpā. Paplatā, kalsnā seja zem melnā matu vainaga pauda spēku, bet viņa smaids bija jauks un labs.

Erlens ietrieca savu dunci baļķu sienā aiz mātes un bērna.

—   Tagad tas vairs nav vajadzīgs, — smējās priesteris. — Zēns taču ir nokristīts.

Kristīnei ienāca prātā, ko brālis Edvins reiz bija sacījis. Tikko kristīts bērns esot tikpat svēts kā svētie eņģeļi debesīs. Vecāku grēki esot nomazgāti, bet pats viņš vēl neesot grēkojis. Bikli un saudzīgi viņa noskūpstīja mazo sejiņu.

Pienāca kundze Gunna. Viņa bija nomocījusies un piekususi, un pārskaitusies uz tēvu, tāpēc ka tas nebija pratis ne ar vārdu pateikties sievām, kas bija nākušas palīgā. Un priesteris bija paņēmis bērnu no viņas klēpja un pienesis to mātei; tas būtu bijis jādara viņai — gan tādēļ, ka viņa bija bērnu saņēmusi, gan arī tādēļ, ka viņa bija kūma.

—   Tu savu dēlu nemaz vēl neesi apsveicis, Erlen, nedz arī to paņēmis savās rokās, — viņa dusmīgi teica.

Erlens izņēma zīdaini no mātes rokām un uz īsu mirkli piekļāva savu vaigu pie viņa sejas:

—   Es gan laikam tevi tā īsti nemaz nevarēšu mīlēt, Nokve, iekām nebūšu aizmirsis, ka tu savu māti tik briesmīgi esi mocījis, — viņš sacīja un atkal noguldīja puisēnu Kristīnei līdzās.

—   Jā, viņš jau laikam būs tas vainīgais, — vecā sieva bargi noteica. Gunulfs smējās, un tad smējās arī kundze Gunna. Viņa gribēja paņemt bērnu un to ielikt šūpulī, bet Kristīne tik ļoti lūdzās, lai to vēl kādu brītiņu atstājot pie viņas. Un, apskāvusi dēlu, viņa uz vietas iemiga, tikko pamanīdama, ka Erlens tai pieskaras — pavisam liegi, it kā baidītos tai nodarīt sāpes.

V

Desmitajā dienā pēc bērna piedzimšanas Gunulfs teica savam brālim, kad viņi no rīta vieni paši bija lielistabā:

—  Tagad gan būs laiks laist ziņu tavas sievas radiem.

—   Man šķiet, ka nav nekāda steiga, — atteica Erlens. — Nav taču ticams, ka tie tur Jērunmājās diez kā priecāsies, uzzinot, ka šeit jau atradies dēls.

—   Vai tu domā, — jautāja Gunulfs, — ka Kristīnes māte rudenī nebūs jau noģiduši, ka viņas meita nav viena? Tagad tā droši vien ir noraizējusies.

Erlens nekā neatbildēja.

Bet drusku vēlāk, kad Gunulfs sēdēja mazistabā, ar Kristīni tērzēdams, tur ienāca Erlens. Viņam bija kažoka cepure galvā, īsi, biezi vadmalas svārki mugurā un kājā garas bikses un pinkaini kažokādas zābaki. Viņš noliecās pie sievas un noglāstīja tai vaigu.

—   Nu, manu Kristīn, vai lai es neaiznesu sveicienu uz Jērunmājām, jo tagad es došos uz dienvidiem un ziņošu par mūsu dēlu.

Kristīnei sakāpa asinis vaigos, viņa izskatījās tikpat nobijusies, cik priecīga.

—   Vairāk tavs tēvs no manis nevar prasīt, — nopietni teica Erlens, — kā to, ka es pats ierodos ar šo ziņu.

Kādu laiciņu Kristīne gulēja klusēdama.

—   Pasaki viņiem, — tā klusi teica, — ka es katru dienu, kopš esmu projām no mājām, ilgojos krist tēvam un mātei pie kājām un izlūgties viņu piedošanu.

Pēc brīža Erlens aizgāja. Kristīnei neienāca prātā pavaicāt, kādā veidā viņš dosies ceļā. Bet Gunulfs izgāja brālim līdzi pagalmā. Arā pie mājas sienas blakām namdurvīm bija pieslietas slēpes un spieķis ar dzelzs uzgali.

—  Ar slēpēm? — jautāja Gunulfs. — Kas tevi pavadīs?

—   Neviens! — smējās Erlens. — Tas taču tev jāzina vislabāk, Gunulf, ka ar slēpēm nav viegli tikt man līdz.

—   Man šķiet, tu esi pārdrošs, — sacīja priesteris. — Tā stāsta, ka šogad kalnu mežos esot daudz vilku.

Erlens tikai smējās un sāka sev siet pie kājām slēpes.

—   Man liekas, līdz saulei es būšu pie Jeitskāras kalnu ganībām. Tagad jau ilgi ir gaišs. Aizparīt vakarā es varu būt Jērunmājās.

—   Gabals no Jeitskāras līdz braucamam ceļam ir bīstams — tur ir arī nejauka migla. Un tu taču zini, ka ziemas laikā kalnu ganībās ir baigi.

—   Tu jau vari man patapināt savas šķiltavas, — atkal smējās Erlens, — tādam gadījumam, ja man ar savējām būtu jāmet kādai laumai, kad tā tīkotu pēc tādas laipnības, kādu parādīt precētam vīram nepieklājas. Paklausies, brāl, tagad es daru pēc tava prāta, es dodos pie Kristīnes tēva, lai viņš prasītu no manis grēku izpirkumu, kāds tik viņam šķiet vēlams, bet, kādā veidā es dodos ceļā, to nu ļauj izlemt man pašam.

Ar to Gunulfam bija jāapmierinās. Bet saimes ļaudīm viņš stingri piekodināja Kristīnei nestāstīt, ka Erlens devies ceļā viens pats.

Gaišdzeltenas debesis pletās dienvidos pār kalnu zilganajiem sniegājiem tai vakarā, kad Erlens baznīcai garām drāzās lejā pa nogāzi, tā ka sniega sērsna tik tā vien čirkstēja un gurkstēja. Augstu gaisā vakara krēslā spīdēja balts, rasots pusmēness.

Jērunmājās pa jumtu lūkām mutuļoja tumši dūmi pret dzidri bālajām debesīm. Vakara klusumā salti un vienmērīgi atskanēja cirvja cirtieni.

Pievārtē nācējam riedams metās pretī suņu bars. Pagalma vidū tipināja pulciņš pinkainu kazu, kas dzidrajā nokrēslā izskatījās pavisam tumšas. Tās krimta kaudzē sakrautus egļu zarus. Trīs ziemīgi apģērbti bērni skraidīja tām pa vidu.

Miers šajās mājās Erlenu dīvaini dziļi aizkustināja. Neveikli juzdamies, viņš stāvēja un gaidīja Lavransu, kas svešajam nāca pretī; sievastēvs bija stāvējis pie malkas šķūņa un sarunājies ar kādu vīrieti, kas cirta kārtis jaunai sētai. Saskatījis svešiniekā savu znotu, Lavranss spēji apstājās un strauji iedzina zemē šķēpu, kuru bija turējis rokā.

—   Vai tu esi ieradies? — viņš klusi vaicāja. — Viens pats?… Vai kaut kas — kaut kas … Kā tas gadījies, ka tu tā esi ieradies … — viņš jautāja pēc brīža.

—   Tas gadījās tā. — Erlens saņēmās un raudzījās sievastēvam acīs. — Man likās, ka mazāk es nevarēju darīt — man bija jāierodas pašam un jāatnes jums šī vēsts: Marijas misas dienas rītā Kristīne dzemdēja dēlu… Jā, viņa jūtas labi, — viņš ātri piemetināja.

Lavranss stāvēja klusēdams. Viņš iecirta zobus apakšlūpā — viņa zods iedrebējās.

—   Tās gan ir jaunas ziņas! — viņš teica pēc kāda brīža.

Mazā Ramborga bija pienākusi klāt un nostājusies tēvam līdzās. Viņa pacēla acis, pārpārim notvīkuši.

—  Ciet klusu! — Lavranss viņai bargi uzsauca, lai gan meitene nebija teikusi ne vārda, tā bija tikai nosarkusi. — Nestāvi te — ej projām …

Vairāk viņš nekā nesacīja. Erlens stāvēja, uz priekšu saliecies, ar kreiso roku aptvēris spieķi. Viņš lūkojās uz zemi — sniegā. Labo roku tas bija iebāzis azotē. Lavranss rādīja uz to:

—   Vai tu esi ievainojis roku?

—   Mazlietiņ, — atbildēja Erlens. — Es vakarvakarā tumsā pie kādas klints sadauzīju roku.

Lavranss satvēra Erlena rokas locītavu un to uzmanīgi aptaustīja.

—   Man liekas, kauls nav lauzts, — viņš sacīja. —Tu pats to vari pateikt viņas mātei.

Viņš gāja uz mājas pusi, kad Rangnfrīda iznāca ārā pagalmā. Izbrīnījusies tā nolūkojās savā vīrā — tad tā ieraudzīja Erlenu un ātri pienāca viņam klāt.

Nebilzdama ne vārda, viņa noklausījās, kā Erlens pa otram lāgam paziņoja ziņojamo. Bet viņas acis metās valgas un spožas, kad znots beidzot teica:

—       Es domāju, ka tu varbūt jau agrāk kaut ko nojauti, iekām viņa rudenī no šejienes aizgāja, — ka tu varbūt esi baiļojusies viņas dēļ…

—   Tas ir jauki no tevis, ka tu par to iedomāji, — Rangnfrīda nedroši teica. — Es tiešām esmu baiļojusies katru dienu, kopš tu viņu mums esi atņēmis.

Lavranss atnāca atpakaļ.

—   Te ir lapsas tauki — es redzu, znot, ka tu esi nosaldējis zodu. Tev būs mazliet jāuzkavējas priekšnamā, gan Rangnfrīda par to gādās, ka tu atkūsti. Kā ir ar tavām kājām — tev jānoaun zābaki, lai mēs varētu paskatīties …

Kad saime bija sapulcējusies vakariņu reizē, Lavranss pavēstīja jauno ziņu un lika atnest stipro alu, lai ļaudis varētu palīksmoties. Tomēr iedzeršana neradīja tādu īstu jautrību — paša saimnieka priekšā stāvēja kauss ar ūdeni. Lavranss lūdza Erlenu viņu aizbildināt, jo viņš jau zēna gados esot nosolījies gavēņa laikā dzert tikai ūdeni. Tā ļaudis sēdēja diezgan klusi, un valodas — ar visu labo alu — raisījās gausi. Šad tad pie Lavransa pienāca bērni; viņš tiem gan aplika roku, kad tie piespiedās viņam pie ceļiem, bet uz viņu jautājumiem atbildēja izklaidīgi. Ramborga bija strupa un nelaipna, kad Erlens mēģināja ar viņu pajokot, — tā gribēja parādīt, ka viņai šis svainis nepatīk. Viņai tagad bija astotā vasara, un tā bija ņipra un skaista, bet nemaz nelīdzinājās savām māsām.

Erlens apjautājās, kas tie esot par bērniem. Lavranss paskaidroja, ka zēns esot Hovars Truna dēls, Sunbūmāju pastarītis. Viņam tur — pieaugušo brāļu un māsu vidū — esot garlaicīgi, un tā viņš nupat ziemsvētkos sadomājis doties līdzi savai tēvmāsai. Meitene esot Helga Rolfa meita. Braucot mājās no Blākarsarvas bērēm, radiem vajadzējis bērnus ņemt līdzi; tiem bijis bezgala grūti redzēt savu tēvu tādu, kāds viņš toreiz bijis. Ramborgai tiekot liels jaukums no šiem radu bērniem.

— Mēs ar Rangnfrīdu topam veci, — teica Lavranss. — Un šī te ir draiskāka un kustīgāka par Kristīni. — Viņš pārlaida roku pār savas meitas cirtainajiem matiem.

Erlens atsēdās līdzās sievasmātei, un viņa to iztaujāja par Kristīnes radībām. Znots redzēja, ka arī Lavranss klausās. Bet tad tas piecēlās un paņēma savu cepuri un apmetni, teikdamies aiziet uz mācītāja mājām un paaicināt priesteri Eiriku atnākt pie viņiem iedzert alu.

Lavranss gāja uz Rūmunmājām pa cieti nomītu taku pārtiešus pa tīrumiem. Mēness taisījās rietēt, bet virs baltajiem kalniem spīguļoja tūkstošiem zvaigžņu. Lavranss cerēja priesteri atrast mājās — ilgāk viņš vairs nejaudāja nosēdēt kopā ar tiem citiem.

Bet, iegriezies ceļā, kas pa sētstarpu veda uz Rūmunmājām, viņš redzēja sev tuvojamies svecīti. To nesa vecais Euduns; pamanīdams, ka uz ceļa ir cilvēks, viņš paskandināja sudraba zvaniņu. Lavranss Bjergulfa dēls nometās ceļos sētmalas sniega kupenā.

Euduns pagāja garām ar svecīti un zvaniņu, kas noskanēja gaiši un maigi. Eudunam sekoja priesteris Eiriks uz zirga. Jādams garām vīram, kas tur bija nokritis uz ceļiem, viņš augsti pacēla vissvētāko un, sāņus nepaskatījies, klusi aizjāja tālāk, kamēr Lavranss palocījās un pastiepa rokas, sveicinādams savu pestītāju.

Aiz priestera jāja Einars Nūfas dēls — tātad ar veco gāja uz beigām! Ak, jā. Lavranss noskaitīja visas lūgšanas mirējiem, iekām piecēlās, lai dotos mājās. Šī sastapšanās ar dievu nakts vidū viņu tomēr bija ļoti stiprinājusi un nomierinājusi.

Kad viņi bija aizgajuši gulēt, Lavranss jautaja savai sievai:

—  Vai tu par to kaut ko zināji — ka ar Kristīni ir tā?

—  Vai tad tu to nezināji? — Rangnfrīda atjautāja.

—   Nē. — Vīrs atbildēja tik strupi, ka viņa noprata: šādas domas viņam tomēr reizēm būs uzpeldējušas.

—   Man šovasar kādu laika sprīdi bija gan tā kā bail, — vilcinādamās teica māte. — Es vēroju, ka viņa nepanes ēdienu. Bet vēlāk es atkal domāju, ka esmu alojusies. Viņa šķita tik priecīga visu to laiku, kamēr mēs posāmies uz kāzām.

—   Jā, viņai jau bija arī iemesls priecāties, — tēvs atteica mazliet zobgalīgi. Bet ka viņa tev nekā nav sacījusi, tev, savai mātei…

—   Jā, tagad tu par to domā, tagad, kad viņa ir paklupusi, — ar rūgtumu noteica māte. — Tu taču zini, ka Kristīne pie manis patvērumu nekad nav meklējusi.

Lavranss nekā vairs nesacīja. Pēc brītiņa viņš sievai laipni novēlēja labu nakti un klusi nolikās tai līdzās. Viņš juta, ka miegs nenāks labu laiku.

Kristīne — Kristīne — viņa mazā meitiņa …

Ne ar pušplēstu vārdiņu viņš nebija pieskāries tam, ko Rangnfrīda tonakt bija atklājusi. Un, ja viņa bija kaut cik taisnīga, tad nevarēja savam vīram neko pārmest; viņš nebija tai licis just, ka vēl domā par šo atklājumu. Viņš nebija kļuvis pret viņu citāds — tas drīzāk bija centies viņai parādīt vēl sirsnīgāku draudzību un mīlestību. Bet šoziem tas negadījas pirmo reizi, kad viņš Rangnfrīdā juta šādu rūgtumu vai manīja, ka tā meklē kādu apslēptu apvainojumu nevainīgos vārdos no viņa puses. Viņš to nespēja saprast un nezināja nekādu padomu. Lai tad tā arī būtu.

—   Mūsu tēvs debesīs … — Viņš lūdza par Kristīni un viņas bērnu. Un tad viņš lūdza par sievu un par sevi pašu. Visbeidzot tas lūdza dievu piešķirt viņam spēku pacietīgi panest Erlenu Nikulāusa dēlu, kamēr viņš spiests redzēt to savās mājās.

Lavranss negribēja pieļaut, ka meitasvīrs dodas mājup, iekām nav noskaidrojies, kāda rakstura ir viņa ievainojums. Un Lavranss negribēja, ka Erlens dodas ceļā viens pats.

— Kristīne ļoti priecātos, ja jūs dotos man līdzi,— viendien teica Erlens.

Lavranss kādu brītiņu klusēja. Tad viņam bija visādi iebildumi. Rangnfrīda gan laikam negribēšot palikt mājās viena. Un, ja viņš došoties tik tālu projām, tad diezin vai uz pavasara darbiem tikšot atpakaļ. Bet galu galā viņš Erlenam tomēr devās līdzi — bez pavadoņa; viņš nolēma braukt mājās ar kuģi — līdz Reumsdālei; no turienes caur ieleju ar zirgiem — pa ceļam visur bija paziņas, kas viņam varēja patapināt zirgus.

Viņi daudz nerunāja, bet iztika labi viens ar otru. Lavransam bija ļoti jāpiepūlas, lai tiktu znotam līdzi; viņš negribēja ierādīt, ka viņa gaita tam par ātru. Bet Erlens to pamanīja un tūlīt Lavransam pielāgojās. Viņš ļoti centās sievastēvam izpatikt, un viņš prata izturēties maigi un mierīgi, kad vēlējās iegūt kāda cilvēka labvēlību.

Trešajā vakarā viņi nolēma pārnakšņot kādā akmeņu būdā. Laiks bija nejauks un miglains, bet Erlens, šķiet, gāja savu ceļu tikpat droši. Lavranss bija pamanījis, ka Erlens apbrīnojami labi pārzina visas zīmes un pazīmes gaisā un virs zemes, tāpat arī ikkatra dzīvnieka dabu un paradumus. Un znots aizvien zināja, kur viņš atrodas. Un visu to, ko Lavranss, kā jau cilvēks, kas pieradis pie kalniem, bija apguvis skatoties, klausoties un paturot atmiņā, visu to Erlens šķita zinām pats no sevis. Viņš pats par to smējās — viņš tikai paļaujoties uz savu nojautu.

Akmeņu būdu viņi tumsā atrada taisni tādā stundā, kādu Erlens bija noteicis. Lavransam ienāca prātā, ka viņš reiz šādā naktī bija ierausies sniegā bultas šāviena attālumā no paša zirgu būdas … Akmeņu būda bija tā iesnigusi, ka viņiem vajadzēja tajā ielīst pa dūmu lūku. Erlens lūkai aizķlāja priekšā zirga ādu, kuru viņš atrada turpat būdā, un piestiprināja to ar malkas šķilām, sabāžot tās baļķu starpās. Ieputināto sniegu viņš ar slēpi pagrūda sāņus un tad iekurināja uguni ar sasalušām malkas pagalēm, kas bija sakrautas blakus pavardam. Pēc tam viņš izvilka no pasoles trīs vai četrus baltos teterus, kurus tas, dodoties uz dienvidiem, šeit bija paslēpis. Tos viņš ieķepināja klona mālā, kas pavarda tuvumā bija atkusis; šīs māla pikas viņš iemeta ogļu kvēlē.

Lavranss gulēja izstiepies uz velēnu sola, kur Erlens viņam, cik labi varēdams, no mugursomām un mēteļiem bija uztaisījis vietu.

—  Tā karavīri darās ar nozagtām vistām, Erlen, — smējās Lavranss.

—   Jā, kalpodams grāfam, es šo to esmu iemācījies, — tāpat smējās Erlens.

Tagad Erlens bija žirgts un dzīvs, nevis rāms un tāds kā vienaldzīgs, kādu sievastēvs to palaikam bija redzējis. Sēdēdams uz klona iepretim solam, viņš sāka stāstīt par tiem gadiem, kad Hallandē bija kalpojis grāfam Jākupam. Viņš bija bijis cietokšņa sardzes priekšnieks un ar trim maziem kuģiem apsargājis jūras krastmalu. Erlenam bija tāda acu izteiksme kā bērnam — viņš neplātījās, viņš ļāva tikai mēlei vaļu. Lavranss gulēdams viņā nolūkojās.

Lavranss bija lūdzis no dieva pacietību panest šo znotu — tagad viņš gandrīz vai skaitās pats uz sevi, tādēļ ka Erlens viņam patika labāk, nekā viņš vēlējās, lai tas viņam patiktu. Lavranss atcerējās, ka arī tonakt, kad dega Jērunmāju baznīca, znots viņam bija paticis. Erlena garais augums nebija vainojams, ka viņam trūka vīrišķības. Tēvam sāpīgi iedūrās sirdī — žēl gan, Erlens būtu spējis paveikt ko vairāk nekā tikai pavest sievietes. Bet viss cits, ko viņš dzīvē bija padarījis, bija gandrīz tikai tādi zēna nedarbi. Ja būtu tādi laiki, ka valdnieks varētu šo vīru piesaistīt pie sevis un likt viņu lietā… Bet tagad pasaule bija tāda, ka vīram daudzkārt bija jāspriež pašam, — un cilvēkam ar tādu stāvokli kā Erlenam taču vajadzēja gādāt par savu un vēl par daudzu citu labklājību … Un tas bija Kristīnes vīrs …

Erlens paskatījās uz sievastēvu. Viņš kļuva nopietns. Un tad sacīja:

—   Es jums gribēju ko palūgt, Lavrans, kamēr mēs vēl neesam sasnieguši manas mājas, — pasakiet man, kas jums ir uz sirds.

Lavranss klusēja.

—   Jūs zināt, — Erlens turpināja tikpat nopietni, — ka es labprāt gribu krist jums pie kājām, kādā veidā tik jūs vēlaties, un izpirkt savu grēku tā, kā jums šķiet vēlams manai pārmācībai.

Lavranss ielūkojās jaunā vīrieša sejā, tad viņš tā savādi pasmaidīja.

—      Būs grūti, Erlen, — man teikt un tev darīt. . . Tev tagad būs jādod pienācīga dāvana Sunbū baznīcai un priesteriem, kurus jūs esat vazājuši aiz deguna, — viņš iekarsis noteica. — Es negribu vairs par to runāt! … Ar jaunību tu arī vairs nevari aizbildināties. Godprātīgāk būtu bijis, Erlen, ja tu man būtu kritis pie kājām, iekām es jums rīkoju kāzas.

—    Jā, — sacīja Erlens, — bet toreiz es nezināju, ka stāvoklis ir tāds un ka jums nodarītā pārestība nāks gaismā.

Lavranss uztrūkās sēdus.

—   Vai tu precoties nezināji, ka Kristīne? …

—   Nē, — atbildēja Erlens, pavisam nolaidies. — Mēs bijām turpat divus mēnešus apprecējušies, kad es to pamanīju.

Lavranss uz viņu paskatījās mazliet izbrīnījies, bet neko neteica. Tad Erlens atkal sāka runāt — vājā un nedrošā balsī:

—   Es priecājos, sievastēv, ka jūs nācāt man līdzi. Kristīne viņziem bija tik grūtsirdīga — viņa gandrīz negribēja ar mani parunāt. Daudzreiz es tiku nodomājis, ka viņai netīk ne dzīve Hūsabijā, ne dzīve ar mani.

Lavranss atbildēja pasalti un noraidoši:

—   Tā laikam ir ar visām jaunām sievām … Tagad, kad viņa ir atkal vesela, jūs laikam būsit tikpat labi draugi kā senāk, — viņš piebilda pasmīnēdams.

Bet Erlens sēdēja un ar stīvu skatu lūkojās ogļu kvēlē. Tagad viņš to pēkšņi zināja pavisam skaidri, bet nojaust nojauta jau tobrīd, kad pirmo reizi ieraudzīja mazo sarkano bērna seju pie Kristīnes baltā pleca: viņu starpā nekad vairs nebūs tā, kā bija.

Kad tēvs iegāja mazistabā pie Kristīnes, viņa gultā uztrausās sēdus un izstiepa rokas nācējam pretī. Viņa apskāva tēva plecus abām rokām un tik gauži raudāja, ka Lavransam metās baigi ap sirdi.

Viņa kādu laiku jau bija bijusi uz kājām, bet tad bija uzzinājusi, ka Erlens devies ceļā viens pats, un, tā kā viņš tik drīz nepārradās, viņa bija tā uztraukusies, ka tai bija piemeties drudzis un vajadzējis atkal likties gultā.

Varēja gan manīt, ka Kristīne vēl ir ļoti vārga — par visu ko tā raudāja. Erlenam projām esot, Hūsabijā bija ieradies jaunais mājas priesteris Eilivs Serka dēls. Tas bija nodomājis šad tad ieiet pie Kristīnes un viņai lasīt priekšā, bet viņa tā raudāja par visādiem niekiem, ka viņš galu galā nezināja, ko lasīt, ko nelasīt.

Kādu dienu, kad tēvs pie viņas sēdēja, Kristīne gribēja pati pārtīt bērnu, lai viņš redzētu, cik puisēns ir skaists un labi attīstījies. Zēns gulēja pliks uz segas starp autiņiem un spārdījās.

—   Kas tā viņam par zīmi uz krūtīm? — jautāja Lavranss.

Taisni virspus sirds bērnam bija daži mazi sarkanumi — izskatījās tā, it kā tur būtu pieskārusies asiņaina roka. Arī Kristīne bija nobijusies, šo zīmi pirmo reizi ieraugot. Bet viņa bija raudzījusi sevi nomierināt, un arī tagad tā teica:

—   Tā gan laikam ir tikai ugunszīme, es pieķēru sev pie krūtīm — toreiz, kad dega baznīca.

Tēvam iedūrās sirdī. Jā. Viņš taču nezināja, cik ilgi — vai cik daudz — viņa bija slēpusi. Un viņš nespēja saprast, kā Kristīne — viņa paša bērns — bija varējusi viņam …

—   Es neticu, ka jums mans dēls tā īsti patīk, — Kristīne vairākkārt sacīja tēvam. Lavranss pasmējās un teica — zēns taču viņam patīkot! Viņš bija arī ielicis bagātīgas dāvanas tiklab šūpulī, kā nedēļnieces gultā. Bet Kristīnei šķita, ka viņas dēls nevienam nepatīk tā, kā pienākas, — vismazāk Erlenam. — Paskatieties, tēvs, — viņa lūdza, — vai jūs redzējāt, viņš smaidīja — vai jūs jebkad esat redzējis tik skaistu bērnu kā Nokvi?

Viņa to jautāja atkal un atkal. Reiz Lavranss, domās nogrimis, sacīja:

—   Hovars, tavs brālis — mūsu otrais dēls — bija ļoti skaists bērns.

Pēc brīža Kristīne jautāja aizlūzušā balsī:

—  Viņš bija tas, kurš visilgāk dzīvoja no maniem brāļiem?

—   Jā. Viņš nodzīvoja divas vasaras. — Nu, neraudi nu atkal, manu Kristīn, — tēvs klusi lūdzās.

Nedz Lavransam, nedz Gunulfam Nikulāusa dēlam nebija pa pratam, ka zēnu saukā par Nokvi; viņa kristītais vārds bija Nikulāuss. Erlens apgalvoja, ka tas esot tas pats vārds, bet Gunulfs tam nepievienojās; jau pagānu laiku teikās stāstot par vīriem, kam vārds esot Nokve. Bet Erlens tomēr negribēja lietot to vārdu, kuru bija valkājis viņa tēvs. Un Kristīne dēlu aizvien sauca tā, kā Erlens viņu bija nosaucis, to pirmajā dienā apsveikdams.

Pēc Kristīnes domām, Hūsabijā bez viņas bija tikai viens vienīgs cilvēks, kas tiešām sajēdza, cik brīnišķīgs bērns ir Nokve. Tas bija jaunais priesteris Eilivs. Viņš šajā ziņā bija gandrīz tikpat saprātīgs kā māte.

Priesteris Eilivs bija pamaza auguma, ar smalkiem locekļiem un apaļu vēderiņu, tādēļ viņš likās drusku jocīgs. Viņš bija ļoti neizskatīgs, pat tādi cilvēki, kas ar viņu jau vairākas reizes bija sarunājušies, to satiekot vairs nepazina, tik ikdienišķi bija viņa vaibsti. Matiem un sejai bija tā pati krāsa — kā sarkandzeltenām smiltīm —, un viņa apaļās acis bija zilas kā ūdens un pavisam lēznas. Pēc rakstura priesteris Eilivs bija lēns un kautrīgs, bet Gunulfs teica — tas esot tik mācīts, ka būtu varējis tikt augstos amatos, ja tik būtu pratis parādīt savas spējas. Bet dižāka rota nekā zinības esot viņa tiklais dzīves veids, viņa pazemība un dziļā mīlestība uz Kristu un kristīgo baznīcu.

Priesteris Eilivs bija zemas kārtas un, kaut gan tas nebija daudz vecāks par Gunulfu Nikulāusa dēlu, likās gandrīz vecīgs. Gunulfs viņu pazina kopš tiem laikiem, kad viņi Nīdārusā kopā bija gājuši skolā; viņš runāja par Eilivu Serka dēlu ar lielu mīlestību. Erlens bija tādās domās, ka Hūsabijā ieceltais priesteris esot visai neievērojams, bet Kristīne jau ļoti drīz tam uzticējās un to iemīļoja.

Kristīne ar bērnu palika dzīvojot mazistabā arī pēc tam, kad pirmo reizi bija bijusi baznīcā. Tā Kristīnei bija grūta diena: priesteris Eilivs viņu gan ieveda baznīcā, bet neuzdrošinājās viņai pasniegt svēto vakarēdienu. Kristīne bija viņam izsūdzējusi savus grēkus, bet, tā kā viņa bija līdzvainīga otra cilvēka pašnāvībā, tad grēkus piedot tai varēja tikai virsbīskaps. Tajā rītā, kad Gunulfs, sēdēdams pie viņas, bija redzējis viņas dvēseles mokas, tas bija viņai piekodinājis ar steigu meklēt pestīšanu savai dvēselei, kolīdz viņas miesīgais cilvēks vairs nebūšot briesmās. Kristīne nolēma izpildīt svētajam Ulavam doto solījumu, tikko būs atguvusi veselību. Viņš taču ar saviem aizlūgumiem bija paglābis viņas dēlu — dzīvu un veselu — pasaules gaismai un kristību svētajam ūdenim. Tagad viņa gribēja basām kājām doties pie viņa kapa un tur nolikt savu zelta vainagu, jaunavas goda rotu, kuru viņa bija tik nevērīgi glabājusi un tik nelietīgi valkājusi. Un Gunulfs tai bija ieteicis šim svētceļojumam pienācīgi sagatavoties: nodoties vientulībai, pārdomām, lūgšanām un lasīšanai un arī gavēt, bet to gan darīt ar mēru — zīdaiņa dēļ.

Tovakar, kad Kristīne pēc sava gājiena uz baznīcu noskumusi bija sēdējusi mazistabā, pie viņas bija ienācis Gunulfs un tai iedevis pātaru krelles. Viņš bija teicis, ka ārzemēs ne tikai priesteri, mūki un mūķenes tādas ņemot palīgā, skaitot savas lūgšanas. Šis rožukronis bija ārkārtīgi skaists, zīles bija no iedzeltena Indijas koka, kas smaržoja tik jauki un saldi, ka tiešām spēja dievlūdzējam atgādināt, kādai jābūt īstai lūgšanai — sirds upurim un ilgu pilnam saucienam pēc dieva palīdzības, dzīvojot viņam patīkamu dzīvi. Pa vidu bija pērles no dzintara un zelta, bet krusts bija darināts no greznas emaljas.

Erlens ar ilgām noraudzījās pakaļ savai jaunajai sievai, kad viņš to sastapa ārā pagalmā. Tik skaista kā tagad tā nekad nebija izskatījusies — slaida un cēla savā vienkāršajā tumši brūnajā ģērbā no nekrāsotās vadmalas. Rupjā linaudekla galvauts, kas tai apklāja matus, kaklu un plecus, tikai vēl vairāk izcēla viņas ādas dzidro baltumu. Kad pavasara saule iespīdēja viņai sejā, tad likās, it kā gaisma dziļi ietiektos viņas miesā, tik gaiša tā bija — acis un lūpas tad šķita caurspīdīgas. Kad Erlens reizēm ienāca mazistabā, lai apraudzītu bērnu, tad Kristīne nolaida savus platos, baltos acu plakstus, tikko tas uz viņu paskatījās; viņa likās tik kautra un šķīsta, ka viņš gandrīz neuzdrīkstējās ar saviem pirkstiem aiztikt viņas roku. Ja tai Nokve bija pie krūts, tad viņa ar galvauta stūri aizklāja šo savas baltās miesas gabaliņu. Erlenam bija tā, it kā viņi visi gribētu aizraidīt viņa sievu projām no viņa debesīs.

Tā viņš pusīgni jokoja ar brāli un sievastēvu, kad viņi vakaros sēdēja lielistabā — tikai vīrieši vien. Hūsabija esot kļuvusi par tādu kā koleģiātbaznīcu *. Te esot Gunulfs un priesteris Eilivs, sievastēvu varot uzskatīt par puspriesteri, un tagad arī viņu par tādu gribot pataisīt. Tātad mājās būšot trīs priesteri. Bet tie citi tikai smējās par viņu.

Šajā pavasarī Erlens Nikulāusa dēls ļoti rūpējās par savām mājām. Tika izlabotas sētas un laikus ietaisīti aploki, tāpat laikus un pamatīgi tika aparta zeme un apdarīti citi pavasara darbi. Erlens nopirka brīnišķīgas govis, jo ap Jaungadu viņš labu tiesu bija apkāvis, un nebija jau arī ko žēlot tik vecus un nonīkušus lopus. Viņš sarunāja cilvēkus, kas tecināja darvu un vāca tāsis, un lika salabot ēkas un salāpīt jumtus. Tāda kārtība Hūsabijā nebija bijusi kopš vecā kunga Nikulāusa spēka gadiem. Jā, saimnieks meklējot padomu un palīgu pie sievastēva, stāstīja ļaudis. Pavaļas brīžos Erlens ar savu brāli, priesteri un sievastēvu ciemojās pie radiem un draugiem tuvējos ciemos. Tagad viņš, kā jau piederas, jāja kopā ar krietniem un kārtīgiem cilvēkiem. Senāk tas bija jādelējis apkārt ar visādiem netikļiem un trakuļiem — veselu baru. Tā nu ļaužu valodas, kas tik ilgi bija sprēgājušas dusmās par Erlena Nikulāusa dēla neķītro dzīvi un Hūsabijas postīšanu un putināšanu, sakusa par labvēlīgiem jokiem. Ļaudis smaidīdami sprieda, ka Erlena jaunā sieva sešos mēnešos daudz esot panākusi.

Kādu laiku pirms Botolfa misas Lavranss Bjergulfa dēls un priesteris Gunulfs kopā aizjāja uz Nīdārūsu. Tur viņš, būdams dažas dienas priestera viesis, gribēja apskatīt svētā Ulava svētnīcu un citas pilsētas baznīcas, iekām devās atceļā uz dienvidiem. No savas meitas un viņas vīra Lavranss šķīrās mīļi un draudzīgi.

VI

Trīs dienas pēc Seljes svēto misas Kristīnei vajadzēja posties ceļā uz Nīdārūsu — uz mēneša beigām tur jau sākās nemiers un rosme sakarā ar svētā Ulava svētkiem, un agrāk virsbīskaps nebija pilsētā.

Vakaru pirms tam Hūsabijā bija ieradies Gunulfs, un otrā rītā agri viņš ar priesteri Eilivu aizgāja uz baznīcu, lai nodziedātu rīta aizlūgumu. Kad Kristīne devās uz baznīcu, rasotā zāle izskatījās kā pelēka kažokāda, bet saule zeltīja koku galotnes kalnu augstumos, un nogāzes mežā zvanīja dzeguze, likās, ka gājējai būs jauks ceļa laiks.

Baznīcā neviena cita nebija kā tikai Erlens un viņa sieva, un abi priesteri apgaismotajā altārtelpā. Erlens noraudzījās Kristīnes basajās kājās. Viņai laikam gan bija ļoti auksti, tā stāvot uz saltā klona. Trīs jūdzes * viņai bija jānostaigā, mājāspalicēju lūgšanu pavadītai. Erlens centās pacelt savu sirdi uz dievu tā, kā viņš kopš gadiem nebija darījis.

Kristīne bija tērpusies pelēkā uzsvārcī ar virvi ap vidu. Zem tā — to Erlens zināja — viņai bija rupjš pakulu krekls. Cieši apsiets vilnas lakats apslēpa viņas matus.

Kad viņi iznāca no baznīcas rīta saulē, tos gaidīja kalpone ar bērnu. Kristīne atsēdās uz dažiem baļķiem. Pagriezusi vīram muguru, viņa ļāva puisēnam ķrietni padzerties, iekām devās ceļā. Gabaliņu tālāk nekustīgs stāvēja Erlens, viņa vaigi aiz satraukuma bija auksti un bāli.

Priesteri iznāca no baznīcas mazliet vēlāk — tie sakristejā bija noģērbuši amata tērpus. Viņi apstājās pie Kristīnes. Priesteris Eilivs drīz vien aizgāja uz mājām, bet Gunulfs palīdzēja Kristīnei uzsiet bērnu uz muguras. Kaklā viņai bija kulīte, kurā bija ielikts zelta vainags, nauda, gabals maizes un sāls. Viņa paņēma rokā spieķi, dziļi paklanījās priesterim un klusēdama sāka iet uz ziemeļiem pa ceļu, kas veda kalnup mežā iekšā.

Erlens palika stāvam — viņa seja bija balta kā drēbe. Piepeši viņš sāka skriet. Baznīcas ziemeļpusē pacēlās daži mazi pauguri, kuru nokalnēs auga reta, īsa zālīte, sīki bērziņi un paegļi, ko bija apgrauzušas kazas, kas te bieži ganījās. Erlens uzskrēja augšā — no turienes viņš Kristīni vēl kādu gabaliņu varēja pavadīt acīm, iekām tā pazuda mežā.

Gunulfs lēni kāpa brālim nopakaļus. Gaišajā rītā priestera augums likās tik liels un tik tumšs. Viņš bija ļoti bāls — arī viņš.

Erlens stāvēja ar pusatvērtu muti, asaras ritēja pa viņa baltajiem vaigiem. Pēkšņi viņš metās zemē — uz ceļiem, tad tas nokrita garšļaukus, ar galvu īsajā zālē, un šņukstēja un šņukstēja, ar saviem garajiem, brūnajiem pirkstiem plūkādams viršus.

Gunulfs stāvēja kā sastindzis. Viņš raudzījās uz raudošo vīrieti, tad pāri pretī uz mežu, kur bija pazudusi sieviete.

Erlens mazliet pacēla galvu.

—    Gunulf, vai tas bija nepieciešams, ka tu to no viņas prasīji?… Vai tas bija nepieciešams? — viņš jautāja otrreiz. — Vai tu nevarēji viņai atlaist grēkus?

Brālis nekā neatbildēja. Tad Erlens atkal uzsāka:

—   Es taču savus grēkus esmu izsūdzējis un izpircis. — Viņš piecēlās sēdus. — Tai otrai es nopirku trīsdesmit aizlūgumus un gada misu un apbedīju to svētītā zemē; es izsūdzēju savus grēkus bīskapam Helgem un devos uz Sverīnu, lai uzmeklētu Svētās asinis. Vai tas viss arī Kristīnei nevarētu drusku līdzēt?

—   Un, kaut arī tu to esi darījis, — priesteris klusi teica, — kaut arī tu esi atdevis dievam savu grēku pārņemto sirdi un esi ar viņu izlīdzinājies, tev taču jāsaprot, ka tev vēl gadiem jācenšas, lai tu izdzēstu savu grēku pēdas zemes virsū. To, ko tu esi nodarījis tai, kas tagad ir tava sieva, ko tu esi nodarījis, viņu ievilinādams netiklā dzīvē un slepkavībā, to tu viņas vietā nevari izlīdzināt, to var vienīgi dievs. Lūdz viņu, lai viņš ir nomodā pār tavu sievu šajā gājienā, kurā tu nevari viņu pavadīt un pasargāt. Un neaizmirsti, brāl, kamēr vien jūs abi dzīvojat, ka tu redzēji viņu tā aizejam no savām mājām — vairāk tavu nekā savu grēku dēļ.

Pēc brīža Erlens sacīja:

—   Iekām es viņai atņēmu godu, es zvērēju pie dieva un savas kristīgās ticības, ka man nekad nebūs cita sieva, un viņa nosolījās nekad neiziet pie cita vīra, kamēr mēs dzīvojam virs zemes. Tu pats, Gunulf, teici, ka tāds solījums dieva priekšā esot tikpat kā laulība; kas pēc tam precot citu, viņa acīs dzīvojot maucībā. Bet tad taču tā nevarēja būt netiklība, ka Kristīne man piederēja.

—  Nevis tas bija grēks, ka tu ar viņu dzīvoji, — pēc brīža sacīja priesteris. — Ja tas būtu noticis, neaizskarot citu tiesības… Bet tu šo bērnu skubināji grēcīgā kārtā saslieties pret visiem, kurus dievs viņam bija iecēlis par noteicējiem; visupēc tu viņu pat ievilināji asinsgrēkā. Arī to es teicu toreiz, kad mēs par to runājām: tādēļ baznīca ir izlaidusi likumus par laulību un katru laulājamo pāri likusi uzsaukt, lai mēs, priesteri, jaunekļus un jaunavas nesavienotu pret viņu radu gribu. — Gunulfs atsēdās un, salicis rokas uz viena ceļgala, raudzījās tālumā — pāri vasarīgi gaišajām ārēm un ielejai, kur zilgoja mazais ezers. —Tas taču tev bija jāzina, Erlen, — tu biji ap sevi uzaudzējis dzeloņainu žogu un ērkšķus, un nātres. Vai tad tu varēji ielaist pie sevis meiteni, neieplēšot asiņainas vātis viņas miesā?

—  Tu mani ne vienreiz vien aizstāvēji, brāl, toreiz, kad man uzbruka Elines dēļ, — Erlens klusi teica. — Es tev to neesmu aizmirsis …

—   Nez vai es to būtu darījis, — atteica Gunulfs drebošā balsī, — ja es būtu varējis iedomāties, ka tu spēsi izturēties tik nežēlīgi pret jauku, skaidru meiteni, kas vēl bija bērns, salīdzinot ar tevi.

Erlens neatbildēja. Gunulfs klusi jautāja:

—   Tolaik pilsētā — vai tu par to nemaz nedomāji, kā klāsies Kristīnei, ja viņa taptu grūta, dzīvodama klosterī? Cita vīra līgava… Viņas tēvs ir lepns un godkārīgs — visi viņas radi no dižas cilts, nepieraduši panest negodu …

—    Tici man, ka es par to domāju. — Erlens pagrieza galvu sāņus. — Mūnans man apsolīja viņu paņemt pie sevis — to es teicu arī viņai.

—   Mūnans! Vai tu tiešām spēji runāt par Kristīnes godu ar tādu vīru kā Mūnans!

—   Viņš nav tāds, kā tu domā, — strupi noteica Erlens.

—    Tad tur vēl bija mūsu radiniece kundze Katrīne. Jo tā taču laikam nebija domāts, ka viņš Kristīni aizvedīs uz kādu no tām savām mājām, kur dzīvo viņa piegulētājas.

Erlens sita ar dūri pa zemi, tā ka viņa pirkstu kauliņi sāka asiņot.

—    Laikam jau pats velns gādā par tādu vīru, kura sieva iet pie viņa brāļa sūdzēt grēkus!

—    Viņa man nav sūdzējusi grēkus, un es neesmu viņas draudzes mācītājs, — sacīja priesteris. — Viņa man sūdzēja savas bēdas, kad bija baiļu un izmisuma pārņemta, un es raudzīju viņai līdzēt, dodot tādu padomu un mierinājumu, kāds man šķita vislabākais.

—     Labi. — Erlens atmeta galvu atpakaļ un lūkojās savā brālī. — To es pats zinu, es nedrīkstēju likt viņai nākt pie manis uz Brinhilas mājvietu …

Priesteris uz brīdi palika bez valodas.

—   Uz Brinhilas Flūgas mājvietu …

—    Jā. Vai viņa to nav pateikusi, ja jau pateikusi visu citu?

—    Kristīnei gan būs ļoti grūti grēksūdzē pasacīt kaut ko tādu par savu vīru, — priesteris teica pēc brīža. — Es varu iedomāties, ka viņa labāk mirtu nekā par to runātu citā vietā. — Viņš sēdēja kādu laiciņu klusēdams. Tad tas pēkšņi sacīja cietā balsī:

—    Ja tu, Erlen, biji tādos ieskatos, ka tu dieva priekšā esi Kristīnes vīrs, kam viņa jāsargā un jāglabā, tad man tava rīcība šķiet vēl nelabāka. Tu viņu ievilināji birzēs un gubeņos un ievedi pat maukas mājoklī. Un beidzot vēl pie Bjērna Gunara dēla un Oshilas …

—    Tev nevajadzētu tā runāt par krustmāti Oshilu,— Erlens klusi iebilda.

—   Senāk tu pats teici: tu domājot, ka krustmāte esot vainojama tēvoča nāvē — viņa un šis Bjērns …

—   Tas man ir vienalga, — strauji noteica Erlens. — Krustmāte Oshila man ir mīļa …

—   Jā, to es nopratu, — sacīja priesteris. Viņa mute savilkās greizā smīnā. — Ja jau tu izraudzījies viņu, lai tā atbildētu Lavransam Bjergulfa dēlam, kad tu būtu aizbēdzis ar viņa meitu. Liekas tā, Erlen, it kā tu domātu, ka tava draudzība ir vērta, lai to dārgi pirktu.

—  Jēzus! — Erlens ieslēpa seju rokās. Bet priesteris runāja tālāk:

—   Kaut tu būtu redzējis savas sievas dvēseles mokas, kad tā trīcēja aiz bailēm savu neizsūdzēto grēku dēļ, — viņa sēdēja bez palīga, nāve stāvēja aiz durvīm, viņai bija jādzemdē bērns, viņai, kas pati vēl bija bērns, tik jauns un nelaimīgs . . .

—   Es zinu, es zinu! — Erlens drebēja. — Es zinu, ka viņa, mokās gulēdama, par to vien domāja. Kristus dēļ, Gunulf, ciet tagad klusu, es taču esmu tavs brālis!

Bet priesteris nesaudzīgi turpināja:

—   Ja es būtu vīrietis, tāds kā tu, un nevis priesteris— un ja es būtu pavedis tik jaunu un labu meiteni, tad es būtu atbrīvojies no tās otras — lai dievs man līdz, es labāk būtu darījis tā, kā darījusi krustmāte Oshila ar savu vīru, un par to mūžīgi dedzis elles ugunīs, nekā ļāvis tā ciest savai nevainīgajai vismīļākai…

Kādu brīdi Erlens klusēja, tad viņš teica drebēdams:

—   Tu saki, tu esot priesteris. Vai tu esi tik tikumīgs priesteris, ka tu nekad neesi grēkojis — ar sievieti? — viņš klusi vaicāja.

Gunulfs uz brāli neskatījās. Asins vilnis viņam iesita sārtumu sejā.

—   Tev nav tiesību man to jautāt, bet es tev tomēr atbildēšu. Tas, kas mūsu dēļ mira pie krusta koka, tas zina, cik ļoti man vajadzīga viņa žēlastība. Bet es tev saku, Erlen, — ja viņam visā plašajā pasaulē nebūtu neviena kalpa, kas būtu šķīsts un grēka neaptraipīts, un ja viņa svētajā baznīcā nebūtu neviena priestera, kas būtu uzticamāks un cienīgāks par mani, nožēlojamo dieva līguma lauzēju, — tad tie tomēr ir un paliek dieva baušļi un likumi, kurus baznīcā māca. Neviena nešķīsta priestera mute nevar apgānīt viņa vārdu, tas var tikai grauzt un svilināt mūsu lūpas — bet to tu varbūt nesaproti. Un tomēr tu zini tikpat labi kā es, ka nedz es, nedz kāds cits netīrs velna vergs, kuru viņš izpircis ar savam asinīm, dieva likumus nevar satricināt, ne arī viņa godu mazināt. Tāpat kā saule ir vienlīdz varena, vai tā spīd par neauglīgu jūru un kailu klintaini vai pār šo jauko ieleju …

Erlens bija ieslēpis seju rokās. Tā viņš sēdēja ilgi, un, kad tas beidzot sāka runāt, viņa balss bija cieta un sausa:

—   Vai nu tu esi priesteris vai ne — tā kā tu tomēr neesi dzīvojis pavisam šķīsti — vai tad tu nesaproti… Vai tu spētu tā darīt ar sievieti, kas gulējusi tavās rokās, kas tev dzemdējusi divus bērnus, — vai tu spētu ar viņu darīt tā, kā darījusi krustmāte ar savu vīru?

Priesteris klusēja. Tad viņš sacīja drusku zobgalīgi:

—   Tu jau krustmāti Oshilu nemaz tik bargi netiesā …

—    Varbūt sievietei ir citādi nekā vīrietim. Es atceros pēdējo reizi, kad viņi viesojās šeit Hūsabijā — kopā ar ķungu Bjērnu. Mēs sēdējām pie pavarda, māte un krustmāte, un kungs Bjērns spēlēja kokli un dziedāja viņām priekšā. Es stāvēju, piespiedies pie viņa ceļa. Tad tēvocis Bords Oshilu sauca — viņš bija gultā un gribēja, lai viņa nāk gulēt; viņš lietoja tik jēlus un rupjus vārdus. Krustmāte piecēlās, tāpat arī kungs Bjērns; viņš izgāja ārā no istabas, bet pirms tam viņi abi saskatījās… Jā, vēlāk, kad es biju tik liels, ka visu sapratu, es domāju, ka tas varbūt ir tiesa … Es biju izlūdzies atļauju pavadīt kungu Bjērnu ar gaismekli līdz tai ēkai, kur viņam vajadzēja pārgulēt nakti, bet es vairs neuzdrošinājos to darīt, un es arī neuzdrošinājos gulēt lielistabā; es izskrēju ārā un nogūlos kalpu mājā pie saimes ļaudīm. Dieva vārds, Gunulf, vīrietim tā nevar būt ap sirdi, kā laikam tovakar bija Oshilai…

Nē, Gunulf, nogalināt sievieti kā … viņu nenotverot ar citu . . .

Bet Erlens taču to bija darījis … Tomēr pateikt to savam brālim Gunulfs nespēja. Viņš tikai salti jautāja:

—  Vai ari tas nav tiesa, ka Eline tev bijusi neuzticīga?

—   Neuzticīga! — Erlens iekarsis spēji pagriezās pret brāli. — Vai tu domā, man bija viņai jāpārmet, ka tā turējusies pie Gisura — pēc tam, kad es viņai atkal un atkal biju teicis, ka mūsu starpā viss beidzies?

Gunulfs nolieca galvu.

—  Nē. Tev laikam taisnība, — viņš sacīja klusā, gurdā balsī.

Tā kā brālis Erlenam pa daļai bija pievienojies, tad tas iekarsa vēl vairāk. Viņš atmeta galvu atpakaļ un lūkojās priesterī:

—   Tu esi tik noraizējies Kristīnes dēļ. Kā tu par viņu gādāji visu cauru pavasari — gandrīz vairāk, nekā brālim un priesterim klājas! Liekas tā, it kā tu viņu man nenovēlētu … Ja tas nebūtu tāpēc, ka viņa bija tādā stāvoklī, kad tu viņu pirmo reizi redzēji, tad ļaudis varētu domāt…

Gunulfs viņā paskatījās. Brāļa skatu neizturēdams, Erlens uzlēca kājās. Arī Gunulfs piecēlās. Tā kā viņš joprojām raudzījās Erlenā, tas viņam metās virsū ar sažņaugtu dūri. Priesteris satvēra viņa roku. Erlens grasījās brāli mest zemē, bet Gunulfs stāvēja kā stabs.

Erlens tūliņ kļuva rāms.

—   Es nedrīkstēju aizmirst, ka tu esi priesteris, — viņš klusi sacīja.

—   Kā tu redzi, tev nav nekā, ko nožēlot, — Gunulfs teica pussmaidus. Erlens stāvēja un berzēja savas rokas locītavu.

—   Jā, tavām rokām jau no laika gala piemita tāds velna spēks …

—   Patlaban ir tā kā toreiz, kad mēs bijām zēni. — Gunulfa balsī ieskanējās dīvains liegums un maigums. — Es bieži esmu par to domājis — visus šos gadus, kamēr biju projām no mājām, — par to laiku, kad mēs bijām zēni. Mēs daudzkārt sastrīdējāmies, bet nekad ne uz ilgu laiku, Erlen.

—   Tagad, Gunulf, nekad vairs nevar būt tā kā toreiz, kad mēs bijām zēni, — skumji noteica brālis.

—   Nē, — klusi atteica priesteris. — Laikam gan ne…

Ilgi viņi stāvēja klusēdami. Beidzot Gunulfs sacīja:

—    Es došos projām, Erlen. Es aiziešu pie Eiliva, lai viņam pateiktu ardievu, un tad es došos projām. Jā, vispirms pie Orkedāles priestera, jo es negribu nonākt Nīdārūsā, kamēr viņa tur ir. — Viņš pasmaidīja.

—   Gunulf! Tā es nedomāju — neaizej tā no manis…

Gunulfs vēl stāvēja. Dažas reizes dziļi ievilcis elpu,

viņš sacīja:

—   Tev kaut kas jāzina par mani, Erlen, — tagad, kad es tev esmu pateicis, ko es zinu par tevi… Apsēdies!

Gunulfs atkal apsēdās. Erlens viņa priekšā izstiepās guļus un, ar roku balstīdams zodu, raudzījās brāļa savādi sastingušā un sasprindzinātā sejā. Tad viņš pasmaidīja:

—   Kas ir, Gunulf, — vai tu gribi man sūdzēt grēkus?

—   Jā, — klusi atbildēja brālis. Bet tad tas atkal ilgu laiku klusēja. Erlens redzēja, ka viņš pakustina lūpas un apžņaudz ap celi saliktās rokas.

—   Kas tas varētu būt? — Erlenam bija jāpasmaida. — Taču nemūžam … taču ne kāda skaista sieviete tur tālajos dienvidos …

—   Nē, — teica priesteris. Viņa balss skanēja dīvaini skarbi. — Par mīlestību nav runa … Vai tu, Erlen, zini, kā tas gadījās, ka es kļuvu par garīdznieku?

—   Jā. Kad mūsu brāļi bija miruši un vecāki domāja, ka viņiem būs jāzaudē arī mūs abus …

—   Nē, — sacīja Gunulfs. — Mūnanu uzskatīja par veselu, un Geuti sērga vēl nemaz nebija aizņēmusi, viņš nomira tikai ziemu pēc tam. Bet tu gulēji nāves mokās, un tad māte apsolījās mani nodot svētā Ulava kalpībā, ja viņš izglābšot tavu dzīvību.

—   Kas tev to stāstīja? — vaicāja Erlens pēc brīža.

—   Ingrija, mana aukle.

_ — Jā, es jau nu gan būtu ērmota dāvana svētajam Ulavam, — Erlens pasmiedamies piebilda. — No manis viņam nekas nebūtu ticis… Bet tu taču sacīji, Gunulf, tu esot ļoti apmierināts, ka tevi izraudzījuši priestera amatam jau bērnu dienās.

—  Jā, — atbildēja priesteris. — Bet neba vienmēr tā bija. Es vēl atceros to dienu, kad tu kopā ar Mūnanu Borda dēlu aizjāji no Hūsabijas, lai kalpotu karalim, mūsu radiniekam. Tavs zirgs nemierīgi mīņājās, un tavi jaunie ieroči spīdēja un laistījās. Man nebija lemts nēsāt ieročus … Tu biji skaists, manu brāli, tev bija tikai sešpadsmit vasaras, bet es jau veselu gadu nopratu, ka tu patīc sievām un meitenēm.

—   Šī godība drīz vien beidzās, — teica Erlens. — Es iemācījos īsi apgriezt nagus, zvērēt pie dieva pēc katra otrā vārda un ar dunci izlīdzināt to, ko biju nodarījis ar zobenu. Tad mani aizsūtīja uz ziemeļiem, tur es sastapu viņu — tad mani ar kaunu padzina no galma, un mūsu tēvs man aizvēra savas durvis …

—   Un tu aizbrauci no mūsu zemes ar daiļu sievieti, — tikpat klusi kā pirmāk sacīja Gunulfs. — Un tad mēs mājās padzirdējām, ka tevi esot iecēluši par virspavēlnieku grāfa Jākupa cietoksnī.

—   Jā, tik lieliski jau nu tas viss nemaz nebija, kā jums mājās izklausījās, — smējās Erlens.

—  Jūs ar tēvu nebijāt draugi, mani viņš necienīja ne tik, lai būtu ar mani naidā. Māte mani mīlēja, to es zinu, bet, cik maz viņa man nozīmēja, salīdzinot ar tevi, to es izjutu tikai tad, kad tu biji aizbraucis. Tu, brāl, biji vienīgais, kas mani īsti mīlēja. Un dievs zina, ka tu biji man vismīļākais cilvēks pasaulē. Bet tolaik, kad es biju jauns un neprātīgs, reizēm pagadījās, ka man likās — tev tiek dots pārlieku daudz vairāk nekā man. Nu es to esmu pateicis, Erlen!

Erlens gulēja ar seju zālē.

—   Neej projām, Gunulf! — viņš lūdzās.

—  Tomēr, — teica priesteris. — Mēs viens otram tagad pārāk daudz esam pateikuši. Lai dievs un svētā Marija dod, ka mēs atkal satiekamies labākā brīdī. Paliec sveiks, Erlen!

—   Sveiks! — sacīja Erlens, nepaceldams galvu.

Kad Gunulfs pēc dažām stundām, saposies ceļam, iznāca no mācītāja mājas, viņš redzēja kādu vīru aizjājam pāri tīrumiem uz meža pusi. Viņam pār plecu karājās šaujamais stops, ap zirgu skraidīja trīs suņi. Tas bija Erlens.

Tostarp Kristīne veicīgā gaitā devās augšup pa meža taku. Saule stāvēja augstu pie debesīm, un egļu galotnes zeltojās pret vasarīgajām debesīm, bet šeit mežā vēl bija rīta svaigums un dzestrums. Gaiss jauki smaržoja pēc skujām, pēc purva zemes un divziedītēm, kuru gaišsārtie dvīņu zvaniņi bija redzami uz katra ciņa, un zālainā taka bija valga un mīksta, un kājām tīkama. Kristīne gāja un skaitīja savas lūgšanas, šad tad paskatīdamas uz mazajiem baltajiem lablaika mākoņiem, kas peldēja zilgmē virs koku galotnēm.

Viņai visu laiku bija jādomā par brāli Edvinu. Tā viņš bija staigājis un staigājis gadu pēc gada, no agra pavasara līdz vēlam rudenim. Pa kalnu takām, pa melnām aizām, gar baltiem sniegājiem. Viņš bija atpūties kalnu būdās, dzēris no strautiem un ēdis maizi, ko kūtsmeitas un zirgu gani viņam bija pasnieguši. Tad tas bija no viņiem atvadījies, novēlēdams dieva mieru un svētību cilvēkiem un lopiem. Pa šalcošiem mežājiem viņš atkal bija nonācis ielejā; garš un salīcis, ar nodurtu galvu viņš bija gājis pa lielceļiem gar mājām un apdzīvotam vietām, un visur, kur tas bija bijis, aiz viņa palika — kā jauks laiks — viņa mīlestības pilnie aizlūgumi par visiem cilvēkiem.

Kristīne nesatika nevienu dzīvu radību, reizēm tikai dažas govis — te visapkārt bija kalnu ganības. Bet taka bija labi nomīdīta, un pār staignājiem bija uztaisīti sprunguļu tilti. Kristīne nemaz nejuta bailes; viņai likās, it kā mūks neredzams staigātu tai ieblakām. Brāli Edvin, ja tas ir tiesa, ka tu esi svēts, ja tu stāvi dieva vaiga priekšā, tad aizlūdz par mani!

Kungs Jēzus Kristus, svētā Marija, svētais Ūlav! … Viņa ilgojās pēc sava ceļa mērķa — viņa ilgojās nomest savu gadiem slēpto grēku nastu, nomest smagumu, ko tai bija uzvēluši dievkalpojumi un misas, kuros tā bija piedalījusies, neizsūdzējusi un neizpirkusi savus grēkus, viņa ilgojās tikt pestīta un šķīstīta — vēl daudz stiprāk, nekā tā bija ilgojusies tapt atpestīta no savas miesas nastas, šopavasar gaidot bērnu…

Zēns gulēja uz mātes muguras tik labi un mierīgi. Viņš pamodās tikai tad, kad Kristīne, iznākusi no meža, jau bija sasniegusi Snēfūlmājas un raudzījās pāri Būdvīkai un fjorda līcim pie Saltnēses. Tur viņa nosēdās zemē, pārsvieda knupīti ar bērnu savā klēpī un atpogāja virs krūtīm tērpu. Bija tīkami pie tām pielikt bērnu, bija tīkami, ka varēja sēdēt, bija neizsakāmi tīkami visā ķermenī sajust, kā, bērnam zīžot, tukšojas pienīgās krūtis, kas bija cietas kā akmeņi.

Pie viņas kājām saules tveicē klusēdama gozējās ieleja — mājas, zaļas pļavas un gaiši tīrumi tumšu mežu vidū. Šur tur no jumtiem cēlās dūmi. Vietām jau bija sākuši pļaut sienu.

No Saltnēses uz Steini Kristīne drīkstēja braukt ar laivu. Nu viņa bija pavisam svešā apvidū. Ceļš uz Bīnēsi kādu laiku veda gar mājām, tad tas iegriezās mežā, bet tagad attālumi starp atsevišķām ļaužu mītnēm vairs nebija tik lieli. Kristīne bija ļoti piekususi. Bet tad viņa iedomājās savus vecākus: tie bija gājuši basām kājām visu ceļu no Jērunmājām līdz Nīdārusai pāri Dovres kalnājiem, uz nestāvām nesdami Ulvhilu. Viņa vēl nedrīkstēja par to ne domāt, ka Nokve spiež tai muguru.

Kristīnei briesmīgi niezēja galva, tādēļ ka tā zem biezā vilnas lakata ļoti svīda. Un ap vidukli, kur virve piekļāva drēbes pie miesas, krekls berzējās gar ādu, tā ka tā droši vien jau bija jēla.

Ar laiku uz ceļa radās dzīvība. Šad tad viņai garām — vienā vai otrā virzienā — aizjāja cilvēki. Viņa panāca zemnieka ratus, kas veda preces uz pilsētu; smagie koka riteņi čīkstēdami un vaidēdami cēlās un vēlās pār saknēm un akmeņiem. Divi vīrieši dzina kaujamu lopu. Viņi pameta acis uz jauno svētceļnieci, jo tā bija skaista, — citādi gan šīs puses ļaudis bija pieraduši pie tādiem gājējiem. Kādā vietā, drusku nost no ceļa, daži vīrieši cēla māju; tie viņai kaut ko uzsauca, un kāds vecāks vīrs tai skrēja pakaļ un piedāvāja malku alus. Viņa paklanījās, nodzērās un pateicās tādiem vārdiem, ķādus mēdza lietot ubagi, kad tā viņiem pasniedza žēlastības dāvanas.

Pēc kāda brīža Kristīnei bija atkal jāatpūšas. Ceļmalā atradās zaļš uzkalniņš; turpat tecēja strautiņš. Viņa noguldīja bērnu zālē; tas pamodās un sāka tā brēkt, ka viņa paguva tikai steidzīgi un izklaidīgi nomurmināt lūgšanas, kas viņai bija jānoskaita. Tad tā paņēma Nokvi klēpī un atraisīja viņam jostiņu. Bērns bija pietaisījies, un Kristīnei nebija necik autiņu, tādēļ viņa lakatiņus izskaloja un izklāja tos uz saulē sakarsušiem akmeņiem, lai izžūst. Zēnu viņa viegli ietina virsdrāniņās. Tam ļoti patika tā gulēt un spārdīties, kamēr māte viņam deva krūti. Kristīne ar prieku aplūkoja viņa smalkos sārtbaltos loceklīšus un, puisēnu zīdīdama, iespieda vienu viņa rociņu starp abām savām krūtīm.

Straujos rikšos aizjāja garām divi vīrieši. Kristīne mazliet pacēla skatu — jājēji bija kāds lielmanis ar savu kalpu. Bet kungs savu zirgu pēkšņi apturēja, izlēca no segliem un panācās atpakaļ līdz tai vietai, kur viņa sēdēja. Tas bija Sīmons Andresa dēls.

—    Varbūt tev nepatīk, ka es tev dodu labdienu? — Sīmons jautāja. Viņš stāvēja, turēdams aiz pavadas savu zirgu, un noraudzījās Kristīnē. Tas bija ceļa drēbēs, ādas bezrocī, kas bija uzvilkts uz gaišzila linu krekla. Galvā tam bija maza zīda cepurīte, un viņa seja bija sarkana un nosvīdusi. — Tas gan ir savādi, ka es tevi šeit satieku, bet varbūt tev nemaz negribas ar mani sarunāties …

—    Kā nu tā var runāt… Kā tev klājas, Sīmon? — Kristīne pavilka kailās kājas zem sava ģērba un gribēja bērnam atņemt krūti. Bet zēns kliedza, plātīja muti un meklējās, tā ka viņai tas atkal bija jāpaņem klāt. Viņa saraustīja ģērbu uz kailuma, kā nu varēdama, un sēdēja, acis nolaidusi.

—    Vai tas ir tavs? — Sīmons vaicāja un rādīja uz bērnu. — Jā, tas bija muļķīgs jautājums, — viņš smējās. — Laikam dēls? Erlenam Nikulāusa dēlam arvien ir laime! — Sīmons piesēja zirgu pie koka, apsēdās uz akmens netālu no Kristīnes, ieņēma starp ceļiem zobenu un, aptvēris ar rokām spalu, ar maksts galu irdināja zemi.

—    Tas gan ir pārsteigums — satikt tevi šeit, ziemeļos, Sīmon, — teica Kristīne, lai kaut ko sacītu.

—    Jā, — atteica Sīmons. — Šinī malā man nekad nekādas darīšanas nav bijušas.

Kristīne atcerējās dzirdējusi — savā sagaidību godā Hūsabijā —, ka Ranheimas Arnes Javala dēla jaunākais dēls precēšot Andresa Darres jaunāko meitu; tādēļ viņa jautāja, vai Sīmons esot bijis Ranheimā.

—  Vai tu to zini? — brīnījās Sīmons. — Ak jā, tas laikam jau zināms arī šeit…

—   Tātad tas ir tiesa, ka Javals precēs Sigriju? — sacīja Kristīne.

Sīmons spēji pacēla acis un saknieba lūpas.

—   Es redzu, ka tu to tomēr nezini.

—   Es cauru ziemu tālāk par Hūsabijas pagalmu neesmu bijusi, — teica Kristīne, — un esmu redzējusi tikai nedaudzus cilvēkus. Bet es dzirdēju par šīm precībām runājam.

—   Jā, tu to tikpat labi vari dzirdēt no manas mutes— gan jau šī vēsts atklīdis arī uz šejieni. — Sīmons kādu brīdi klusēja. — Javals nomira trīs dienas pirms ziemasnakts* — viņš krita ar zirgu un pārlauza mugurkaulu. Tu varbūt atceries — netālu no Difrīnas, kur ceļš pagriežas uz austrumiem no upes un pēkšņi ir stāvums — ak nē, tu jau laikam to neatmini. Mēs bijām ceļā uz viņu derību mielastu; Arne ar saviem dēliem bija atbraucis uz Uslū ar kuģi. — Tad Sīmons atkal apklusa.

—   Sigrija droši vien priecājās kļūt par Javala sievu, — iejautājās Kristīne kautri un bailīgi.

—   Jā, — teica Sīmons. — Un viņai piedzima dēls no viņa — šopavasar Apustuļu misas dienā.

—   Ak, Sīmon!

Sigrija Andresa meita ar brūnajām sprogām ap mazo, apaļo seju! Kad viņa smējās, tai parādījās dobītes vaigos. Dobītes un mazi balti zobi — kā bērnam. Tādi bija arī Sīmonam. Kristīne atcerējās, ka viņai tas bija licies nevīrišķīgi, tolaik, kad tā pret savu līgavaini nebija vairs tik labvēlīgi noskaņota, it īpaši tad, kad tā bija iepazinusies ar Erlenu. Viņi bija ļoti līdzīgi, Sigrija un Sīmons, bet pie viņas tas likās skaisti, ka tā bija tik apaļa un smējīga. Tolaik viņai bija četrpadsmit vasaru… Tik priecīgus smieklus kā Sigrijai Kristīne nekad nebija dzirdējusi. Sīmons mēdza jaunāko māsu pazobot un pakaitināt; Kristīne bija nopratusi, ka viņa tam no māsām un brāļiem ir vismīļākā.

—    Tu zini, ka tēvs visvairāk mīlēja Sigriju, — sacīja Sīmons. — Tādēļ tas gribēja — iekām nolīga līgumu ar Arni —, lai viņa un Javals pārbauda, vai tie viens otram varēšot patikt. Un viņi to darīja, man šķiet, drusku pamatīgāk, nekā vajadzēja. Satikušies viņi viens pie otra tikpat kā liptin lipa; un viņi pastāvīgi smējās un jokojās — pērnvasar Difrīnā. Bet abi bija tik jauni… Tas nevienam neienāca prātā. Un Astrija, tu zini, viņa jau bija saderināta, kad tu un es . . . Nu, Astrija neko neteica pretī, Tūrgrims taču ir tik ļoti bagāts un patīkams un savā ziņā … Bet neviens un nekas tam nav pa prātam, un tad viņam vēl liekas, it kā tam būtu visas slimības un kaites, kādas tik cilvēks zina nosaukt vārdā. Tādēļ mēs visi tā priecājamies, ka Sigrija ir tik apmierināta ar savu precamo.

Un kad mēs Javalu tā pārnesām mājās … Halfrīda, mana sieva, ierīkojās tā, ka Sigrija pārnāca pie mums uz Manvīku. Un vēlāk izrādījās, ka Javals nav atstājis viņu vienu.

Viņi kādu brīdi nerunāja. Tad Kristīne klusi teica:

—   Tas tev nebija nekāds laimīgs ceļš, Sīmon.

—    Ak nē. — Viņš pasmējās. — Bet drīz es jau būšu pieradis jāt tādus nelaimīgus ceļus. Un man jau arī pienācās to darīt — tēvs to nespēja, un viņi taču ir pie manis Manvīkā, Sigrija un puisēns. Bet tagad viņam Ranheimas dzimtā piekritīs tēva vieta, un, cik es viņus visus paguvu novērot, tad nabaga zēniņu tur saņems labprāt, kad to viņiem nodos.

—   Un tava māsa? — jautāja Kristīne gandrīz bez elpas. — Kur paliks viņa?

Sīmons nolaida acis.

_— Tēvs grib^ lai tā atgriežas Difrīnā, — viņš atbildēja klusā balsī.

—   Sīmon! Kā sirds tev atļauj ar to būt mierā! …

—    Tev taču jāsaprot, — viņš sacīja, nepaceldams skatu, — ka tas zēnam ļoti izdevīgi — jau pašā mazatnē ietikt tēva dzimtā. Halfrīda un es, mēs viņus abus labprāt paturētu savās mājās. Neviena māsa nevarētu būt labāka un sirsnīgāka, kā Halfrīda bijusi pret Sigriju. Nedomā, ka kāds no mums, radiem, pret viņu bijis bargs. Pat tēvs ne, kaut gan viņš kopš tā laika ir gluži salauzts. Bet vai tad tu to neapjēdz — nebūtu taču pareizi, ja kāds no mums stātos pretī tam, ka nevainīgais bērns iegūst sava tēva vārdu un mantojumu.

Kristīnes bērns palaida vaļā mātes krūti, kuru viņa ātri apsedza ar savām drānām. Drebēdama viņa piespieda mazo sev klāt. Tas ļoti apmierināts dažas reizes iežagojās un atraugājās, tā ka piens aiztecēja viņam gar muti un pār mātes rokām.

Sīmons, pazagšus uz viņiem abiem paskatījies, teica

ar tādu kā smaidu:

—   Tev bija vairak laimes, Kristīn, neka manai

māsai.

—   Jā, tev jau tas laikam neliekas taisnīgi, ka mani dēvē par sievu un mans bērns ir likumīgs, — Kristīne klusi atteica. — Es gan būtu pelnījusi, ka paliktu sēžot ar beztēva bandu bērnu klēpī.

—   Tas gan būtu visļaunākais, kas man par tevi varētu nākt ausīs, — sacīja Sīmons. — Es tev vēlu tikai labu, Kristīn, — viņš piebilda klusāk.

Un tad tas tūlīt apvaicājās pēc ceļa. Šurp, uz ziemeļiem, viņš esot braucis ar kuģi no Tunsbergas, stāstīja Sīmons. — Tagad man jājāj tālāk, lai es varētu panākt savu pavadoni.

—  Vai tas ir Fins, kas tevi pavada? — jautāja Kristīne.

—   Nē. Fins ir apprecējies un vairs nav pie manis. Vai tu viņu vēl atceries? — jautāja Sīmons, un viņa balsī ieskanējās tā kā prieks.

—   Vai Sigrijas dēls ir skaists bērns? — taujāja Kristīne, raudzīdamās uz Nokvi.

—   Tā jau saka. Man šķiet, viens zīdainis ir tāds pats kā otrs, — atbildēja Sīmons.

—  Tev pašam laikam bērnu nav, — teica Kristīne, un viņai bija jāpasmaida.

—  Nē, — Sīmons strupi atteica. Tad viņš pasacīja ardievu un aizjāja.

Tālāk ejot, Kristīne bērnu vairs nenesa uz muguras, bet turēja rokās, piekļāvusi tā seju sev pie kakla. Viņa nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par Sigriju Andresa meitu.

Viņas tēvs tomēr nebūtu varējis to izdarīt. Jāt projām, lai savas meitas bandu bērnam izubagotos stāvokli un tiesības pie viņa tēva radiem — to gan Lavranss Bjergulfa dēls nemūžam nespētu! Un nekad, nekad Lavransa sirds neatļautu viņai atņemt bērniņu — izraut mazu puisīti no mātes rokām, atraut to no viņas krūts, kamēr tam vēl mātes piens uz nevainīgajām lūpām. Mans Nokve! Nē, to viņš nespētu, un, kaut tas būtu desmitkārt pareizi, mans tēvs to nedarītu …

Bet Kristīne nevarēja aizvairīt no sava prāta šādu skatu: jātnieku bars, kas pazūd ielokā, kur ieleja top šaurāka, kur drūzmējas kalni, melniem mežiem apauguši. Salta vēsma ceļas augšup no upes, kas šņākdama gāžas pār klinšu šķautnēm, — no upes ledus zaļumā ar baltām putām virsū un melniem atvariem dažās vietās. To, kas tādā iekrīt, to dragāt sadragā, ka nav ko apskatīties. Jēzus, Marija! …

Un tad viņa redzēja Jērunmāju tīrumus gaišā vasaras naktī, redzēja sevi pašu steidzamies lejup pa taciņu, kas veda uz zaļo laukumu upmalas alksnājā — tur mēdza mazgāt veļu. Vienmuļi šalkdams, plūst straujais ūdens pa lēzno, akmeņaino gultni… Kungs Jēzus, es citādi nevaru …

Nē viņas tēva sirds nebūtu to pieļāvusi! Un kaut arī tas būtu diez cik pareizi! Ja es viņu lūgtu, lūgtu, lūgtu, uz kailiem ceļiem nometusies: «Tēvs, neatņem man manu bērnu!»

Kristīne stāvēja uz Feginsbrekas * kraujuma, kad tā savā priekšā ieraudzīja pilsētu zelta vakarsaules apgaismojumā. Visgarām gar upes platajiem, spožajiem līkumiem bija redzamas brūnas mājas ar zaļiem velēnu jumtiem, tumši lapu koku jumoli dārzos, gaiši mūra nami robotiem zelmiņiem, baznīcas ar melniem jumstiņiem klātām korēm un baznīcas ar blāvi vizošu svina segumu. Bet pāri zaļajām ārēm, pāri brīnišķīgajai pilsētai pacēlās Kristus baznīca, tik milzīgi liela un mirdzoši gaiša, ka likās, it kā viss cits tai gulētu pie kājām. Ar vakarsauli taisni krūtīs un laistīgajās logu rūtīs, ar augstum augstiem torņu galiem un zeltītiem vēj lokiem tur stāvēja dievnams un rādīja uz augšu bālajās vasaras debesīs.

Visapkārt vasaras zaļumā tvērās ciemi ar cienīgām lielsaimnieku mājām uz pakalniem. Gaišs un plašs pavērās fjords, pa kura virsu kustējās ēnas; tās meta lielie vasaras mākoņi, kas viņā pusē staigāja pār zilrnirdzošiem kalnājiem. Klostera sala gulēja jūrā kā zaļš vainags ar baltakmeņu ēku ziediem, un ap to klusi skalojās ūdens. Tik daudz kuģu mastu starp upes grīvas salām, tik daudz skaistu namu uz tām!

Jūtu pārņemla, jaunā sieva šņukstēdama nokrita pie krusta ceļmalā, kur tūkstošiem svētceļnieku bija metušies ceļos un pateikušies dievam, ka tik daudz palīdzīgu roku cilvēkiem sniedzas pretī viņu gājienā pa skaisto, bīstamo pasauli.

Baznīcās un klosteros zvanīja zvani, aicinādami uz pēcpusdienas dievkalpojumu, kad Kristīne iegāja Kristus baznīcas pagalmā. Vienu mirkli viņa iedrošinājās paskatīties uz baznīcas austrumzelmini — tad viņa apžilbināta nolaida acis.

Šo celtni cilvēki nebija uzcēluši pašu spēkiem; dieva gars bija vadījis svēto Oisteinu un pēclaikā tos vīrus, kas bija pabeiguši viņa darbu. Lai nāk tava valstība, tavs prāts lai notiek kā debesīs, tā arīdzan virs zemes — tagad Kristīne aptvēra šos vārdus. Dieva valstības varenības atspīdums šajos akmeņos apliecināja, ka viņa prāts ir viss, kas daiļš. Kristīne nodrebēja. Jā, dievam ar dusmām jānovēršas no visa, kas nejauks, — no grēka, no kauna un no nešķīstības.

Debess pils galerijās stāvēja svētie un svētās, tik skaisti, ka Kristīne neuzdrīkstējās viņus uzlūkot. Mūžības nevīstošās stīgotnes klusi un glezni vijās augšup — stīdzēja no torņiem un smailēm un uzziedēja kā akmens monstrances. Virs vidusdurvīm rēgojās Kristus pie krusta; Marija un evaņģēlists Jānis stāvēja līdzās, viņi bija tik balti, ka šķita veidoti no sniega, un uz viņu tēlu baltuma laistījās zelts.

Kristīne trīsreiz apgāja ap baznīcu, lūgšanas skaitīdama. Varenie mūri ar nepārskatāmo kolonu, loku un logu daudzumu, milzīgā slīpā jumta vizums, tornis, torņa smailes zeltījums debess augstumos… Kristīne saļima sava grēka apziņā.

Viņa trīcēja, skūpstīdama galvenās ieejas apkalto akmeni. Uz mirkli viņas acu priekšā kā zibens gaismā pavīdēja tumšie koka grebumi ap viņas dzimtās baznīcas durvju ietvaru — tiem bērnībā bija pieskārusies viņas mazā mute pēc tam, kad tos bija noskūpstījuši tēvs un māte …

Kristīne apslacīja sevi un bērnu ar svētūdeni — viņa atcerējās, ka tā, viņai mazai esot, bija darījis tēvs. Bērnu cieši piespiedusi pie krūts, viņa devās uz priekšu cauri baznīcai.

Viņa gāja kā pa mežu — akmens stabi bija grumbuļaini kā vecu koku stumbri, un šajā mežā caur raibajām logu rūtīm plaiksnījās gaisma — dzidra un daudzkrāsaina kā dziesma. Augstu virs viņas galvas starp akmenī kaltajām lapām it kā kustējās dzīvnieki un cilvēki un koklēja eņģeļi — un vēl augstāk, reibinošā augstumā, stiepās spriešļi, celdami baznīcu augšup pie dieva. Malas pusē kādā sāntelpā pie altāra patlaban tika noturēts dievkalpojums. Pie kāda staba Kristīne nokrita ceļos. Dziesmu skaņas griezās viņas dvēselē, kā pārāk spilgta gaisma griežas acīs. Tagad viņa apjēdza, cik dziļi pīšļos bija iegrimusi.

Zem trīsdaļu spriešļa, augstu pacelts pār cilvēkiem, karājās Kristus — krustā sistais. Šķīstā jaunava, viņa māte, stāvēja zem krusta un dziļās sāpēs raudzījās augšup uz savu nevainīgo dēlu, kas tur tika mocīts līdz nāvei it kā kāds ļaundaris.

Un šeit viņa nokritusi uz ceļiem ar sava grēka augli klēpī. Viņa piespieda bērnu sev klāt — tas bija vesels kā ābols, sārts un balts kā roze; viņš bija pamodies un lūkojās mātē ar savām skaidrajām, mīļajām acīm.

Ieņemts grēkā. Nēsāts zem viņas cietās, ļaunās sirds. Atdalījies no viņas grēka apgānītās miesas — tik šķīsts, tik spirgts, tik bezgalīgi jauks un svaigs, un tīrs. Nepelnītā dieva žēlastība satrieca Kristīnes sirdi. Nožēlu nomākta, viņa tur slīga pie zemes, un raudas lauzās no viņas krūtīm kā asinis no nāvīgas brūces.

Nokve, Nokve, mans bērns! Dievs piemeklē vecāku grēkus pie bērniem … Vai es to nezināju? Tomēr, es to zināju. Bet man nebija žēl nevainīgās dzīvības, kas varēja tapt pamodināta manā klēpī, lai tiktu nolādēta un šaustīta mana grēka dēļ …

Ak jā, tagad Kristīne to zināja. Viņa bija iedomājusies, ka dievs ir tāds kā viņas tēvs, ka arī svētais Ulavs ir tāds kā viņas tēvs. Sirds dziļumos viņa visu laiku bija cerējusi, ka tajā mirklī, kad sods kļūs tik bargs, ka viņa to nespēs paciest, tā atradīs nevis taisnību, bet žēlastību.

Viņa raudāja tik gauži, ka nejaudāja piecelties, kad ļaudis dievkalpojuma laikā cēlās kājās; viņa palika uz ceļiem, sakņupusi pār savu bērnu. Viņas tuvumā nepiecēlās arī trīs citi, kas bija nometušies uz ceļiem, — divas labi ģērbušās zemnieces un jauns zēns, kuru tās bija ieņēmušas vidū.

Kristīne palūkojās augšup uz kori. Aiz zeltītām režģu durvīm virspus altāra tumsā zaigoja svētā Ulava šķirsts. Viņai pārskrēja auksts pār kauliem. Tur dusēja viņa svētās miesas un gaidīja augšāmcelšanos pastarā dienā. Tad atdarīsies šķirsta vāks un viņš piecelsies. Ar cirvi rokā viņš aizsoļos pa baznīcas telpu. Un no šīs pašas akmens grīdas, no zemes baznīcas ārpusē, no visām kapsētām Norvēģijā izsliesies nedzīvie dzeltenie ģindeņi, ietērpsies miesā un pulcēsies ap savu karali. Gan tie, kas centušies tam staigāt pakaļ viņa asins pēdās, gan tie, kas pie viņa tika tādēļ tvērušies, lai viņš tiem palīdzētu nest grēku un bēdu, un slimību nastu, kuru tie, šajā saulē dzīvodami, krāvuši virsū sev un saviem bērniem. Nu tie drūzmējas ap savu karali un lūdz to izklāstīt dievam viņu nelaimes. Kungs, uzklausi manas lūgšanas par šo tautu, kuru es tā mīlēju, ka labāk cietu trimdu un postu, un naidu, un nāvi nekā pieļāvu, ka Norvēģijā uzaug kaut viens vienīgs vīrietis vai sieviete, kas nezina, ka tu esi miris, lai visi grēcinieki taptu atpestīti. Kungs — tu, kas mums pavēlēji iet un padarīt visus cilvēkus par taviem mācekļiem… Es,

Ulavs Hārala dēls, ar savām asinīm uzrakstīju tavu priecas vēsti norvēģu valodā šiem saviem nabaga pavalstniekiem …

Kristīne aizvēra plakstus vārga un apreibusi. Tai tēlojās karaļa vaigs — viņa liesmainās acis ieurbās viņas dvēseles dzīlēs — viņa nodrebēja šā skata priekšā.

Tur, ziemeļos, Kristīn, tavā novadā, kur es mitu, kad mani paša ļaudis mani bija aiztriekuši no manas valstības, tādēļ ka viņi necieta dieva likumus, — vai tur neuzcēla baznīcu? Vai tur nenāca mācīti vīri, lai jums sludinātu dieva baušļus?

Tev būs savu tēvu un māti godāt. Tev nebūs nokaut. Dievs piemeklē vecāku grēkus pie bērniem … Es esmu miris, lai jums taptu zināmas šīs mācības. Vai tev tās nav zināmas, Kristīne Lavransa meita? …

Jā, jā, kungs un karali!

Svētā Ulava baznīca viņas dzimtajā ciemā — viņa redzēja brūno, mājīgo koka celtni. Tur griesti nebija tik augsti, ka mestos bailes, tajos paraugoties. Baznīca modināja uzticību — tā bija uzcelta dievam par godu no tumšiem darvotiem baļķiem, no kādiem ļaudis cēla savas mājas, klētis un kūtis. Bet no šiem baļķiem bija izcirsti slaidi stabi, tie bija uzslieti stāvus un salikti vienkop, lai dieva mājoklim būtu sienas. Tāpat arī mums — tā ik gadus baznīcas svētkos mācīja priesteris Eiriks — klājas ar ticības rīkiem no sava grēcīgā mirstīgā cilvēka izcirst un izkaldināt uzticīgu locekli Kristus baznīcai…

Vai tu to esi aizmirsusi, Kristīn? Kur ir tie tavi darbi, kam pastarā dienā jāapliecina, ka tu esi bijusi dieva draudzes locekle, tavi labie darbi, kas pierāda, ka tu piederi dievam?

Jēzus, mani labie darbi! Kristīne bija skaitījusi tās lūgšanas, kuras viņai bija ieliktas mutē, viņa bija padevusi tālāk tās dāvanas, kuras tēvs tai bija ielicis rokā. Viņa bija gājusi talkā savai mātei, kad tā bija ģērbusi nabadzīgos, mielojusi izsalkušos un slimiem pārsējusi brūces.

Bet ļaunie darbi bija viņas pašas.

Viņa bija pieķērusies visiem, kas tai bija snieguši atbalstu un devuši patvaru. Tā bija ņēmusi pretī brāļa Edvina mīlīgos aizrādījumus, viņa skumjas par viņas grēku, viņa sirsnīgos aizlūgumus un tomēr ļāvusies karstai apgrēcības kārei, kolīdz nebija viņa veco, mīļo acu priekšā. Viņa bija sevi aizsviedusi projām — kūtīs un gubeņos — un gandrīz nemaz nebija jutusi kaunu par to, ka bija piemānījusi labo, cienīgo Grūas kundzi. Viņa bija ņēmusi pretī svēto māsu laipno gādību un nebija pratusies ne apmulst, kad tās tēvam bija slavējušas viņas pazemību un tikušo turēšanos.

Ak, visgrūtāk bija domāt par tēvu… Par tēvu, kas, šopavasar Hūsabijā ciemojoties, viņai nebija teicis nevienu nelaipnu vārdu.

Sīmons bija noklusējis, ka viņš notvēris savu līgavu kopā ar vīrieti klejotāju karavīru mājvietā. Un viņa bija pieļāvusi, ka tas uzņemas vainu par viņas vārda lauzumu, bija pieļāvusi, ka tas top vainīgs viņas tēva acīs …

Ak, tēvs — tas bija pats ļaunākais. Nē, māte — tas bija vēl ļaunāk. Ja Nokve augtu liels un parādītu viņai tiķ maz mīlestības, cik viņa bija parādījusi savai mātei, — ak, tas nebūtu panesams! Māte, kas viņu bija dzemdējusi un barojusi pie savas krūts, kas bija bijusi nomodā, viņai slimai esot, kas bija mazgājusi un sukājusi viņas matus un priecājusies, ka tie tik koši. Un, tiklīdz Kristīnei šķita, ka tai būtu vajadzīga mātes palīdzība un mierinājums, viņa gaidīja māti pie sevis ierodamies, kaut gan viņa to bija nicinājusi. «Tici man, māte būtu jājusi uz ziemeļiem, lai būtu pie tevis, ja viņa būtu zinājusi, ka tas tevi spēj nomierināt,» bija teicis tēvs. Ak, māte, māte, māte! …

Kristīne domāja par ūdeni Jērunmāju akā. Tas izskatījās tik tīrs un dzidrs, kad bija ieliets koka ķipjos. Bet tēvam bija stikla kauss, un, kad viņš tajā ielēja ūdeni un saule spīdēja tam cauri, tad tas likās duļķains un pilns ar gružiem …

Jā, kungs un karali, tagad es redzu, kāda es esmu!

Laipnību un mīlestību viņa bija ņēmusi pretī no visiem cilvēkiem, it kā tā viņai pienāktos. Viņa nemaz nesaskatīja galu visai tai laipnībai un mīlestībai, ko visu savu mūžu bija saņēmusi. Bet, pirmo reizi kādam cilvēkam nostājoties pret viņu, tā bija sacēlusies kā odze, kas izslien galvu un dzeļ. Viņas griba bija bijusi cieta un asa kā nazis, kad tā Elini Orma meitu bija iedzinusi nāvē …

Tāpat viņa būtu sacēlusies pret pašu dievu, ja tas viņai būtu uzlicis savu taisnīgo roku uz skausta. Kā gan tēvs un māte bija varējuši to izturēt — tie bija zaudējuši trīs mazus bērnus un redzējuši Ulvhilu aizejam nāvē, kaut gan tie ilgus bēdu pilnus gadus bija centušies meitenei atgūt veselību. Bet viņi bija pacietīgi panesuši visus pārbaudījumus, nekad nešaubīdamies, ka dievs viņu bērnam grib tikai vislabāko. Un tad viņa vecākiem bija sagādājusi šīs sirdssāpes un šo kaunu …

Bet ja bērnam būtu noticis kas ļauns, ja viņi tai būtu atņēmuši bērnu, kā tagad tika atņemts bērns Sigrijai Andresa meitai… Ak, neieved mūs kārdinājumā, bet atpestī mūs no visa ļauna …

Viņa bija piegājusi cieši klāt elles bezdibenim. Ja viņa zēnu būtu zaudējusi, viņa būtu metusies iekšā kūpošajā peklē, būtu ar izsmieklu atmetusi visas cerības palikt vienotai ar labajiem, laipnajiem cilvēkiem, kas viņu mīlēja, — viņa būtu padevusies velnam.

Tādēļ nebija ko brīnīties, ja Nokvem uz krūtīm bija asiņainas rokas_ zīme.

Ak, svētais Ulav, tu, kas mani uzklausīji, kad es tevi lūdzu palīdzēt manam bērnam! Es tevi lūdzu sodīt mani, bet pasargāt nevainīgo. Es zinu, kungs, kā es no savas puses esmu turējusies pie līguma…

Viņa bija saslējusies kā nevaldāms, mežonīgs zvērs, kad pirmo reizi tika pārmācīta. Erlens. Ne mirkli viņa nebija domājusi, ka viņš to vairs nemīl. Ja viņa tā būtu domājusi, viņa nebūtu vairs spējusi dzīvot. Ak, nē, viņa bija domājusi — klusatnē, to nevienam neteikdama, — kad viņa atkal būs skaista un žirgta, un vesela, tad viņam tiks atļauts liegtais … Neba Erlens šoziem bija nelaipns bijis. Bet viņa, Kristīne, kas no mazām dienām bija dzirdējusi, ka velns uzturoties grūtas sievas tuvumā, lai to kārdinātu, kamēr tā ir vāja, — viņa sātana meliem labprāt bija pagriezusi ausi. Viņa bija izlikusies domājam: Erlens pret viņu tādēļ tik vienaldzīgs, ka tā ir vārga un neglīta… kad tā bija pamanījusi viņa sirdēstus par to, ka tas sevi un viņu licis ļaužu valodās. Erlena biklos, mīļos vārdiņus tā tikko bija ļāvusi viņam izrunāt, un, kad viņa pati vīru bija izaicinājusi izteikt asus un neapdomātus vārdus, tad viņa tos vienmēr atkal bija cēlusi gaismā un viņam metusi acīs. Jēzus, kas par ļaunu sievieti! … Viņa bija bijusi slikta sieva …

Vai tu tagad saproti, Kristīn, ka tev vajadzīga palīdzība?

Jā, kungs un karali, tagad es to saprotu. Man gaužām vajadzīgs tavs balsts, lai es atkal nenovērstos no dieva. Tu, viņa pārstāvi cilvēku vidū, stāvi man klāt, kad es nāku ar savām lūgšanām, lūdz, lai man parāda žēlastību, svētais Ulav, lūdz par mani!

Cor mundum crea in me, Deus, et Spiritum rectum innova in visceribus meis.

Ne projicias me a facie tua …

Dievkalpojums bija beidzies. Ļaudis gāja no baznīcas ārā. Piecēlās arī abas zemnieces, kas bija nometušās uz ceļiem Kristīnes tuvumā. Bet zēns starp viņām abām nepiecēlās. Tas sāka kustēties uz priekšu, atspiezdamies ar pirkstu kauliņiem uz grīdas akmeņiem un lēkādams kā vārnulēns, kas vēl neprot laisties. Zēnam bija pavisam mazas kājas, kas bija paliektas zem viņa ķermeņa augšdaļas. Sievietes gāja tā, ka tās viņu cik necik aizslēpa ar savām drānām.

Kad Kristīne sievietes vairs nevarēja saskatīt, viņa nometās zemē un noskūpstīja grīdu tajā vietā, kur tās viņai bija pagājušas garām.

Neziņā un mazliet apjukusi Kristīne stāvēja pie kora ieejas, kad pa režģu durvīm iznāca jauns priesteris. Viņš apstājās jaunās sievietes priekšā, kas bija tik gauži noraudājusies, un Kristīne tam pasacīja sakāmo, cik labi mācēdama. Sākumā viņš nesaprata. Kristīne salūkoja zelta vainagu un sniedza to viņam.

—   Ak jūs esat Kristīne Lavransa meita, Hūsabijas Erlena sieva? — Priesteris viņā paskatījās mazliet izbrīnījies, viņas seja no raudām bija gluži pietūkuši. — Jā, jā, jūsu svainis, priesteris Gunulfs, par to runāja, jā …

Viņš ieveda Kristīni sakristejā un, paņēmis vainagu, iztina to no linu drāniņas. Aplūkojis to, viņš pasmaidīdams teica:

—   Jā, jūs sapratīsiet, kundze, ka šādos gadījumos jābūt klāt lieciniekiem — tādu dārgumu jūs taču nevarat aizdot projām kā sviestmaizi. Bet es varu to pagaidām paglabāt, jums droši vien negribas to nēsāt līdz pa pilsētu… Palūdz Arnes kungu, lai viņš papūlas atnākt šurp, — priesteris teica kādam baznīcas apkalpotājam. — Man liekas, pēc visiem likumiem, arī jūsu vīram vajadzētu būt klāt. Bet varbūt priesterim Gunulfam ir kāda vēstule no viņa?

Jums jāstājas paša virsbīskapa priekšā, vai ne tā? Jeb arī jāgriežas pie Heuka Tomasa dēla, tas ir viņa vietnieks grēku izpirkšanas lietās, — es nezinu, vai Gunulfs ir runājis ar Eiliva kungu … Jums rīt no rīta jāatnāk uz agro dievkalpojumu, tad jūs pēc slavas dziesmām varat pēc manis apjautāties, mans vārds ir Pols Aslaka dēls. Tas tur, — viņš rādīja uz bērnu, — jums būs jāatstāj patversmē. Jūs pārgulēsit pie māsām Bakes klosterī, cik es atminu, jūsu svainis tā teica.

Ienāca vēl otrs priesteris, un viņi abi pārmija dažus vārdus. Pirmais atslēdza mazu sienas skapīti, izņēma no tā galda svarus un nosvēra vainagu, kamēr otrs kaut ko ierakstīja grāmatā. Tad viņi vainagu ielika skapītī un to atkal aizslēdza.

Pola kungs dzīrās Kristīni izvadīt pa durvīm, bet tad tas iejautājās, vai viņa nevēloties, ka tas paceļot viņas dēlu pie svētā Ulava šķirsta.

Viņš satvēra zēnu ar drošu, mazliet nevērīgu tvērienu, kāds mēdz būt garīdzniekiem, kas raduši ņemt rokās kristījamos bērnus. Kristīne viņam iegāja līdzi baznīcā, un tad tas vaicāja, vai arī viņa negribot noskūpstīt šķirstu.

«Es nemaz neuzdrošinos to darīt,» nodomāja Kristīne, sekodama priesterim augšā pa kāpnēm uz paaugstinājuma, kur stāvēja šķirsts. Kad viņa ar savām lūpām tuvojās zelta zārkam, viņas acu priekšā noplātījās gaisma, balta kā krīts.

Priesteris uz viņu paskatījās, baidīdamies, ka viņa nenoģībst. Bet tā noturējās uz kājām. Tad viņš ar bērna pieri pieskārās svētumam.

Pola kungs pavadīja Kristīni līdz baznīcas durvīm un jautāja, vai viņa noteikti zināšot atrast ceļu uz pārceļamo vietu. Tad viņš tai novēlēja labu nakti. Priesteris visu laiku runāja bez izteiksmes un vienlaidā balsī, tāpat kā jebkurš cits pieklājīgs jauns cilvēks.

Bija sācis drusku līt, un brīnišķīga smarža pacēlās no dārziem un no ielas, kas starp ratu izbrauktajām grambām bija svaigi zaļa kā māju sētsvidus. Kristīne kā varēdama lūkoja zēnu pasargāt no lietus. Viņš tagad bija tik smags, tik smags, ka viņa, to nesdama, nemaz vairs nejuta savas rokas. Un viņš vienā gabalā kunkstēja un raudāja — laikam atkal bija izsalcis.

Māte bija piekususi līdz nāvei — no garā ceļa, no nemitīgās raudāšanas un no dziļā dvēseles satricinājuma baznīcā. Viņai metās auksti — lietus pieņēmās, un ūdens pilieni plikšķēja kokos, tā ka lapas trīcēja un vizuļoja. Kristīne gāja pa māj starpām un iznāca ārā uz laukuma, no kurienes tā redzēja upi, kas plūda plata, pelēka un caurumota kā siets, jo ūdenī viennotaļ krita lietus lāses.

Te nebija nevienas laivas. Kristīne uzrunāja divus vīriešus, kas bija patvērušies uz balstiem celtā laivu būdā. Viņi sacīja, lai Kristīne ejot tālāk uz upes iztekas pusi, tur mūķenēm esot māja, un tur uzturoties arī pārcēlājs.

Kristīne atkal aizvilkās uz laukumu — gurda, salijusi, ar izsutušām kājām. Viņa nonāca pie pelēkas akmeņu baznīciņas, aiz kuras atradās dažas ar žogu aizžogotas mājas. Nokve tagad brēca pilnā kaklā, tā ka viņa nedrīkstēja ieiet baznīcā. Bet pa bezrūšu logiem skanēja dziedāšana, un viņa sadzirdēja antifonu Laetare, Regina coeli — priecājies, debesu karaliene, jo tas, kuru savā klēpī nēsāt tu biji izraudzīta, ir augšāmcēlies, tā kā viņš sacījis. Allelujā!

To minorīti dziedāja pēc ievadlūgšanas. Šo slavas dziesmu dievmātei brālis Edvins Kristīnei bija iemācījis tajās naktīs Jērunmājās, kad viņš tur bija gulējis uz nāves cisām un Kristīne pie viņa bija palikusi nomodā. Viņa iezagās baznīcas pagalmā un, ar savu bērnu uz rokām piespiedusies pie baznīcas sienas, klusi noskaitīja dziesmas vārdus.

«Lai tu darītu ko darīdama, Kristīn, tava tēva prāts paliks uz tevi aizvien tāds pats. Tieši tādēļ tu nedrīksti viņam sagādāt vēl vairāk bēdu …»

… Kā tavas caururbtās rokas pie krusta bija izstieptas, ak, mīļotais saules pils karali… Izstieptas ilgās tik tālu, cik tālu aizmaldās dvēsele no pareizā ceļa. Vajadzēja tikai vienu — lai grēcīgā dvēsele dotos pretim izplestajām rokām, labprātīgi kā bērns, kas dodas pie sava tēva, un nevis kā vergs, kuru dzen atpakaļ pie bargā kunga. Tagad Kristīne apjauta, cik nejauks ir grēks. Atkal viņas krūtīs iedegās sāpes, it kā sirds taisītos lūzt aiz nožēlām un aiz kauna par nepelnīto žēlastību.

Šeit pie baznīcas sienas varēja drusku paglābties no lietus. Viņa atsēdās uz kāda kapakmens un ņēmās remdēt sava bērna izsalkumu. Šad tad tā noliecās un noskūpstīja viņa pūkaino galviņu.

Kristīne laikam bija gulējusi. Kāds aiztika viņas plecu. Viņas priekšā stāvēja priestermūks un vecs pusmūks ar lāpstu rokā. Baskājis jautāja, vai viņa meklējot naktsmājas.

Kristīnei pazibēja doma, cik daudz labāk būtu pārlaist nakti pie minorītiem, brāļa Edvina ļaudīm. Līdz Bakes klosterim bija tik tālu, un viņa bija tik piekususi, ka nemaz izteikt. Tad priestermūks lika pusmūkam aizvest šo sievu uz patversmi.

— Un iedod tai mazliet skalbju viruma, ko pamērcēt kājas, es redzu, ka tās ir izsutušas.

Sieviešu patversmē, kas atradās šaurielā viņpus žoga, bija tumšs un smacīgs. Pusmūks atnesa Kristīnei mazgājamo ūdeni un drusku ēdamā, un viņa atsēdās pie pavarda un raudzīja nomierināt bērnu. Nokve laikam juta, ka māte ir pārguruši un visu dienu gavējusi, zīzdams tukšo krūti, viņš šad un tad kunkstēja un raudāja. Kristīne ieņēma mutē pa malkam piena, kuru pusmūks tai bija atnesis; viņa lūkoja to ielaist bērna mutē, bet zeņķis skaļā balsī pretojās šādai barošanai, un vecais smējās un purināja galvu. Lai viņa pienu dzerot pati, tad arī zēnam kaut kas tikšot.

Beidzot viņš aizgāja. Kristīne ietrausās vienā no augšgultām pie pašas jumta sijas. No turienes viņa varēja aizsniegt lūku. Patversmē bija nelaba smaka — tur gulēja kāda sieviete, kurai sāpēja vēders. Kristīne attaisīja lūku — viņu apņēma gaišā, vēsā vasaras nakts un gaiss, kas bija valgs no lietus. Viņa sēdēja īsajā gultā, galvu atslējusi pret sienas baļķiem — gultā bija tik maz spilvenu. Zēns gulēja mātes klēpī. Pēc brītiņa viņa gribēja lūku atkal aizvērt, bet iemiga.

Nakts vidū viņa pamodās. Mēness raudzījās iekšā pa lūku vasarīgi bāls un dzeltens kā medus, apspīdēdams bērnu un viņu un pretējo sienu. Te viņa ievēroja, ka mēnesstīgu vidū, starp grīdu un jumta siju gaisā pacēlies, stāv cilvēks.

Viņš bija pelnu krāsas mūka tērpā, gara auguma un saliektu muguru. Tagad viņš tai pievērsa savu vecveco, grumbaino seju. Tas bija brālis Edvins. Viņš smaidīja tik neizsakāmi mīlīgi, mazlietiņ viltīgi, taisni kā toreiz, kad viņš vēl dzīvoja virs zemes.

Kristīne nemaz nebrīnījās. Pazemīga, laimīga, gaidu pilna viņa to uzlūkoja — ko tas teiks vai darīs?

Mūks viņai uzsmaidīja, turēdams paceltajā rokā vecu, smagu ādas dūraini. Tad viņš to pakāra uz kāda mēnesstara, pasmaidīja vēlreiz, pamāja viņai ar galvu un pazuda.

.

HŪSABIJA

.

I

Kādu dienu tūlīt pēc Jaungada Hūsabijā ieradās negaidīti viesi. Tie bija Lavranss Bjergulfa dēls un vecais Smids Gudleika dēls no Dovres; viņi bija atjājuši kopā ar diviem kungiem, kurus Kristīne nepazina. Erlens ļoti izbrīnījās, ieraudzīdams sievastēvu šādā sabiedrībā, jo viņš nezināja, ka Lavranss šos kungus pazīst — Erlingu Vidkuna dēlu no Giskes un Bjarkojas un Hafturu Greutu no Gūdojas. Kungs Erlings paskaidroja, ka viņi esot satikušies Nēsē, kur tie visi notai piedalījušies sešvīru sapulcē, kas nu reiz beidzot esot izšķīrusi strīdu starp Juna Heuka dēla mantiniekiem. Runa esot ienākusi par Erlenu, un Erlingam, kam bijušas darīšanas Nīdārūsā, iegribējies pasērst Hūsabijā, ja Lavranss to pavadītu un reizē ar viņu dotos ar ķuģi uz ziemeļiem. Smids Gudleika dēls smējās, ka viņš gandrīz pats sevi esot uzaicinājis piedalīties šajā braucienā.

— Es taču gribēju atkal redzēt mūsu Kristīni — Nūrdāles skaistāko rozi. Un tad es domāju, ka mana radiniece Rangnfrīda būs man pateicīga, ja es pametīšu aci uz viņas laulāto draugu un pavērošu, kādu padomu viņš tur izprāto kopā ar tik gudriem un vareniem vīriem. Jā, manu Kristīn, tavam tēvam šoziem ir cits, ko darīt, nekā tikai ar mums braukāt pa apkārtnes sētām un svinēt ziemsvētkus, kamēr vēl nav sācies gavēnis. Visus šos gadus mēs itin mierīgi esam tupējuši katrs savās mājās un domājuši tikai par savu labklājību. Bet tagad Lavranss grib mūs, karalim uzticīgos ieleju cilvēkus, pierunāt visbargākajā ziemas laikā pulkā jāt uz Uslū, lai mēs lielajiem kungiem dotu padomus un gādātu par karaļa labklājību, jo viņiem esot maza beda par nepilngadīgo nabaga bērnu, ka Lavranss saka.

Kungs Erlings likās mazliet apmulsis. Erlens sarauca pieri.

—  Vai jūS; sievastēv, piedalāties apspriedēs par galma padomi?

—   Nē, nē, — atbildēja Lavranss, — es dodos uz sapulci tāpat kā citi karaļa draugi šeit ielejā, tādēļ ka mēs esam aicināti…

Bet Smids Gudleika dēls atkal uzsāka: tas tomēr esot bijis Lavranss, kas viņu pierunājis un tāpat ari Krūkes Hersteinu un Trunu Jeslingu, un Gutormu Sneisu, un citus, kuri neesot gribējuši jāt.

—   Nu, vai jūs šajās mājās ceļavīrus nemēdzat lūgt istabā? — jautāja Lavranss. — Tagad mēs spriedīsim par to, vai Kristīne darina tikpat labu alu kā viņas māte. — Erlens izskatījās domīgs, un Kristīne ļoti brīnījās.

—   Kas noticis, tēv? — Kristīne vaicāja drusku vēlāk, kad tēvs līdz ar meitu bija ienācis mazistabā, kur viņa ciemiņu dēļ bija ienesusi bērnu.

Lavranss sēdēja, šūpodams mazdēlu uz ceļiem. Nokvem tagad bija desmit mēneši, un viņš bija liels un skaists. Kopš ziemsvētkiem tas jau valkāja svārciņus un zeķes.

—   Es nevaru atcerēties, tēv, ka jūs jebkad agrāk šādās lietās būtu spriedis līdz, — atkal teica Kristīne. — Jūs aizvien apgalvojāt, ka valstij un pavalstniekiem, un karaspēkam esot vislabāk, ja valdot karalis un viņa pieaicinātie padomnieki. Erlens saka, šis uzbrukums esot dienvidapgabala varasvīru sadomāts — viņi tīkojot atcelt kundzi Ingebjergu un viņas tēva izraudzītos padomniekus, lai atgūtu to varu, kas viņiem piederējusi tos laikus, kad karalis Hokuns un viņa brālis vēl bijuši bērni. Bet valstij tas esot par lielu postu, tā jūs pats agrāk teicāt.

Lavranss pačukstēja, lai viņa aizsūtot projām bērnaukli. Kad viņi bija palikuši vieni, viņš jautāja:

—   No kurienes Erlenam šādas ziņas? Vai no Mūnana?

Kristīne pastāstīja, ka Orms, rudenī atgriezdamies mājās, esot pārvedis vēstuli no kunga Mūnana. To viņa neteica, ka pati Erlenam vēstuli lasījusi priekšā — viņš nebija nekāds pratējs rakstu saburtošanā. Šajā vēstulē Mūnans ļoti sūdzoties par to, ka tagad ikviens dižciltīgais Norvēģijā domājot, ka tas protot labāk valdīt nekā tie kungi, kas stāvējuši karalim Hokunam līdzās, kad tas vēl bijis dzīvs. Dižciltīgie iedomājoties, ka viņi mācētu labāk gādāt par jaunā karaļa labklājību nekā augstdzimtīgā kundze, viņa īstā māte. Mūnans brīdinot Erlenu — ja būtu tādas pazīmes, ka norvēģu kungi grasītos darīt tāpat, kā viņvasar Skārā darījuši zviedri, tas ir, perinātu plānus pret kundzi Ingebjergu un viņas vecajiem, piedzīvojušiem padomdevējiem, tad lai augstās kundzes radi esot gatavi, bet Erlens lai dodoties uz Hāmāru, kur tas varēšot satikties ar Mūnanu.

—  Vai to viņš nepiemin, —jautāja Lavranss, bakstīdams ar pirkstu Nokves trekno pazodi, — ka es esmu viens no tiem, kas sacēlās pret nelikumīgajiem ziņojumiem, kurus Mūnans izplatīja pa ieleju — mūsu karaļa vārdā?

—  Jūs! — izsaucās Kristīne. — Vai jūs šoruden esat saticies ar Mūnanu Borda dēlu?

—  Jā gan, — atbildēja Lavranss. — Un starp mums nebija tikpat kā nekādas vienprātības.

—  Vai jūs runājāt arī par mani? — Kristīne ātri ievaicājās.

—  Nē, Kristīnīt, — pasmējās tēvs. — Man nav prātā, ka saruna toreiz būtu novirzījusies uz tevi. — Vai tu nezini, vai tas ir tiesa, ka tavs vīrs taisoties doties uz dienvidiem, lai sastaptos ar Mūnanu Borda dēlu?

—  Man tā liekas, — atbildēja Kristīne. — Viņdien priesteris Eilivs mana vīra uzdevumā uzrakstīja vēstuli, un Erlens arī par to ieminējās, ka viņam drīz būšot jādodas uz dienvidiem.

Lavranss kādu brīdi sēdēja klusēdams un noraudzījās uz bērnu, kas ar pirkstiem knibinājās gar vectēva dunča spalu un mēģināja iekost kalna kristālā, ar kuru spals bija izrotāts.

—  Vai tā ir patiesība, ka kundzei Ingebjergai gribot atņemt valdīšanas tiesības? — jautāja Kristīne.

—     Kundze Ingebjerga ir apmēram tavos gados, — atbildēja tēvs, vienmēr vēl drusku smaidīdams. — Karaļa mātei neviens negrib atņemt nedz varu, nedz to godu, kuram tā ir dzimusi. Bet virsbīskaps un daži nelaiķa karaļa draugi un radi ir sasaukuši sapulci, lai apspriestos, kā vislabāk saglabāt kundzes Ingebjergas godu un varu un tautas labklājību.

Kristīne teica klusā balsī:

—   Es noprotu, tēvs, ka šoreiz jūs ne tikai tāpēc esat atjājis uz Hūsabiju, lai redzētu Nokvi un mani.

—   Nē, ne tikai tāpēc, — sacīja tēvs. Tad viņš smējās: — Un es noprotu, mana meita, ka tev tas ne visai patīk!

Viņš glāstīja Kristīnes seju, cilādams roku augšup un lejup. Tā viņš bija glāstījis savu mazo meiteni ikreiz, kad bija viņu sarājis vai pakaitinājis.

Pa to laiku kungs Erlings un Erlens sēdēja augšā bruņu kambarī — tā tika dēvēta lielā ēka, kas atradās pagalma ziemeļaustrumos pie pašas sētas. Celtne bija augsta kā tornis, ar trim stāviem. Augšstāvā bija telpa, ar šaujamlūkām, un tur tika uzglabāti^visi tie ieroči, kurus Hūsabijā nelietoja katru dienu. Šo ēku bija uzcēlis karalis Škūle.

Kungs Erlings un Erlens bija uzvilkusi kažoka mēteļus, jo telpā bija neganti auksts. Viesis staigāja apkārt un aplūkoja bruņas un daudzos greznos ieročus, kurus Erlens bija mantojis no sava mātestēva Geutes Erlena dēla.

Erlings Vidkuna dēls bija neliela auguma, sīkiem kauliem un mazliet apaļīgs, bet kustējās viegli un iznesīgi. Skaists viņš nebija, kaut gan viņa seja bija glīti veidota, bet mati bija iesarkani, uzacis un skropstas baltas un pašas acis pārāk gaišā zilumā. Ja ļaudis tomēr sprieda, ka kungs Erlings esot izskatīgs, tad varbūt tā iemesla dēļ, ka visi zināja: viņš ir Norvēģijas visbagātākais bruņinieks. Bet viņam bija gan arī sevišķi patīkama, rāma daba. Viņš bija neparasti saprātīgs, mācīts un zinīgs un, tā kā nekad necentās izcelt savas zināšanas un vienmēr labprāt uzklausīja citus, tad bija izdaudzināts par vienu no visgudrākajiem vīriem valstī. Kungs Erlings bija ar Erlenu Nikulāusa dēlu vienos gados un caur Stūvreimu cilti rada, kaut ari ļoti tālu. Viņi viens otru aizvien bija pazinuši, bet tuvāka draudzība viņu starpā nebija nodibinājusies.

Erlens sēdēja uz kādas lādes un stāstīja par kuģi, ko šovasar bija licis sev uzbūvēt. Tas bija domāts trīsdesmit diviem airētājiem, un Erlens lāgoja, ka tas būšot ātrbraucējs un viegli stūrējams. Viņš esot no ziemeļiem atsaucis divus kuģu būvētājus un kopā ar tiem uzraudzījis būvdarbus.

—   Jāsaka, kuģu būvēšana ir viena no tām nedaudzajām lietām, par kurām es ko sajēdzu, viņš teica, — gan tu redzēsi, kas tas būs par skatu, kad «Margigra» šķels jūras viļņus …

—   «Margigra» * — kādu baigi pagānisku vārdu tu esi ielicis savam kuģim, radiniek, — pasmiedamies sacīja kungs Erlings. — Vai tu esi nodomājis ar to braukt uz dienvidiem?

—   Tu esi tikpat dievbijīgs kā mana sieva — arī viņa apgalvo, ka tas esot pagānu vārds. Jā, viņai jau gan arī pats kuģis nepatīk, viņa ir tāds sauszemes cilvēks, kas nepanes jūru.

—   Jā, tava sieva izskatās dievbijīga un smalka, un daiļa, — kungs Erlings pieklājīgi teica. — To jau varēja domāt, turot vērā dzimtu, no kuras viņa cēlusies.

—   Jā… — Erlens iesmējās. — Nepaiet neviena diena, kad tā nenoklausītos misu. Un priesteris Eilivs — tas ir mūsu mācītājs, tu jau viņu redzēji — mums lasa priekšā no svētām grāmatām. Izņemot alu un gardumus, viņam nekas tā nepatīk kā lasīt priekšā. Un nabagļaudis nāk šurp pie Kristīnes pēc padoma un palīdzības — man liekas, tie labprāt skūpstītu viņas svārku vīli — es savus vīrus nemaz vairs nepazīstu. Viņa gandrīz ir tāda kā tās sievietes, par kurām rakstīts svētajās teikās, — vai atceries: karalis Hokuns mums lika sēdēt un klausīties, kad priesteris lasīja priekšā, tolaik, kad mēs bijām pāži. Tagad te Hūsabijā daudz kas mainījies, kopš tu, Erling, pēdējo reizi šeit viesojies… Ir tomēr dīvaini, ka tu šoreiz gribēji mani apciemot, — viņš pēc brītiņa noteica.

—   Tu pieminēji tos laikus, kad mēs bijām pāži, — smaidīdams sacīja Erlings Vidkuna dels. Smaids viņam labi piestāvēja. — Tad taču mēs bijām draugi. Toreiz mēs visi tā domājām, Erlen, ka tu valsts dienestā tālu tiksi.

Bet Erlens tikai smējās:

—   Jā, arī es pats tā domāju.

—  Vai tu nevarētu braukt uz dienvidiem reizē ar mani, Erlen? —jautāja kungs Erlings.

—  Es biju domājis par zemesceļu, — atbildēja Erlens.

—  Tev taču būs ļoti grūti tagad — ziemas laikā doties pāri kalnājiem, — iebilda kungs Erlings. — Būtu ļoti jauki, ja tu pievienotos mums, Hafturam un man.

—  Es jau esmu apsolījies ceļot ar citiem, — atbildēja Erlens.

—  Nu jā, tu jāsi ar savu sievastēvu — tas jau arī ir saprotams.

—   Jā, nē — es šos viņgaliešus, ar kuriem viņš turas kopā, tik maz pazīstu. — Erlens kādu brīdi sēdēja klusēdams. — Nē, es apsolījos iegriezties Stangē pie Mūnana, — viņš ātri piemetināja.

—  Tas tev būtu lieks ceļš, — sacīja Erlings. — Viņš ir aizceļojis uz savām mājām Hīsingā, un var paiet labs laiks, iekām viņš atkal atgriežas. Vai ir jau ļoti sen, kopš tu par viņu esi ko dzirdējis?

—   Tas bija ap Mīkāla misu, kad viņš man atrakstīja.

—   Jā, tev taču laikam zināms, kas te mūspusē rudenī notika. Nē? Tev jāzina, ka Mūnans apjāja visus novadu pārvaldniekus ap Mjēsezeru un vēl tālāk ielejā, aizvezdams viņiem vēstules. Lai zemnieki nododot visas savas kara nodevas, pārtiku un zirgus — seši zemnieki vienu zirgu, bet dižkungi lai nododot zirgus, viņiem pašiem esot atļauts palikt mājās. Vai tu neesi to dzirdējis? Un to, ka ziemeļnovadu zemnieki atsacījušies šīs nodevas maksāt, kad Mūnans un Eiriks Tops ieradušies Vogo tingā? Starp citu, tas bija Lavranss Bjergulfa dēls, kas uzstājās pretī — viņš uzaicināja Eiriku piedzīt nodokļus likumīgā ceļā, ja kaut kas likumīgi prasīts paliktu nenodots, bet prasīt no zemniekiem kara nodevas, lai dzimušam dānim * palīdzētu cīnīties pret dāņu karali, to viņš dēvēja par pieļaujamās rīcības pārkāpšanu. Un, ja mūsu karalis tīkošot savu uzticamo pavalstnieku pakalpojumus, tad viņš redzēšot, ka tie tūlīt būšot pie rokas gan ar labiem ieročiem, gan ar zirgiem, gan ar bruņotiem vīriem, bet Jērunmājās nedošot ne pliku āzi ar pakulu valgu ap kaklu, ja karalis neprasīšot, lai Lavranss pats uz tā jāj karā. Bet vai tad tu to nezini? Smids Gudleika dēls saka — Lavranss saviem zemniekiem esot apsolījis viņu vietā maksāt sodu, ja tas būtu vajadzīgs …

Erlens bija gluži pārbrīnījies.

—   Vai tiešām! Es vēl nekad neesmu dzirdējis, ka mans sievastēvs būtu iejaucies lietās, kas neattiecas uz viņa paša vai viņa draugu īpašumiem.

—   Viņš laikam to nedara bieži, — sacīja kungs Erlings. — Bet tik daudz es nopratu, būdams Nēsē: ja Lavranss Bjergulfa dēls kādā lietā teiks vārdu, tad visi viņam piebalsos, jo viņš nerunā, ja šo lietu nepārzina tik labi, ka ir grūti viņa runas atspēkot. Sakarā ar šiem notikumiem tas esot sarakstījies ar saviem radiem Zviedrijā — kundze Ramborga, viņa tēvamāte, un Erngisles tēvatēvs taču ir brāļu bērni, tā ka viņam tur ir plaša radniecība. Tavs sievastēvs ir klusas dabas cilvēks, bet viņam tomēr ir diezgan liela vara tajos apvidos, kur viņu pazīst, kaut arī viņš to bieži neizmanto.

—   Jā, tagad es saprotu, kālab tu tā turies pie viņa, — smējās Erlens. — Es jau brīnījos, kur jūs tik lieli draugi…

—   Kas tur ko brīnīties, — Erlings domīgi atbildēja. — Būtu jābrīnās par cilvēku, kas Jērunmāju Lavransu negribētu saukt par savu draugu. Tev, radiniek, būtu vairāk līdzēts, ja tu klausītu viņam un nevis Mūnanam.

—   Mūnans pret mani izturējies kā mans vecākais brālis jau kopš tās dienas, kad es pirmo reizi atstāju tēvmājas, — Erlens teica mazliet iekarsis. — Nekad tas mani nepameta, kad es biju sprukās. Tagad viņš ir sprukās…

—   Gan jau Mūnans pats tiks galā, — atteica Erlings tikpat mierīgi kā pirmāk. — Vēstules, kuras tas izvadāja, bija aizzīmogotas ar Norvēģijas valsts zīmogu — nelikumīgā kārtā, bet tā jau nav viņa darīšana. Jā, un vēl kas: tas bija Mūnans, kas piekāra savu zīmogu, kad bija par liecinieku jaunavas Eifemijas derībās, bet šo lietu nevar aiztikt, ja negrib aiztikt kādu, kuru mēs …

Taisnību sakot, Erlen, man liekas, Mūnans var iztikt bez tava atbalsta un tu vari kaitēt pats sev.

—  Es saprotu, jūs gribat brukt virsū kundzei Ingebjergai, — sacīja Erlens. — Bet es savai radiniecei esmu solījies kalpot tiklab dzimtenē, kā svešumā.

—   To arī es esmu solījies, — atbildēja Erlings,—un es domāju savu solījumu turēt — to laikam domā darīt ikviens norvēģis, kas kalpojis mūsu kungam un radiniekam karalim Hokunam un kam tas bijis mīļš. Un kundzei tagad vislabāk pakalpo ar to, ka atšķir viņu no padomdevējiem, kas ar saviem padomiem grūž nelaimē tik jaunu sievieti un tāpat arī viņas dēlu.

—  Vai tu domā, ka jūs to spēsit? — Erlens jautāja pusbalsī.

—   Jā, — cieši noteica Erlings Vidkuna dēls. — Es tā domāju. Un tā laikam domā visi, kas neklausās, — viņš paraustīja plecus, — kas neklausās uz ļaunām un tukšām tenkām. Un mēs, kundzes radinieki, to taču nedrīkstētu nekādā ziņā.

Kāda kalpone pacēla grīdas lūku un jautāja, vai viņiem būtu pa prātam, ja namamāte tagad lielistabā liktu ienest ēdienu …

Pie galda valodas aizvien atkal nogriezās uz svarīgajiem jautājumiem, kas nodarbināja ļaužu prātus. Kristīne manīja, ka tēvs un arī kungs Erlings mēģina sarunām dot citu virzienu. Viņi stāstīja visu ko par derībām un nāves gadījumiem, par mantojumu strīdiem un zemes apmaiņām starp radiem un paziņām. Kristīne kļuva nemierīga, pati lāgā nezinādama, kādēļ. Šiem vīriem no Erlena kaut kā vajadzēja, to viņa noprata. Un, kaut arī viņa to negribēja atzīt, viņa savu vīru tagad pazina jau tik labi, ka varēja spriest: lai gan tas bija stūrgalvīgs, viņu laikam tomēr viegli varēja vadīt tāds, kam bija cieta roka mīkstā cimdā, kā parunā teikts.

Pēc maltītes kungi piesēdās pie pavarda un sāka dzert. Kristīne nosēdās uz sola, paņēma klēpī rāmi un pina tālāk savu mežģīni. Drīz pēc tam pie namamātes pienāca Hafturs Greuta dēls, nolika spilvenu uz grīdas un nosēdās viņai pie kājām. Hafturs bija atradis Erlena kokli un, turēdams to uz ceļiem, strinkšķināja stīgas un tērzēja. Viņš bija pavisam jauns cilvēks ar gaišiem, cirtainiem matiem un ļoti skaistiem sejas pantiem, bet kā sētin nosēts tetera raibumiem. Kristīne drīz vien nomanīja, ka tas ir bezgala runīgs. Viņš nesen kā bija apprecējis bagātu sievu, bet, dzīvojot pa savām mājām, garlaikojās; īpaši tādēļ viņš vēlējās piedalīties galma padomnieku sanāksmē.

—  Var saprast, kādēļ Erlens Nikulāusa dēls labāk grib palikt mājās, — viņš teica un ieguldīja savu galvu Kristīnei klēpī.

Viņa pavirzījās mazliet nost un smiedamās sacīja, ka viņas vīrs, cik zināms, esot nodomājis doties uz dienvidiem.

—  Lai iemesls būtu kāds būdams, ^— viņa piemetināja ar nevainīgu sejas izteiksmi. — Šobrīd mūsu zemē ir tik daudz nemiera, ka vientiesīgai sievietei nav viegli to visu izprast.

—   Un tomēr sievietes vientiesība šoreiz ir vissvarīgākais, — smējās pretī Hafturs, virzīdamies viņai tuvāk. — Jā, tā saka Erlings un Lavranss Bjergulfa dēls — man gribētos zināt, ko viņi ar to domā. Kā jums šķiet, kundze Kristīne? Kundze Ingebjerga ir lādzīga, vientiesīga sieviete — varbūt viņa patlaban, tāpat kā jūs, sēž un pin zīdu ar baltbaltiem pirkstiem, pie tam prātodama: vai nebūtu cietsirdīgi sava nelaiķa vīra uzticīgam draugam liegt mazu palīdzību viņa varas nostiprināšanai?

Pienāca Erlens un nosēdās pie savas sievas tā, ka Hafturam bija jāpavirzās drusku tālāk.

—  Tādas blēņas sarunā sievas mājvietās, ja vīri ir tādi muļķi, ka ņem viņas līdzi uz sapulcēm.

—  Manā pusē mēdz teikt: kur dūmi, tur uguns, — iebilda Hafturs.

—  Jā, tā saka arī pie mums,—teica Lavranss. Viņš un Erlings bija pienākuši tuvāk. — Un tomēr mani šoziem piemuļķoja — es gribēju aizdegt savu sveci pie svaigiem zirgu strempuļiem … —Viņš atsēdās uz galda malas. Kungs Erlings tūlīt paņēma Lavransa kausu un paklanīdamies to viņam pasniedza. Tad bruņinieks nosēdās CŠMmtfelaķuHsftļfiolaka j us tur talajos ziemeļos varētu uzzināt, kas kundzei Ingebjergai un viņas padomdevējiem zināms par dāņu nodomiem un pasākumiem, — sacīja Erlens. — Man šķiet, jūs nebijāt tālredzīgi, kad pretojāties karaļa lūgumam pēc palīdzības. Kungs Knuts — mēs viņu mierīgi varam saukt vārdā, jo viņu taču mēs visi turam omā, — kungs Knuts man nerādās būt tas vīrs, kuru aizmigušu var apvest ap stūri. Jūs dzīvojat pārāk tālu nost no lielajiem katliem, lai spētu saostīt, kas tajos vārās. Un es saku, labāk agrāk nekā vēlāk likt lietā prātu.

—    Jā, — noteica Erlings. — Tagad jau gandrīz var sacīt, ka viņi mums vāra ēst tepat kaimiņos, — mēs, norvēģi, drīz būsim kā nepilntiesīgi. Mums iesūta pa durvīm putru, kas vārīta Zviedrijā, — ēd, ja gribas ēst! Manuprāt, tā bija kļūda no mūsu kunga un karaļa Hokuna puses — padarīdams Uslū par pirmo pilsētu valstī, viņš uzcēlis vārāmo namu pagalma malā. Runājot joprojām šādā valodā, senāk tā atradās pagalma vidū — Bjergvīnē vai Nīdārūsā, bet šeit valda bīskaps un garīdznieki vieni paši. Jā, ko tu domā, Erlen, tu, kas esi no Tronheimas apgabala un kam visa vara un manta ir šeit, Tronheimā …

—   Jā, dievs sodi, Erling, ja jūs gribat paveikt to — pārnest katlu mājās un pakārt to virs īstā pavarda, tad …

—    Jā, — teica Hafturs. — Pārāk ilgi mums šeit ziemeļos bija jāapmierinās ar to, ka varējām tikai ostīt gaisu, kad viņi vārīja, un strēbt aukstus kāpostus …

Lavranss viņam iekrita valodā:

—    Redzi, Erlen, — es nebūtu apņēmies uzstāties sava ciema zemnieku vārdā, ja man neglabātos vēstules no sava radinieka kunga Erngisles. Tādā kārtā es zinu, ka no tiem vīriem, kam ir tiesības izlemt lēmumus, nevienam nav padomā traucēt mieru vai lauzt nolīgumus nedz dāņu, nedz mūsu karaļa valstī.

—   Ja jūs, sievastēv, zināt, kas tagad Dānijā izlemj lēmumus, tad jūs zināt vairāk nekā daudzi citi, — sacīja Erlens.

—    Kaut ko es zinu. Ir viens tāds vīrs, kuru neviens — nedz šeit, nedz Zviedrijā, nedz Dānijā — negrib redzēt pie stūres. Un tas šovasar Skārā bija zviedru pasākuma mērķis, un tas arī ir Uslū noturamās sapulces mērķis — ieskaidrot visiem, kas to vēl nav izpratuši, ka šajā ziņā apdomīgie vīri visnotaļ ir vienis prātis.

Tagad viņi visi bija tik daudz dzēruši, ka runāja diezgan skaņi, izņemot veco Smidu Gudleika dēlu, kas savā krēslā pie pavarda bija iesnaudies. Erlens sacīja skaļā balsī:

—   Jā, jūs esat tik apdomīgi, ka pats velns jūs nespēj piemānīt. Var saprast, ka jums no Knuta Porses ir bail. Jūs to neapjēdzat, cienījamie kungi: nav viņa dabā apmierināties ar to, ka viņam būs sēdēt dīkā un noskatīties, kā paiet diena pēc dienas un izaug zālīte ar dieva ziņu. Es šo bruņinieku labprāt atkal satiktu. Dzīvodams Hallandē, es ar viņu iepazinos. Un man nebūtu nekas pretī būt viņa vietā.

—  To es neuzdrošinātos pateikt tā, ka mana sieva dzird, — piebilda Hafturs Greuts.

Bet arī Erlings Vidkuna dēls bija krietni ieskurbis. Viņš gan mēģināja saglabāt pieklājīga cilvēka stāju, bet tas viņam neizdevās.

—  Tu! — viņš iesaucās un sāka skaļi smieties. — Tu, radiniek! … Nē, Erlen! — Viņš uzsita Erlenam uz pleca un smējās kā kutināts.

—  Nē, Erlen, — sacīja Lavranss bez aplinkiem, — ar to vien nepietiek, ka prot sievietēm sagrozīt galvu. Ja Knuts Porse nebūtu nekas vairāk kā lapsa zosu kūtī, tad mēs, norvēģu lielmaņi, būtu par slinkiem, lai vīžotu atstāt savas mājas un viņu padzītu, kaut arī zoss būtu mūsu karaļa māte. Bet, lai kungs Knuts pierunātu ko pierunādams viņa labad izdarīt muļķības, viņš muļķības nedara, ja viņam, tās darot, nav īpašs nolūks. Viņam ir savs mērķis, un, tici man, ka viņš to neizlaiž no acīm.

Saruna uz brīdi pārtrūka. Tad Erlens teica zibošām acīm:

—   Tad es vēlētos, ka kungs Knuts būtu norvēģis.

Pārējie kādu brītiņu sēdēja klusēdami. Kungs Erlings ieņēma malku no sava kausa un sacīja:

—  Lai dievs pasarga! Ja tāds vīrs būtu pie mums Norvēģijā, tad gan, jādomā, iekšējam mieram drīz vien būtu beigas.

—   Iekšejam mieram! — ar izsmieklu iesaucas Erlens.

—   Jā, iekšējam mieram,* — atkārtoja Erlings Vidkuna dēls. — Turi to lāgā, Erlen, — mēs, dižciltīgie, neesam vienīgie, kas ceļ šo zemi. Tev varbūt būtu prieks, ja te uzrastos tāds godkārīgs dēku meklētājs kā Knuts Porse. Senāk bija tā: ja kāds šeit bija sapulcinājis baru nemiernieku, tad tam nebija grūti starp lielmaņiem atrast līdzgājējus. Vai nu uzvarēja viņi un ieguva godu un slavu, vai uzvarēja viņu radi, un tad tika žēlota viņu dzīvība un manta — jā, ir rakstīts arī par tādiem, kas dzīvību zaudējuši, bet vairākums tomēr paglābās, lai nu šā vai tā — tā bija mūsu tēvu laikā. Bet zemnieki un pilsētnieki, Erlen, — darba tauta, no kuras jo bieži vienā gadā prasīja meslus diviem kungiem un kurai vēl bija jābūt priecīgai, ja tāds bars kādreiz izgāja caur ciemu, nenodedzinādams mājas un neapsizdams lopus, — mazie ļaudis, kuriem bija jāpacieš nepanesamas grūtības un varmācības, — tie, man šķiet, pateicās dievam un svētajam Ulavam par karali Hokunu un karali Magnusu un viņa dēliem, kas aizstāvēja likumus un nodrošināja mieru . . .

—   Jā. Tam es ticu, ka tu tā domā. — Erlens atmeta galvu atpakaļ. Lavranss sēdēja klusēdams un noraudzījās znotā — tagad tas bija kļuvis pavisam mundrs. Pār viņa melnīgsnējo, sakarsušo seju pārskrēja sārtuma vilnis, viņa brūnajā, slaidajā kaklā kļuva redzams saspringtais gāmurs. Lavranss paskatījās uz savu meitu. Kristīnei rokdarbs bija noslīdējis klēpī, un viņa uzmanīgi klausījās vīriešu valodās.

—   Vai tu esi tik pārliecināts, ka zemnieki un vienkāršie ļaudis domā tāpat un slavē jauno iekārtu? Tiesa gan, viņiem dažkārt bija grūti — sendienās, kad karaļi un viņu pretinieki ar saviem karapulkiem pārstaigāja mūsu zemi. Es zinu, viņi vēl atceras tos laikus, kad tiem ar sievām un bērniem un lopiem bija jāglābjas kalnos, kamēr viņu mājas ielejā pārņēma liesmas. Es esmu dzirdējis par to stāstām. Bet es zinu, ka viņi atceras vēl ko: viņu pašu tēvi gāja līdzi; ne tikai mēs, Erling, cīnījāmies par varu, to darīja arī zemnieku dēli, un gadījās, ka viņi ieguva mūsu dzimtās mājas. Ja zemē valda likums, tad nevar notikt, ka maukas dēls no Šīdunas, kas pat nezina sava tēva vārdu, apņem lēņu kunga atraitni un dabū viņas īpašumus, tā kā Reidars Darre — viņa pēcnācējs bija labs diezgan, lai būtu tavas meitas vīrs, Lavrans, un tagad viņam ir tavas laulātās draudzenes brāļameita par sievu, Erling! Tagad valda likums un taisnība; kā tas notiek, to es nezinu, es zinu tikai to, ka zemnieku zeme nonāk mūsu rokās ar likuma palīdzību. Jo vairāk valda taisnība, jo drīzāk viņi zaudē varu un tiesības spriest līdzi valsts darīšanās un arī paši savējās. Un to, Erling, zina arī zemnieks! Ai nē, neesiet nemaz tik droši, ka mazie ļaudis negaida atpakaļ tos laikus, kad uguns un varmācība tiem varēja gan atņemt mājas, bet kad tie ar ieročiem spēja arī iegūt — vairāk, nekā spēj iegūt ar tiesībām.

Lavranss palocīja galvu.

—   Erlenam ir sava daļa taisnības, — viņš klusi teica.

Bet Erlings Vidkuna dēls uzrausās kājās.

—  Var jau būt, ka tauta labāk atceras tos nedaudzos, kas, cēlušies no zemas kārtas, kļuva par kungiem — toreiz, kad valdīja zobens, — nekā tos neskaitāmos, kas aizgāja bojā — melnā nabadzībā un dziļā postā. Kaut arī tie mazajiem ļaudīm bija visbargākie kungi — man liekas, tie ir viņi, uz kuriem zīmējas sakāmvārds «rads rada velns». Cilvēkam jābūt dzimušam kungam, citādi tas ir bargs kungs; bet, ja tas uzaudzis kalpu cilvēku vidū, tad viņš saprot daudz vieglāk, ka mēs bez mazajiem ļaudīm daudzējādā ziņā visu savu mūžu esam nevarīgi kā bērni; tas saprot, ka mums dieva un tikpat lielā mērā arī mūsu pašu dēļ jākalpo arī viņiem ar savām zināšanām un viņi jāaizstāv, tādēļ ka mēs esam bruņinieki. Neviena valsts nekad nav varējusi pastāvēt, ja lielie ar savu varu nav spējuši vai nav gribējuši aizsargāt mazo tiesības.

—  Tu varētu ar manu brāli sacensties sprediķošanā, Erling, — smējās Erlens. — Bet man šķiet, ka mana novada ļaudis mūs, lielos, ieredzēja labāk senlaikos, kad mēs viņu dēlus ņēmām līdzi karā un ļāvām šo dēlu asinīm kopā ar mūsējām plūst pār kuģu klāju, kad mēs sacirtām driskās bruņu kreklus un ar saviem kalpiem dalījām kara laupījumu… Jā, tu dzirdi,

Kristīn, reizēm man guļot viena auss ir vaļā, kad priesteris Eilivs lasa priekšā no savām lielajām grāmatām.

—   Netaisnā ceļā iegūta manta nenonāk līdz trešajam augumam, — teica Lavranss Bjergulfa dēls. — Vai tu to neesi dzirdējis, Erlen?

—   Protams, es to esmu dzirdējis! — skaļi smējās Erlens. — Es tikai to neesmu piedzīvojis.

Erlings Vidkuna dēls sacīja:

—   Redzi, Erlen, par kungiem dzimuši ir nedaudzi, bet visi ir dzimuši, lai kalpotu. īsts kungs ir savu kalpu kalps …

Erlens sakļāva rokas pakausī un smaidīdams pastaipījās.

—   Par to es nekad neesmu padomājis. Un man arī neliekas, ka maniem nomniekiem būtu man par diez ko jāpateicas. Un tomēr — kaut arī tas šķiet dīvaini — man rādās, viņi mani labi ieredz. — Erlens mīlinādamies trina savu vaigu gar Kristīnes melno kaķēnu, kas bija uzlēcis viņam uz pleca un tagad, izcēlis kūkumu, ņurādams glaudās gar viņa kaklu. — Bet, lūk, mana sieva — viņa ir vispakalpīgākā sieviete, lai gan jums nav iemesla tam ticēt, jo kannas un krūzes ir tukšas, manu Kristīn!

Orms, kas klusēdams bija sēdējis un klausījies vīriešu sarunās, tūlīt piecēlās un izgāja laukā.

—   Namamāte tā garlaikojusies, ka ir iemigusi, — Hafturs smaidīdams sacīja, — un tā ir jūsu vaina; jums vajadzēja ļaut man mierīgi ar viņu parunāt — man, kas prot runāt ar sievietēm.

—   Jā, šīs valodas jums droši vien bija par garām, kundze, — it kā atvainodamies uzsāka kungs Erlings, bet Kristīne atbildēja ar smaidu:

—  Tiesa gan, kungs, ka es visu nesapratu, kas te šovakar tika runāts, bet tas paliek atmiņā, un man taču ir laika diezgan to vēlāk pārdomāt…

Orms atnāca atpakaļ kopā ar dažām kalponēm, kas atnesa vēl vairāk dzeramā. Zēns staigāja apkārt un ielēja. Lavranss skumīgi nolūkojās skaistajā bērnā. Viņš bija mēģinājis uzsākt valodu ar Ormu Erlena dēlu, bet zēns bija mazrunīgs, kaut arī izturējās laipni un pieklājīgi.

Viena no kalponēm iečukstēja Kristīnei ausī, ka

Nokve mazistabā esot pamodies un briesmīgi brēcot. Namamāte pateica «ar labu nakti» un līdz ar kalponēm izgāja ārā.

Vīrieši sāka atkal dzert. Kungs Erlings un Lavranss šad tad saskatījās; tad Erlings teica:

—  Erlen, es gribēju ar tevi par kaut ko parunāt. Jādomā, ka šeit ap fjordu un Mērē tiks ievāktas kara nodevas, — ziemeļu ļaudīm ir bail, ka krievi uz vasaras pusi neatgriežas ar lielākiem spēkiem un ka tad ziemeļnieki vieni paši zemi nespēs aizsargāt. Tas nu ir pirmais ieguvums, par ko mums jāpateicas apstāklim, ka mums ar Zviedriju ir kopīgs karalis *, — nebūtu taču taisnīgi ļaut to izbaudīt holūgalaniešiem vieniem. Bet jāsaka — Arne Javala dēls ir pārāk vecs un slimīgs, tādēļ ienāca runa par to, ka tu būtu ieceļams par pavēlnieku zemnieku kuģiem šaimal fjorda. Kā tev tas patiktu?

Erlens iesita vienu roku otrā — viņa seja staroja.

—   Kā man tas patiktu!

—  Uz lieliem spēkiem jau nu nebūtu ko cerēt, — Erlings viņu apklusināja. — Bet galvenais būtu stāties sakaros ar novadu pārvaldniekiem. Tu tagad valstī esi pazīstams — padomē runāja, ka tu varbūt būtu īstais vīrs, kas šajā lietā spētu ko izdarīt. Dažs labs vēl atminas, ka tu esot baudījis lielu godu, būdams par valsts aizsardzības vadītāju pie grāfa Jākupa; pats es atceros dzirdējis, ka viņš pārmeta karalim Hokunam — tas esot rīkojies aplam, izturēdamies tik bargi pret apdāvinātu, jaunu cilvēku. Viņš teica, tu esot kā izraudzīts būt par balstu savam karalim …

Erlens pasita knipi.

—  Tu taču negribēsi kļūt par mūsu karali, Erling Vidkuna dēls! Vai tāds ir jūsu nodoms — pataisīt Erlingu par karali? — viņš jautāja, skaļi smiedamies.

Erlings sacīja nepacietīgi:

—  Nē, Erlen, vai tad tu nesaproti, ka es tagad runāju nopietni…

—   Lai dievs man stāv klāt — vai tad tu pirmīt jokoji? Es domāju, ka tu visu vakaru runāji nopietni. Nu labi, runāsim nopietni — pastāsti man visu par šo lietu, radiniek!

Kristīne gulēja iemigusi ar bērnu pie krūts, kad Erlens ienāca mazistabā. Viņš pielika skalu pavardā pie kvēles un labu brīdi apgaismoja abus gulētājus.

Cik viņa bija skaista — un viņu dēls, cik skaists bērns tas bija! Kristīne tagad vakaros aizvien bija tik miegaina — tikko tā bija iegūlusies gultā un paņēmusi bērnu pie sevis, viņi jau bija iemiguši — abi divi. Erlens pasmējās un iemeta skalu pavardā. Viņš lēnām noģērbās.

Pavasara pusē doties uz ziemeļiem ar «Margigru» un trim četriem citiem labi apbruņotiem kuģiem! Hafturs Greuts ar trim kuģiem no Holūgalanes, bet Hafturam nemaz nav pieredzējumu, tam viņš būs noteicējs. Jā, to Erlens atskārta, ka viņš te būs noteicējs. Pārāk bailīgs vai neizdarīgs šis Hafturs gan neizskatījās. Erlens izstiepās taisns un tumsā pasmaidīja. Viņš bija domājis kuģa ļaudis «Margigrai» pagādāt Mērē. Bet šepat ciemā un Birgsī apgabalā brašu zaļokšņu puišu bija tiku tikām — viņš varēja izmeklēties vislabākos zēnus…

Viņš bija precējies drusku ilgāk par gadu. Grūtniecība, grēka izpirkšana un gavēšana, un tagad puisēns — vienmēr un visur, lai diena vai nakts. Un tomēr — viņa bija tā pati jaukā, jaunā Kristīne, kad viņam izdevās tai uz brīdi likt aizmirst priestera runas un badīgo zīdaini.

Erlens noskūpstīja Kristīnes plecu, bet viņa to nejuta. Nabadzīte, lai viņa guļ — viņam šonakt bija tik daudz ko pārdomāt. Erlens aizvērsās, gulēja un stīvu skatu raudzījās telpā, uz mazo kvēlojošo sārtumiņu pavardā. Jā, īstenībā viņam vajadzēja piecelties un tam uzraust pelnus virsū, bet viņš nevīžoja to darīt…

Atausa jaunības atmiņas — sadrumstalotas un nesakarīgas. Drebošs kuģa pakaļgals, kas īsu mirkli gaida uz nākošo bangu, ūdens, kas pārskalo klāju. Jūras un vētras varenā dārdoņa. Viss kuģis padodas viļņu spiedienam, masta gals zīmē dīvainu loku traucošos mākoņos. Tas bija kaut kur tālu Hallandes piekrastē… Spēju jūtu pārņemts, Erlens samanīja asaras savās acīs. Viņš pats to nemaz nebija apzinājies, cik ļoti viņu bija nomocījuši šie dīkie gadi.

Otrā rītā Lavranss Bjergulfa dēls un kungs Erlings stāvēja pagalma viņā galā un nolūkojās dažos Erlena zirgos, kas skraidīja ārpus apsētas.

—   Manas domas ir tādas — ja Erlens piedalīsies šajā sapulcē, — teica Lavranss, — tad tam kā karaļa un karaļa mātes radiniekam būs tāds stāvoklis un tāda vispārēja cieņa, ka viņam jāizvirzās pirmo rindā. Bet es nezinu, kungs Erling, — vai arī jums nešķiet, ka viņa spriedums šajās lietās viņu drīzāk pagriezīs uz otru pusi. Ja Ivars Ogmuna dēls mēģinās uzsākt kaut kādu pretdarbību … Erlens ir arī cieši saistīts ar tiem vīriem, kas ies kopā ar kungu Ivaru.

—   Maz ticams, ka Ivars kaut ko darīs, — sacīja Erlings Vidkuna dēls. — Un Mūnans, — viņš mazliet pašķobīja lūpas, — tas būs tik gudrs, ka turēsies nomaļus. Viņš zina, ka citādi visiem drīz vien būs skaidrs, cik liela vai maza nozīme ir Mūnanam Borda dēlam. — Abi smējās. — Lieta ir tāda — jā, jūs, Lavrans Lāgmaņa dēls, to droši vien zināt labāk nekā es, jo tai pusē ir jūsu cilts un jūsu radi, — ka zviedru kungi mūsu bruņniecību ne labprāt pielīdzinās savējai. Iespējams, ka mēs nevaram pieciest nevienu bagāto, nedz labdzimto. Nebūtu prātīgi darīts, ja tādam vīram kā Erlenam ļautu vaļu sēdēt mājās, ķiķināties ar sievu un valdīt savus īpašumus, lai kā viņš tos valdītu, — Erlings piemetināja, vērodams Lavransa sejas izteiksmi. Tas it kā smaidīja.

—   Bet, ja jūs domājat, ka nebūtu gudri pierunāt Erlenu, lai viņš pievienojas mums, tad es to nedarīšu.

—   Man liekas, mīļais kungs, ka Erlens šejienes ciemos varētu būt noderīgāks, — sacīja Lavranss. — Kā jūs paši teicāt, ir iespējams, ka dienvidos no Namdāles *, kur ļaudis domājas esam droši no krieviem, šo uzsaukumu uzņem ar nepatiku. Varbūt Erlens ir tas vīrs, kas šajā ziņā spētu ļaužu prātus drusku grozīt.

—  Viņam ir tik briesmīgi neganta mute, — kungam Erlingam paspruka.

Lavranss atbildēja pussmaidus:

—  Varbūt tādu valodu daudzi saprot labāk nekā prātīgāku vīru runas. — Viņi atkal saskatījās un smējās. — Lai nu būtu kā būdams, bet viņš var nodarīt lielāku ļaunumu, ierodoties sapulce un runājot parak skaļā balsī.

—   Jā, ja jūs nevarat viņu pievaldīt…

—   To es varu tikai tik ilgi, kamēr viņš nav saticies ar tādiem putniem, kuru pulkā paradis lidot, — mēs esam pārāk dažādi, mans znots un es.

Pie viņiem pienāca Erlens.

—   Vai jums no misas tik daudz ticis, ka negribas pat brokastis?

—   Par brokastīm neko neesmu dzirdējis, es esmu izsalcis kā vilks — un izslāpis. — Lavranss glāstīja netīri baltu zirgu, kuru bija saņēmis aiz apaušiem. — To puisi, kas kopj tavus darba zirgus, es, znot, aiztriektu, iekām es sēžos pie galda, ja tas būtu mans puisis.

—   To es nedrīkstu Kristīnes dēļ, — teica Erlens. — Viņš ir piegulējis vienu no viņas kalponēm.

—   Vai tad šeit jūsu vidū to uzskata par tādu diždarbu, ka viņš jums tādēļ šķiet nepieciešams? — jautāja Lavranss, paraukdams uzacis.

—   Nē, bet jums jāsaprot, — smējās Erlens, — ka Kristīne un priesteris grib viņus saprecināt, un no manis tie prasa, lai es visu iegrozot tā, ka tas varot sevi un sievu uzturēt. Skuķe negrib, viņas aizbildnis negrib, un arī pats Tūre negrib, bet es nedrīkstu viņu padzīt. Kristīne baidās, ka viņš tad aiziešot no šīs puses. Bet jāpiebilst, ka tagad pār Tūri valda Ulfs Haldūra dēls, kad tas ir mājās …

Erlings Vidkuna dēls pagājās pretī Smidam Gudleika dēlam; Lavranss teica znotam:

—   Kristīne man liekas tāda pabāla …

—    Jā, — dedzīgi viņam pievienojās Erlens. — Vai jūs nevarētu ar viņu parunāt, sievastēv? Tas puika viņai izsūc pēdējo spēku. Tā šķiet, it kā viņa gribētu to zīdīt līdz trešajam gavēnim kā kura katra būdnieka sieva.

—   Jā, viņa ļoti mīl savu dēlu, — noteica Lavranss un pasmaidīja.

—   Jā, — Erlens pakratīja galvu. — Viņi abi sēž veselas trīs stundas — Kristīne un priesteris Eilivs —un spriež par to, ka bērnam šur vai tur uzmeties sarkanums, un katrs zobs, kas tam iznāk, viņiem rādās kā liels brīnums. Es zinu tikai to, ka visiem bērniem aug zobi, un drīzāk būtu jābrīnās par to, ja mūsu Nokvem tādi neaugtu.

II

Gadu vēlāk, ziemsvētku laika beigās, Kristīne Lavransa meita un Orms Erlena dēls kādu vakaru gluži negaidot ieradās pie priestera Gunulfa viņa pilsētas mājoklī.

Kopš pusdienas viena gabala bija snidzis slapjš sniegs un pūtis vējš, kas tagad pievakarē bija pieaudzis par tīro puteni. Abi ceļinieki bija pavisam apsniguši, kad tie ienāca istabā, kur priesteris ar savu saimi patlaban sēdēja pie vakariņām.

Gunulfs nobijies jautāja, vai tad mājās kas esot noticis? Bet Kristīne pakratīja galvu. Erlens esot kādās dzīrēs, viņa atbildēja uz svaiņa jautājumu, bet viņa esot bijusi tik gurda, ka neesot spējusi jāt tam līdzi.

Priesteris domāja par to, ka Kristīne bija jājusi visu ceļu līdz pašai pilsētai — viņas un Orma zirgi bija pavisam nodzīti, pēdējo ceļa posmu tie tik tikko bija jaudājuši izcīnīties cauri kupenām. Gunulfs norīkoja abas mājas sievietes iet Kristīnei līdzi, lai tās viņai pagādātu sausas drānas. Tās bija viņa aukle ar savu māsu — vairāk sieviešu priestera mājā nedzīvoja. Brāļadēlu paturēja pa nakti Gunulfs pats. Orms sacīja:

— Man liekas, Kristīne ir slima. Es to pateicu tēvam, bet viņš saskaitās.

Pēdējā laikā pamāte esot kā nesevī, stāstīja zēns. Viņš nezinot, kas tai kaitot. Viņš nevarot atcerēties, vai tā bijusi viņa vai viņš pats, kas esot sadomājis jāt šurp, — jā, tā tomēr esot bijusi pamāte, kas ierunājusies, ka viņa tik ļoti kārojot tikt Kristus baznīcā, un tad Orms esot teicis, ka jāšot viņai līdzi. Tad nu šorīt, tūlīt pēc tam, kad tēvs esot aizjājis, Kristīne sacījusi, ka tagad viņa došoties ceļā. Orms esot padevies viņas prātam, lai gan laiks rādījies baiļš, bet viņam neesot patikušas pamātes acis.

Gunulfs nodomāja, ka ari viņam tās nepatīk, kad Kristīne atkal ienāca istabā. Viņa izskatījās baismīgi vāja Ingrijas melnajā tērpā, seja bija bāla kā drēbe, acis iegrimušas un zem tām zilpelēkas ēnas. Viņas skats bija tumšs un dīvains.

Priesteris Kristīni nebija redzējis vairāk nekā trīs mēnešus — kopš kristībām Hūsabijā. Toreiz viņa bija labi izskatījusies, tāpat goda pēc gultā gulēdama. Viņa bija apgalvojusi, ka jūtoties spirgta — radības esot bijušas vieglas. Un tādēļ arī Gunulfs bija runājis pretī, kad Rangnfrīda Ivara meita un Erlens bija izteikuši vēlēšanos, lai šis bērns tiktu nodots zīdītājai, bet Kristīne bija raudājusi un lūgusies, lai atstājot Bjergulfu pie viņas krūts… Otrais dēls bija nokristīts Lavransa tēva vārdā.

Tādēļ priesteris vispirms apjautājās pēc Bjergulfa, viņš zināja, ka Kristīnei nebija arī patikusi zīdītāja, kurai bērns bija nodots. Bet tagad Kristīne sacīja, ka zēns attīstoties labi un Frīda viņu mīļojot un kopjot daudz labāk, nekā to varējuši paredzēt.

— Un Nikulāuss? — jautāja tēvbrālis. Vai tas vēl arvien esot tik skaists? Mātes sejā atplauka smaids. Nokve jo dienas topot jo skaistāks. Nē, runāt viņš daudz nerunājot, bet citādi gan tas visvisādā ziņā savam vecumam esot priekšā. Un viņš esot tik liels — neviens to neticētu, ka viņam vēl tikai otrā vasara, to sakot arī kundze Gunna …

Tad Kristīne atkal saguma. Priesteris Gunulfs nolūkojās viņos abos — brāļasievā un brāļadēlā, kas viņam sēdēja pie sāniem, katrs savā pusē. Tie izskatījās piekusuši un noskumuši, tā ka Gunulfam, viņos raugoties, sažņaudzās sirds.

Orms gan arvien šķita grūtsirdīgs. Viņam tagad bija piecpadsmit gadu. Viņš būtu brīnum skaists zēns, ja nebūtu tik slābans un vārīgs no skata. Viņš bija gandrīz tikpat liels kā tēvs, bet viņa augums bija pārāk slaids un izstīdzējis. Arī sejā Orms līdzinājās Erlenam, bet viņa acis bija daudz tumšākā zilumā. Mute zem pirmās melnās bārdas pūciņas bija vēl mīkstāka un mazāka, un lūpu kaktiņos aizvien iezīmējās tāda sīka skumja grumbiņa. Pat zēna šaurais tumsnējais skausts zem melnajām matu sprogām šķita dīvaini nelaimīgs, kad viņš tur tā sēdēja un ēda, mazliet uz priekšu saliecies.

Kristīne vēl nekad nebija sēdējusi ar svaini pie galda viņa paša istabā. Viņgad tā līdz ar Erlenu bija bijusi pilsētā uz pavasara tingu, un tad viņi bija apmetušies šinī mājā, kuru Gunulfs bija mantojis no tēva, bet toreiz svainis bija dzīvojis prāvesta miteklī, aizstādams vienu no garīdzniekiem. Pašlaik priesteris Gunulfs bija Steines draudzes mācītājs, bet viņam bija savs palīgs, tā ka viņš paguva arī pārraudzīt grāmatu rakstīšanu virsbīskapa draudžu baznīcām, kamēr kantors Eiriks Fina dēls bija slims. Tā viņš patlaban dzīvoja savā mājā.

Šī istaba bija drusku citāda nekā tās, pie kurām Kristīne bija pieradusi. Tā bija cirsta no baļķiem, bet šaurās austrumsienas vidū Gunulfs bija licis iemūrēt lielu kamīnu, apmēram tādu, kādu viņš bija redzējis dienvidzemēs. Tajā uz čuguna skadriņiem dega liela uguns. Pie vienas garsienas stāvēja galds, pie otras, galdam taisni pretī, bija soli un rakstāmie dēļi. Jaunavas Marijas attēla priekšā dega dzeltena metāla lampa, un turpat netālu atradās plaukti ar grāmatām.

Sveša Kristīnei rādījās istaba un svešs likās svainis, tur sēdēdams pie galda kopā ar savu saimi, ar rakstvežiem un kalpiem, kas izskatījās tik dīvaini puspriesteriski. Tur sēdēja arī daži nabagi — veci vīri un kāds jauns zēns, kura tukšie acu dobumi bija it kā aizlipināti ar sarkaniem plakstiem, kas bija plāni kā āda. Uz sieviešu sola pie abām mājiniecēm sēdēja jauna skuķe ar divgadu bērnu klēpī. Kā izkāmējusi tā rīdama rija gaļu un bāzīja arī bērnam tik pilnu muti, ka tam vaigi plīsa vai pušu.

Bija tāds paradums, ka visi Kristus baznīcas priesteri nabagiem deva vakariņas. Bet Kristīne bija dzirdējusi, ka pie Gunulfa Nikulāusa dēla nākot mazāk ubagu nekā pie citiem priesteriem, kaut gan — vai arī tieši tādēļ — viņš tos lūdza atsēsties pie sevis istabā un katru nūjinieku saņēma kā kādu goda viesi. Viņi dabūja ēst no paša priestera bļodām un alu no paša priestera mucām. Tādēļ tie nāca uz šejieni tikai tad, kad viņiem šķita reiz vajadzīgs gaļas ēdiens, bet citādi tie labāk gāja pie citiem priesteriem, kur viņus mieloja vārāmā namā ar putru un alus patakām.

Tiklīdz rakstvedis bija noskaitījis galda lūgšanu, nabagļaudis taisījās iet projām. Gunulfs laipni parunājās ar ikvienu atsevišķi, apjautādamies, vai viņi negribētu šeit pārlaist nakti jeb vai tiem nebūtu kāda cita vēlēšanās; bet tikai aklais zēns bija palicējs. Skuķi ar bērnu priesteris lūdza vēl īpaši, lai taču tā neejot nakts laikā ar mazo ārā, bet viņa tikai aizbildinādamās kaut ko nomurmināja un steidzās laukā. Tad Gunulfs lūdza kādu kalpu par to pagādāt, lai Arnsteinam — aklajam zēnam — tiktu alus un laba gulta viesu mājā. Viņš aplikās apmetni ar kapuci un teica:

—   Jūs abi, Orm un Kristīn, droši vien esat noguruši un gribēsit doties pie miera. Eudhila par jums parūpēsies, — jādomā, jūs jau gulēsit, kad es pārnākšu no baznīcas.

Bet Kristīne lūdzās, lai viņu ņemot līdzi.

—   Es taču tādēļ šeit esmu ieradusies, — viņa teica, paceldama savu izmisušo skatu uz Gunulfu. Tad Ingrija tai aiztapināja sausu apmetni, un viņa ar Ormu pievienojās mazajam pulciņam, kas izgāja no mācītāja mājas.

Zvani tā dunēja, it kā tie karātos pie melnajām naktsdebesīm taisni virs viņu galvām — līdz baznīcai bija tikai daži soļi. Viņi brida pa dziļu, slapju jaunsniegu. Laiks tagad bija rāms, šad tad tikai vēl nolaidās kāda pārsliņa, tumsā vāji ievizēdamās.

Nogurusi līdz nāvei, Kristīne mēģināja piesliet muguru pie staba, kuram līdzās viņa stāvēja, bet saltais akmens viņu stindzināja. Viņa stāvēja tumšajā baznīcā un raudzījās kora gaismā. Gunulfu viņa tur augšā nesaskatīja. Bet viņš tur sēdēja starp citiem priesteriem ar sveci pie savas grāmatas … Nē, viņa tomēr nevarēs ar svaini izrunāties.

Šovakar likās tā, it kā viņai nekur nebūs atrast palīdzību. Mājās priesteris Eilivs Kristīni bija sarājis — viņa saviem ikdienas grēkiem piešķirot pārāk lielu nozīmi, tas esot tāds kārdinājums krist augstprātībā, viņš teica. Lai tikai viņa cītīgi skaitot lūgšanas un darot labus darbus, tad viņai nepietikšot laika tik lielā mērā nodoties šādām domām. «Velns nemaz nav tāds muļķis, viņš saprot, ka tas galu galā tavu dvēseli tomēr pazaudēs, tādēļ viņš nemaz netiecas tevi tik daudz kārdināt …»

Kristīne klausījās liturģijā un atcerējās svēto māsu baznīcu Uslū pilsētā. Tur viņa pati savu sīko, niecīgo balstiņu bija pievienojusi slavas dziesmai, un apakšā baznīcas vidū bija stāvējis Erlens, līdz zodam ietinies apmetnī, un viņi abi par to vien bija domājuši, kā atrast izdevību paslepen sarunāties.

Un šo mežonīgo, kvēlojošo mīlestību viņa toreiz nemaz nebija uzskatījusi par tik briesmīgu grēku … viņi taču citādi nevarēja — un viņi abi taču bija neprecējušies. Tas drīzāk bija cilvēku izdoto likumu pārkāpums. Erlens taču taisni gribēja izrauties no savas drausmīgi grēcīgās dzīves — un viņa bija domājusi, ka tam būs vairāk spēka nokratīt veco nastu, ja viņa savu dzīvi, savu godu un savu laimi ieliks viņa rokās.

Pēdējo reizi šajā baznīcā nometusies uz ceļiem, viņa bija pilnīgi sapratusi: toreiz, tā spriežot, viņa tikai bija mēģinājusi piemuļķot dievu ar meliem un izrunām. Nevis savam tikumam, bet gan savai laimei viņai bija jāpateicas par to, ka bija vēl baušļi, kurus tā nebija pārkāpusi, un grēki, kurus tā nebija izdarījusi. Ja viņa toreiz, satikdama Erlenu, būtu bijusi cita vīra sieva, tā nebūtu varējusi būt vairāk noraizējusies par viņa godu un dvēseles pestīšanu nekā tā otra, kuru viņa tik nežēlīgi bija nosodījusi. Nebija nekā — tā Kristīnei tagad šķita —, ko viņa toreiz savos maldos un savā izmisumā nebūtu spējusi izdarīt. Viņa bija jutusi, ka mīlestība cietina viņas gribu, kamēr tā bija kļuvusi cieta un skaudra kā nazis — spējīga pārgriezt jebkuras radniecības, kristīgās ticības un goda saites. Neko citu viņa nebija jutusi kā tikai kvēlojošas alkas Erlenu redzēt, būt viņa tuvumā, atvērt savas lūpas pret viņa karsto muti un savu klēpi nāvīgi saldajai tīksmei, kuru just tas viņai bija iemācījis …

Ak, nē! Velns gan laikam nemaz tik droši nezināja, ka tam viņas dvēsele jāzaudē… Bet, kad viņa sagrauzta šeit bija gulējusi — bēdās par saviem grēkiem, par savu cietsirdību, par savu nešķīsto dzīvi un par savas dvēseles aklību, viņa bija jutusi, ka svētais karalis viņu sargādams paņem zem sava mēteļa. Tā bija varējusi satvert viņa spēcīgo, silto roku, viņš tai bija parādījis gaismu, kas ir visa spēka un svētuma avots. Svētais Ulavs bija piegriezis viņas skatu pestītājam pie krusta — redz, Kristīn, kur dieva mīiestība … Jā, viņa bija sākusi aptvert dieva mīlestību un pacietību. Bet viņa no šīs gaismas atkal bija novērsusies un tai aizslēgusi savu sirdi, un tagad viņas dvēselē mājoja vairs tikai nepacietība, dusmas un bailes.

Nožēlojama — nožēlojama viņa bija. To Kristīne pati apjēdza — tādai sievietei kā viņa bija nepieciešami smagi pārbaudījumi, lai to izdziedinātu no bezjūtības. Un tomēr viņa bija tik nepanesīga, ka sirds, likās, lūzīs aiz bēdām, kas viņai bija uzliktas. Tās bija gan sīkas bēdas, bet to bija tik daudz, un viņai bija tik maz pacietības . . .

Vīriešu pusē Kristīne sazīmēja sava padēla garo, smuidro augumu.

Tur viņa nevarēja līdzēt. Ormu viņa mīlēja, it kā tas būtu viņas pašas bērns, bet viņai nebija iespējams iemīlēt Margretu. Viņa bija centusies un centusies, gribēdama piespiest sevi just patiku pret šo bērnu tūlīt pirmajā dienā, kad Ulfs Haldūra dēls to viņziem bija atvedis uz Hūsabiju. Kristīnei pašai tas šķita šausmīgi.— kā viņa varēja just īgnumu un turēt dusmas uz deviņgadu meitenīti! Un viņa zināja tīri labi — pa daļai tas bija tāpēc, ka meitene tik ārkārtīgi līdzinājās savai mātei. Kristīne nevarēja saprast Erlenu — viņš tikai juta lepnumu, ka viņa mazā zeltsprogainā brūnace meita bija tik skaista. Likās, it kā bērns nekad nemodinātu tēvā baigas atmiņas. Likās, it kā Erlens būtu aizmirsis visu, kam bija kāds sakars ar šo bērnu māti. Bet ne tikai tādēļ, ka Margreta atgādināja to otru, Kristīnei pameita nepatika. Margreta necieta pamācības, viņa bija nelaba un augstprātīga pret kalpu ļaudīm; viņa bija arī liekulīga un luncinājās ap tēvu, lai gan to tā nemīlēja kā Orms; vienmēr viņa kaut ko gribēja, kad pieglaudās Erlenam ar glāstiem un glaimiem. Un Erlens meiteni apbēra ar dāvanām un padevās visiem viņas untumiem. Arī Orms māsu nemīlēja, to Kristīne bija nomanījusi.

Kristīnei bija grūti, tādēļ ka tā jutās cieta un ļauna, kad viņa, īgna un paštaisna, vēroja Margretas izturēšanos. Bet vēl grūtāk viņai bija redzēt un dzirdēt mūžīgās nesaskaņas starp Erlenu un viņa vecāko dēlu. Visvairāk viņa cieta aiz tā iemesla, ka saprata, cik bezgalīgi Erlens savas sirds dziļumos mīlēja šo zēnu; tēvs kļuva sirdīgs un netaisns pret Ormu, tādēļ ka nezināja nekādu padomu, ko darīt ar šo dēlu un kā nodrošināt viņa nākotni. Erlens bija gan piešķīris zemi un lopus saviem bandubērniem, bet bija pārāk skaidrs, ka Orms nederēja zemes darbam. Redzot Ormu tik trauslu un bezspēcīgu, Erlens vairs nespēja valdīties; viņš dēvēja dēlu par satrupējušu, mēģināja viņu ar varu norūdīt, veselām stundām mācīja to rīkoties ar smagiem ieročiem, kurus zēns nemūžam nejaudāja cilāt, spieda to vakaros dzert alu, kamēr viņš kļuva slims, un notramdīja to bīstamās un nogurdinošās medībās. Šādā rīcībā Kristīne noģida tēva slepenās bailes — viņa noprata: Erlens dažkārt bija gluži izmisis aiz bēdām, ka šis skaistais, smalkais dēls der tikai vienā vietā, kurā tikt viņu kavēja nelikumīgā izcelšanās. Turklāt Kristīne zināja, cik maz Erlenam bija pacietības, ja tam bija jābaiļojas un jārūpējas par kādu, ko tas mīlēja.

Viņa vēroja, ka arī Orms to atskārta. Un viņa redzēja, ka zēna sirds bija sašķēlusies: tur mita mīlestība uz tēvu un lepnums, bet arī nievas pret tāda cilvēka netaisnību, kurš lika savam bērnam ciest par raizēm, kuru cēlonis bija viņš pats un nevis bērns. Bet Orms bija pieķēries savai jaunajai pamātei, pie viņas tas varēja it kā uzelpot un justies brīvāks. Divatā ar Kristīni viņš varēja pat jokot un smieties — savā klusajā nodabā. Bet tas Erlenam nepatika, viņš abus turēja tādās kā aizdomās, it kā tie spriestu tiesu par viņa izturēšanos.

Ak nē, Erlenam nebija viegli — kas tur par brīnumu, ka viņš bija tik jūtelīgs attieksmē uz bērniem! Un tomēr …

Kristīne vēl trīcēja aiz sāpēm, par to domājot.

Viņnedēļ Hūsabijā bija bijuši daudzi ciemiņi. Erlens, Margretai pārnākot uz tēvmājām, bija tai iekārtojis augštelpu virs lielistabas un priekšnama, tas būšot viņas jaunmeitas miteklis, teica Erlens. Tur meitene gulēja kopā ar kalponi, kuru tēvs bija norīkojis viņas apkalpošanai un aptecēšanai. Tur gulēja ari Frīda ar Bjergulfu. Bet, tā kā bija sabraukuši tik daudzi svētku viesi, tad Kristīne šajā augšistabā bija uztaisījusi vietas arī puišiem, abām kalponēm ar zīdaini bija jānakšņo kalpoņu mājā. Kristīne domāja — Erlenam varbūt nepatiks, ka viņa Margretu gulda vienuviet ar kalpu ļaudīm, tieši tādēļ tā pameitai uzklāja gultu uz viena no soliem lielistabā, kur gulēja viešņas — sievas un jaunavas. Margreta no rītiem bija grūti uzceļama. Torīt Kristīne viņu bija vairākkārt modinājusi, bet Margreta tikai pagrozījās un gulēja tālāk, un gulēja arī vēl tad, kad visi citi jau bija piecēlušies. Kristīne gribēja lielistabu uzpost un sakārtot, lai viesiem tiktu brokastis, un tā viņa, galīgi zaudējusi pacietību, izrāva spilvenus no Margretas pagalvja un noņēma tai virssegu. Bet, ieraugot kailo meiteni uz kažokādas paklāja, viņa noņēma sev apmetni no pleciem un ar to pārsedza gulētāju. Šis apmetnis bija no vienkāršas nekrāsotas vadmalas, Kristīne to mēdza aplikties tikai tad, kad staigāja šurp un turp no vārāmā nama uz klētīm, apkopdama savu saimnieces soli.

Šajā brīdī ienāca Erlens. Viņš gulēja vienā no klētīm kopā ar dažiem citiem vīriem, jo viņa vietā pie Kristīnes gulēja kundze Gunna. Erlens kļuva gluži traks aiz dusmām un satvēra viņas rokas dilbu tik cieši, ka uz tā vēl tagad bija redzamas viņa pirkstu pēdas.

— Vai tu domā, ka šī mana meita var gulēt salmos un pakulās? Margita pieder man, kaut arī viņa nepieder tev, — kas taviem bērniem pienākas, tas pienākas arī viņai. Bet, ja tu šo sievu acīs nevainīgo meitenīti esi likusi apsmieklā, tad tev šo pašu sievu acīs sava vaina arī jāizlīdzina — apsedz Margitu ar to, ko tu viņai esi noņēmusi…

Tas viss notika tāpēc, ka Erlens iepriekšējā vakarā bija bijis piedzēries, un tādās reizēs tas otrā rītā aizvien bija saīdzis. Un viņš laikam arī domāja, ka sievas ir mēļojušas, uzskatot Elines bērnus, un tas viņam bērnu dēļ sāpēja un grauza sirdi. Un tomēr …

Kristīne bija mēģinājusi par to runāt ar priesteri Eilivu. Bet tas viņai šajā lietā nespēja līdzēt. Gunulfs bija sacījis, ka pirms Eiliva Serka dēla atnākšanas nožēlotie un izpirktie grēki tai priesterim vairs neesot jā-

piemin, ja viņai pašai neliekoties, ka tam tie esot jāzina, lai viņš varētu spriest un dot padomus viņas darīšanās, Tādēļ Kristīne tam daudz ko nebij a pateikusi, lai gan pati juta, ka tā līdz ar to viņa acīs ir labāka, nekā patiesībā bija. Bija tik jauki izjust šā labā, skaidrā cilvēka draudzību! Erlens par to zobojās, bet no priestera Eiliva viņai tika tāds mierinājums! Ar viņu tā pēc sirds patikas varēja izrunāties par saviem bērniem, un viņš labprāt ar viņu pārsprieda visvisādus niecīgus notikumus, par kuriem stāstot tā Erlenu izgarlaikoja pa durvīm laukā. Priesteris mācēja tik labi apieties ar maziem bērniem un tik labi izprata viņu sīkās kaites un vainas. Erlens par Kristīni smējās, kad viņa pati gāja uz vārāmo namu, lai pagatavotu daždažādus gardumus, kurus tā sūtīja uz mācītāja māju, jo priesterim Eilivam patika labi paēst un padzert. Un viņai bija prieks ar tādām lietām nodarboties un izmēģināt, ko viņa bija mācījusies no savas mātes vai redzējusi klosterī. Erlenam bija gluži vienalga, ko viņš ēda, ja tikai viņš dabūja gaļu, kad nebija gavēnis. Bet priesteris Eilivs atnāca un runājās, un pateicās, un slavēja viņas prasmi, ja viņa tam bija aizsūtījusi iesmu ar labu labā speķī ietīstītiem purva teterēniem vai bļodu ar briežu mēlēm franču vīnā un medū. Un priesteris deva viņai padomus dārzkopībā un pagādāja dēstus no Teutras klostera, kurā viņa brālis bija mūks, un no Ulava kloslera, kura priors bija viņam labs draugs. Un tad viņš tai vēl lasīja priekšā un stāstīja tik daudz jauka par dzīvi plašajā pasaulē …

Bet tieši tāpēc, ka viņš bija tik krietns un labdomīgs, Kristīnei dažkārt bija grūti ar viņu runāt par to ļaunumu, kuru tā redzēja savā sirdī. Kad viņa tam bija izstāstījusi, cik ļoti viņu bija sarūgtinājusi Erlena izturēšanās gadījumā ar Margretu, tas viņai bija piekodinājis būt pacietīgai ar savu vīru. Bet likās tomēr, it kā viņš šajānotikumā vainotu tikai Erlenu, kas bijarīkojies tik netaisnīgi — un pie tam vēl svešiem klāt esot. Kristīnei gan arī tā šķita, tomēr dvēseles dziļumos

viņajutās līdzvainīga, ko nespēj a sev izskaidrot un kas viņai sagādāj alielas sirdssāpes.

Kristīne pacēla acis uz svēto šķirstu, kas pustumsā

aiz altāra laistījās blāvā zeltamirdzumā. Viņabijatik

ļoti cerējusi, ka atkal kaut kas notiks, viņai te otrreiz stāvot, — kaut kāda atpestīšana viņas dvēselē. Viņas dvēselē atkal virdīs dzīvs avots un aizskalos visu nemieru un bailes, un rūgtumu, un maldus, kas tur iemita.

Bet šovakar te nebija neviena, kas justu pacietību ar viņu. Vai tu pat to neesi iemācījusies, Kristīn, — skatīt savu paštaisnību dieva taisnības gaismā, savu ārkārtīgo pašmīlību mīlestības gaismā? Tu taču to negribi iemācīties, Kristīn …

Bet viņa savā klēpī bija turējusi Nokvi, kad viņreiz šeit bija nometusies uz ceļiem. Bērna mutīte pie viņas krūts bija tā sasildījusi viņas sirdi, ka tā bija kļuvusi mīksta kā vasks, kas viegli padevās debesu mīlestības veidojumam. Nokve viņai taču vēl bija, tas mājās skraidīja pa lielistabu tik mīļš un tik jauks, ka sirds gavilēt gavilēja, par viņu domājot vien. Viņa mīkstie, cirtainie mati tagad kļuva tumšāki — viņš droši vien dienās būs tāds pats melnmatis kā tēvs. Un viņš bija tik dzīvs un sprigans kā dzirkstele. Māte tam darināja visādus zvērus no vecām kažokādām, tos viņš svaidīja un ķēra rokā, sacenzdamies ar jaunajiem suņiem. Bieži notika tā, ka kažokotais lācītis pēdīgi iekrita pavardā un ugunī sadega, gruzdēdams un riebīgi smirdēdams, un Nokve gaudoja un lēkāja, un mīņājās, un iebāza galvu mātes klēpī — tur pagaidām izbeidzās visas viņa dēkas. Kalpones centās iegūt puisēna labvēlību, un vīri ķēra viņu rokā un meta gaisā, kad tie bija ienākuši istabā. Kad mazais ieraudzīja Ulfu Haldūra dēlu, viņš tam skrēja pretī un aptvēra viņa stilbus — Ulfs viņu reizēm bija paņēmis līdzi uz kalnu ganībām. Erlens savam dēlam pasita knipi un uz kādu brīdi uzsēdināja to sev uz pleca, bet tieši tēvs ievēroja zēnu vismazāk no visiem. Lai gan viņš to mīlēja. Erlens priecājās, ka viņam tagad bija divi likumīgi dēli.

Mātes sirds sažņaudzās:

Bjergulfu viņi tai bija atņēmuši. Bērns raudāja, kad māte gribēja to paturēt klēpī, un Frīda viņu tūlīt pielika pie savas krūts — aukle greizsirdīgi sargāja puisēnu. Bet nākošo bērnu Kristīne nedos nevienam. Viņi bija teikuši — māte un Erlens — Kristīne esot jātaupa, tādēļ viņi jaunpiedzimušo dēlu bija atdevuši citai sievietei. Kristīne gandrīz vai juta tādu kā ļaunu prieku, iedomājoties, ka ar to bija panākts vienīgi tas: viņai bija gaidāms trešais bērns, kamēr Bjergulfam nebija vēl ne vienpadsmit mēnešu.

Ar priesteri Eilivu Kristīne neiedrošinājās par to runāt. Tas tikai domātu — viņa raizējas tādēļ, ka viņai alkalparedzamas ciešanas. Bettasnebijaiemesls…

Dziļi sašausmināta, viņa toreiz bija atgriezusies no sava svētceļojuma — šis kaisles ārprāts viņu nekad vairs neuzveiks. Cauru vasaru tā ar savu bērnu bija nosēdējusi vecajā istabā, apsvērdama virsbīskapa vārdus un Gunulfa runas, lūgdama dievu un nožēlodama grēkus. Viņa bija cītīgi strādājusi, lai atkal uzkoptu nolaistās mājas, un pūlējusies iegūt saimes vēlību kā ar laipnību, tā ar gādību par tās labklājību. Viņa bija centusies līdzēt un kalpot visiem un visur, cik tālu tikai sniedzās viņas rokas un viņas vara. Un tad viņu

bija pārņēmis vēss un tīkams miers. Tā atrada garīgu balstu domās par savu tēvu un svētiem raidītās lūgšanās. Par tiem priesteris Eilivs viņai bija lasījis priekšā, un šo svēto vīru un sievu pastāvība un drosme valdzināja viņas prātu. Un, laimes un pateicības aizkustināta, Kristīne atcerējās brāli Edvinu, kas viņai tonakt bija parādījies mēness gaismā. Viņa bija labi sapratusi braļa Edvina vēsti, kad tas, tik mīļi smaidīdams, bija pakāris savu dūraini uz mēness stara. Viņa varēja būt laba sieva, ja tikai viņai nepietrūktu ticības.

Kad viņas pirmais laulības gads bija pagājis, viņai vajadzēja atkal iet atpakaļ pie vīra. Juzdamās nedroša, tā sevi mierināja: pats virsbīskaps viņai taču bija ielāgojis, ka tieši kopdzīvē ar vīru viņa varēšot parādīt savu jauno noskaņojumu. Un viņa tiešām sirsnīgi centās gādāt par sava vīra godu un labklājību. Erlens pats bija sacījis: «Tā tomēr ir, Kristīn, — tu esi atkal ienesusi godu manās mājās.» Saime viņai parādīja tik lielu mīlestību un cieņu, visi šķita esam ar mieru aizmirst, ka viņa bija mazliet pasteidzinājusi savas laulības sākumu. Kur tikai namamātes sanāca pulkā, visur Kristīnei prasīja padomu. Ļaudis slavēja viņas māku apkopt sētu, un lielsaimnieku mājās viņu aicināja par līgavas rotātāju un bērnu saņēmēju; neviens tai neļāva

sajust, ka tā ir jauna un nepiedzīvojusi un šajā apvidū ienācēja. Kalpu ļaudis vakaros lielistabā palika sēžot taisni tāpat kā Jērunmājās — viņiem bija saimniecei tik daudz ko jautāt. Kristīne itin kā apskurba, tādēļ ka cilvēki bija tik laipni un Erlens tik lepns uz viņu…

Tad Erlens kļuva par kuģu virspavēlnieku dienvidkrastu apgabalā. Viņš ceļoja apkārt gan jāšus, gan braukdams ar burulaivu, un viņam bija ko noņemties ar cilvēkiem, kas nāca un gāja, un ar vēstulēm, kas bija jānosūta. Viņš bija tik jauns un skaists, un līksms — pēdējā laika slābanums un īgnums bija kā aizpūsts. Viņš bija modrs un spirgts kā jauns rīts. Viņam tagad atlika maz laika nodoties Kristīnei, bet viņa kļuva mulsa un draiska, kad viņš tai tuvojās ar smaidošu seju un uzņēmīgu skatu.

Kopā ar vīru Kristīne bija smējusies par vēstuli, kas bija pienākusi no Mūnana Borda dēla. Bruņinieks pats galma padomnieku sanāksmē nebija piedalījies, bet viņš zobojās par visu šo pasākumu un it īpaši par to, ka Erlingam Vidkuna dēlam bija uzticēta valsts vadība. Vispirms viņš pats sev esot piešķīris goda nosaukumu — viņš tagad esot jādēvē par valsts pārvaldnieku.

Mūnans rakstīja arī par Kristīnes tēvu:

«Sīlnovada kalnu vilks palīda zem akmens un turējās rāms. Ar to es gribu teikt, ka tavs sievastēvs bija meklējis pajumti pie Laurentija baznīcas priesteriem un apspriedēs savu jauko balsi nepacēla. Tur viņam glabājās vēstules ar kunga Erngisles un Karla Tūres dēla spiedogu; ja tās vēl nav sairušas, tad pergaments ir bijis sīkstāks nekā paša nelabā zābakzoles. Lai tev būtu arī zināms, ka Lavranss ziedojis astoņas sudraba mārkas Nonnesēteres klosterim. Cilvēks laikam sapratis, ka Kristīne tur nav tā garlaikojusies, kā tas pēc labas tiesas bija paredzams.»

Lasot šos vārdus, Kristīnei aiz sāpēm un kauna gan iedūra sirdī, bet viņai tomēr bija jāsmejas līdz ar Erlenu. Ziema un pavasaris tai bija pagājuši vienā prieka un laimes skurbulī. Šad tad tikai kāds negaiss Orma dēļ — tēvs nezināja, vai ņemt viņu līdzi vai neņemt. Lieldienās Erlens beidzot izkliedza savas šaubas — kādu nakti tas raudāja sievas skavās: viņš neuzdrīkstoties ņemt dēlu līdzi uz kuģa, viņš baidoties, ka Orms kara gaitās nejaudāšot veikt savus uzdevumus. Kristīne mierināja vīru un sevi, un arī zēnu — varbūt tas ar gadiem nākšot spēkā.

Todien, kad Kristīne kopā ar Erlenu jāja uz Birgsī sēkļiem, viņa nespēja būt nedz skumja, nedz bailīga. Viņš un viņa līksme un pārgalvība to bija apreibinājuši.

Toreiz viņa vēl nebija zinājusi, ka viņai jau gaidāms otrais bērns. Dažbrīd nejuzdamās spirgta, viņa bija domājusi, ka tur cita vaina: Erlens bija tik nevaldāms, mājās aizvien bija nemiers un uzdzīve, un Nokve izzīda viņu sausu. Jūtot sevī jauno dzīvību sakustamies, viņa … Viņa ar tādu prieku bija gaidījusi ziemu, kad varēs izjāt pa pilsētu un ciemiem kopā ar savu skaisto, spēka pilno vīru — arī viņa pati taču bija jauna un skaista. Viņa bija apņēmusies rudens pusē Nokvi atšķirt no krūts, jo bija grūti viņu un bērnaukli visur vadāt līdzi. Viņa bija tik ļoti pārliecināta — šajā karagājienā pret krieviem Erlens katrā ziņā parādīs, ka viņš prot arī ko vairāk, ne tikai aptraipīt savu vārdu un izšķiest savu mantu. Nē, par gaidāmo bērnu viņa nebija jutusi nekādu prieku un bija to arī pateikusi priesterim Eilivam. Tas viņu bija krietni sarājis viņas pasaulīgā un nemīlīgā prāta dēļ. Un tad viņa visu vasaru bija centusies būt priecīga un dievam pateicīga par nākamo bērnu un labajām ziņām par Erlena drosmīgajām gaitām ziemeļos.

Neilgi pirms Mīkāla misas Erlens pārradās mājās. Un Kristīne nomanīja, ka viņš nebija vis nez cik priecīgs par šo jaunumu. Vakarā viņš sacīja:

— Toreiz es domāju: kad es tevi būšu ieguvis, es katru dienu svinēšu svētkus. Bet tā vien šķiet, ka man lielāko tiesu būs jāgavē.

Ikreiz, kad Kristīne atcerējās šos vārdus, pār viņas seju pārskrēja asins vilnis, tikpat karsts kā viņā vakarā, kad tā bija novērsusies no sava vīra, tvīktin notvīkuši un bez asarām. Erlens bija mēģinājis savus vārdus izlīdzināt ar mīlestību un laipnību, bet viņa nevarēja tos aizmirst. To uguni, kas viņā dega, ko nekādas nožēlu asaras nebija spējušas nodzēst, nedz grēka bailes noslāpēt, — to Erlens it kā ar kāju bija samīdījis, izsakot šos vārdus.

Vēlu naktī viņi sēdēja Gunulfa mājā pie pavarda — viņš un Kristīne, un Orms. Uz pavarda malas stāvēja krūze ar vīnu un daži mazi kausi. Gunulfs vairākkārt ieminējās, ka viesiem vajadzētu doties uz dusu. Bet Kristīne lūdzās, lai viņai atļaujot vēl pasēdēt.

—   Vai tu to atmini, svaini, — viņa jautāja, — es tev reiz stāstīju, ka mūsmāju priesteris man ieteica iestāties klosterī, ja tēvs man neatļautu precēt Erlenu…

Gunulfs neviļus paskatījās uz Ormu. Bet Kristīne teica ar vieglu, vārgu smaidu:

—  Vai tu doniā — šis pieaugušais puisis nezina, ka es esmu vāja, grēcīga sieviete?

Priesteris Gunulfs klusi atteica:

—  Vai tu toreiz juti tieksmi uz klostera dzīvi, Kristīn?

—  Gan dievs būtu atvēris manas acis, ja tik es būtu sākusi viņam kalpot.

—   Varbūt viņš domāja, ka tavām acīm jāatveras, lai tu mācītos saprast, ka tev viņam jākalpo aizvien, lai tu būtu kur būdama. Vīram, bērniem un saimei Hūsabijā gan laikam nepieciešams, ka uzticīga un pacietīga dieva kalpone mīt pie viņiem un gādā par viņu labklājību …

Tā jaunava, protams, apprecas vislabāk, kas izraugās Kristu par līgavaini un neatdodas grēcīgam vīrietim. Bet tāds bērns, kas jau ko nodarījis …

—   «Es gribētu, ka tu nāc pie dieva ar visu vainadziņu,» — čukstēja Kristīne. — Tā viņš man teica, brālis Edvins Rikarda dēls, par kuru es tev bieži esmu stāstījusi. Vai tu domā tāpat?

Gunulfs Nikulāusa dēls pamāja ar galvu.

—   Lai gan daudzas sievietes no savas grēku dzīves pacēlušās ar tādu spēku, ka mēs tagad drīkstam viņas lūgt dievam par mums aizbilst. Bet tas biežāk notika senlaikos, kad tām bija jābaidās no mocībām, sārta un kaistošām dzelzīm, ja viņas sevi dēvēja par kristietēm. Esmu bieži par to domājis, Kristīn, ka toreiz bija daudz vieglāk izraisīties no grēku važām, ja tas varēja notikt tik piepeši un tā ar varu. Kaut gan mēs, cilvēki, esam tik samaitāti, drosme tomēr dažam labam pašas dabas dota, un tieši drosme ir tā, kas dvēseli dzen meklēt dievu. Mocības laikam tikpat daudzus pamudinājušas būt uzticīgiem, cik tās radījušas atkritējus. Bet nomaldījies jauns bērns, kas izrauts no grēka tīksmes, iekām viņš apjēdzis, ko tā nodara viņa dvēselei, — ielikts vienā pulkā ar šķīstām jaunavām, kas apņēmušās lūgt dievu un būt nomodā par tiem, kas ārā, pasaulē, dus miegā …

Kaut drīzāk būtu vasara, — priesteris pēkšņi noteica un piecēlās kājās.

Pārējie viņā noskatījās ar izbrīnu.

—  Jā, man ienāca prātā dzeguze, kā tā rītos kūkoja Hūsabijas kalnu nogāzēs. Vispirms mēs to aizvien dzirdējām austrumnokalnē aiz mājām, un tad tai viņā pusē tālajos mežos atbildēja otra — tas atskanēja tik jauki rīta klusumā pāri ezeram. Vai tev Hūsabijā neliekas jauki, Kristīn?

—  Ja dzeguze austrumos zvana, būs raudu un asaru gana, — Orms Erlena dēls klusi noteica. — Manuprāt, Hūsabija ir visskaistākās mājas pasaulē.

Priesteris uz mirkli uzlika rokas uz brāļadēla šaurajiem pleciem.

—   Tā arī es reiz domāju, radiniek. Arī man tur bija tēvmājas. Jaunākajam dēlam nav vairāk tiesību uz mantojumu kā tev, manu Orm!

—  Kad tēvs dzīvoja ar manu māti, tu biji vistuvākais mantinieks, — zēns teica tikpat klusi.

—  Mēs tur neesam vainīgi, nedz es, nedz mani bērni, Orm, — noskumusi sacīja Kristīne.

—  Tu taču laikam esi nomanījusi, ka es neturu ļaunu prātu uz jums, — zēns klusi atbildēja.

—   Šeit apkārtne ir tik plaša un klaja, — teica Kristīne pēc brītiņa. — No Hūsabijas var tik tālu redzēt, un debesis ir tik … tik tālu. Manā dzimtajā pusē debesis pārjumtas pār kalniem kā jumts. Ieleja liekas tik apaļa un zaļa, un koša klintāju aizvējā. Pasaule šķiet tik parocīga — ne par lielu un ne par mazu. — Nopūzdamās viņa pakustināja rokas savā klēpī.

—  Vai tam, ar kuru tavs tēvs tevi gribēja saprecināt, tur bija mājas? — jautāja priesteris, un Kristīne palocīja galvu.

—   Vai tu brīžiem neskumsti, ka neesi viņu dabūjusi? — viņš vaicāja, bet viņa pakratīja galvu.

Gunulfs piegāja pie plaukta un paņēma grāmatu. Tad viņš atkal apsēdās pie uguns, atsprādzēja grāmatai sprādzes un, kaut ko meklēdams, šķirstīja lapas. Viņš tomēr nelasīja, bet sēdēja ar atvērto grāmatu klēpī.

—   Kad Ādams un viņa sieva bija spītējuši dieva prātam, tie juta savā miesā spēku, kas spītēja viņu prātam. Dievs viņus bija radījis, vīru un sievu, jaunus un daiļus, lai tie dzīvotu kopā un dzemdinātu mantiniekus viņa mīlestības dāvanām, paradīzes jaukumiem, dzīvības koka augļiem un mūžīgai svētlaimei. Viņiem nebija jākaunas sava auguma, jo, kamēr tie dievam klausīja, viņu ķermenis un visi viņu locekļi bija tiem paklausīgi, tāpat kā rokas un kājas.

Pārpārim nosarkusi, Kristīne cieši sakrustoja rokas zem ķrūtīm. Priesteris mazliet paliecās uz viņas pusi, tā juta viņa dzeltenbrūno acu ciešo skatu uz savas nodurtās sejas.

_ — Ieva nolaupīja to, kas piederēja dievam, un Ādams saņēma, ko tā viņam deva un kas pēc taisnības bija tās tēva un radītāja īpašums. Tīkodami būt dievam līdzīgi, viņi atskārta, ka vispirms kļuvuši viņam līdzīgi šajā ziņā: kā viņi bija sagrāvuši dieva virskundzību lielajā pasaulē, tā tagad tika sagrauta viņu virskundzība mazajā pasaulē, miesīgajā dvēseles mājoklī. Kā viņi bija nodevuši savu kungu — dievu, tā tagad miesa nodeva savu kungu — dvēseli.

Tad viņiem šī miesa šķita tik nejauka un nīstama, ka viņi darināja sev drānas, lai to apslēptu. Vispirms tikai īsu priekšautu no vīģes lapām. Bet, jo vairāk viņi iepazinās ar savas miesīgās dabas būtību, jo augstāk tie uzvilkās drānas — pāri sirdsvietai un pāri mugurai, kurai netīk liekties. Tas notiek vēl mūsu dienās, kad vīrieši ietērpjas tēraudā līdz roku un kāju pirkstgaliem un ieslēpj seju bruņu cepurē — tik lielā mērā pasaulē ir pieņēmies nemiers un nodevība.

—   Palīdzi man, Gunulf, — lūdzās Kristīne. Viņai bija nobālušas pat lūpas. — Es — es nezinu savu prātu.

—   Tad saki «tavs prāts lai notiek»! — priesteris klusu atbildēja. — Tu zini, tas nozīmē, ka tev jāatver sirds dieva mīlestībai. Un tad tev viņš jāmīl ar visu savu dvēseles spēku …

Kristīne strauji pagriezās pret svaini:

—  Tu nemaz nezini, cik ļoti es mīlēju Erlenu. Un savus bērnus! …

—   Mana māsa, — jebkura cita mīlestība ir tikai kā debess atspulgs netīra ceļa peļķē. Tu notraipīsies, ja gribēsi tajā iegremdēties. Bet, ja tu aizvien turēsi prātā, ka tas tikai ir viņas saules atspulgs, tad tu priecāsies par tā jaukumu un sargāt sargāsies to izpostīt, uzjaucot duļķi peļķes dibenā.

—  Jā. Bet tu esi priesteris, Gunulf, tu esi solījies pašam dievam bēgt no šīm — grūtībām …

—   Arī tu to esi darījusi, Kristīn, kad tu solījies vairīties no velna un viņa darbiem. Tas ir velna darbs, kas sākas ar saldu tīksmi un beidzas ar to, ka divi cilvēki iecērt viens otrā zobus kā čūskas un odzes. To mācījās Ieva, kad viņa, gribēdama dot savam vīram un savai ciltij to, kas piederēja dievam, tiem atnesa tikai trimdu un asinsgrēku, un nāvi, kas ienāca pasaulē, kad brālis nogalināja brāli viņā mazā tīrumā, kur auga ērkšķi un dadži akmenājos starp sīkajiem laukiem …

—   Jā. Bet tu esi priesteris, — viņa atkārtoja. — Tev nav katru dienu jāsaskaņo sava griba ar otra cilvēka gribu, — viņa sāka raudāt, — jābūt pacietīgai…

Priesteris sacīja ar pussmaidu:

—   Šajā ziņā ikviens cilvēka bērns sajūt nesaskaņu starp miesu un dvēseli. Tādēļ ir dotas laulības un kāzu misas, lai vīram un sievai būtu kāds balsts, kāds uzticams palīgs un pavadonis, viņiem un vecākiem, un bērniem, un saimes ļaudīm, kopā dzīvojot un staigājot ceļu uz miera mājām …

Kristīne teica klusā balsī:

—   Manuprāt, ir vieglāk būt nomodā un lūgt dievu par tiem, kas pasaulē guļ miegā, nekā cīnīties ar saviem grēkiem …

—   Tā ir, — skarbi atteica priesteris. — Bet tu taču nedomā, Kristīn, ka jebkad ir dzīvojis kaut viens dievam svaidīts vīrs, kam nebūtu pašam sevi jāpasarga no ienaidnieka, kamēr tam jāmēģina pasargāt jēru no vilka…

Kristīne sacīja klusi un bikli:

—   Un es domāju, ka tie, kas mīt starp svētumiem un kuru rīcībā ir spēcīgi vārdi un lūgšanas …

Gunulfs paliecās uz priekšu, sabikstīja ogles un palika sēžot ar elkoņiem uz ceļiem.

—   Šinīs dienās paiet seši gadi, kopš mēs nonācām Romā, Eilivs un es, un vēl divi skotu priesteri, ar kuriem mēs iepazināmies Avinjonā. Mēs visu ceļu bijām nogājuši kājām.

Mēs sasniedzām šo pilsētu neilgi pirms gavēņa sākuma. Tad dienvidzemju ļaudis dzīro un svin svētkus, viņi tos dēvē par carne vale. Tad krogos aumaļām plūst vīns, baltais un sarkanais, un tauta naktī ārā dejo, un laukumos deg lāpas un ugunskuri. Ap to laiku Itālijā ir pavasaris, pļavās un dārzos plaukst puķes, un sievietes pušķojas ar tām un met rozes un vijolītes uz tiem, kas iet garām pa ielu, — viņas sēž augšā logos, izkārušas zīda segas un dārgus audumus uz mūra akmeņiem. Jo tur visas ēkas ir no akmeņiem un bruņinieku pilis un nami atrodas pašā pilsētas vidū. Tur laikam gan nav likumu pret miera traucētājiem, jo bruņinieki un viņu kalpi cīnās uz ielām tā, ka asinis vien šķīst. . .

Arī tajā ielā, kur mēs dzīvojām, bija tāda pils, un tās īpašnieku sauca par Ermesu Malavolti. Šī pils aizēnoja visu to šauro ieliņu, kurā atradās mūsu viesnīca, un mūsu istaba bija tumša un salta kā cietuma kamera cietoksnī. Kad mēs izgājām uz ielas, mums bieži vien bija jāpiespiežas pie mūra sienas, kamēr viņš aizjāja garām ar sudraba zvārguļiem pie apģērba un veselu svītu bruņotu vīru. Zem zirgu pakaviem uzšļakstēja dubļi un mēsli, jo tās zemes ļaudis visus atkritumus un netīrumus vienkārši izmet durvju priekšā. Ielas ir aukstas un tumšas, un šauras kā kalnu aizas un nemaz nelīdzinās mūsu pilsētu zaļajām ielām. Karnevāla laikā tur notiek skriešanas sacīkstes — sacenšas strauji arābu zirgi…

Kādu brīdi priesteris sēdēja klusēdams, tad viņš atkal uzsāka:

—   Pie šī Ermesa kunga dzīvoja kāda radiniece, kuras vārds bija Izota. Viņas mati un seja bija gandrīz medus krāsā, bet acis viņai droši vien bija melnas. Es viņu vairākkārt redzēju pie loga.

Bet pilsētas apkārtne ir kailāka nekā mūspuses viskailākās kalnāres, kur klīst vienīgi brieži un vilki un klaigā tikai ērgļi. Un tomēr tur kalnos visapkārt ir pilsētas un pilis, un tālu zaļajos līdzenumos visur saskatāmas pēdas, kas liecina par to, ka tur senāk dzīvojuši cilvēki; tagad tur ganās lieli aitu pulki un baltu vēršu bari. Gani jāj uz zirgiem ar gariem šķēpiem rokā, un ir bīstami viņus sastapt, jo tie ceļiniekus nosit un aplaupa un viņu līķus iemet bedrēs.

Un šajos zaļajos klajumos atrodas svētceļnieku baznīcas . . .

Priesteris Gunulfs uz brītiņu apklusa.

—   Varbūt šis apvidus tāpēc šķiet tik ļoti kails, ka tur atrodas tā pilsēta, kas kā karaliene valdījusi pār visu pagānu pasauli un vēlāk kļuvusi par Kristus līgavu. Bet sargi pilsētu atstājuši, un trakulīgajā dzīru virpulī tā tagad liekas kā pamesta sieva. Izvirtuļi apmetušies pilī, kuras kungs nav mājās, bet pils kundzi viņi ir pavedinājuši turēt tiem līdzi gan līksmojot, gan strīdoties, gan lejot asinis.

Bet pazemē atrodas jaukumi, kas ir dārgāki par visiem jaukumiem, kurus apspīd saule. Tie ir svēto mocekļu kapi, kas iecirsti cietajā akmenī, un to ir tik daudz, ka, jau domājot vien par tiem, noreibst galva. Kad iedomājas mocekļu lielo skaitu, kuri šeit Kristus dēļ gājuši nāvē, tad ikkatrs puteklītis, ko izvirtuļu zirgu pakavi paceļ gaisā, liekas svēts un pielūdzams.

Priesteris izņēma no azotes tievu ķēdīti un atvēra mazo sudraba krustiņu, kas pie tā karājās. Tur iekšā bija kaut kas melns, kas līdzinājās piepei, un mazs zaļš kauliņš.

—   Reiz mēs visu dienu bijām staigājuši pa šīm apakšzemes ejām un skaitījuši savas lūgšanas alās un oratorijās, kur bija pulcējušies svētā Pētera un svētā Pāvila pirmie mācekļi. Tur mums mūki, kam piederēja tās telpas, iedeva šos svētumus. Tas ir gabaliņš no piepes, ar kuru svētās jaunavas bija noslaucījušas mocekļu asinis, lai tās neietu zudumā, un kāda svēta vīra pirksta kauliņš. Tikai dievs zina šā vīra vārdu. Tad mēs četri nozvērējāmies, ka ik dienu piesauksim šo svēto, kura gods cilvēkiem palicis nezināms. Un mēs izraudzījāmies šo bezvārda mocekli par liecinieku, ka mēs nekad neaizmirsīsim, cik necienīgi esam baudīt dieva algu un cilvēku cieņu, un ka mēs allaž paturēsim prātā: pasaulē nekas cits nav iekārojams kā vienīgi dieva žēlastība.

Kristīne godbijīgi noskūpstīja krustu un pasniedza to Ormam, kas darīja tāpat. Te Gunulfs pēkšņi ierunājās:

—   Es tev šo svētumu dāvināšu, radiniek.

Orms nolaidās uz viena ceļa un noskūpstīja tēvoča roku. Gunulfs aplika ķēdīti un krustu zēnam ap kaklu.

—   Vai tev netiktos redzēt šīs vietas, Orm?

Zēna vaibsti atplauka smaidā.

—   Jā, es zinu, ka reiz tur aiztikšu.

—   Vai tu nekad neesi vēlējies kļūt par priesteri? — jautāja tēvocis.

—   Esmu gan, — atbildēja zēns. — Ikreiz, kad tēvs nolādēja šīs manas nespēcīgās rokas. Bet es nezinu, vai tēvam patiktu, ja es kļūtu priesteris. Un tad jau vēl ir tas, ko tu zini, — viņš klusi piemetināja.

—   Tavu nelikumīgo dzimšanu varētu izlīdzināt, — mierīgi atteica priesteris. — Varbūt mēs abi vēl kādreiz dosimies uz dienvidiem, Orm …

—   Pastāsti vēl kaut ko, tēvoc, — klusā balsī lūdzās Orms.

—   Jā, labprāt. — Gunulfs aptvēra krēsla paroces un lūkojās ugunī.

—   Tur tā staigājot un neredzot neko citu kā tikai piemiņas no mocekļiem un atceroties bezgalīgās mokas, kuras tie cietuši Jēzus vārda dēļ, mani piemeklēja liels kārdinājums. Es domāju: Jēzus Kristus bija piesists pie krusta tikai dažas stundas, bet viņa asinsliecinieki tika neizsakāmi mocīti un spīdzināti dienām — sievām bija jāredz, kā viņu bērni tiek nobendēti, jaunjaunām meitenēm ar dzelzs skrāpjiem noplēsa miesu no kauliem, zēnus trieca pretim plēsīgiem zvēriem un trakiem buļļiem… Tad man likās, ka daudzi no viņiem ir panesuši vairāk nekā pats Kristus …

Es par to tik daudz domāju, ka sirds un smadzenes šķita plīstam pušu. Bet visupēc mans prāts tomēr tika apgaismots, kā es biju lūgtin lūdzies. Un es sapratu, ka mums visiem jāiemanto drosme tā ciest, kā viņi ir cietuši. Kur gan būs tāds aplamnieks, kas negribēs uzņemties grūtības un mokas, ja tās ir ceļš pie uzticīga, pastāvīga līgavaiņa, kas tevi gaida ar atplestām rokām un asiņainām krūtīm, mīlestībā tvīkdams.

Viņš mīlēja cilvēkus. Un tādēļ viņš nomira kā līgavainis, kas izgājis uz ceļa, lai paglābtu savu līgavu no laupītāju nagiem. Un viņi to sasien un moka līdz nāvei, bet viņš redz savu sirdsmīļo sēžamies pie viena galda ar saviem bendēm, redz to ar viņiem jokojam un zobojamies par viņa mokām un par viņa uzticīgo mīlestību …

Gunulfs Nikulāusa dēls ar rokām aizklāja seju:

—   Tad es sapratu, ka šī varenā mīlestība ietver visu, kas ir pasaulē, — pat elles uguni. Jo dievs, ja vien gribētu, varētu paņemt mūsu dvēseli ar varu — mēs viņa rokā būtu pavisam bezspēcīgi. Tāpēc ka viņš mūs mīl tā, kā līgavainis mīl līgavu, viņš negrib mūs piespiest, bet vēlas, lai līgava pie viņa nāk no laba prāta; tādēļ viņam tas jāpacieš, ka viņa no tā bēg un bīstas. Un tomēr es domāju, ka varbūt neviena dvēsele nepazūd uz mūžīgiem laikiem. Jo ikvienai dvēselei, tā man šķiet, būtu jātīko pēc šīs mīlestības, lai gan tā liekas dārgi pirkta, ja tās dēļ jāatsakās no visām citām vērtībām. Bet, ja uguns aprijusi spītīgo, dievam naidīgo prātu, tad tieksme pēc dieva, kaut arī tā nav lielāka par naglu veselā mājā, dvēselē beidzot paliek pāri kā vienīgā, tāpat kā dzelzs paliek nesadegusi uguns vietā.

—  Gunulf, — Kristīne pa pusei piecēlās, — man ir bail…

Gunulfs pacēla savas liesmainas acis:

—   Arī man bija bail. Jo es nopratu, ka dieva mīlestības mokas nebeigsies, kamēr vien pasaulē dzims vīrieši un jaunavas, kamēr vien viņam būs jābaidās pazaudēt viņu dvēseli, kamēr vien viņš ik dienu un ik stundu atdod savu miesu un asinis uz tūkstoš altāriem un kamēr būs cilvēki, kas šo upuri nepieņem…

Un es nošausminājos par sevi, kas nešķīsts bija stājies pie viņa altāra, nešķīstām lūpām lasījis misu un nešķīstām rokām pacēlis viņa miesu, un man likās, ka es esmu tāds pats kā tas vīrs, kas savu mīļoto aizvedis uz kauna vietu un viņu tur nodevis.

Kad Kristīne saļima, viņš to uztvēra savās rokās; kopā ar Ormu viņi aiznesa noģībušo sievieti uz gultu.

Pēc brītiņa Kristīne atvēra acis, piecēlās sēdus un ar rokām aizklāja seju. Viņa sāka raudāt — rūgti un neganti:

—   Es nevaru, es nevaru, Gunulf, ja tu tā runā, tad es saprotu, ka es nekad …

Gunulfs saņēma viņas roku. Bet tā aizgrieza galvu no viņa satrauktās, bālās sejas.

—  Kristīn, tu nedrīksti apmierināties ar kaut kādu mazāku mīlestību nekā to, kas pastāv starp dievu un dvēseli…

Kristīn, paraugies visapkārt, kas tad ir pasaule. Tu, kas esi dzemdējusi divus bērnus, — vai tu nekad neesi padomājusi, ka katrs jaunpiedzimušais bērns tiek kristīts asinīs un ka pirmais, ko cilvēks šinī pasaulē ieelpo, ir asins tvans. Vai tev, kas esi māte, nešķiet, ka tev visiem spēkiem būtu jācenšas, lai tavi dēli nekristu atpakaļ šajā pirmajā līgumā ar pasauli, bet gan turētos pie otra, ko tie nolīguši ar dievu pie kristījamā trauka . . .

Kristīne šņukstēja un šņukstēja.

—   Man bail no tevis, — viņa atkārtoja, — Gunulf, kad tu tā runā, tad es saprotu, ka nekad nespēšu atrast mieru …

—   Dievs tevi atradīs, — klusi sacīja priesteris. — Esi mierīga un nebēdz no viņa, kas tevi meklējis, iekām tu tapi savas mātes miesās.

Viņš sēdēja kādu brīdi pie Kristīnes gultas. Tad tas jautāja rāmi un lēnīgi, vai viņam nepamodināt Ingriju un nepalūgt, lai tā viņai palīdz noģērbties. Kristīne pakratīja galvu.

Tad viņš tai trīsreiz pārmeta krustu, novēlēja Ormam labu nakti un iegāja kambarī, kur viņš mēdza gulēt.

Orms un Kristīne novilka drēbes. Zēns šķita iegrimis dziļās domās. Kad Kristīne bija ielikusies gultā, tas pienāca pie viņas. Padēls paskatījās uz viņas saraudāto seju un jautāja, vai lai tas nepasēžot pie viņas, kamēr viņa iemiegot.

—   Ak, jā … Nē, nē, Orm, tu taču esi piekusis, jo esi vēl jauns. Ir jau laikam vēla nakts …

Orms vēl kādu laiciņu turpat stāvēja.

—   Vai tev neliekas dīvaini, — viņš pēkšņi ierunājās, — tēvs un tēvocis Gunulfs — kaut viņi tik dažādi — vienā ziņā tomēr viens otram ir līdzīgi…

Kristīne kādu brīdi padomāja.

— Jā, varbūt — viņi nav tādi kā citi vīrieši.

Drīz pēc tam viņa iemiga, un Orms piegāja pie savas gultas. Viņš noģērbās un palīda zem segas. Gultas maiss bija pārklāts ar linu palagu, un arī spilveniem bija linaudekla pārvalki. Tīksmīgi viņš izstiepās gludajā, vēsajā guļamvietā. Sirds satraukta pukstēja, domājot par jaunajiem piedzīvojumiem, uz kuriem bija norādījuši tēvoča izteiktie vārdi. Lūgšanas, gavēņi — viss, ko viņš bija darījis, tādēļ ka bija mācīts to darīt, — pēkšņi ieguva jaunu seju, kļuva par ieročiem skaistā karā, pēc kura tas bija ilgojies. Varbūt viņš dienās būs mūks — vai priesteris, ja baznīca to piedos, ka viņš dzimis, viņa mātei pārkāpjot laulību …

Gunulfa guļamvieta bija koka sols un salmu klēpis, kam bija pārklāta kažokāda, ar vienu vienīgu mazu spilvenu, tā ka viņš varēja gulēt, tikai taisni izstiepies. Priesteris nometa virssvārkus, nogūlās apakšdrēbēs uz sola un uzklāja sev plāno vadmalas segu.

Mazo dakti, kas bija aptīta ap dzelzs puļķi, viņš atstāja degam.

Viņa paša vārdi bija modinājuši viņā bailes un nemieru.

Gunulfs jutās bezspēcīgs aiz ilgām pēc viņiem laikiem, — vai tad viņš nekad vairs nejutīs savā sirdī to kāzu prieku, kas viņu bija iejūsminājis topavasar Romā? Kopā ar saviem trim brāļiem viņš staigāja saules gaismā pa zaļām puķotām pļavām. Viņu pārņēma trīsas un nespēks, redzot, cik pasaule skaista, un pie tam zinot, ka tas viss nav nekas, salīdzinot ar viņas dzīves košumiem. Un tomēr šī pasaule viņu sveicināja ar tūkstoš mazām, jaukām un priecīgām atmiņām par līgavaini. Puķes uz lauka un putni gaisā atgādināja viņa vārdus, un par tādiem ēzeļiem, kādus viņi redzēja, un par tādām akām, kādas bija izmūrētās cisternas, kurām tie gāja garām, viņš bija runājis. Viņus ēdināja to baznīcu mūki, kurās tie iegriezās, un, dzerot sarkansārto vīnu un laužot zeltīto garozu no kviešu maizes, četri priesteri no miežu zemes saprata, kādēļ Kristus bija tā pagodinājis vīnu un kviešu maizi — kas ir tīrāki par jebkuriem citiem barības līdzekļiem, kurus dievs cilvēkiem devis, izraugoties tos kā līdzību savai miesai un asinīm.

Tai pavasarī Gunulfu nebija mocījis ne nemiers, ne bailes. Viņš jutās tik atraisīts no šīspasaules kārdinājumiem, ka, maigajai saulei sildot viņa ādu, tam it viss likās viegli saprotams, par ko tas līdz šim baiļodamies bija gudrojis. Kā uguns viņa miesu varētu šķīstīt, lai tā kļūtu apskaidrota … Raits un brīvs no šīs zemes vajadzībām — viņš netīkoja vairāk miega kā dzeguze ziedoņa naktī. Sirds krūtīs dziedāja — viņš juta savu dvēseli kā līgavu līgavaiņa skavās.

Viņš pats to bija nopratis — ilgi tas nevarēja turpināties. Neviens cilvēks virs zemes nevarēja tā dzīvot ilgāku laiku. Un ikvienu stundu šajā gaišajā pavasarī viņš bija saņēmis kā ķīlu — kā žēlastības pilnu solījumu, kas tam dos spēku izturēt, kad debess virs viņa apmāksies un ceļš vedīs pa tumšām aizām, pār straujām upēm un saltiem sniegājiem.

Bet tikai pēc tam, kad Gunulfs bija atgriezies Norvēģijā, nemiers tā īsti pārņēma viņa prātu.

Te viņu gaidīja daudz kas. Te bija viņa īpašumi. Lielais mantojums no tēva un bagātā draudze. Te bija ceļš, kuru viņš redzēja savā priekšā. Vieta garīdznieku padomē — viņš zināja, ka tā viņam ir nolemta. Ja viņš neatsakās no visa, kas tam pieder, neiestājas predikantu klosterī, neliek sevi svaidīt par mūku un nepakļaujas klostera noteikumiem. Šī bija tā dzīve, pēc kuras viņš tiecās — ar pusi no savas sirds.

Un tad, kad viņš būs pietiekami vecs un cīņā norūdīts … Norvēģu valstī dzīvoja vēl pagāni jeb cilvēki, kurus maldināja maldu mācības — tās Kristus vārdā sludināja krievi. Lapi un citas pusmežoņu tautas, par kurām viņam aizvien bija jādomā, — vai tas nebija dievs, kas viņā bija modinājis tieksmi doties uz šo tautu ciemiem ar viņa vārdu un gaismu? …

Bet viņš nobīdīja šīs domas pie malas un raudzīja sev iestāstīt, ka tam jāpaklausa virsbīskapam. Eiliva kungs viņu atrunāja. Eiliva kungs bija ar viņu runājis, bija viņā noklausījies un viņam skaidri parādījis, ka tas runā ar sava vecā drauga — Hūsabijas Nikulāusa dēlu. «Jūs taču nekad nespēsit turēt mēru, jūs, Skūgheimas Geutes meitas cilts, vienalga, vai tas ir labs vai ļauns, pēc kā tiecas jūsu prāts.» Ari viņam pašam ļoti rūpēja lapu pestīšana, bet tiem taču nevajadzēja tāda mācītāja, kas runāja un rakstīja latīniski tikpat labi kā savā tēvu valodā un kas pārzināja likumus tāpat kā aritmētiku un algoritmu. Gunulfs, protams, bija ieguvis savas zināšanas, lai tās liktu lietā. «Bet es nemaz nezinu, vai tev ir dota prasme runāt uz trūcīgiem un vientiesīgiem tur ziemeļos.»

Ak, tajā jaukajā pavasarī viņa zināšanas nebija viņam likušās cildenākas par tām mākslām, kuras katra maza meitene mācās no savas mātes, par vērpšanu, cepšanu, vārīšanu un govju slaukšanu, par tām mākslām, kas nepieciešamas ikvienam bērnam, lai viņš pasaulē paveiktu to, kas viņam jāpaveic.

Gunulfs bija sūdzējies virsbīskapam par nemieru un bailēm, kas viņu māca, kad viņš domāja par savu bagātību un to, cik labprāt viņš bija bagāts. Savām miesas prasībām tas patērēja maz; viņš pats dzīvoja kā nabadzīgs mūks. Bet tam patika redzēt daudzus bagātus cilvēkus pie sava galda, tam patika ar savām dāvanām apmierināt nabagļaužu vajadzības, iekām tās bija izteiktas. Un viņš mīlēja savus zirgus un savas grāmatas.

Eiliva kungs runāja tik nopietni par baznīcas godību. Daži esot aicināti to celt ar greznu un cienīgu uzstāšanos, tāpat kā citi esot aicināti ar labprātīgu nabadzību parādīt pasaulei, ka bagātība pati par sevi nav nekas. Viņš atgādināja Gunulfam viņu laiku bīskapus un prelātus, un priesterus, kuriem esot bijis jāpacieš apvainojumi un pārestības, un netaisnība no karaļu puses, tādēļ ka tie aizstāvējuši baznīcas tiesības. Ne vienu reizi vien viņi esot pierādījuši, ka spējot atsacīties no visa un sekot dievam, ja to prasījuši norvēģu baznīcas cilvēki. Dievs pats mums došot zīmi, ja viņš to no mums prasīšot, — ja tikai mēs to turēšot prātā, mums nebūšot jābaidās, ka bagātība varētu kļūt par dvēseles ienaidnieci.

Visu laiku Gunulfs bija nomanījis, ka virsbīskapam nemaz nepatīk, ka viņš tik daudz domā un prāto. Gunulfam šķita, ka tiklab Eilivs Kortins pats, kā viņa priesteri ir tādi vīri, kas tikai ceļ un ceļ savu māju. Baznīcas gods un baznīcas vara, un baznīcas tiesības. Dievs to zināja, ka Gunulfs baznīcas lietās gribēja būt tikpat centīgs kā jebkurš cits priesteris, ka viņš negribēja atrauties no darba — no akmeņu stiepšanas un kaļķu nešanas baznīcas ēkas izbūvei. Bet tā vien likās, it kā tiem citiem būtu bailes iet mājā iekšā un atpūsties. Tā vien likās, it kā tie baidītos nokļūt uz maldu ceļiem, ja viņi pārāk daudz domātu.

Viņš no tā nebaidījās. Tāds cilvēks, kura skats pastāvīgi bija vērsts uz krustu un kurš nemitīgi atdevās svētās jaunavas patvarā, nemūžam nevarēja kļūt par ķeceri. Šīs briesmas viņam nedraudēja.

Briesmas bija viņa sirds neatslābstošās ilgas iegūt cilvēku labvēlību un draudzību.

Viņš, kas savas būtības visdziļākajos dziļumos bija izjutis: dievs mani mīl, dievam mana dvēsele tikpat mīļa un dārga kā kura katra cita zemes virsū …

Bet šeit, mājās, viņā tas viss atkal pamodās — atmiņas par visu to, kas viņu bija mocījis pusaudža un jaunekļa gados. Ka māte viņu tā nemīlēja, kā viņa mīlēja Erlenu. Ka tēvs par viņu tā nerūpējās, kā tas pastāvīgi rūpējās par Erlenu. Vēlāk Hestnēsē pie Borda Erlens bija tas, kas bija krietns, un Erlens bija tas, kas bija nekrietns, — viņš, Gunulfs, tikai tāpat gāja brālim līdzās. Erlens — Erlens bija visu jauno puišu barvedis, Erlens bija tas, kuru kalpones nolādēja, bet par kuru viņas tomēr atkal smējās . . . Un Erlens bija tas, kuru viņš pats mīlēja vairāk par visu pasaulē. Kaut tikai Erlens viņu būtu mīlējis, bet viņam nekad nevarēja būt gana no Erlena pretmīlestības. Erlens bija vienīgais, kas viņu mīlēja, bet Erlens mīlēja tik daudzus …

Un tagad Gunulfs redzēja, kā brālis rīkojās ar to, ko bija mantojis. Dievs vien to zināja, kāds gals bija gaidāms Hūsabijas bagātībai, — Nīdārūsā jau diezgan tika runāts par Erlena neprātīgo rīcību. Kā viņš nemaz nesaprata, ka dievs tam bija devis četrus skaistus bērnus — arī tie bija skaisti, kurus viņš bija laidis pasaulē savas vaļīgās dzīves laikā, — viņš to nesaņēma kā žēlastību, bet kā kaut ko tādu, kam tā jābūt…

Tad viņš beidzot bija ieguvis jaukas, skaidras, labdzimtīgas meitenes mīlestību. Kā viņš pret to bija izturējies! Kopš Gunulfs to zināja, viņš brāli vairs nevarēja cienīt. Gunulfs kļuva neiecietīgs pats pret sevi, kad sevī atrada īpašības, kas viņam bija kopīgas ar brāli. Erlens — kaut tas nebija vairs nekāds jaunais — mēdza sarkt un bālēt kā pusaugu meitene, un Gunulfs kļuva traks aiz dusmām, apzinoties, ka arī viņa sejā sārtums tik spēji cēlās un gaisa. Tas viņiem bija no mātes — tai vaigi bija mainījuši krāsu viena paša vārda dēļ.

Tagad Erlenam šķita pats par sevi saprotams, ka viņa dzīvesbiedre ir laba sieva — spogulis visām citām sievām —, tagad, kad viņš gadu pēc gada bija mēģinājis samaitāt šo jauno bērnu un viņu novest uz maldu takām. Bet Erlens, šķiet, ir nedomāja, ka varētu būt arī citādi, tagad, kad viņš bija apprecējies ar to, kuru pats bija mācījis just baudkāri, krāpt un melot. Viņš pat neieskatīja par vajadzīgu savu sievu cienīt tādēļ, ka viņa ar visu to vēl bija patiesa un uzticīga, un godīga, un laba.

Un tomēr — kad vasarā un rudenī pienāca ziņas par Erlena braucienu uz ziemeļiem, viņam bija bijusi tikai viena vienīga vēlēšanās — būt kopā ar brāli. Erlens būs karavīrs un karaļa vietnieks Holūgalanē, bet viņš, Gunulfs, —: dievvārdu sludinātājs nomaļos puspagānu ciemos pie Ganvīkas * jūras.

Gunulfs piecēlās. Pie vienas kambara šaursienas karājās liels krucifikss, un tā priekšā uz grīdas atradās prāva akmens plāksne.

Viņš nometās ceļos uz plāksnes un izpleta rokas uz abām pusēm. Viņš savu ķermeni tā bija norūdījis, ka tas bija pieradis pie šāda stāvokļa. Tā viņš varēja palikt uz ceļiem veselām stundām — kluss kā akmens. Skatu pacēlis uz krucifiksu, viņš gaidīja spirdzinājumu, kas viņam tika tad, kad viņš savu nedalīto uzmanību spēja pievērst krustam.

Bet pirmā doma, kas viņam šoreiz iešāvās prātā, bija tāda: vai viņš spēs šķirties no šī tēla? Svētajam Franciskam un viņa brāļiem bija pašu darināti krusti no dažiem koka zariem. Viņam būtu jādod projām šis skaistais attēls — to varētu dāvināt Hūsabijas baznīcai. Zemnieki, sievietes un bērni, kas tur nāca klausīties dievvārdus, varētu smelties spēku, redzot savu acu priekšā pestītāja brīnišķīgo pacietību ciešanās. Vientiesīgas dvēseles, tādas kā Kristīne … Viņam pašam tas nebūs vajadzīgs.

Ar noslēgtiem prātiem un nejūtīgiem locekļiem viņš caurām naktīm bija palicis uz ceļiem — līdz bija redzējis parādību. Pakalnu ar trim ķrustiem, kas rēgojās pret debesīm. Vidējais krusts, izredzēts nest debesu un zemes karali, trīcēja un drebēja, un locījās kā koks vētrā, it kā tam būtu bailes nest šo pārāk dārgo nastu — visas pasaules grēku upuri. Debesu kungs to pieveica, kā bruņinieks pieveic savu kaujas ērzeli, saules pils virsvadoni tas nesa uz cīņu. Tad notika brīnums, kas kļuva par atslēgu aizvien dziļākiem un dziļākiem brīnumiem. Asinis, kas tecēja lejup pa krustu visu grēcinieku atpestīšanai un visu sāpju remdēšanai, kļuva par redzamu zīmi. Šis pirmais brīnums varēja atvērt dvēseles acis, lai tās vērotu vēl tumšākus brīnumus — dievu, kas nokāpa zemes virsū, kas tapa jaunavai dēls un cilvēcei brālis, kas uzvarēja elli un ar savu atpestīto dvēseļu guvumu traucās spožajā gaismas jūrā, no kuras pasaule cēlusies un kura pasauli uztur. Tur, šajā mūžīgajā, nebeidzamā gaismas straumē, tika aizrautas viņa domas, tur tās izgaisa un pazuda kā putnu bars vakarblāzmas spožumā.

Tikai tad, kad baznīcā jau zvanīja uz rīta dievkalpojumu, Gunulfs piecēlās kājās. Bija pavisam kluss, kad viņš gāja caur istabu, — viņi gulēja, Kristīne un Orms.

Arā,pagalma melnajā tumsā, priesteris kādu brīdi stāvēja gaidīdams. Bet neviens no viņa mājiniekiem nenāca tam līdzi uz baznīcu. Viņš jau neprasīja, lai tie piedalītos vairāk nekā divos dievkalpojumos diennaktī, bet Ingrija, viņa aukle,v gandrīz vienmēr mēdza tam iet līdzi uz rīta lūgšanu. Šorīt laikam arī viņa gulēja. Ak jā, vakarvakarā tā vēlu bija gājusi pie miera…

Tajā dienā visi trīs radinieki sarunājās maz un tikai par nesvarīgām lietām. Gunulfs izskatījās noguris, bet viņš jokoja gan par šo, gan par to.

—   Mēs taču vakarvakarā bijām tīri stulbi, te sēdēdami tik noskumuši kā trīs bāreņi, — viņš reiz ieminējās. Šeit, Nīdārūsā, ar svētceļniekiem un tamlīdzīgiem ļaudīm gadījās visādi joki, kurus priesteri cits citam smiedamies pastāstīja. Kāds vecs vīrs no Herjedāles esot saņēmies visādus uzdevumus no saviem novadniekiem, tas savās lūgšanās pagalam sapinies. Diez kā gan izskatītos viņa draudzē, ja svētais Ulavs būtu uzklausījis katru viņa vārdu —, tā viņam pašam vēlāk iešāvies prātā.

Vakara pusē ieradās Erlens — slapjš kā mārks; viņš bija atbraucis uz pilsētu buru laivā, un tagad atkal pūta stiprs vējš. Erlens bija pārskaities un tūlīt uzkrita Ormam ar nikniem vārdiem. Gunulfs tajos kādu laiku noklausījās.

—   Kad tu tā runā ar Ormu, tad tu līdzinies mūsu tēvam — tāds viņš mēdza būt, runājot ar tevi…

Erlens spēji apklusa. Tad tas sāka no jauna:

—   Es zinu, bet tik neprātīgs es zēna gados tomēr nebiju — sniegputenī skriet laukā no mājām — slima sieviete un tāds kucēnpuika! Ar Orma vīrišķību citādi nav ko lielīties, bet no sava tēva viņš nebaidās nemaz, kā tu redzi!

—  Arī tu nebaidījies no sava tēva, — smaidīja brālis.

Orms stāvēja tēva priekšā, neteica ne vārda un centās izlikties vienaldzīgs.

—   Tu vari iet, — sacīja Erlens. — Man visa tā būšana Hūsabijā drīz būs līdz kaklam. Tikai to es zinu, ka šovasar Orms man brauks līdzi uz ziemeļiem, varbūt tad no šī Kristīnes mīļbērniņa vēl iznāks lietaskoks. Viņš nemaz nav tik neveikls, — Erlens dzīvi pievērsās brālim. — Šaut viņš šauj taisni mērķī, un, vai zini, bailes arī viņam nav, bet viņš ir aizvien spītīgs un stūrgalvīgs, un tā vien liekas, it kā tam kaulos nemaz nebūtu smadzeņu …

—  Jā, ja tu savu dēlu bieži tā izrāj kā nupat, tad gan nav brīnums, ka tas top spītīgs, — teica priesteris.

Erlens aprima un smējās:

—   Man gan bija jāpacieš vēl kas ļaunāks, bet dievs to zina, ka spītēt es tēvam tādēļ nespītēju . . . Lai nu tas paliek — tagad es esmu ieradies šeit, tagad svinēsim ziemsvētkus, kad jau reiz ir ziemsvētki. Kur ir Kristīne? Kas tad tas atkal bija, kas viņai tev bija jāsaka?

—   Es nedomāju, ka viņa vēlējās ar mani kaut ko pārrunāt, — atbildēja priesteris. — Viņai tikai iegribējās šeit noklausīties ziemsvētku misu …

—    Manuprāt, viņa varēja būt mierā ar to, ko notur mūsmāju baznīcā, — sacīja Erlens. — Ir jau gan tīrās bēdas ar viņu — tā jau viņa pazaudēs visu savu jaunības daiļumu. — Erlens iesita vienu roku otras plaukstā. — Es nesaprotu — vai dievs, mūsu kungs, tiešām domā, ka mums ik gadu vajadzīgs jauns dēls …

Gunulfs palūkojās brālī.

—   Jā. To es nezinu, kas jums vajadzīgs, pēc dieva — mūsu kunga domām. Bet Kristīnei gan visvairāk vajadzīgs tas, lai tu būtu laipns pret viņu.

—   Tā jau laikam ir, — klusu piebalsoja Erlens.

Otrā rītā Erlens un Kristīne devās uz dienas dievkalpojumu. Viņi gribēja iet uz Gregora baznīcu — Erlens, būdams pilsētā, mēdza aizvien misu noklausīties tur. Viņi gāja divi vien, un lejup pa ceļu, kur sniegs bija sadzīts smagās, slapjās kupenās, Erlens savu sievu smalki un pieklājīgi veda pie rokas. Par viņas bēgšanu tas nebija bildis ne vārda un pret Ormu pēc pirmās vētras bija izturējies laipni.

Kristīne, klusa un bāla, gāja ar mazliet nodurtu galvu; likās, ka garais melnais apmetnis ar sudraba sprādzēm spiestu nost viņas trauslo, slaido augumu.

—   Vai tu gribi, lai es kopā ar tevi jāju uz mājām? Tad Orms varētu braukt ar kuģi, — runāja vīrs, — tu jau laikam negribēsi braukt pa jūru . . .

—   Nē, tu jau zini, ka es ne labprāt kāpju uz kuģa …

Laiks tagad bija kluss un rāms. No kokiem lāgu lāgiem krita smaga, slapja sniega lēkšas. Tumšās debesis šķita zemu nolaidušās virs baltās pilsētas. Sniegs vizmoja zaļpelēka valguma vizmā, un ēku baļķu sienas un sētas mieti, un koku stumbri mitrajā gaisā rādījās melni. Nekad vēl Kristīnei pasaule nebija likusies tik auksta, bāla un pelēka.

III

Kristīne sēdēja ar Geuti klēpī un raudzījās tālumā no uzkalna Hūsabijas ziemeļpusē. Bija tik jauks vakars. Ezers ielejā laistījās rāms un spožs, atspulgodams kalnus un apkārtnes mājas, un zeltītos mākoņus pie debesīm. Vakardien bija lijis, tādēļ lapu un zemes smarža bija tik spēcīga. Zāle ielejas pļavās laikam jau sniedzās līdz ceļiem, un tīrumi bija sazēluši zaļi.

Gaiss šovakar bija atskanīgs. No Vinjaras rotaļu laukuma atkal pacēlās stabuļu, bungu un vijoļu balsis, atlaidās līdz šejienei un te augšā šķita sevišķi jaukas.

Dzeguze mežā brīžiem klusēja labu laika sprīdi, bet tad atkal iekūkojās kaut kur tālu dienvidos. Un putniņi dziedāja un čivināja visās birztalās Hūsabijas apkārtnē, bet tikai retumis un paklusām, jo saule vēl bija augstu.

Zvaniņiem zvanot, maurodami atgriezās lopi no lauklaidara kalnpus Hūsabijas.

— Nu mans Geute drīz dabūs pienu, — Kristīne jokoja ar bērnu un pacēla to augstu gaisā. Puisēns gulēja, kā viņš palaikam mēdza gulēt, ar smago galviņu uz mātes pleca. Šad un tad viņš tai piespiedās ciešāk klāt, un Kristīne to iztulkoja tā, ka bērns tomēr saprot viņas čalas un mīļos vārdus.

Viņa devās nokalnis uz mājām. Durvju priekšā skraidīja Nokve un Bjergulfs, ķircinādami kaķi, kas bija uzglābies uz jumta. Tad tie atkal ķērās pie salūzušā dunča, kas piederēja viņiem abiem, un raka tālāk savu bedri piedurves smiltīs.

Dagruna ienesa lielistabā ķipīti ar kazas pienu, un saimniece Geutem deva nodzerties silto dzeramo — kausiņu pēc kausiņa. Zēns sirdīgi ieņurdējās, kad kalpone viņu uzrunāja, un viņš tai sita un paslēpās pie mātes krūts, kad Dagruna dzīrās ņemt viņu savās rokās.

_— Un tomēr man šķiet, ka viņš ir atspirdzis, — sacīja kutsmeita.

Kristīne ar roku pacēla mazo seju — tā bija dzeltenbalta kā sveču tauki, un acis aizvien likās gurdas. Geutem bija liela, smaga galva un tievi, nespēcīgi loceklīši. Nedēļu pēc Lavransa misas tas bija ienācis trešajā gadā, bet vēl arvien nevarēja nostāvēt kājās. Viņš vēl nerunāja ne vārda, un viņam bija tikai pieci zobi.

Priesteris Eilivs sprieda, ka locekļu vājums tas neesot; ne priestera tērps, ne altāra grāmatas nebija līdzējušas. Lai kur viņš gāja, it visur Eilivs prasīja padomu, kā ārstēt slimību, kas bija uzbrukusi Geutem. Kristīne zināja, ka mācītājs piemin bērnu ikkatrā aizlūgumā. Bet mātei tas varēja teikt tikai to, ka viņai lēnprātīgi jāpadodas dieva prātam. Un tad viņš teica, lai Kristīne dodot bērnam dzert siltu kazas pienu.

Nabaga puisītis — Kristīne viņu skūpstīja un kļāva sev klāt, kad kalpone bija aizgājusi. Cik skaists, cik skaists viņš bija! Kristīne domājās redzam, ka tas atsities viņas tēva dzimtā — zēna acis bija tumši pelēkas un mati linu baltumā un biezi, un mīksti kā zīds.

Tagad puisēns atkal iebrēcās. Kristīne piecēlās un staigāja ar viņu šurp un turp. Lai gan sīks un maziņš, viņš tomēr bija smags, kad viņu ilgāku laiku nēsāja uz rokām, un Geute negribēja nekur citur būt kā tikai pie mātes. Tā viņa staigāja pa krēslo lielistabu, zēnu aijādama un žūžodama.

Kāds iejāja pagalmā. Starp ēkām atskanēja Ulfa Haldūra dēla balss. Kristīne iznāca namdurvīs ar bērnu uz rokām.

—   Šovakar tev savs zirgs jānoseglo pašam, Ulf, — kalpi aizgājuši dejot. Man žēl, ka tev jānopūlas, bet atvaino, lūdzu …

Ulfs, noseglodams zirgu, kaut ko īgni nomurmināja. Tostarp pie viņa spiedās klāt Nokve un Bjergulfs, kārodami sēsties zirgam mugurā un jāt uz aploku.

—   Nē, tev jāpaliek pie Geutes, mans Nokve, tev jāparotaļājas ar brālīti, lai viņš neraud, kamēr es esmu vārāmā namā.

Zēns savieba seju. Bet mirkli vēlāk viņš jau bija izmeties četrrāpus, rūca un badīja maziņo, kuru Kristīne bija nosēdinājusi uz spilvena pie ārdurvīm. Māte noliecās pie Nokves un noglaudīja viņam galviņu. Viņš bija tik labs pret saviem brālīšiem.

Kad Kristīne atkal ienāca lielistabā, nesdama lielu muldu, Ulfs Haldūra dēls sēdēja uz sola un kaitējās ar bērniem. Geutem patika būt pie Ulfa, kad māte nebija redzama, bet tagad viņš tūlīt atkal ieraudājās un snaikāja rociņas pēc viņas. Kristīne nolika trauku un paņēma Geuti klēpī.

Ulfs nopūta putas no nupat ielaistā alus, dzēra un bakstījās pa podiņiem, kas bija salikti muldā.

—   Vai visas tavas kalpones aizgājušas dejot?

Kristīne atbildēja:

—   Tur ir stabules un vijoles, un bungas — no Orkedāles ieradušies spēlmaņi, no kādām kāzām nākdami. Tu jau vari iedomāties — kad viņas to dabūja zināt — viņas taču ir jaunas meitas …

—   Kā tu ļauj viņām tā skriet un skraidīt, Kristīn. Gandrīz tā liekas, it kā tu bažītos, ka nevarēsi atrast zīdītāju uz rudens pusi…

Kristīne neviļus nogludināja svārkus ap savu slaiko vidukli, Ulfam runājot, viņa bija pārpārim notvīkuši. Tas iesmējās īsi un skarbi:

—   Bet, ja tu vienā gabalā nēsāsi Geuti uz rokām, tev izies tāpat kā viņgad. Nāc šurp pie sava audžutēva, puis, tu varēsi ēst no vienas bļodas ar mani.

Kristīne nekā neteica. Viņa nosēdināja savus trīs dēlēnus rindā uz sola pie pretējās sienas, atnesa bļodu ar piena putru, piebīdīja sev mazu ķeblīti un sāka ēdināt bērnus, lai gan Nokve un Bjergulfs turējās pretī: viņi tīkoja karotes un ēst paši. Vienam jau bija četri, otram drīz trīs gadi.

—   Kur ir Erlens? — jautāja Ulfs.

—   Margreta gribēja iet dejot, viņš aizgāja tai līdzi.

—  Labi gan, ka viņam ir tik daudz prāta ganīt savu meitu, — teica Ulfs.

Kristīne atkal nekā neatteica. Viņa noģērba bērnus un nolika tos gulēt, Geuti šūpulī un abus pārējos savā laulības gultā. Erlens bija ar to samierinājies, ka viņi tur guļ, kopš Kristīne pērn bija piecēlusies no savas grūtās slimības.

Kad Ulfs bija paēdis, viņš izstiepās uz sola. Kristīne piestūma bluķakrēslu * pie šūpuļa, paņēma grozu ar vilnas dziju un sāka to tīt kamolos, lai varētu uzvilkt audumu. Pie tam viņa klusi un lēni ar kāju kustināja šūpuli.

—   Vai tu neiesi gulēt? — viņa ievaicājās, galvu nepagriezdama. — Tu taču laikam esi noguris?

Vīrietis piecēlās, pabikstīja uguni un pienāca pie namamātes. Viņš nosēdās uz sola viņai tieši pretī. Kristīne ievēroja, ka viņš neizskatās tik nodzēries kā citkārt, kad tas dažas dienas bija bijis pilsētā.

—   Tu nemaz netaujā pēc jaunām ziņām, Kristīn. — Ulfs raudzījās Kristīnē, saliecies uz priekšu un balstīdams elkoņus uz ceļgaliem.

Viņas sirds aiz bailēm strauji iepukstējās — no Ulfa sejas un izturēšanās varēja noskārst, ka bija gan atkal jaunas ziņas, tikai ne labas. Bet viņa atbildēja, laipni un mierīgi smaidīdama:

—   Pastāsti, Ulf, — vai tu kaut ko esi dzirdējis?

—   Jā gan. — Vispirms viņš tomēr sameklēja savu mugursomu un izņēma tās lietas, kuras bija Kristīnei atvedis no pilsētas. Viņa pateicās.

—   Es noprotu, ka tu pilsētā esi dzirdējis ko jaunu, — viņa pēc kāda laiciņa ierunājās.

Ulfs paskatījās uz jauno sievu, tad pameta acis uz aizmigušo bālo bērnu šūpulī.

—   Vai viņam arvien tā svīst galva? — viņš klusi jautāja, puisēnam liegi aizglāstīdams mitros matiņus. — Kristīn, toreiz, kad tu apprecējies ar Erlenu, — vai tajā rakstā, kas tika uzrakstīts par jūsu īpašumiem, nebija sacīts, ka tu pati būsi noteicēja par Erlena dāvinājumiem kāzu nakts reizē?

Kristīnes sirds iepukstējās vēl straujāk, bet viņa mierīgi atbildēja:

—   Tā jau arī aizvien ir noticis, Ulf, ka Erlens man prasījis padomu un rīkojies ar manu atvēli visos darījumos ar šo mantību. Vai tu runā par īpašumiem Verdālē, kurus viņš pārdevis Vigleikam Lingā?

—      Jā, — teica Ulfs. — Erlens no Vigleika nopircis kuģi. Tā ka viņam tagad būs jāuztur divi kuģi. Un kas paliks tev, Kristīn?^

—       Erlena daļa Servastā, divi zemesgabali Ulfkelstā un tas, kas viņam pieder no Orhammaras, — viņa atteica. — Tu taču nedomā, ka Erlens šos īpašumus pārdevis bez manas atvēlēs un man par tiem nav atlīdzinājis?

—    Hm. — Kādu laiciņu Ulfs sēdēja klusēdams. —JJn tomēr tavi ienākumi gājuši mazumā, Kristīn. Servastā — tur Erlens ziemā dabūja sienu, par to viņš turienes zemniekam atlaida trīsgadu nomu.

—   Tā jau nebija Erlena vaina, ka mēs pērn nepaguvām sakaltēt sienu. Es zinu, Ulf, ka tu esi darījis visu, ko varēji, bet ņemot vērā viņvasaras postu …

—   No Orhammaras viņš vairāk nekā pusi pārdeva Reinas sieviešu klosterim — toreiz, kad viņš taisījās ar tevi bēgt pār robežu, — Ulfs pasmējās, — vai arī viņš to atdeva par ķīlu, tas būtu viss viens, ja to dara Erlens. Atbrīvots no kara nodokļiem — visas nodevas jāmaksā Eudunam, kas dzīvo tajās mājās, kuram tagad jābūt tavam īpašumam.

—    Vai viņš nevar nomāt tīrumus no klostera? — jautāja Kristīne.

—   Tos jau nomā viņa kaimiņš — klostera zemes rentnieks, — atbildēja Ulfs. — Nomniekiem ir ļoti grūti tikt galā, ja mājas sadala tā kā Erlens.

Kristīne klusēja. To viņa zināja pārāk labi.

—   Erlenam tas iet ātri — palielināt ģimeni un samazināt mantu, — piemetināja Ulfs.

Kad Kristīne nekā neatbildēja, viņš runāja tālāk:

—   Tev drīz būs daudz bērnu, Kristīne Lavransa meita.

—   Un tomēr ne tik daudz, ka es kādu varētu zaudēt, — viņa atbildēja, un viņas balss iedrebējās.

—   Nemaz tā nebīsties Geutes dēļ, gan viņš vēl izaugs liels un stiprs, — Ulfs klusi noteica.

—   Notiks tā, kā dievs gribēs, bet ir grūti gaidīt.

Viņš sadzirdēja apslēpto kaisli mātes balsī, un lielo,

drūmo vīru pārņēma dīvains nespēks.

—    Ko tas viss līdz, Kristīn, — tu jau esi gan šeit Hūsabijā daudz ko panākusi, bet ja nu Erlens būs projām ar diviem kuģiem … es lāgā neticu, ka būs miers, un tavam vīram piemīt tik maz dzīves gudrības, viņš neprot izmantot savā labā to, ko pats šajos divos gados ieguvis. Ir bijuši slikti gadi, un tu aizvien esi savārgusi. Ja tā paliks, tad dzīve tevi pieveiks, tu, jaunā sieva. Esmu tev šeit mājās palīdzējis cik spēdams, bet tas pārējais — Erlena neprāts …

—    Jā, dievs to zina, — Kristīne viņu pārtrauca, — ka tu esi — ka tu esi bijis mūsu vislabākais rads, mans draugs, un nekad es nevarēšu tev par to pateikties vai tev to atdarīt…

Ulfs piecēlās, aizdedzināja pie pavarda sveci, ielika to svečturī uz galda un palika turpat stāvot — ar muguru pret namamāti. Izsakot pēdējos vārdus, viņas rokas bija ieslīgušas klēpī, tagad viņa atkal sāka tīt dziju un mīt šūpuļa paminu.

—   Vai tu nevarētu savējiem aizlaist ziņu? lai Lavranss nak līdzi, kad tava mate rudeni posisies uz šejieni? — klusi jautaja Ulfs.

—    Šoruden es savu māti negribēju apgrūtināt. Viņa top veca, un tagad tas gadās pārāk biezi, ka man jāiet uz mazistabu. Es nevaru no viņas prasīt, lai tā katru reizi ierodas šeit. — Viņas smaids bija tāds kā piespiests.

—_ Šoreiz tomēr to dari, — teica Ulfs. — Un lūdz, lai tevs nak līdzi, tad tu varētu prasīt viņam padomu šajas lietas.

—   Es negribu tēvam lūgt padomu šajās lietās, — viņa sacīja klusi un noteikti.

—   Un Gunulfam? — Ulfs jautāja pēc brīža. — Vai tu ne varētu parunat ar viņu?

_— Tagad vairs neklājas viņu satraukt ar šādām lietam, — atteica Kristīne tapat ka pirmak.

—   Vai tādēļ, ka viņš iestājies klosteri? — Ulfs zobgalīgi pasmējās. — Es vēl nekad neesmu novērojis, ka mūki neprastu tikpat labi rīkoties ar laicīgo mantu kā citi cilvēki.

… Ja tu negribi nevienam lūgt padomu, Kristīn, tad tev pašai jārunā ar Erlenu, — teica Ulfs, kad Kristīne viņam neatbildēja. — Domā par saviem dēliem! Ilgu laiku viņa sēdēja klusēdama.

—    Tu, kas esi tik labs pret mūsu bērniem, Ulf… — viņa beidzot teica. — Man liekas, būtu prātīgāk, ja tu precētos un tev pašam būtu par ko rūpēties, citādi tu staigā te apkārt un zūdies par Erlena — un manas dzīves grūtībām.

Ulfs pēkšņi pagriezās pret jauno sievu. Ar rokām aptvēris galda malu sev aiz muguras, viņš raudzījās Kristīnē Lavransa meitā. Tur sēdēdama, viņa vēl aizvien bija tikpat stalta, smuidra un skaista. Viņas ģērbs bija no tumšas paškrāsotas vadmalas, bet smalks, mīksts linauts ieskāva viņas mierīgo, bālo seju. Josta, pie kuras karājās atslēgu saiksnis, bija izrotāta sudraba rozītēm. Uz krūtīm mirdzēja abas ķēdes ar divējiem krustiem. Lielais apzeltītā ķēdē sniedzās gandrīz līdz viduklim, tas viņai bija no tēva. Virs tā bija redzama tievā sudraba ķēdīte ar mazo krustiņu. Orms bija lūdzis nodot to pamātei un pateikt, lai viņa aizvien to valkājot.

Līdz šim viņa vēl ikreiz no nedēļām bija piecēlusies tikpat daiļa — tikai mazliet klusāka, ar mazliet smagāku atbildības nastu uz jaunajiem pleciem. Vaigi bija mazliet plānāki, acis zem platās, baltās pieres mazliet tumšākas un nopietnākas, lūpas ne gluži tik sārtas un ne tik pilnīgas. Bet nepaies necik gadu, un viņas daiļums būs novītis, ja ari turpmāk būs aizvien tas pats, kas līdz šim …

—   Vai tev neliekas, Ulf, ka tev būtu daudz jaukāk, ja tu apmestos uz dzīvi pats savās mājās? — Kristīne atkal uzsāka. —v Erlens saka, tu esot nopircis vēl trīs zemes gabalus Solvirkstā — drīz tev piederēšot pusmājas. Un Isakam ir tikai viens vienīgs bērns, Ose ir skaista un piemīlīga — un krietna sieviete, un šķiet, ka tu viņai patīc …

—   Un tomēr es viņu negribētu, ja man viņa būtu jāprec, — rupji un ņirdzīgi smējās vīrietis. — Un jāsaka, Ose Isaka meita ir pārāk laba, lai… — viņa balss aizcirtās. — Man nekad nav bijis cita tēva kā tikai audžutēvs, Kristīn, — jādomā, man tā nolikts, ka man ari nebūs citu bērnu kā vienīgi audžubērni.

—  Tad es lūgšu svēto Mariju, lai viņa tev lemj labāku laimi, radiniek.

—  Es jau ari vairs neesmu tik jauns. Trīsdesmit piecas vasaras, Kristīn … — Viņš smējās. — Necik netrūkst, lai es varētu būt tavs tēvs …

—  Tad jau nu gan tu būtu bezdievīgi agri iesācis, — atteica Kristīne. Viņa pūlējās piešķirt savai balsij viegluma un bezbēdības pieskaņu.

_ —Vai tu tagad negribi iet gulēt? — jautāja Ulfs tūlīt pec tam.

—  Jā, es drīz iešu, bet tu taču laikam esi noguris, Ulf, tev jāiet pie miera.

Viņš klusi novēlēja labu nakti un izgāja no istabas.

Kristīne paņēma svečturi no galda un apgaismoja abus guļošos zēnus gultā. Bjergulfa acis nebija aizpūžņojušas — paldies dievam. Tagad jau vairākas dienas laiks bija bijis jauks. Tikko uzpūta skarbāks vējš vai laiks apmetās tāds, ka bērniem bija jāuzturas istabā pie pavarda, Bjergulfam asaroja acis. Ilgi viņa tā stāvēja un nolūkojās abos zēnos. Tad tā pārliecās pār Geuti šūpulī.

Viņi bija bijuši tik žirgti kā putni gaisā, visi viņas trīs dēlēni, kamēr viņvasar ielejas ciemus nebija piemeklējusi sērga. Sarkano plankumu sērga — tā aizrāva bērnus no mājām visapkārt fjordam, ka briesmas bija redzēt un dzirdēt. Kristīne bija drīkstējusi paturēt visus — visus savējos …

Piecas diennaktis viņa bija nosēdējusi pie dienvidgultas, kur viņi gulēja, visi trīs, ar sarkaniem plankumiem pār visu miesu un iekaisušām acīm, kas baidījās gaismas. Mazie ķermeņi aiz karstuma kvēloja. Māte sēdēja, roku zem segas pabāzusi, un sitināja Bjergulfa pēdiņas, pie tam vienā laidā dziedādama, kamēr viņas sīkā balstiņa bija pagalam aizsmakusi.

Pakavu vajag

Kara kalpa zirgam.

Kādus pakavus mēs viņam kalsim?

— Tērauda pakavus kara kalpa zirgam!

Pakavu vajag

Bruņinieka zirgam.

Kādus pakavus mēs viņam kalsim?

—  Sudraba pakavus bruņinieka zirgam!

Pakavu vajag Karaļa zirgam.

Kādus pakavus mēs viņam kalsim?

—  Zeltītus pakavus karaļa zirgam!

Bjergulfs bija visnemierīgākais, kaut arī bija vismazāk savārdzis. Kolīdz māte uz brītiņu stājās dziedāt, viņš tūlīt gribēja mest nost apsegu. Geutem bija tikai desmit mēnešu. Viņš bija tā sanīcis — Kristīne neticēja, ka viņš vairs būs dzīvotājs. Tas gulēja pie mātes krūts, segās un kažokādās ievīstīts, un nejaudāja pazīst. Māte to turēja vienā rokā, ar otru sitaļādama Bjergulfa pēdiņas.

Šad un tad, kad tā pagadījās, ka visi trīs uz mirkli bija aizmiguši, Kristīne neizģērbusies nolikās pie viņiem gultas malā. Erlens staigāja šurp un turp un noraudzījās uz saviem trim dēlēniem kā bez padoma. Arī viņš mēģināja tiem uzdziedāt, bet viņiem tēva jaukā balss nebija nekas — mātei vajadzēja dziedāt, kaut arī tai nebija dziedamās rīkles.

Nāca kalpones, lai pierunātu saimnieci sevi taupīt, nāca vīrieši aptaujāties, Orms mēģināja saviem brālīšiem kaut ko uzspēlēt. Paklausīdams Kristīnes padomam, Erlens Margretu bija licis aizvest uz Esterdāli, bet Orms gribēja palikt mājās — viņš taču tagad bija jau pieaudzis. Priesteris Eilivs sēdēja pie bērnu gultas, ja vien nebija aizsaukts pie citiem slimniekiem. Vienmēr rūpējoties un raizējoties, priesteris bija pazaudējis visus savus taukus, kuros viņš, šeit dzīvodams, bija ieaudzējies, — viņam ļoti ķērās kaulā, redzot aizejam tik daudz skaistu bērnu. Mira arī viens otrs liels cilvēks.

Sestajā vakarā bērniem bija jau daudz labāk, tā ka Kristīne savam vīram apsolīja šonakt novilkt drēbes un likties gulēt, — Erlens līdz ar kalponēm gribēja palikt nomodā un viņu pasaukt, ja būtu vajadzīgs. Bet pie vakariņu galda viņa ievēroja, ka Ormam galva deg kā ugunī un acis spīd drudžainā spožumā. Viņš teica — nekas jau neesot, bet piepeši uzrāvās kājās un izskrēja laukā. Kad Erlens un Kristīne viņam sekoja, tie redzēja, ka viņš stāv pagalmā un vemj.

Erlens zēnam aplika rokas.

—   Orm … dēls … vai tu esi slims?

—  Man tā sāp galva, — žēlojās zēns, un viņa galva smagi nokrita uz tēva pleca.

Un tā viņi tonakt sēdēja pie Orma, Lielāko tiesu viņš gulēja un murgoja — kliedza skaļā balsī un mētājās ar savām garajām rokām, likās, it kā viņš redzētu visādus rēgus. Bet, ko viņš runāja, to nevarēja saprast.

Uz rīta pusi Kristīne saļima. Izrādījās, ka tā atkal ir uz grūtām kājām. Ar viņu bija pavisam nelabi, tā iekrita kā nāves miegā, un tad viņu saņēma liels karstums. Orms jau bija nogulējis kapā ilgāk nekā divas nedēļas, kad viņa tikai vēl dabūja zināt par padēla nāvi.

Toreiz Kristīne bija tik vāja, ka pat nesajuta īstas sēras. Viņa bija tik slāba un mazasinīga, ka nekas to nespēja satraukt, — viņai pašai šķita tik jauki tā gulēt kā pusdzīvai. Tas bija bijis briesmīgs laiks, kad kalpones gandrīz neiedrošinājās viņu aiztikt un apmazgāt, un citādi apkopt, bet karstumos un murgos viņas apziņā viss saplūda vienkop. Tagad bija tik jauki izbaudīt citu gādību. Gultai visapkārt bija sakārti daudzi smaržīgi kalnu puķu vainagi, lai gulētāju nemocītu mušas, tie bija atsūtīti no kalnu ganībām un sevišķi saldi smaržoja tad, kad gaiss taisījās uz lietu. Kādu dienu Erlens pie viņas ieveda bērnus. Viņa redzēja, cik ļoti slimība tos bija novārdzinājusi. Geute māti pat vairs nepazina, bet arī tas viņai vēl nesāpēja. Tikai to viņa juta, ka Erlens, kā liekas, pastāvīgi bija pie viņas.

Viņš katru dienu gāja uz misu, nometās ceļos pie Orma kapa un lūdza dievu. Kapsēta atradās pie draudzes baznīcas Vinjarā, bet daži mazi bērniņi bija apbedīti tepat Hūsabijas baznīcā — divi Erlena brāļi un Mūnana Bīskapa dēla meitiņa. Kristīne šos mazuļus bieži bija nožēlojusi, ka viņiem vieniem pašiem šeit jāguļ zem akmens grīdas. Tagad arī Orms bija atradis savu pēdējo dusas vietu pie šiem bērniņiem.

Tolaik, kad Hūsabijas ļaudis baiļojās Kristīnes dzīvības dēļ, caur ciemu atkal staigāja ubagu bari, kas devās uz Nīdārūsu, lai piedalītos Ulava svētkos. Palaikam tie bija vieni un tie paši — sirmgalvji un vecītes, kas katru gadu gāja pa šo ceļu. Svētceļnieki mēdza būt ļoti devīgi, jo ubagu aizlūgumiem, kā ļaudis stāstīja, piemita īpašs spēks. Nu viņi bija iemanījušies nākt caur Skeunu — visus šos gadus, kamēr Kristīne bija Hūsabijas saimniece, jo viņi zināja, ka tur tiem tiks naktsmājas, labs ēdamais un žēlastības dāvanas. Šoreiz saime dzīrās tos atraidīt, tādēļ ka namamāte bija slima, bet, kad Erlens, kas divas pēdējās vasaras bija bijis projām, padzirdēja, ka viņa sieva šos ubagus tik laipni esot uzņēmusi, viņš lika tos noguldīt un pamielot tikpat labi kā iepriekšējos gados. Un no rīta viņš pats devās pie nūjiniekiem, palīdzēja ieliet dzeramo un ienest ēdamo un izdalīja tiem žēlastības dāvanas, sirsnīgi lūgdams aizbilst dievam par viņa sievu. Daudzi ubagi raudāja, kad viņi uzzināja, ka lēnīgā jaunā sieva guļot pie nāves.

To visu priesteris Eilivs Kristīnei bija pastāstījis, kad tā bija jutusies žirgtāka. Tikai ap ziemsvētkiem viņa bija tiktāl atspirgusi, ka varēja atkal pati glabāt atslēgas.

Tiklīdz Kristīne bija saslimusi, Erlens aizlaida ziņu viņas vecākiem, bet tie tobrīd bija kādās kāzās zemes dienvidos. Pēc tam viņi atjāja uz Hūsabiju. Tad Kristīne gan bija jau veselāka, bet nejaudāja neko parunāt. Viņa vēlējās tikai vienu: redzēt Erlenu pie savas gultas.

Vārga, salīga un bālasinīga — viņa piekļāvās pie vīra veselā ķermeņa. Kādreizējā uguns asinīs bija nodzisusi, tā nodzisusi, ka viņa pat vairs nevarēja atcerēties, kā tas bija bijis, kad viņa bija jutusi tādu mīlestību, bet līdz ar to bija arī izdzisis pēdējo gadu nemiers un rūgtums. Kristīnei šķita, ka tagad tai ir labi, lai gan viņus abus smagi nospieda sēras pēc Orma un lai gan Erlens nesaprata, ka viņa varēja tik ļoti baiļoties mazā Geutes dēļ. Viņai tomēr bija jauki būt kopā ar viņu. Erlens bija ļoti baidījies viņu zaudēt, to viņa atskārta.

Tādēļ bija grūti un nepatīkami ar viņu runāt — aiztikt kaut ko tādu, kas varētu traucēt viņu abu mieru un noslāpēt viņu prieku.

Viņa stāvēja namdurvīs, kad saime gaišajā vasaras naktī atgriezās no dejošanas. Margreta bija ieķērusies tēvam zem rokas. Viņa bija izģērbusies un izgreznojusies kā uz kāzām, nevis kā uz dejām pļavā, kur sanāca visvisādi. Bet pamāte jau sen vairs neiejaucās meitenes audzināšanā. Lai Erlens ar savu meitu rīkojas, kā grib.

Erlens un Margreta bija izslāpuši, un Kristīne aizgāja pēc alus. Meitene kādu brītiņu pasēdēja un tērzēja — tagad viņa ar pamāti bija draugos, kopš tā viņu vairs nepamācīja. Erlens smējās par visu, ko Margreta stāstīja par dejošanu. Beidzot viņa ar savu rokasmeitu aizgāja uz istabas augšu gulēt.

Vīrs staigāja šurp un turp, gorījās un žāvājās, bet apgalvoja, ka neesot noguris. Izlaidis pirkstus caur saviem garajiem, melnajiem matiem, viņš teica:

—   Kad mēs pirmīt nācām no pirts, iekām gājām uz dejām, neatlika vairs laika, — manuprāt, tu tagad varētu apcirpt man matus, Kristīn, tāds es taču pa svētdienu nevaru staigāt…

Kristīne iebilda, ka esot taču tumšs, bet Erlens smējās un rādīja uz dūmu lūku: bija jau gaiša diena. Viņa atkal aizdedzināja sveci, lūdza vīru atsēsties un aplika tam lakatu ap pleciem. Kad viņa grieza vīram matus, tas smējās un grozījās, tādēļ ka tam kutēja, kad šķēres pieskārās kaklam.

Kristīne rūpīgi uzlasīja nogrieztos matus un iemeta tos pavardā, arī lakatu viņa izpurināja virs uguns. Tad viņa atsukāja Erlena matus atpakaļ un šur tur vēl nolīdzināja, kur tie likās nevienādā garumā.

Sievai tā stāvot vīram aiz muguras, viņš saņēma viņas rokas, piekļāva tās savam kaklam un atliektu galvu smaidīja viņai acīs.

—   Tu esi nogurusi, — viņš teica, palaida vaļā viņas rokas un nopūzdamies piecēlās.

Tūlīt pēc vasaras saulgriežiem Erlens devās ceļā uz Bjergvīni. Viņš bija ļoti neapmierināts, ka sievai jau atkal nebija iespējams braukt tam līdzi. Viņa gurdi pasmaidīja: viņa taču tikpat nebūtu varējusi pamest Geuti.

Tā Kristīne arī šo vasaru nodzīvoja viena pati Hūsabijā. Labi vēl, ka viņa šoreiz bērnu negaidīja ātrāk kā uz Mateja misu. Ja radības iekrita pļaujas laikā, tad tās sagādāja neērtības gan viņai pašai, gan arī tām sievām, kas nāca viņai talkā.

Vai tad tiešām tā būs arvien, Kristīne sev jautāja. Tagad bija citādi laiki nekā viņas jaunības dienās. Viņa atcerējās, ka tēvs bija stāstījis par karu ar dāņiem, un atcerējās arī to laiku, kad viņš bija bijis projām — karagājienā pret hercogu Eiriku. No kara tēvs bija pārnācis ar lielām rētām. Bet dzimtā ieleja tomēr šķita tik tālu projām no visiem kariem. Līdz šejienei jau nu viņi neatnāks, tā laikam sprieda visi. Palaikam bija miers, un tēvs dzīvoja mājās un valdīja savus īpašumus, domādams un gādādams par visiem.

Tagad aizvien bija nemiers — visi runāja par strīdiem, par kara klaušām un par valdību. Kristīnes prātā tas viss saplūda ar jūras un tās piekrastes ainu, kuru viņa bija skatījusi to vienīgo reizi, kad bija braukusi šurp uz ziemeļiem. No piekrastes viņi nāca un uz piekrasti viņi gāja, visi tie vīri, kam galva bija pilna ar nodomiem un padomiem, ar plāniem un pretplāniem — visi šie kungi, garīgie un laicīgie. Ņemot vērā viņa augstdzimtību un bagātību, Erlens bija ieskaitāms viņu pulkā, bet Kristīne nojauta, ka viņš stāv tā puslīdz ārpusē.

Viņa gudroja un prātoja, kas tam varētu būt par iemeslu. Par ko ieskatīja Erlenu šie viņam līdzīgie?

Kamēr Erlens bija bijis tikai tas vīrietis, kuru viņa mīlēja, Kristīne nekad sev to nebija jautājusi. Viņa bija gan novērojusi, ka viņš ir straujš un ātrs, un neapdomīgs un ka viņam ir īpašas dāvanas rīkoties aplam. Bet agrāk viņa tam visam bija atradusi aizbildinājumus, nekad tā nebija centusies padomāt, kādas sekas varētu būt vīra rakstura īpašībām viņu abu kopdzīvē. Lai tikai atļauj viņiem precēties, tad viss būs citādi — tā viņa sevi bija mierinājusi. Dažbrīd viņa tā kā atjauta, ka tieši ar to mirkli viņa bija sākusi domāt, kad bija nojēgusi, ka viņiem abiem būs bērns. Kādā ziņā uz Erlenu, kuru visi dēvēja par vieglprātīgu un negudru, nevarēja paļauties? …

Viņa bija uz Erlenu paļāvusies. Viņa atcerējās Brinhilas mājas augšistabu, viņa atcerējās, kā beidzot tika pārrauta saite starp Erlenu un to otru. Viņa atcerējās, kā viņš bija izturējies, kad tā bija kļuvusi viņa saderētā līgava. Viņš bija pie tās turējies, par spīti visiem noraidījumiem un pazemojumiem. Viņa redzēja, ka viņš vēl tagad to negrib zaudēt — ne par kādu pasaules mantu ne.

Kristīnei bija jādomā par Gūdojas Hafturu. Kad viņi abi bija satikušies, viņš tai aizvien bija staigājis nopakaļ niekodamies un mīlinādamies un viņa to nemaz nebija ievērojusi: tāds laikam viņam bija jokošanas paņēmiens. Arī vēl tagad viņa nevarēja domāt citādi. Viņai šis glītais, mutīgais vīrietis bija paticis, jā, tas viņai patika vēl tagad. Bet, ka to kāds varētu uzskatīt tikai par jokiem, — nē, to viņa nespēja saprast…

Viņa bija satikusi Hafturu Greutu Nīdārūsā, un arī šeit tas pa savam ieradumam bija turējies viņas tuvumā. Vienvakar viņš to bija uzvedis kādā jumtistabā. Viņa nolikās tam blakus uzklātā gultā, kas turpat stāvēja. Savā dzimtajā pusē viņa to ne domāt nebūtu darījusi, tur nebija tāds paradums, ka vīrietis un sieviete dzīru laikā divatā aizzogas pie malas. Bet šeit tā darīja visi, šķiet, ka nevienam tas nelikās nepieklājīgi — tā laikam bija tāda ārzemju bruņinieku paraža. Pirmais, ko viņi ienākot ieraudzīja, bija tas, ka otrā gultā gulēja kundze Eline, kunga Erlinga sieva, ar kādu zviedru bruņinieku. Abi sarunājās par karaļa ausu sāpēm, kā Kristīne varēja sadzirdēt. Zviedrs izskatījās priecīgs, kad kundze Eline taisījās celties augšā un iet atpakaļ uz svētku telpām.

Noprotot, ka Hafturs runā no visas tiesas, kad tas, gultā ar viņu tērzēdams, viņai to lūdza, Kristīne bija tik pārbrīnījusies, ka nepaguva nedz nobīties, nedz pamatīgi saskaisties. Viņi abi taču bija precējušies, un viņiem abiem bija bērni no likumīgā laulātā drauga. Viņa laikam gan nekad tā īsti nebija ticējusi, ka tādas lietas tiešām notiek. Kaut arī viņa pati visu ko bija darījusi un piedzīvojusi — nē, to viņa tomēr nebija ticējusi. Hafturs bija bijis smējīgs un jautrs, un mīlīgs — viņa nespēja atzīt, ka viņš būtu gribējis to pavest, tik nopietns viņš nebija bijis. Bet viņš bija gribējis to piedabūt izdarīt vislielāko grēku …

Viņš tūlīt izkāpa no gultas, tiklīdz viņa pateica, lai viņš iet projām, — viņš bija kļuvis rāms, bet šķita vairāk izbrīnījies nekā nokaunējies. Un viņš gluži neticīgi jautāja, vai viņa tiešām domājot, ka laulāti ļaudis nekad neesot viens otram neuzticīgi. Bet viņai taču esot jāzina, ka tikai nedaudzi precēti vīri varot teikt, ka tiem nekad neesot bijis piegulētājas. Sievas varbūt esot drusku labākas un tomēr …

— Vai tad jūs, arī jauna būdama, aizvien esat ticējusi tam, ko priesteri stāsta par grēkiem un tamlīdzīgām lietām, — viņš vaicāja. — Tad gan es nesaprotu, Kristīne Lavransa meita, kā tas varēja notikt, ka Erlens panāca savu.

Viņš tai lūkojās sejā, un laikam viņas acis bija ko teikušas — lai gan viņa ne par kādu naudu nebūtu gribējusi ar Hafturu par to runāt —, jo viņa balss aiz brīnumiem skanēja tik gaiši, it kā tas dziedātu, kad viņš sacīja:

— Es domāju, ka tādas lietas tikai sadzejo — dziesmās.

Kristīne par to nevienam nebija neko minējusi, arī Erlenam ne. Erlens Hafturu labi ieredzēja. Un, kaut arī tas likās drausmīgi, ka cilvēki varēja būt tik vieglprātīgi kā Hafturs Greuts, Kristīnei tomēr nebija tāda sajūta, ka viņai gar to būtu kāda daļa. Pēc tam Hafturs arī vairs nebija mēģinājis viņai uzmākties — tagad viņš, kad viņi satikās, tikai sēdēja un neatlaidīgi raudzījās tai sejā ar klaju izbrīnu acīs, kas bija tik zilas kā jūra.

Nē, ja Erlens bija vieglprātīgs, tad nevis šai ziņā. Un vai tas tiešām bija tik negudrs? Kristīne redzēja, ka cilvēki, kad viņš ko sacīja, šķita pārsteigti un pēc tam sabāza galvas kopā. Bieži vien Erlenam Nikulāusa dēlam daudzējādā ziņā bija taisnība, bet viņš nekad nelika lāgā, ko pārējie kungi, cits citu vērojot, nekad neizlaida no acīm — piesardzīgo dzīves gudrību. Erlens to dēvēja par viltību un tikai smietin smēja savus pārgalvīgos smieklus, kas gan drusku kaitināja, bet beidzot tomēr atbruņoja. Viņi smējās pretī, sita tam uz pleca un apgalvoja, ka tas vienlaikus esot ir asredzīgs, ir tuvredzīgs.

Un tad viņš savu vārdu iespaidu atkal iznīcināja ar neapdomātiem un puiciskiem jokiem. Un ļaudis daudz ko pacieta, ko Erlens šādā veidā pateica. Viņa sieva sirds dziļumos nojauta, līdz ar to juzdamās pazemota, kādēļ ļaudis ir tik iecietīgi pret viņa vaļīgo muti. Erlenu varēja iebiedēt, tiklīdz tam gadījās ceļā cilvēks, kas cieši turējās pie saviem uzskatiem. Pat tādos gadījumos, kad Erlens nevarēja nesajēgt, ka šie uzskati ir aplami, tas padevās vienmēr un visur, savu atkāpšanos aizslēpdams aiz nepiedienīgām valodām par savu pretinieku. Un ļaudis bija apmierināti, ka Erlenam piemita šāda iekšēja gļēvulība, lai cik nevērīgs viņš bija lietās, kas attiecās uz viņa paša labklājību, lai kāds dēku meklētājs viņš bija, lai cik pārdroši sajūsminājās par ikvienām briesmām, kurām varēja stāties pretī ar bruņotu varu. Ar visu to — Erlena Nikulāusa dēla dēļ nebija ko uztraukties.

Viņgad, ziemai ejot uz galu, Nīdārūsā bija ieradies valsts pavaldonis un līdz ar viņu mazais karalis. Arī Kristīne bija piedalījusies lielajās svinībās karaļgalmā. Savā sarkanajā kāzu tērpā, zīdautu ap galvu, viskrāšņākajām rotām izrotāta, viņa sēdēja starp augstdzimtīgajām sievietēm — klusa un cienīga. Modrām acīm tā vēroja sava vīra izturēšanos citu vīru pulkā. Viņa skatījās un klausījās un domāja, kā viņa skatījās un klausījās un domāja visur, lai kur tā gāja kopā ar Erlenu un dzirdēja par viņu runājam.

Šo to Kristīne bija sajēgusi. Erlings Vidkuna dēls bija ar mieru darīt visu, lai Norvēģijai paliktu rokās vara līdz pašai Ganvīkas jūrai un lai saglabātu un aizsargātu Holūgalani. Bet padome un bruņniecība viņam nostājās pretī, nevēlēdamās piedalīties nekādā pasākumā. Pats virsbīskaps un viņa garīdznieki neatteicās nākt talkā ar naudu — to viņa zināja no Gunulfa, bet citādi visas zemes baznīcas vīri izrādīja pretestību, lai gan runa bija par karu pret bezdievjiem, ķeceriem un pagāniem. Un lielmaņi rīkojās pret pavaldoni, vismaz šeit, Tronheimas apkaimē. Viņi bija iesākuši neņemt vairs tik ļoti vērā likumgrāmatu vārdus un kroņa tiesības, un viņiem nebija pa prātam, ka kungs Erlings šai ziņā tik milzīgi izcēla sava nelaiķa radinieka karaļa Hokuna nostāju. Bet nevis tādēļ Erlens negribēja ļaut sevi izmantot tādā veidā, kā to bija paredzējis pavaldonis. Erlenam tikai bija apnikusi sava varenā radinieka nopietnā un cienīgā izturēšanās, un atriebdamies viņš par to mazliet pazobojās.

Kristīnei likās, it kā viņa tagad saprastu kunga Erlinga attieksmi pret Erlenu. No vienas puses, viņš pret to loloja zināmu labvēlību kopš viņu abu jaunības dienām, no otras puses, viņš laikam bija domājis tā: ja viņam izdotos pierunāt augstciltīgo un kareivīgo Hūsabijas saimnieku, kuram bija arī sava pieredze kara mākslā no tiem laikiem, kad tas bija kalpojis grāfam Jākupam, — katrā ziņā lielāka nekā tādu mājās tupētāju vairākumam —, tad tas sekmētu tikpat Erlinga nodomus, kā arī Erlena labklājību. Bet tā nu nebija noticis.

Veselas divas vasaras Erlens bija kuģojis pa jūru līdz vēlam rudenim, izbraukādams krustām šķērsām garās ziemeļpiekrastes ūdeņus un tvarstīdams laupītāju liellaivas ar četriem maziem kuģīšiem, kas viņam brauca nopakaļ. Reiz viņš pašos ziemeļos, Tānā, bija piestājis krastā, lai kādā norvēģu jaunciemā sev saraudzītu svaigu pārtiku. Tas bija gadījies tieši tai brīdī, kad ciemā bija iebrukuši karēļi, lai to izlaupītu, un Erlens ar mazo saujiņu cilvēku, kas līdz ar viņu bija izcēlušies malā, bija notvēris astoņpadsmit laupītājus un tos pakāris pie sijas pusnodegušā šķūnī. Viņš bija apkāvis veselu baru krievu, kas taisījās aizbēgt kalnos, un kaut kur aiz šērām izlaupījis un sadedzinājis dažus ienaidnieku kuģus. Ziemeļos klīda valodas par viņa izveicību un drošsirdību. Viņam pakļautie Tronheimā un Mērē mīlēja savu vadoni viņa rūdījuma dēļ un tāpēc, ka tas visās likstās un grūtībās turējās kopā ar saviem ļaudīm. Viņš bija ieguvis draugus tiklab starp sīkzemniekiem, kā arī starp Holūgalanes lielmāju jaunajiem dēliem, jo turienieši jau bija tikpat kā pieraduši apsargāt savas piekrastes vieni paši.

Un tomēr, gudrojot par lielo karagājienu uz ziemeļiem, pavaldonim netika nekāda palīdzība no Erlena. Tronheimas apkaimē ļaudis gan dižojās ar viņa panākumiem cīņās pret krieviem — kad valodas nogriezās uz to, tad viņi labprāt atcerējās, ka Erlens ir no viņu puses. Jā, tādās reizēs bija parādījies, ka šīspuses jaunpuišos vēl iemājo vecais, labais tikums. Bet, lai Hūsabijas Erlens teica ko teikdams, lai viņš darīja ko darīdams, nekas nespēja pārliecināt pieaugušus un prātīgus vīrus.

Kristīne vēroja, ka Erlenu joprojām uzskatīja par jaunu cilvēku. Kaut gan tas bija gadu vecāks par pavaldoni. Viņa noģida: daudziem tas bija pa prātam, ka viņš bija tāds, jo tā viņa darbus un domas varēja noniecināt par jauna, nepiedzīvojuša cilvēka darbiem un domām. Tāds viņš patika, tādu viņu lutināja, un ar tādu ļaudis lepojās, bet nepieskaitīja pilntiesīgiem vīriešiem. Un Kristīne redzēja, cik labprāt Erlens apņēmās būt tāds, par kādu viņam līdzīgie to vēlējās pataisīt.

Erlens nostājās par to, lai karotu ar krieviem, viņš runāja par zviedriem, kam bija viens un tas pats karalis ar norvēģiem. Bet zviedri norvēģu kungus un bruņiniekus negribēja atzīt par sev līdzīgiem dižciltīgiem. Vai tas jebkad un jebkur bija dzirdēts, kamēr vien pasaule pastāvēja, ka no dižciltīgiem prasītu citādu karaklausību kā vienīgi to, lai tie jātu kaujā uz saviem zirgiem un nestu savu vairogu? Kristīne zināja, ka tas bija apmēram tas pats, ko tēvs toreiz bija teicis Voges tingā. To viņš bija arī atgādinājis Erlenam, kad tas nebija gribējis atteikties no Mūnana Borda dēla nodomu pabalstīšanas. Nē, tagad sacīja Erlens un pieminēja sava sievastēva vareno cilti taipusē — viņš pārāk labi zinot, par ko zviedru kungi uzskatot norvēģus. Ja mēs neparādīsim, ko varam, tad mūs drīz vien uzskatīs tikai par zviedru aizbildekņiem.

Jā, teica ļaudis, viņam ir sava taisnība. Bet tad tie atkal runāja par pavaldoni. Erlingam tur ziemeļos esot kaut kas savs, ko aizstāvēt; viengad karēļi Bjarkē ciemam pielaiduši uguni viņa pārvaldniekam pašā deguna galā un aplaupījuši viņa zemniekus. Un Erlens tūlīt runāja citādi un zobojās — Erlings Vidkuna dēls gan nedomājot par savu labumu, par to viņš esot pārliecināts. Viņš, Erlings, esot tik smalks un jauks, un godprātīgs bruņinieks — cienīgāku vīru nemaz nevarētu atrast, ko nolikt visas šīs būšanas priekšgalā. Dieva vārds, Erlings esot tik cēls un cildens kā visskaistākais zelta burts likumu grāmatas sākumā. Ļaudis smējās, mazāk ievērodami pavaldoņa krietnuma uzslavu nekā salīdzinājumu ar zelta burtu.

Nē, viņi neskatījās nopietni uz Erlenu, pat tagad ne, kad viņš zināmā mērā baudīja cieņu. Bet tolaik, kad viņš, jauns, spītīgs un izmisis, dzīvoja ar piegulētāju un negribēja to padzīt, kaut arī karalis un baznīca to prasīja, tad viņi uz Erlenu skatījās nopietni, tad viņi no tā novērsās dziļā sašutumā par viņa bezdievīgo un kauna pilno dzīvi. Tas tagad bija aizmirsts un piedots, un Kristīne noprata, ka Erlens juta tādu kā pateicību un tādēļ tik labprāt padevās un bija tāds, kādu citi viņu vēlējās redzēt; viņš laikam toreiz bija ļoti cietis, būdams šeit izstumts no sev līdzīgo vidus. Tikai tas bija iemesls… Kristīnei bija jādomā par savu tēvu, kad tas, tik tikko paraustīdams plecus, nevīžīgiem cilvēkiem atlaida parādus un augļus. Tas esot kristīga cilvēka pienākums — būt piedevīgam pret tādiem, kas paši nevarot par sevi atbildēt. Vai tādā veidā Erlenam piedeva viņa jaunības grēkus? …

Bet Erlens bija atbildējis par savu rīcību, dzīvojot kopā ar Elini. Viņš bija atbildējis par savu grēku līdz tam brīdim, kad bija saticis viņu, Kristīni, un viņa kā klausīga mācekle tam bija sekojusi jaunā grēkā. Vai tad viņa bija tā, kas …

Nē. Nu viņai tika bailes pašai no savām domām.

Un Kristīne centās izstumt no sava prāta visas rūpes par lietām, kurās tā nevarēja iejaukties. Viņa gribēja domāt tikai par to, kur tā ar savu gādību spēja ko panākt. Visu citu viņa nodos dieva rokā. Dievs viņai bija līdzējis visur, kur viņas pašas pūles bija varējušas līdzēt. Ar visiem neražas gadiem Hūsabija tagad bija tiktāl uzkopta, ka drīz atkal varēja kļūt par tādu saimniecību, kāda tā bija bijusi senāk. Dievs viņai bija vēlējis dzemdēt trīs ņiprus, skaistus dēlus — katru gadu viņš tai no jauna bija dāvinājis dzīvību, kad viņai dzemdībās bija jāstājas nāvei pretī; no ikvienām radībām viņš tai bija ļāvis piecelties pilnīgi spirgtai. Un viņgad tā bija drīkstējusi paturēt visus savus trīs jaukos mazuļus, kad sērga visapkārt bija aizrāvusi kapā tik daudzus mīļus bērniņus. Un Geute — Geute būs vesels, par to viņa bija pārliecināta.

Laikam jau tā bija, kā Erlens teica, — viņam bija jāturas un jādzīvo kā bagātniekam. Citādi viņš nevarētu izcelties starp sev līdzīgiem un iegūt no karaļa tās tiesības un tos ienākumus, kas tam pienācās pēc savas izcelšanās. Jādomā, viņš to saprata labāk nekā viņa.

Bija neprāts iedomāties, ka viņa stāvoklis toreiz kaut kādā ziņā ir bijis labāks, kad viņš dzīvoja grēka važās ar to otru — un ar viņu. Atkal un atkal viņas acu priekšā tēlojās Erlena seja, kāda tā bija bijusi toreiz — rūpju sagrauzta, kaislības pārvērsta. Nē, nē — bija labi tā, kā bija. Viņš tikai bija mazliet par bezrūpīgu un neapdomīgu.

Neilgi pirms Mīkāla misas Erlens pārradās mājās. Viņš bija cerējis atrast savu sievu gultā, bet viņa vēl staigāja. Kristīne nāca tam pretī lejā pa ceļu. Šoreiz viņas gaita bija drausmīgi smaga, bet Geuti viņa nesa uz rokām kā arvien. Abi vecākie dēli skrēja pa priekšu.

Erlens nolēca no zirga un uzcēla uz tā abus zēnus. Tad viņš paņēma mazāko no sievas rokām un gribēja to nest pats. Kristīnes bālā, izdēdējusī seja kļuva gaiša, kad viņa redzēja, ka Geute no tēva nebaidās — tātad viņš to pazina. Viņa nemaz nejautāja par vīra piedzīvojumiem, bet tikai stāstīja, ka Geutem iznākuši četri zobi — to dēļ viņš esot bijis slims.

Tad mazais pēkšņi sāka brēkt — tas bija uzplēsis vaidziņu pie tēva krūšu saktas. Viņš tiecās atkal pie mātes, un tā viņu gribēja paņemt, lai kā Erlens pretojās.

Tikai pašā vakarā, kad viņi vieni sēdēja lielistabā un bērni gulēja, Kristīne apvaicājās par sava vīra ceļojumu uz Bjergvīni, it kā tas viņai tikai nupat būtu ienācis prātā.

Erlens zagšus palūkojās uz sievu. Nabaga draudziņ … viņa izskatījās tik novārgusi. Tad viņš pastāstīja visādus sīkumus. Erlings sūtot sveicienu un lūdzot nodot viņai šo te — bronzas dunci. Tas bija apsūbējis tīri zaļš. To viņi esot atraduši Giskes kalnu nobrukumos, un tādu derot ielikt Geutes šūpulī, ja viņš sirgtu ar locekļu vājumu.

Kristīne dunci atkal ietīstīja drāniņā, ar pūlēm uzrausās no krēsla un piegāja pie šūpuļa. Viņa pabāza tīstokli zem cisām, turpat, kur jau bija pabāzts zemē atrasts akmens cirvis, no zalkšu kārkliem pīts krusts, mantots sudrabs, krams un dievrociņu un vēl citu svētu augu saknes.

— Liecies gulēt, manu Kristīn, — Erlens mīļi lūdza.

Viņš pienāca pie sievas un noāva tai kurpes un zeķes. Pa to laiku viņš stāstīja.

Hokuns Ogmuna dēls esot atgriezies, un miers ar krieviem un karēļiem nolīgts un apzīmogots. Viņš pats rudenī došoties uz ziemeļiem, jo neesot domājams, ka tur tik drīz iestāšoties miera apstākļi. Esot nepieciešams, ka Vargojā * uzturoties cilvēks, kas pazīstot turienes apkārtni. Jā, viņam esot piešķirta pilnvara cietoksnī rīkoties kā karaļa virspavēlniekam — cietoksni vajagot stiprāk nocietināt, lai varētu nosargāt mieru pie jaunajām zemes robežām.

Erlens uzmanīgi vēroja Kristīnes seju. Viņa likās mazliet nobijusies, bet neko lielu nevaicāja. Varēja noskārst, ka viņa lāgā nesaprot, ko šīs jaunās vēstis nozīmē. Erlens redzēja, cik viņa bija nogurusi, tāpēc viņš par to vairs nerunāja, tikai vēl brītiņu pasēdēja uz viņas gultas malas.

Erlens pats gan zināja, ko viņš bija uzņēmies. Staigādams pa istabu un nesteigdamies ar noģērbšanos, viņš sevī klusi nosmējās. Tas vis nenozīmēja sēdēt mājās ar sudraba jostu ap taukvēderu, rīkot dzīres radiem un draugiem un graizīt nagus, lai tie būtu skaisti, un līdzeni, un pie tam sūtināt savus lensmaņus ** un citus pakļautos šur un tur, tā kā viņi mēdza darīt — karaļa pils pavēlnieki šeit dienvidos. Bet Vargojas pils bija gan arī savdabīgs cietoksnis …

Somi, krievi, karēļi un visvisādu maisekļu dzimums — sumpurņi, pesteļi, pagānu suņi un paša velna diedelnieki, kuriem bija jāiemāca maksāt nodevas norvēģu varasvīriem un likt mierā norvēģu mājokļus, kas bija izkaisīti pa tik plašu apgabalu kā no šejienes līdz Mērei. Miers — varbūt ar laiku tāds varētu nodibināties; viņam tur valdot, tas bija iespējams vienīgi tikmēr, kamēr velns bija baznīcā. Un tad jau viņam būs vēl jātur vangās savi paša trakuļi. Tā uz pavasara pusi, kad viņi sāks zaudēt galvu aiz tumsas un vētras, un aukstuma, un jūras dārdoņas un kad sāks pietrūkt miltu un sviesta, un dzeramā un viņi ņemsies kauties sieviešu dēļ, un dzīve uz salas nemaz vairs nebūs izturama. Viņš šo to bija redzējis, kad zēna gados tur bija bijis kopā ar Gisuru Gaili. Ha, hā — tur gan nevarēs sust aizkrāsnē!

IngolfsPeits, kas tur patlaban uzturējās, nebija zemē metams. Bet Erlingam bija taisnība: tur augšā kādam no bruņinieku cilts bija jāsaņem groži rokās, citādi neviens nesapratīs, ka tāds ir norvēģu karaļa cietais prāts — paturēt virskundzību šai apgabalā. Ha, hā — tur viņš, Erlens, būs kā šujamā adata lielā drānā. Cik tālu skaties, līdz Malangai neviena norvēģu ciema!

Ingolfsbija krietns vīrs, ja tas bija kāda cita apakšnieks. Ingolfa ziņā viņš nodos Hugreku. «Margigra» bija visbrīnišķīgākais kuģis, to viņš tagad zināja. Erlens iesmējās klusi un laimīgi. Viņš Kristīnei tik bieži bija teicis — šī blakussieva tai jāpacieš…*

Viņu uzmodināja bērna raudas tumsā. Gultā pie otras sienas tas dzirdēja Kristīni sakustamies un klusi labinām bērnu — tas bija Bjergulfs, kas tur brēca. Reizēm gadījās, ka zēns naktī pamodās uri nevarēja atdarīt acis — tad māte tās samitrināja ar mēli. Erlenam tas aizvien bija licies riebīgi.

Kristīne tur viņā pusē klusi žūžināja. Sīkā, šķidrā skaņa viņu mocīja.

Erlens atcerējās, ko viņš bija sapņojis. Viņš kaut kur staigāja pa liedagu — bija bēgums, un viņš lēkāja no akmens uz akmeni. Tālu tālumā bāli vizēja jūra un guldzēdama skaloja jūras zāli — bija tāda kā klusa, apmākusies vasaras nakts, jo nespīdēja saule. Tur, kur sākās sudrabotais fjords, viņš ieraudzīja savu kuģi, melnu un slaidu, kas lēni, lēni šūpojās viļņos. Smaržoja tik bezdievīgi jauki pēc ūdens un jūraszālēm …

Sirds smeldza aiz ilgām. Nakts melnumā gulēdams viesu gultā un klausīdamies šūpuļdziesmā, kuras vienmuļās skaņas grauzās viņa ausī, Erlens tikai juta, cik ļoti viņš ilgojas. Projām no Hūsabijas un bērniem, ar kuriem māja bija pilna līdz malām, projām no sarunām par saimniecību, kalpiem, nomniekiem un bērniem, projām no bažām un bailēm Kristīnes dēļ, kura vienmēr bija sanīkusi un kuras viņam vienmēr bija žēl…

Erlens sažņaudza rokas virs sirds. Šķita, ka tā vairs nepukst, tikai aiz nobīļa dreb vien vēl krūtīs. Erlens ilgojās tikt projām no sievas. Tam likās, it kā bailes to smacētu nost, jau iedomājoties vien, kas viņai atkal būs jāizcieš — tik vārgai un bezspēcīgai — kuru katru brīdi, kā viņš zināja. Un, ja tam Kristīne būtu jāzaudē, tad viņš nezinātu, kā spētu dzīvot. Bet tas nespēja arī dzīvot kopā ar viņu — vismaz tagad ne. Viņš gribēja tikt projām no visa un uzelpot; šķita, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība.

Kungs Jēzus, mans pestītāj! Kas viņš par cilvēku! To viņš šonakt apjēdza… Kristīne, mana jaukā, mīļā sieva — tādu īstu sirdsprieku viņš bija pie tās jutis tikai toreiz, kad bija to vedis uz neceļiem …

Viņš, kas tik droši bija ticējis: tai dienā, kad Kristīne dieva un cilvēku priekšā viņam piederēs tiešām un pavisam, tai dienā tiks izdzēsts viss ļaunums no viņa dzīves — tik pilnīgi, ka viņš to aizmirsīs, it kā tas nekad nebūtu bijis.

Viņš laikam bija tāds, kas savā tuvumā nemaz necieta īsti labu un tīru cilvēku. Jo Kristīne bija kā debesu eņģelis, kopš tā bija atbrīvojusies no grēka un nešķīstības, kurā viņš to bija ievilinājis. Maiga un uzticama, krietna un lēnprātīga, un cieņā turama. Viņa bija atkal ienesusi godu Hūsabijā. Kristīne bija atkal tā pati, kas viņā vasaras naktī — gleznā, trauslā meitene, kura klostera dārzā tam pieglaudās zem viņa apmetņa un par kuru viņš, jūtot tās jauno, plaukstošo miesu pie saviem sāniem, bija domājis, ka pats velns nebūtu spējīgs sāpināt šo bērnu vai viņam darīt bēdas …

Pār Erlena seju plūda asaras.

Tātad bija taisnība, ko priesteri teica, ka grēks saēdot cilvēka dvēseli kā rūsa, jo viņš taču vairs neatrada ne miera, ne tversmes šeit, pie savas mīļotās, — viņš ilgojās tikt projām no viņas un visa, kas bija ap viņu …

Erlens bija ieraudājies pusmiegā, kad tas pamanīja, ka Kristīne ir uzcēlusies un staigā pa istabu aijādama un žūžodama.

Erlens izlēca no gultas un, paklupdams tumsā pār dažām bērnu kurpēm, piesteidzās pie sievas un atņēma tai Geuti. Zēns sāka brēkt, un Kristīne teica žēlā

'Nu jau viņš gandrīz bija aizmidzis.

Tēvs sapurināja brēcošo bērnu, iesita tam dažas reizes pa dibengalu un, kad tas iekliedzās vēl negantāk, uzbļāva tam tik niknā balsī, ka Geute nobijies apklusa. Kaut ko tamlīdzīgu viņš vēl savā mūžā nebija piedzīvojis …

—  Vienreiz taču tev jāpieņem prāts, Kristīn. — Erlens vairs nespēja pievaldīt dusmas, tā izrauts no gultas, stāvēdams kails un saldams nakts melnajā tumsā ar šņukstošo bērnu uz rokām.—Lai nu reiz būtu gana, es saku — kādēļ tad tev ir aukles, lai bērni guļ pie viņām, tev taču pietrūkst jaudas …

—  Vai tad tu man ne tik daudz nenovīdi kā paturēt bērnus pie sevis to īso laiciņu, kas man vēl palicis? — klusā, žēlabainā balsī atbildēja sieva.

Erlens viņu negribēja saprast.

—  To laiciņu, kas tev vēl palicis, tev nepieciešams miers. Liecies nu gultā, Kristīn, — viņš lūdzās jau mazliet laipnāk.

Viņš paņēma Geuti savā gultā un, dungodams viņam dziesmiņu, sataustīja uz gultas pakāpiena savu jostu. Zēnam ar to rotaļājoties, skanēja un zvadzēja sudraba skanduļi, ar kuriem josta bija izrotāta.

—   Vai tikai duncis nav pie jostas? — bažīgi jautāja Kristīne, savā gultā gulēdama, un Geute, padzirdējis mātes balsi, atkal sāka laist vaļā brēcamo. Erlens viņu klusināja un šķindināja jostu, galu galā bērns padevās un norima.

Vai tad vispār varēja vēlēties, lai šis kuslais zēniņš dzīvotu — diezin vai viņam maz piemita cilvēka prāts?

Ak nē, ak nē, svētā jaunava Marija, tā jau viņš nedomāja — viņš taču nevēlējās, lai viņa mazais dēliņš nomirtu! Nē, nē — Erlens piespieda bērnu cieši sev klāt un piekļāva savu seju pie viņa smalkajiem, mīkstajiem matiņiem.

Viņu skaistie dēli… Bet Erlenam tā bija apnicis no agra rīta līdz vēlam vakaram par viņiem vien klausīties un vienmēr pār viņiem klupt, lai kur viņš gāja. Kā trīs mazi puisēni tik lielās mājās vienlaikus spēja būt visur, to viņš nevarēja saprast. Bet viņš atcerējās, cik ļoti viņu bija kaitinājusi Eline, tik maz rūpēdamās par viņu abu bērniem. Viņš laikam gan bija netaisnīgs cilvēks, jo tagad viņu kaitināja tas, ka Kristīne citādi nemaz vairs nebija redzama ka tikai ar berniem aplipuši.

Ņemdams klēpī savus likumīgos dēlus, viņš nekad vairs nejuta to, ko bija jutis todien, kad viņam pirmo reizi bija ielikuši rokās Ormu. Ak, Orm, Orm, mans dēls… Jau tolaik viņam Eline tik ļoti bija apnikusi — ar savu spītību un ātrsirdību, un nevaldāmo mīlestību. Viņš bija atskārtis, ka tā viņam par vecu. Un Erlens bija sācis saprast, ko viņam šī pārgalvība maksās. Bet viņš bija arī ieskatījis, ka tas nedrīkst Elini pamest, jo Eline viņa dēļ bija zaudējusi visu. Erlenam bija šķitis, ka dēla piedzimšana liek viņam paciest māti. Kļūdams Orma tēvs, viņš vēl bija bijis pārāk jauns, lai aptvertu bērna stāvokli — māte taču bija cita vīra sieva.

Erlenam atkal nāca raudas, un tas vēl ciešāk piekļāva sev Geuti. Orms — nevienu no saviem bērniem viņš tā nebija mīlējis kā šo zēnu. Viņam Orma tik ļoti pietrūka, un viņš rūgti nožēloja katru bargo un neapdomāto vārdu, ko bija tam teicis. Orms taču nemūžam nevarēja zināt, cik ļoti tēvs viņu mīl. Erlenu bija pārņēmis rūgtums un izmisums, galu galā apjēdzot, ka Ormu nekad neuzskatīs par viņa likumīgo dēlu, ka tas nekad nevarēs mantot sava tēva ģerboni. Un viņu bija mocījusi greizsirdība, redzot, ka dēls vairāk pieķeras pamātei nekā viņam, un viņam bija licies, ka Kristīnes vienmērīgā maigā vēlība pret zēnu ir pārmetums viņa tēvam.

Tad nāca dienas un naktis, par kurām Erlens nedrīkstēja ne iedomāties. Orms gulēja augštelpā zem mirstamā palaga, un sievas nāca un sprieda — viņas gan neticot, ka Kristīne to visu pārdzīvošot. Ormam baznīcā tika izrakts kaps, un Erlenam jautāja, vai Kristīni guldīšot turpat vai vedīšot uz Gregorija baznīcu un apbedīšot tur, kur gulēja viņa vecāki.

Ak, domājot par to, viņam no bailēm aizrāvās elpa. Aiz viņa bija viņa dzīve, atmiņu pilna, v no kurām viņš bēga, nedrīkstēdams tās turēt prātā. Šonakt viņš to redzēja… Ikdienā viņš to kaut kā spēja aizmirst, bet viņš nespēja pretoties, ja tā atdzima tādos brīžos kā šis, un tad viņam šķita, ka visa drosme izburta no

as Heuga — palaikam Erlenam palaimējas

tās tikpat kā aizmirst. Viņš nebija bijis Heugā kopš tās nakts, kad no turienes bija aizbraucis, un Bjērnu un Oshilu viņš nebija redzējis kopš savām kāzām. Viņš bija baidījies satikties ar Bjērnu. Un tagad… Erlens domāja par to, ko Mūnans bija stāstījis — ka Bjērns un Oshila Heugā rādoties kā rēgi. Tur tā spokojoties, ka mājas stāvot tukšas, neviens cilvēks tur negribot dzīvot, kaut arī tās tiktu atdotas par velti.

Bjērnam Gunara dēlam bija piemitusi sava veida drosme, kāda Erlenam, kā viņš pats zināja, nekad nevarēja būt. Bjērnam roka bijusi droša, nogalinot savu sievu — iedurot tai nazi tieši sirdī, teica Mūnans.

Šoziem pagāja divi gadi, kopš Bjērns un kundze Oshila bija miruši. Veselu nedēļu ļaudis nebija redzējuši ceļamies dūmus no Heugas ēku skursteņiem. Tad daži vīri bija saņēmuši dūšu un aizgājuši uz turieni. Kungs Bjērns bija gulējis gultā ar pārgrieztu rīkli, turēdams apkamptu savas sievas līķi. Gultas priekšā uz grīdas gulējis asiņains duncis.

Visi bija sapratuši, kā tas bija noticis, bet Mūnanam Borda dēlam un viņa brālim tomēr bija izdevies abus mirušos apbedīt svētītā zemē — varbūt laupītāji tos esot nogalinājuši, melsa ļaudis, lai gan Bjērna un Oshilas mantu lāde nebija aizskarta. Līķus nebija arī aiztikušas ne peles, ne žurkas — jāsaka, šādu kustoņu Heugā nemaz nebija, un to ļaudis uzskatīja par drošu zīmi, ka kundze Oshila bijusi pratēja burvju mākslā.

Mūnanu Borda dēlu mātes nāve pagalam nobiedēja. Viņš tūlīt pēc tam devās svētceļojumā uz Svētā Jēkaba baznīcu Kompostellā * …

Erlenam atausa atmiņā rīts pēc tās nakts, kad bija nomirusi viņa paša māte. Viņi bija noenkurojušies Moldojas šaurumā, bet baltā migla bija tik bieza, ka tikai brīžiem pavīdēja klints siena, pie kuras bija apstājies viņu kuģis. Bet pret šīm klintīm dobji atbalsojās airu šļaukstoņa, kad laiva ar priesteri traucās uz krastu. Erlens stāvēja kuģa priekšgalā un redzēja citus airējam uz malu. Lai ko viņš aizskāra, viss bija miglā saslapis, un valgums rasoja viņa matos un uz viņa drēbēm. Svešais priesteris ar savu pavadoni bija novietojušies laivas priekšgalā. Uzrautiem pleciem viņi tur sēdēja, sagubuši pār svētumu, kuru turēja klēpī. Viņi izskatījās kā vanagi lietū. Un, kad laiva miglā jau sen bija pazudusi, vēl ilgi varēja sadzirdēt klusinātu airu šļaukstēšanu un čīkstoņu dullos un šo trokšņu atbalsi pret klintīm.

Tad arī Erlens bija sev nosolījies doties svētceļojumā. Toreiz viņam bija bijusi tikai viena doma — atkal redzēt mātes daiļo, mīlīgo vaigu, kāds tas bija bijis senāk — ar mīksto, gludo, brūngano ādu. Tagad viņa tur gulēja mirusi ar briesmīgu vāšu sagandētu seju. Tās plaisāja, kad viņa bija mēģinājusi dēlam uzsmaidīt, un no tām sūcās dzidras ūdenslāsītes …

Ko viņš tur varēja līdzēt, ka tēvs viņu tā bija saņēmis. Un ka viņš bija pievērsies tādai, kam tāpat nebija māju kā viņam pašam. Tad viņš domas par svētceļojumu bija atkal atmetis un centies par māti vairs nedomāt. Zemes virsū tai bija klājies tik grūti, tagad viņa bija tur, kur valdīja miers, —viņam gan nebija īsta miera, kopš tas atkal bija sapinies ar Elini.

Miers — tādu viņš bija izjutis tikai vienreiz dzīvē — tonakt, kad bija sēdējis mežmalā aiz akmens vaļņa Hūvinā un turējis apskautu Kristīni, kas gulēja viņa klēpī — cietā, saldā, mierīgā bērna miegā. Ilgi viņš nebija varējis nociesties viņas mieru netraucējis. Un tas nebija miers, ko viņš vēlāk pie viņas bija atradis, un arī tagad tas pie viņas neatrada mieru. Lai gan viņš redzēja, ka visi citi Hūsabijā pie viņa jaunās sievas to atrada.

Un tagad viņš ilgojās tikt projām, ilgojās tikai pēc viena — pēc nemiera. Ilgojās trakiski un neganti pēc tālās salas, pēc krācošās jūras ziemeļu piekrastē, pēc bezgalīgās krastmalas un varenajiem fjordiem, kas spēja sevī ietvert visas pasaules slazdus un nodevību, pēc cilvēkiem, no kuru valodas viņš saprata tikai drumstalas, pēc viņu pestelības, nepastāvības un viltības, pēc kara un ūdens, un pēc savu, kā arī savu vīru ieroču trosmas.

Visbeidzot Erlens iemiga, bet atkal pamodās — pag, ko viņš bija sapņojis? Jā. Viņš gulēja gultā ar divām melnām lapu meitenēm, katru savā pusē. Kaut kas pusaizmirsts, kas viņam bija gadījies toreiz, kad tas ar Gisuru bija bijis ziemeļos, — notrakota nakts, kad viņi visi bija bijuši piedzēruši un kā bez prāta. Nekas cits viņam no ta visa nebija palicis atmiņa ka vienīgi sieviešu skarbā meža zvēru smaka …

Te nu viņš gulēja, savu mazo, vārgo dēliņu ar roku apņēmis, un redzēja šādus sapņus… Erlenam sametās tik ļoti bail pašam no sevis, ka viņš vairs neuzdrošinājās iemigt. Un gulēt nomodā tas nespēja. Jā, viņš laikam bija neveiksminieks … Aiz bailēm sastindzis, viņš gulēja nepakustēdamies un juta krūtīs savu sirdi pukstam. Viņš alka pēc atpestīšanas rīta ausmā.

Erlenam izdevās Kristīni pierunāt otrā dienā palikt gultā. Jo viņam šķita, ka pietrūks spēka noskatīties, kā viņa, tik sanīkusi, vilksies apkārt pa māju. Viņš sēdēja gultas malā un kaitējās ar sievas roku. Viņai bija bijušas sevišķi skaistas rokas — slaidas un tomēr tik apaļas, ka glezno locītavu smalkie kauliņi bija palikuši neredzami. Tagad tie izspiedās uz āru kā gurni, un izdēdējušo roku dilbu āda iekšpusē bija zilgani balta.

Laukā pūta vējš un lija lietus, tā ka no nokalnes gāzās balts ūdens. Pievakarē nākot no bruņu kambara, Erlens dzirdēja Geuti kaut kur pagalmā brēcam un žēli raudam. Šaurajā spraugā starp divām ēkām viņš ieraudzīja savus trīs dēlēnus, kas sēdēja tieši zem jumta notekas. Nokve turēja mazo abām rokām ciet, ķamēr Bjergulfs tam mēģināja iegumzīt mutē dzīvu slieku — viņam bija pilna sauja ar gaišsārtiem tārpiem, kas liecās un locījās starp viņa pirkstiem.

Aizvainotām sejām zēni stāvēja tēva priekšā, kamēr viņš tos izrāja. Vecais Ons, tā viņi stāstīja, esot teicis, ka Geutem zobi iznākšot pavisam viegli, ja varētu to piedabūt nokost gabaliņu no dzīvas sliekas.

Visi trīs zēni bija līdz ādai izmirkuši. Erlens bļāva pēc auklēm — tās drāzās šurp, viena no kalpu mājas, otra no kūts. Lādēdamies saimnieks paķēra Geuti kā sivēnu padusē un abus pārējos trenca sev pa priekšu uz istabu.

Brītiņu vēlāk visi trīs mazie, sausi un apmierināti, sēdēja vienā rindā uz mātes gultas pakāpiena, savos zilajos svētku tērpos ieģērbti. Tēvs bija sev piebīdījis ķeblīti, trieca un jokoja, un smiedamies spieda sev klāt mazuļus, lai tā sevī noslāpētu nakts baiļu pēdējās paliekas. Bet māte laimīgi smaidīja, tādēļ ka Erlens nodevās bērniem. Erlens stāstīja, ka viņam piederot ragana, lapiete, tā esot divsimt gadu veca un tik ļoti izkaltusi, ka neesot garāka par sprīdi. Viņš to glabājot ādas maisā, tas esot ielikts lielajā lādē laivu mājā. Jā, protams, viņa dabūjot arī ēst — katru ziemsvētku nakti vienu kristīta cilvēka šķiņķi, ar to tad viņai pietiekot veselam gadam. Un, ja viņi nebūšot klusi un rāmi un nestāšot kaitināt savu slimo māti, tad arī viņus iebāzīšot tai pašā maisā …

—  Māte ir slima, tādēļ ka viņa nēsā mūsu māsu, — teica Nokve, lepns, ka viņš šo lietu saprot.

Erlens pievilka zēnu aiz ausīm sev klāt un uzsēdināja to uz saviem ceļiem.

—  Jā, un, kad šī jūsu māsa būs piedzimusi, tad es pateikšu savai lapu raganai, lai viņa jūs nobur par baltiem lāčiem. Tad jūs varēsit čāpot apkārt pa mežu, bet mana meita mantos visu, kas man pieder.

Bērni kliegdami ierāpās pie mātes gultā, Geute nekā nesaprata, bet kliedza līdz un arī rāpās gultā, tādēļ ka brāļi tā darīja. Kristīne žēlojās — lai taču Erlens netaisot tik nelabus jokus. Bet Nokve atkal izkūņojās no gultas; pavisam aizkusis no smiekliem un bailēm, viņš metās virsū tēvam, ieķērās viņa jostā un bļaudams un gavilēdams grasījās kost viņam rokās.

Erlenam arī šoreiz netika meita, kuru viņš tik ļoti vēlējās. Kristīne tam dzemdēja divus lielus, skaistus dēlus, bet tie viņai gandrīz maksāja dzīvību.

Erlens lika viņus nokristīt — vienu Ivara Jeslinga un otru karaļa Skūles vārdā. Ivara vārdu viņu ciltī bērniem gan nemēdza likt — Rangnfrīda teica, ka viņas tēvam dzīvē neesot veicies, tādēļ viņa vārdā nevienu nevajagot nosaukt. Bet Erlens nodievojās, ka nevienam no viņa dēliem neesot tik lepns vārds kā šim visjaunākajam.

Laiks jau nāca tik tālu rudenī, ka Erlenam bija jāpošas ceļā uz ziemeļiem. Kristīnes dzīvība vairs nebija briesmās, un Erlens savā prātā nodomāja: labi vien ir, ka viņš būs projām, kamēr sieva vēl nav piecēlusies no gultas. Piecos gados pieci dēli — ar to jau varēja pietikt, un viņam nekādā ziņā negribējās dzīvot vienās bailēs, ka Kristīne radībās nenomirst, kamēr viņš ir projām ziemeļos.

Erlens noprata, ka Kristīne ir līdzīgās domās. Viņa vairs par to nesūrojās, ka vīram jādodas projām. Līdz šim tā katru gaidāmo bērnu bija saņēmusi kā dārgu dieva dāvanu un ar to saistītās mokas uztvērusi kā kaut ko tādu, par ko viņa nedrīkst žēloties. Bet šoreiz tai bija bijis tik briesmīgi grūti, ka Erlens saprata — visa viņas drosme bija kā aizpūsta. Viņa gulēja gultā — viņas seja bija mālu dzeltenumā — un lūkojās uz abiem vīstoklīšiem sev blakām, bet viņas acis nepauda tādu laimi kā citām reizēm.

Erlens sēdēja pie Kristīnes un domās jau kuģoja uz ziemeļiem. Ceļojums pa jūru laikam gan būs grūts — tagad, tik vēlā rudenī; un cik dīvaini iebraukt tādā garā, melnā naktī. Bet viņa ilgas bija bezgalīgas. Pēdējā laika bailes sievas dēļ bija galīgi salauzušas viņa pretestības spēku — ar nomāktu gribu viņš ļāvās savai tieksmei doties projām no mājām.

IV

Erlens Nikulāusa dēls nodzīvoja Vargojas cietoksnī kā zemes aizsargs un karaļa virspavēlnieks gandrīz divus gadus. Pa visu šo laiku viņš tālāk dienvidos nebija bijis kā tikai vienu vienīgu reizi Bjarkojā, kur tas bija norunājis satikties ar Erlingu Vidkuna dēlu. Erlena prombūtnes otrajā vasarā beidzot nomira Hēmings Alfa dēls, un Erlens tapa par viņa pēcnācēju Orkdēlas novada pārvaldnieka amatā. Hafturs Greuts atbrauca uz ziemeļiem, lai paliktu viņa vietā Vārgojā.

Erlens bija bezgala priecīgs, kad viņš rudenī, dažas dienas pēc Marijas misas, ar kuģi brauca uz dienvidiem. Būt sava tēva kādreizējā amatā — pēc šāda gandarījuma viņš bija tiecies visus pēdējos gadus. Neba tas bija bijis viņa mērķis, kuru viņš bija centies sasniegt, bet viņš aizvien bija sapratis, ka viņam šis amats vajadzīgs, lai iegūtu to vietu, kas tam pienācās tiklab paša, kā arī savu līdzinieku acīs. Tagad tas vairs neko nenozīmēja, ka viņu uzskatīja par drusku citādāku nekā tos citus istabā tupētājus, viņa savrupstāvoklī vairs nebija nekā ačgārna.

Un Erlens ilgojās pēc mājām. Finmarkā bija bijis mierīgāk, nekā viņš bija iedomājies. Jau pirmajā ziemā viņam bija ticis diezgan — viņš sēdēja cietoksnī pilnīgā bezdarbībā, nevarēdams pat nekā darīt, lai pili atjaunotu. Pirms septiņpadsmit gadiem to bija gan nostiprinājuši, bet tagad tā atkal bija galīgi sagruvusi.

Un tad nāca pavasaris un vasara un rosība un nemiers: šur tur fjordos notika satikšanās ar nodokļu piedzinējiem, norvēģiem un pusnorvēģiem, un zemes tālo iekšnovadu cilšu pārstāvjiem. Ar lielu patiku Erlens braukāja apkārt ar saviem diviem kuģiem. Uz salas tika izlabotas ēkas un nostiprināti nocietinājumi. Bet nākamais gads bija atkal kluss.

Erlens smējās: gan jau Hafturs par to gādāšot, lai būtu atkal nemiers. Viņi abi kopā bija aizkuģojuši gandrīz līdz Trjanemai, un tur Hafturam bija pagadījusies lapiete, kuru viņš paņēma līdzi. Erlens mēģināja Hafturu atrunāt. Lai viņš liekot vērā: pagāniem esot jāparāda, ka norvēģi esot kungi, tādēļ vajagot censties viņus nevajadzīgā kārtā nekaitināt, jo vairāk tāpēc, ka norvēģu vīru šeit esot tikai maza saujiņa. Nedrīkstot arī iejaukties, ja lapi kaujoties un cits citu sitot nost, šai priekā tos nedrīkstot traucēt. Toties kā vanagiem esot jākrīt virsū krieviem un Kolas ļaudīm vai kā nu šos salašņas saucot. Un sievietes lai liekot mierā! Vienkārt, tās visas esot burvekles, otrkārt, pietiekot ar tām, kas pašas nākot klāt… Bet Gūdojas puikam bija jādara pēc sava prāta, lai viņam tiktu mācība.

Hafturs tiecās projām no savām mājām un no savas sievas. Bet Erlens tagad gribēja tikt atpakaļ pie savējiem. Kā negudrs viņš ilgojās pēc Kristīnes un Hūsabijas, un dzimtā ciema, un saviem bērniem — pēc visa, kas bija mājās pie Kristīnes.

Lingfjordā viņam stāstīja par kādu kuģi, ar kuru braucot vairāki mūku priesteri; tie esot brāļi predikanti no Nīdārūsas, kuri gribot doties uz ziemeļiem, lai pierobežu apgabalu pagāniem un ķeceriem mēģinātu iepotēt īsto ticību.

Erlens bija pārliecināts, ka ari Gunulfs ir viens no šiem priesteriem. Un trīs naktis vēlāk viņš tiešām sēdēja viens pats ar savu brāli velēnu būdā, kas piederēja pie kādām mazām norvēģu mājām jūras piekrastē, kur viņi viens otru bija atraduši.

Erlens jutās dīvaini saviļņots. Viņš bija noklausījies misu un kopā ar saviem kuģa ļaudīm bijis pie dievgalda — vienīgo reizi šeit ziemeļos, ja neskaita tās reizes Bjarkojā. Vargojas draudzē nebija priestera. Cietoksnī gan dzīvoja palīgmācītājs, un tas arī rūpējās, lai svētās dienas tiktu svētītas, bet citādi ar norvēģu dvēseļu pestīšanu šeit ziemeļos tā bija, kā bija. Viņiem bija jāapmierinās ar to, ka viņu gaitas šeit varēja uzskatīt par tādu kā krusta karu, un tādēļ atlika cerība, ka viņiem grēkus tā nepiemeklēs kā citiem.

Erlens to visu ar Gunulfu pārrunāja, un brālis viņā klausījās ar tādu savādu tālu smaidu ap gareno plānlūpu muti. Izskatījās tā, it kā viņš pastāvīgi mazliet sūkātu savu apakšlūpu, kā cilvēks mēdz darīt, par kaut ko cieši piedomājot, kad viņš to gandrīz jau ir sapratis, tikai vēl nav ieguvis pēdējo skaidrību.

Nakts jau gāja uz galu. Visi citi māju ļaudis ēkā gulēja, abi brāļi zināja, ka viņi vienīgie ir nomodā. Un viņus abus dīvaini aizkustināja tas, ka viņi te tā sēdēja gluži vieni…

Kūdras sienu aizturēta, jūras un vētras šalkoņa likās klusāka un vājāka. Šad tad pa būdas priekšpusi iepūta vējš, uzgailināja ogļu kvēli pavardā un padrebināja eļļas lampiņas liesmu. Zemes būdā nebija nekādu mājsaimniecības priekšmetu. Abi brāļi sēdēja uz velēnu sola, kas aizstiepās gar telpas trim sienām, un starp viņiem atradās Gunulfa rakstāmais dēlis ar tintes ragu, putna spalvu un pergamenta tīstokli. Gunulfs šo to bija uzrakstījis, ko brālis bija stāstījis par sanāksmēm un jaunzemniekiem, par jūras ceļa un laika zīmēm, kā arī dažus vārdus sāmu valodā — visu, kas Erlenam tā neviļus bija ienācis prātā. Gunulfs pats vadīja kuģi — to sauca par «Sunivu», jo brāļi predikanti bija izraudzījušies svēto Sunivu par sava pasākuma sargātāju.

— Ka tikai jums nav tāds pats liktenis kā Seljes *

mocekļiem, — teica Erlens, un Gunulfs atkal pasmaidīja.

—   Tu mani deve par nemierīgu, Gunulf, — Erlens atkal ierunājās. — Un kāds tad esi tu pats? Vispirms tu ilgus gadus klejo apkārt pa dienvidzemēm, un tad tu, tikko mājās atgriezies, pamet amatu un vietu, lai tālu ziemeļos sludinātu dievvārdus velnam un viņa mācekļiem. Ne tu proti viņu valodu, ne viņi saprot tavējo. Man liekas, tu esi vēl nemierīgāks kā es.

—   Man nav ne mantas, ne radu, par kuriem man būtu jāatbild, — sacīja mūks. — Es esmu atraisījies no visām saitēm, bet tu esi saistījies, brāl.

—   Tiesa gan. Kam nekā nav, tas ir brīvs. GunffitfS, 3ikjl#fiV6kam pieder, tur viņu ciet — ciešāk,

nekā viņš pats to tur.

—   Hm. Tomēr nē — velns parāvis. Nu lai iet — lai Kristīne mani turētu ciet, bet mantai un bērniem es gan negribētu piederēt…

—  Nespried tā, brāl, — Gunulfs klusi iebilda. — Jo tad var drīz vien notikt, ka tu tos zaudē.

—   Nē, es negribu būt tāds kā citi vīri, kas līdz zodam iegrimst savā zemē, — Erlens teica smaidīdams, un arī brālis pasmaidīja.

—   Skaistākus bērnus par Ivaru un Skūli es nekad neesmu redzējis, — Gunulfs sacīja. — Man liekas, tāds tu izskatījies tajā vecumā — nav brīnums, ka mūsu māte tevi tik ļoti mīlēja.

Ikkatrs no abiem brāļiem bija nolicis vienu roku uz rakstāmā dēļa. Pat eļļas lampiņas blāvajā gaismā varēja vērot, cik dažādas bija abu vīriešu rokas. Mūka roka, kaila un bez gredzeniem, balta un muskuļaina, mazāka un stingrāka, rādījās daudz stiprāka, lai gan Erlena delnas tagad bija raga cietumā un zilbalta rēta no kāda bultas šāviena šķērsoja tumšo ādu no rokas locītavas līdz piedurknei. Bet Erlena šaurās, brūnās, vēja appūstās rokas pirksti bija liesāki un mezglaini kā koka zari, un tajos bija samaukti daudzi zelta gredzeni ar dārgakmeņiem.

Erlens vēlējās satvert brāļa roku, bet kautrējās to darīt, viņš tam tikai uzdzēra, mazliet saviebdams lūpas, jo alus nebija labs. 2n7

—   Tatad Kristīne tev likās spirgta un vesela? — Erlens atkal iejautājās.

—   Jā, viņa ziedēja kā roze, kad es vasarā biju Hūsabijā, — atbildēja mūks un pasmaidīja. Brīdi klusējis, viņš nopietni sacīja: — Es tev kaut ko palūgšu, brāl,— padomā par Kristīnes un bērnu labklājību drusku vairāk nekā līdz šim. Un paklausi viņas padomiem un atzīsti viņas un Eiliva nolēmumus. Viņi to tikai gaida, lai tu tiem pieslietos.

—   Man gan viņas nodomi, par kuriem tu runāji, īsti nav pa prātam, — vilcinādamies teica Erlens. — Un tagad taču arī mans stāvoklis būs citāds …

—   Taviem īpašumiem būs lielāka vērtība, ja tu tos vairāk apvienosi, — atteica mūks. — Man Kristīnes uzskati šķita prātīgi, kad viņa man tos izklāstīja.

—   Norvēģijā jau arī nav nevienas citas sievietes, kas valdītu tik patstāvīgi kā viņa, — sacīja Erlens.

—   Galu galā tomēr valdi tu, — atkal atbildēja Gunulfs. — Un tu — tu jau arī valdi par Kristīni, kā tev tīkas, — viņš piemetināja dīvaini neskanīgā balsī.

Erlens dziļi kaklā klusi iesmējās, pastaipījās un nožāvājās. Bet tad viņš pēkšņi kļuva nopietns:

—   Arī tu par viņu esi valdījis, mans brāli. Un vēl nemaz nav teikts, vai tavi padomi reizēm nav bijuši par šķērsli mūsu draudzībai.

—   Vai tu ar to domā draudzību starp tevi un tavu sievu vai draudzību starp mums — brāļiem? — lēni vaicāja mūks.

—   Abas, — teica Erlens, it kā viņam šī doma nulepat būtu iešāvusies prātā. — Vienkārša mirstīgā sievai taču tik dievbijīgai nemaz nav jābūt, — viņš piebilda ne vairs tik nopietni.

—   Es viņai devu tādus padomus, kādi man likās vislabākie. Kādi ir vislabākie, — viņš sevi pārlaboja.

Erlens nolūkojās mūkā, kas bija tērpts brāļu predikantu rupjajā, pelēkbaltajā tērpā ar atlocīto melno kapuci, kas, mugurpusē pārkritusi pār pleciem, biezās krokās apkļāvās visapkārt kaklam. Gunulfa galvvidus bija noskūts tā, ka tikai šaurs matu vainags ieskāva kalsno, bālo, apaļo seju, bet mati bija tikpat biezi un melni kā viņa jaunās dienās.

—      Jā, tagad tu neesi vis mans brālis, bet visu cilveķu brālis. —r teica, Erlens,-pats .nobrīnīdamies par heīo rugturflu, kas izskanēja tīņa balsi. ^

—   Tā jau nu nav, kaut gan tā vajadzētu būt.

—   Nu tad ar dieva palīgu — es domāju, ka tas ir iemesls, kādēļ tu dodies uz ziemeļiem pie lapiem! — sacīja Erlens.

Gunulfs nodūra galvu. Viņa dzeltenbrūnās acis kvēloja.

—   Savā ziņā tas arī ir iemesls, — viņš noteica klusi un ātri.

Viņi izklāja līdzpaņemtās segas un kažokādas, bet būdā bija pārāk auksts un mitrs, lai varētu izģērbties, tā viņi viens otram novēlēja labu nakti un nolikās uz velēnu sola, kas dūmu dēļ bija iztaisīts pavisam zems.

Erlens gulēja un domāja par ziņām, kuras bija saņēmis no mājām. Viņš neko lielu nebija dzirdējis šajos gados — divas vēstules no sievas viņu bija gan sasniegušas, bet, nonākdamas viņa rokās, tās jau bija bijušas novecojušas. Priesteris Eilivs tās bija rakstījis viņas vietā. Kristīne mācēja gan arī pati zīmēt burtus, pat labi un skaisti, bet viņa ne labprāt rakstīja, jo tas viņai kā nemācītai sievietei nešķita tā īsti piedienīgi.

Jādomā, ka viņa kļūs vēl dievbijīgāka, ņemot vērā to, ka kaimiņu ciemā tagad ir svētums, kas veltīts vīram, kuru tā viņa dzīves laikā pati pazinusi. Turklāt vēl Geute tur esot izdziedināts no savas kaites un viņa pati pilnā mērā atguvusi veselību pēc tam, kad tā, dzemdējot dvīņus, bijusi savārgusi. Gunulfs Erlenam bija pastāstījis, ka predikantu brāļiem Hāmārā galu galā vajadzējis atdot atpakaļ Edvina Rikarda dēla līķi viņa brāļiem Uslū pilsētā, un tie tagad liekot uzrakstīt visu par brāļa Edvina dzīvi un par brīnumiem, kurus viņš esot izdarījis, gan dzīvs būdams, gan arī pēc nāves. Viņi esot nodomājuši šo rakstu nosūtīt pāvestam, lai panāktu to, ka mūks Edvins tiktu izsludināts par svēto. Daži Geuldāles un Medaldāles * zemnieki esot devušies uz dienvidiem un apliecinājuši brīnumus, kurus brālis Edvins izdarījis ar saviem aizlūgumiem šajos ciemos un pie krucifiksa, ko viņš pats izgrebis un kas tagad atrodoties Medalhūsā. Viņi esot nosolījušies uzcelt mazu baznīciņu Vatskalnā, kur viņš vairākas vasaras esot nodzīvojis kā vientuļnieks un kur kopš tā laika kādā avotā tekot dziedinošs ūdens. Zemniekiem esot iedota brāļa Edvina līķa roka uzglabāšanai minētajā baznīcā.

Kristīne esot ziedojusi divus sudraba kausus un no mātesmātes Ulvhilas Hovara meitas mantotu lielu saspraužamo saktu ar ziliem akmeņiem. No šiem priekšmetiem viņa pilsētā likusi pagatavot sudraba roku brāļa Edvina pirkstu kaulu uzglabāšanai. Un, kad virsbīskaps ap Juna misas laiku — gadu pēc Erlena aizbraukšanas — Vatskalna baznīcu iesvētījis, viņa šajos svētkos piedalījusies kopā ar priesteri Eilivu un visiem saviem bērniem, un daudziem pavadoņiem.

Pēc tam Geute drīz vien esot atspirdzis un iemācījies staigāt un runāt, un tagad tas esot tāds pats kā citi bērni viņa vecumā. Erlens pastaipījās: Geute ir vesels — tā gan bija vislielākā laime, kas viņiem varēja atgadīties. Erlens gribēja baznīcai dāvināt kādu zemes gabalu. Geute esot gaišmatains, teicis Gunulfs, un daiļa izskata, tāds pats kā māte. Žēl, ka viņš nebija meitenīte — tad to būtu saukuši par Mangnhilu. Jā, tagad Erlens ilgojās arī pēc saviem skaistajiem dēliem…

Gunulfs Nikulāusa dēls gulēja un domāja par kādu pavasara dienu pirms trim gadiem, kad viņš bija jājis kalnup uz Hūsabiju. Ceļā viņš sastapa kādu turienes iedzīvotāju, — saimniece neesot mājās, tas teica, viņa esot aizgājusi pie kādas slimnieces.

Viņš jāja pa šauru, zālainu taciņu starp divām vecām sētām. Jauns lapkoku mežs klāja mālaino nogāzi kalnpus un lejpus viņa ceļam līdz pašai upei, kas pavasarīgi ūdenīga brāzās projām ielejā. Viņš jāja pret sauli, un koku gleznās zaļās lapiņas vizēja pie zariem kā zelta liesmiņas, bet meža dziļumā jau krita tumšas, vēsas ēnas uz apzēlušo zemi.

Kādu gabalu nojājis, viņš redzēja pavīdam ezeru, kurā tumši atspulgojās pretējais krasts un zila debess ar baltiem vasaras mākoņiem, kas, ūdenim virmojot, kusa un gaisa. Tālu, tālu lejpus jājamā ceļa atradās nelielas mājas zaļu, puķēm izraibotu pļavu vidū. Sētienā stāvēja vairākas sievas baltiem lakatiem galvā, bet Kristīnes starp viņām nebija.

Mazliet atstatu no sievām viņš ieraudzīja viņas zirgu, kas kopā ar citiem ganījās aplokā. Ceļš viņa priekšā ienira zaļas krēslas alā, un tur, kur tas atkal sāka vīties augšup pa nākamo nogāzi, viņa stāvēja pie sētas zaļa koka paēnā un klausījās putnu dziedāšanā. Viņš redzēja viņas šmaugo, melno augumu, kas bija pārliecies pār žogu uz meža pusi, baltoja tikai galvauts un vienas rokas dilbs. Viņš pierāva pavadu un tuvojās viņai soli pa solim, bet, piejājis klāt, redzēja, ka tas ir tikai veca bērza stumbrs.

Nākamās dienas vakarā, kad viņa ļaudis to ar laivu veda uz pilsētu, priesteris pats piesēdās pie airiem. Sirds viņam krūtīs likās stipra un it kā no jauna piedzimusi. Tagad vairs nekas nespēja grozīt viņa nodomu.

Tagad viņš zināja, kas viņu bija saistījis pie pasaules: nenoslāpējamas ilgas, kuras tas sevī bija nesis kopš zēna gadiem. Viņš bija gribējis iegūt cilvēku labvēlību. Viņš bija bijis labdarīgs un laipns pret maziem ļaudīm, bija ar tiem jokojies, lai tiktu labi ieredzēts. Būdams pilsētā kopā ar citiem priesteriem, viņš bija gan ļāvis spīdēt savām zināšanām, bet pazemīgi un ar mēru, lai viņiem patiktu. Viņš bija bijis piekāpīgs pret Eilivu Kortinu, tādēļ ka tas draudzējās ar viņa tēvu un tādēļ ka viņš zināja, kādi cilvēki Eilivam ir tīkami. Viņš bija bijis mīlīgs un laipns pret Ormu, lai viņam tiktu mazliet no tās mīlestības, ko zēns loloja pret untumaino tēvu. Un viņš bija bijis stingrs un prasīgs pret Kristīni, noskārzdams, ka viņai vajadzīgs kaut kas nešķobīgs, kad tā tvēra pēc balsta, kāds, kas neved uz maldu takām, kad tā nāca un gribēja būt klausīga.

Bet tagad viņš saprata: daudz vairāk viņš bija centies iegūt Kristīnes uzticību sev nekā stiprināt viņas uzticību dievam …

Erlens šovakar bija atradis īstos vārdus. «Nevis mans brālis, bet visu cilvēku brālis.» Tas bija apkārtceļš, pa kuru bija jāiet, iekām viņa brāļa mīlestība jebkādam varēja līdzēt.

Divas nedēļas vēlāk viņš bija sadalījis savu īpašumu starp saviem radiem un baznīcu un ieģērbies predikantu brāļu ordeņa tērpā. Un nupat pavasarī, kad visus prātus tik ļoti sabangoja briesmīgā nelaime, kas bija piemeklējusi zemi — zibens bija iespēris Kristus baznīcā Nīdārūsā un pa pusei nopostījis šo svētā Ulava mājokli —, Gunulfam bija izdevies iegūt virsbīskapa atbalstu savam senajam nodomam. Kopā ar brāli Ulavu Juna dēlu, kas, tāpat kā viņš, bija svaidīts priesteris, un trim jaunākiem mūkiem, no kuriem viens bija no Nīdārūsas un divi no predikantu brāļu ordeņa Bjergvīnē, viņš tagad devās uz ziemeļiem, lai nestu svētā vārda gaismu nelaimīgiem pagāniem, kas kristīgas valsts robežās dzīvoja un mira tumsībā.

Kristus — krustā sistais! Nu es esmu atdevis visu, kas spēja mani saistīt. Arī pats sevi es nododu tavās rokās, ja tu uzskati mani par cienīgu ar savu dzīvību izpirkt sātana vergus. Pieņem mani, lai es sajēdzu, ka esmu tavs vergs, jo tad arī tu piederēsi man… Tad jau laikam atkal reiz — atkal reiz viņa sirds krūtīs dziedātu un gavilētu, tāpat kā tā bija dziedājusi un gavilējusi toreiz, kad viņš staigāja pa zaļajiem klajumiem pie Romas pils no vienas svētceļnieku baznīcas uz otru — «es piederu viņam, ko es mīlu, un pēc viņa kāro mans prāts» …

Tā viņi tur gulēja mazajā velēnu būdā, abi brāļi, katrs uz sava sola un domāja, kamēr aizdomājās līdz miegam. Pavardā starp viņiem vēl tik tikko kvēloja ogles. Viņi aizdomājās aizvien tālāk projām viens no otra. Un nākamajā dienā viens devās uz ziemeļiem, otrs uz dienvidiem.

Erlens bija apsolījis Hafturam Greutam aizbraukt uz Gūdoju un aizvest uz dienvidiem viņa māsu. Tā bija apprecējusies ar Bordu Osulfa dēlu Lensvīkā — viņš bija ari Erlena radinieks, kaut gan ļoti tāls.

Pirmajā rītā, kad «Margigra» viegla vēja uzpūstām burām brauca laukā no Gūdojas līča pretī zilajiem kalnājiem, Erlens stāvēja uz klāja kuģa pakaļgalā. Ulfs Haldūra dēls vadīja stūri. Te uznāca arī Suniva uz klāja. Apmetņa kapuce tai bija nokritusi pār pleciem, un vējš pūta atpakaļ viņas galvautu, tā ka tapa redzami cirtainie mati, kas bija dzelteni kā saule. Viņai bija tādas pašas acis kā brālim — spridzīgas, jūras zilumā — un tikpat skaista seja, tikai ļoti teteraina, tāpat ka mazas, apaļās rokas.

Kopš paša pirmā vakara, kad Erlens viņu Gūdojā bija redzējis, viņš zināja, ka tas Sunivu pazīst un ka tā pazīst viņu. Kad viņu skati sastapās, viņi tūdaļ novērsa acis, un abiem bija pazagšus jāpasmaida. Sunivu

Ulava meitu Erlens varēja paņemt ar pliku roku, un viņa gaidīt gaidīja, lai viņš to darītu.

Tā stāvot ar viņas roku savējā — Erlens bija palīdzējis Sunivai tikt uz klāja —, viņš neviļus ieskatījas Ulfa rupjajā, tumšajā sejā. Ulfs taču laikam arī to zināja. Erlens dīvainā kārtā sakaunējās, jūtot uz sevi vērstu šā vīra skatu. Un vienā acumirklī viņš atcerējās visu, kam tik šis viņa radinieks un ieroču nesējs bija bijis līdzzinātājs, ikvienu trakulību, kurā viņš bija meties iekšā kopš pašiem pirmajiem jaunības gadiem. Ulfam nemaz nevajadzēja viņu ar tādu smīnu uzlūkot — viņam nemaz nebija nodomā pieiet šai sievietei tuvāk, nekā tikums un gods to atļāva, tā viņš pats sevi mierināja. Viņš taču tagad bija pietiekami vecs un tik daudz mācījies no visādām neveiksmēm, ka viņu mierīgi varēja laist uz Holūgalani, — viņš vairs neiepīsies neprātībās ar citu vīru sievām. Viņam tagad pašam bija sieva, un viņš Kristīnei bija bijis uzticīgs no pirmās dienās, kad bija viņu ieraudzījis, līdz šim brīdim. Šo to, kas tur ziemeļos bija gadījies, neviens prātīgs vīrietis neliks vērā. Bet citādi viņš uz sievietēm nemaz nebija paskatījies — ar tādām acīm. To viņš pats zināja — ar norvēģieti un pie tam vēl ar sev līdzīgu — nē, viņa sirdij ne brītiņu nebūtu miera, ja viņš Kristīni tādā veidā piekrāptu. Bet šis ceļojums uz dienvidiem ar šo te uz kuģa gan bija pārdrošs.

Mazliet līdzēja tas, ka sataisījās nelabs laiks, tā ka viņam gadījās cits, ko darīt, nekā ķircināties ar šo sievieti. Dīrojā viņam vajadzēja izmest enkuru un dažas dienas nogaidīt. Un, ķamēr kuģis bija krastā, notika kaut kas tāds, kas stipri vien samazināja Sunivas kundzes pievilcību viņa acīs.

Erlens, Ulfs un daži kuģa ļaudis gulēja tai pašā telpā, kur Suniva un viņas kalpones. Kādu rītu Erlens tur bija palicis viens, bet kundze vēl nebija piecēlusies. Suniva viņu sauca — tā esot gultā pazaudējusi zelta gredzenu. Viņam vajadzēja iet palīgā meklēt. Viņa, vienā kreklā, uz ceļiem izmetusies, rāpoja apkārt pa gultu. Atkal un atkal viņi pagriezās viens pret otru, un ikreiz viņu acīs parādījās blēdīgs smaids. Tad viņa Erlenu satvēra… Jā, viņš pats jau nu arī nebija necik pieklājīgi uzvedies, laiks un vieta to neprasīja, bet viņa bija tik nekaunīga un tik nekautrīgi gribīga, ka viņš uz rāvienu atsala. Aiz kauna notvīcis, viņš novērsās no šīs sejas, kuras vaibsti bija saslābuši aiz smiekliem un pārgalvības. Bez jebkāda iegansta no viņas atbrīvojies, viņš izgāja laukā un aizsūtīja pie kundzes viņas kalpones.

Velns parāvis, viņš taču nebija nekāds žurkulēns, ko varēja noķert gultas salmos. Pavest — tas bija viens, bet ļaut sevi pavest — tas bija kas cits. Bet viņam nāca arī smiekli — te nu viņš stāvēja, no skaistas sievas aizbēdzis, tāpat kā tas viņlaiku ebrejs Jāzeps. Jā, šis tas jau nu notiek gan — tiklab uz jūras, kā uz sauszemes.

Nē, kundze Suniva… Ak, viņam bija jādomā par vienu — par vienu, kuru viņš pazina. Tā nāca, lai ar viņu satiktos klejojošu karavīru mājvietā, un viņa nāca tik tikli un tik cēli, it kā karaļdzimtas jaunava nāktu uz baznīcu. Mežos un šķūņos tā viņam bija piederējusi — lai dievs piedod grēku, viņš aizmirsa viņas kārtu un godu. Arī viņa savu godu viņa dēļ bija aizmirsusi, bet to galīgi pamest viņa nespēja. Viņas dzimtas tikumi viņā bija dzīvi, kaut arī tā par savu dzimtu nedomāja.

Lai dievs tevi svētī, manu Kristīn, un lai dievs man palīdz, uzticību, ko es tev solīju paslepen un pie baznīcas durvīm, es nelauzīšu — vai arī es neesmu vīrs. Tā ir.

Pie Irjaras viņš kundzi Sunivu izsēdināja malā, jo tur viņai dzīvoja radi. Vislabākais bija tas, ka viņa šķiroties nešķita pārāk aizkaitināta. Viņam nebija jānokar galva un jānolaiž dūša kā mūkam. Viņi jau bija savu laiku pajokojuši. Atvadoties viņš Sunivas kundzei uzdāvināja vairākas dārgas kažokādas apmetnim, un viņa apsolījās, ka viņš to dabūšot redzēt tajā ietērptu. Jādomā, ka viņi šad tad vēl satiksies. Nabadzīte, viņas vīrs vairs nebija jauns un turklāt vēl bija vārgulīgs .

Bet Erlens jutās laimīgs, ka viņam — pārbraukušām pie sievas — nebūs nekā no tās, ko slēpt, un viņš sevī lepojās ar savu pārbaudīto pastāvību. Un viņš bija gluži stulbs un traks aiz ilgām pēc Kristīnes — viņa tomēr bija visskaistākā, visjaukākā puķe un roze, un tā piederēja viņam!

Kristīne stāvēja jūras krastā, lai viņu sagaidītu, kad Erlens pie Birgsī izkāpa malā. Zvejnieki bija atnesuši uz Vigu tādas vēstis, ka Erlena kuģis redzēts pie Irjaras. Abus vecākos dēlus un Margretu Kristīne bija paņēmusi līdzi, un mājās viss bija sarīkots mielastam, jo Erlena pārbraukšanu bija nodomāts svinēt kopā ar radiem un draugiem.

Kristīne bija kļuvusi tik skaista, ka Erlenam aizrāvās elpa, viņu ieraugot. Bet viņas izskats tomēr bija mainījies. Meitenīgais, kas viņai bija piemitis pēc ikvienām pārciestām dzemdībām, — trauslais, vārīgais — bija izgaisis, viņa vairs nebija mūķene zem sievas linauta. Viņa bija jauna ziedoša sieva un māte. Viņas apaļie vaigi sārtin sārtoja starp lakata baltajiem stūriem un krūtis, uz kurām vizuļoja ķēdes un sprādzes, bija kuplas un tvirtas. Zem jostas, pie kuras karājās atslēgas un apzeltīta maksts ar nazi un šķērēm, veidojās gurni — platāki un mīkstāki nekā agrāk. Jā, jā, viņa bija kļuvusi tikai skaistāka — viņa vairs neizskatījās tāda, kuru varētu tik viegli aizpūst projām no viņa uz debesīm. Pat lielās, šaurās rokas bija baltākas un pilnīgākas.

Nakti viņi pārlaida Vigā, klostera priekšnieka namā. Un, kad otrā dienā bija jādodas mājup, šoreiz kopā ar viņu uz mielastu Hūsabijā jāja jauna, līksma Kristīne, sārta kā roze un bezspēcīga un maiga aiz laimes.

Bija piekrājies tik daudz nopietnu jautājumu, kurus Kristīnei vajadzēja pārrunāt ar savu vīru, kad tas bija atgriezies mājās. Simttūkstoš jautājumu par bērniem, visādas raizes Margretas dēļ un tad vēl viņas nodomi sakarā ar māju uzkopšanu. Bet tas viss turpat palika dzīru virpulī.

Viņi jāja no vienām dzīrēm uz otrām, un Kristīne Erlenu pavadīja, kad tas kā novada pārvaldnieks devās savās dienesta gaitās. Viņš tagad Hūsabijā turēja vēl vairāk ļaužu, viņš un viņa pilnvarotie un uzticības vīri pastāvīgi sūtīja vēstules un ziņnešus šurp un turp. Erlens aizvien bija priecīgs un pārgalvīgs — kurš tad vēl tik labi derot par pārvaldnieku kā viņš, kas esot saskrējies gandrīz ar ikvienu valsts un baznīcas likuma paragrāfu! Laba mācība tik drīz neaizmirstoties. Viņam bija viegla un vērīga galva, un pusaudža gados viņš bija ieguvis labu izglītību. Tagad to visu varēja likt lietā. Viņš iemanījās pats lasīt vēstules un salīga kādu islandieti sev par rakstvedi. Senāk viņš tikai bija paspiedis savu zīmogu zem rakstiem, kurus citi tam nolasīja priekšā, un uz rakstu rindām viņš nebija gribējis ne paskatīties. To Kristīne pati bija ievērojusi, pēdējos divos gados iepazīstoties ar visu, kas atradās viņa rakstu lādēs.

Tagad Kristīni bija pārņēmusi tāda vieglprātība, kādu tā agrāk nekad nebija izjutusi. Viņa kļuva dzīvāka un, iedama ļaudīs, nebija vairs tik klusa, jo apzinājās, ka ir ļoti skaista. Turklāt viņa pirmo reizi jutās pilnīgi spirgta un vesela, kopš tā bija precējusies. Un vakaros, kad viņi kopā ar Erlenu gulēja svešā gultā kādu lielmāju augšstāvā vai zemnieku istabā, viņi čukstēja un smējās un zobojās par cilvēkiem, kurus bija sastapuši, un par jaunumiem, ko bija dzirdējuši. Erlenam bija vaļīgāka mute nekā jebkad, un šķita, ka viņš cilvēkiem patīk vēl labāk nekā senāk.

Kristīne to ievēroja pie pašas bērniem — tie aiz sajūsmas lēca vai gaisā, kad tēvs vienu otru reizi ar viņiem nodevās. Nokve un Bjergulfs tagad rotaļājās vairs tikai ar stopiem, šķēpiem un cirvjiem. Tā nu reizēm pagadījās, ka tēvs, iedams pa pagalmu, apstājās, viņos nolūkojās un tos pamācīja:

— Tā ne, mans dēls, tā jātur ierocis! — Viņš pārgrozīja mazās dūrītes tvērienu un salika pirkstiņus pareizā stāvoklī. Tad zēni aiz prieka bija kā ārmaņā.

Abi vecākie dēli bija nešķirami. Bjergulfs bija vislielākais un stiprākais no bērniem, vienā augumā ar Nokvi un resnāks par viņu, kaut gan tas bija pusotra gada vecāks. Bjergulfam bija ļoti cirtaini, pavisam melni mati, maza, plata, bet skaista seja un tumšzilas acis. Kādu dienu Erlens nobažījies jautāja mātei, vai viņa zinot, ka Bjergulfs ar vienu aci labi neredzot — viņš ari mazdrusciņ šķielējot. Kristīne teica, viņa nedomājot, ka tas esot kas nopietns, gan jau tas ar gadiem pāriešot. Tā nu bija iznācis, ka viņa ar šo bērnu bija vismazāk nodarbojusies — viņš bija piedzimis, kad viņa vēl bija nogājusies, kopdama Nokvi, un ļoti drīz pēc tam bija sekojis Geute. Bjergulfs bija pats spēcīgākais no visiem, laikam arī gudrākais, bet mazrunīgs. Erlens šo dēlu mīlēja visvairāk.

Pašam to neapzinoties, viņš juta mazu nepatiku pret Nokvi, tādēļ ka šis zēns bija nācis negaidīts un valkāja viņa tēva vārdu. Un Geute nebija tāds, kādu viņš to bija iedomājies . . . Puisēnam bija varen liela galva, un tas arī bija saprotams, jo divus gadus šķita augam tikai viņa galva, — tagad arī locekļi auga augumā; Viņa prāts bija labi attīstījies, bet viņš runāja ļoti lēnām, jo, runājot ātri, sāka stomīties un raustīt valodu, un tad Margreta viņu ņēma smieklā. Kristīne šo dēlu ļoti lutināja, lai gan Erlens noprata, ka kaut kādā ziņā vecākais bija viņas mīlulis, bet Geute bija bijis tik nīkulīgs, un tad viņš mazliet bija atsities viņas tēvā ar saviem linu krāsas matiem un tumšpelēkajām acīm. Un Geute savai mātei bija ļoti pieķēries. Viņš jutās drusku vientuļš, tā dzīvodams starp abiem vecākajiem brāļiem, kas vienmēr turējās kopā, un dvīņiem, kas vēl bija tik mazi, ka neatstājās no savām auklēm.

Kristīnei tagad bija mazāk vaļas nodoties saviem bērniem, un viņai, tāpat kā citām sievām, vajadzēja tos biežāk pamest kalpoņu uzraudzībā, bet nu jau abi vecākie labprātāk kavējās pagalmā pie vīriešiem. Tagad viņa tos vairs neturēja aizvien prātā ar kādreizējo slimīgo mīlestību, bet ar tiem smējās un rotaļājās, ja viņai atlika kāds brītiņš laika tos pulcēt ap sevi.

Ap gadu miju Hūsabijā pienāca vēstule ar Lavransa Bjergulfa dēla zīmogu. Tā bija viņa paša rokas rakstīta un atsūtīta ar Orkedāles priesteri, kas bija bijis dienvidos, tā ka vēstule bija divus mēnešus veca. Vissvarīgākā ziņa bija tā, ka Lavranss savu meitu Ramborgu bija saderinājis ar Formūmaju īpašnieku Simonu Andresa dēlu. Kāzas turēšot pavasarī ap Krusta misas laiku.

Kristīne bija ārkārtīgi pārsteigta. Bet Erlens teica, viņš gan reizēm esot iedomājies, ka tā varētu notikt — it īpaši toreiz, kad viņš esot dzirdējis, ka Sīmons Darre palicis atraitnī un pēc vecā Andresa Gudmuna dēla nāves apmeties savās mājās Sīlas apgabalā.

V

Sīmonam Darrem likās, ka tā vajag būt, kad viņa tēvs tam sarunāja Lavransa Bjergulfa meitu par sievu. Viņa dzimtā aizvien bija bijis tāds paradums, ka šādas lietas nokārto vecāki. Viņš ļoti nopriecājās, redzēdams, cik līgava ir skaista un piemīlīga. Jāsaka, tas arī nekad nebija spējis iedomāties, ka viņš varētu nesatikt ar sievu, kuru tēvs tam izraudzījis. Kristīne un Sīmons labi derēja kopā tiklab pēc gadiem, kā arī pēc mantas stāvokļa un izcelšanās. Kaut arī Lavranss bija no mazliet augstākas cilts, toties Sīmona tēvs bija bruņinieks un kalpojis karalim Hokunam, kamēr Lavranss aizvien bija dzīvojis klusu lauku dzīvi savās mājās. Un Sīmons allaž bija novērojis tikai to, ka precēti ļaudis labi saprotas, ja tie ir vienas kārtas.

Tad nāca tas vakars Finsbrekas augšklētī, kad ļaudis grasījās iznievāt nevainīgo jauno meiteni. No tā brīža Sīmons zināja, ka tas savu līgavu mīl vairāk — ne tikai tik, cik pienākas. Viņš daudz par to nedomāja, bet jutās priecīgs. Viņš redzēja, ka meitene ir bikla un kautra, tomēr arī par to viņš tālāk nepadomāja. Tad nāca laiks galvaspilsētā, kad viņam par to visu bija jādomā, un tad tas vakars Brinhilas Flūgas augšistabā.

Viņš jutās kaut kur iepinies, par ko līdz šim bija domājis, ka tas nemaz nevarētu gadīties — šajos laikos starp labdzimtīgiem, godīgiem cilvēkiem. Apmulsis un sastulbis viņš izstreipuļoja ārā no savām derībām, bet izturēties izturējās nosvērti, mierīgi un vēsi, kad viņš to visu pārrunāja ar savu tēvu un ar viņas tēvu.

Tā Sīmons bija atkāpies no savas dzimtas paradumiem, un tad viņš izdarīja vēl ko tādu, kas arī nebija dzirdēts viņa ģimenē: nemaz neapspriedies ar savu tēvu, viņš precēja pēc bagātās, jaunās atraitnes Manvīkā. Viņš tīri vai apžilba, atskārzdams, ka viņš kundzei Halfrīdai patīk, — viņa bija daudz bagātāka un augstciltīgāka par Kristīni — Tunsbergas barona Tūres Hokuna dēla meita, bruņinieka Fina Aslaka dēla atraitne, un viņa bija skaista, un visa viņas izturēšanās bija tik smalka un cēla, ka viņa paša aprindu sievietes tai blakus šķita tikai tādas zemnieku bābas — visas no vietas. Velns parāvis — viņš gribēja viņiem visiem parādīt, ka var dabūt visraženāko sievu. Gan mantas un bagātības ziņā, gan arī citādi Halfrīda bija noteikti pārāka par to tronheimieti, kas Kristīni bija iedzinis kaunā. Un atraitne — arī tas bija tā, kā vajag; tur viss bija skaidrs — lai nu vēl pats velns notic jaunavām…

To Sīmons bija piemācījies klāt, ka dzīvot pasaulē nav nemaz tik vienkārši, kā viņš bija iedomājies, dzīvodams mājās. Tur visu, itin visu noteica tēvs, un viņa spriedums aizvien bija pareizs. Sīmons bija gan bijis karaļa pavadonis, kādu laiku nokalpodams par pāžu, un viņš bija arī drusku paskolojies pie tēva mājas priestera, tātad varēja gadīties, ka viņam šis tas, ko sacīja tēvs, likās mazliet novecojis. Reizēm viņš runāja arī pretī, bet tikai tā pa jokam, un to arī visi uztvēra kā joku.

— Kas tam Sīmonam par gudru galvu! — smējās tēvs un māte, un brāļi, un māsas, kas kungam Andresam nekad nepretojās. Un viss palika tā, kā tēvs bija noteicis. Un arī pašam Sīmonam tas likās pareizi.

Tajos gados, kad tas kā Halfrīdas Erlinga meitas vīrs dzīvoja Manvīkā, viņš ar katru dienu spēcīgāk izjuta to, ka dzīve var būt daudz grūtāka un sarežģītāka, nekā Andress Gudmuna dēls to jebkad bija spējis iztēloties.

Ka viņš nevarētu sadzīvot ar tādu sievu, kādu bija dabūjis, to viņš nekad nebūtu varējis iedomāties. Savas sirds dziļumos viņš bija sāpīgi izbrīnījies, redzot savu sievu augu dienu rīkojamies pa māju — tik daiļu ar savu maigo acu izteiksmi un muti, kas bija tik jauka, kad tā bija ciet, — viņš nebija redzējis nevienu sievieti, kas tik iznesīgi prata valkāt savas drānas un savas rotas. Bet nakts melnajā tumsā riebums pret sievu sagrauza visu viņa jaunību un spirgtumu — viņa bija slimīga, viņas elpa bija smacīga, viņas glāsti tam derdzās. Un tad viņa bija tik laba, ka vīrs sajuta izmisuma pilnu kaunu, un tomēr viņa tam bija pretīga.

Un tad vēl tas — viņi necik ilgi nebija precējušies, kad Sīmons jau noprata, ka viņa tam nekad nedzemdēs dzīvu, līdz galam iznēsātu bērnu. Viņš noprata, ka viņa pati par to bija vēl daudz vairāk noskumusi. Viņam iedūrās kā nazis sirdī, iedomājoties viņas likteni. Viņam šis tas bija nācis ausīs: tas viss esot tādēļ, ka kungs Fins savas laulības laikā Halfrīdai esot sitis un spēris ar kāju, tā ka viņai vairākkārt piemeties nelabums. Tas esot bijis neprātīgi greizsirdīgs uz savu jauno, skaisto sievu. Viņas radi vēlējušies, lai viņa aizejot no vīra, bet Halfrīdas domas bijušas tādas, ka kristīgas sievas pienākums esot palikt pie sava laulātā drauga, lai tas būtu šāds vai tāds.

Bet, ja Halfrīda viņam nedzemdēs bērnus, tad viņam ik dienas būs jājūt: tā ir viņas zeme, uz kuras mēs dzīvojam, tā ir viņas manta, kuru es pārvaldu. Sīmons to pārvaldīja ar prātu un apdomu. Bet šajos gados viņā izauga ilgas pēc Formūmājām, pēc savas tēvmātes dzimtās sētas, kam viņš jau sen bija izraudzīts par mantinieku pēc tēva nāves. Viņam šķita, ka Gudbransdālē viņš jūtas gandrīz vairāk tā kā mājās nekā Reumarīkē.

Ļaudis viņa sievu joprojām dēvēja par kundzi Halfrīdu, kā viņi to bija saukājuši viņas pirmā vīra — bruņinieka dzīves laikā. Tas Sīmonā vēl vairāk pastiprināja sajūtu, ka viņš Manvīkā ir tikai pārvaldnieks.

Un tad kādu dienu viņi divi vien sēdēja istabā, Sīmons un viņa sieva. Viena no kalponēm, nokārtojusi kādu darīšanu, taisni gāja ārā pa durvīm. Halfrīda tai noskatījās pakaļ.

—   Es nezinu, — viņa teica, — ka tikai Jūrunna šovasar nav tādu ļaužu …

Sīmons sēdēja ar šaujamo stopu klēpī un rīkojās ar atslēgu. Viņš apmainīja skrūvi, aplūkoja atsperi un atbildēja, galvu nepacēlis:

—   Jā. Un bērns ir mans.

Sieva nekā neteica. Kad viņš pēc brīža uz to paskatījās, tā sēdēja un šuva, savā darbā iegrimusi, tāpat kā viņš pirmāk bija iegrimis savējā.

Sīmons ļoti nožēloja — nožēloja, ka tā bija sāpinājis savu sievu, un nožēloja, ka bija ielaidies ar kalponi, un viņš dusmojās pats uz sevi, ka bija atzinies par tēvu. Viņš to nemaz tik droši nezināja — Jūrunna bija viegli paņemama. Taisnību sakot, viņa tam nekad nebija patikusi. Viņa bija neglīta, bet mutīga, un ar viņu varēja labi parunāt, un tā bija bijusi viņa, kas pērnziem vakara vēlumā saimnieku aizvien bija gaidījusi pārnākam. Viņš ar savu atbildi bija pārsteidzies, būdams tādās domās, ka sieva žēlosies un viņam piemetīs vainu. Tas bija aplam domāts, viņam taču bija jāzina, ka Halfrīda jau aiz pašlepnuma klusēs. Bet, kas padarīts, tas padarīts — atkāpties no saviem vārdiem viņš vairs negribēja. Un tā viņam bija jāuzņemas vaina, vai nu viņš bija, vai nebija savas kalpones bērna tēvs.

Halfrīda šo notikumu pieminēja tikai pēc gada. Viņa jautāja vīram, vai tam esot zināms, ka Jūrunna aizprecēšoties uz Borgu. Sīmons to, protams, zināja, jo pats bija Jūrunnai sagādājis pūru. Un, kur palikšot bērns, sieva vaicāja. Pie mātes vecākiem, tur, kur tas jau tagad esot, atbildēja Sīmons. Un tad viņa teica:

—  Manuprāt, izskatītos labāk, ja tava meita uzaugtu šeit — tavās mājās.

—   Tu domā, tavās mājās? — jautāja Sīmons.

Sievas vaibsti viegli nodrebēja.

—   To taču tu zini, mans vīrs, ka tu šeit Manvīkā esi kungs, kamēr vien mēs abi esam dzīvi, — viņa atbildēja.

Sīmons piegaja sievai klat un uzlika savas rokas tai uz pleciem:

—  Ja tā būtu, Halfrīd, ka tu varētu to panest — redzēt šo bērnu te pie mums, tad es tev teiktu lielu paldies par tavu augstsirdību.

Sīmonam bērns nepatika. Viņš to dažas reizes bija redzējis — meitene bija diezgan neglīta, un viņš nevarēja tajā saskatīt nekādu līdzību nedz ar sevi, nedz ar saviem radiem. Vairāk nekā jebkad viņš bija pārliecināts, ka nav šā bērna tēvs. Un viņš saskaitas no visas tiesas, kad dabūja zināt, ka Jūrunna, neprasījusi viņam atļauju, likusi meiteni nokristīt par Arnjerdu — viņa mātes vārdā. Bet tagad bija jānotiek Halfrīdas prātam. Viņa atveda bērnu uz Manvīku, sarunāja tam aukli un pati rūpējās, lai viņam nekā netrūktu. Ja bērns gadījās viņas tuvumā, viņa ne vienreiz vien to paņēma klēpī un ar to nodevās — laipni un mīlīgi. Un, jo biežāk Sīmons mazo redzēja, jo vairāk tā viņam iepatikās — viņš bija liels bērnu draugs. Tagad tam arī šķita, ka Arnjerda ir drusku līdzīga viņam pašam. Varēja jau gan domāt, ka Jūrunna bija bijusi pietiekami gudra un turējusies rāma pēc tam, kad pats saimnieks tai bija pienācis patuvāk … Tad jau laikam Arnjerda tiešām bija viņa meita, un tas, ko Halfrīda bija likusi viņam darīt, bija vislabākais un godprātīgākais.

Kad viņi piecus gadus bija precējušies, Halfrīda dzemdēja savam vīram veselīgu zēnu. Viņa aiz laimes starot staroja, bet tūlīt pēc radībām tik grūti sasirga, ka visiem bija skaidrs — viņai jāmirst. Un tomēr viņas prāts bija mierīgs, kad tā pēdējo reizi uz brītiņu bija pie samaņas.

— Nu tu te Manvīkā dzīvosi un valdīsi, Sīmon, par svētību savai un manai dzimtai, — viņa teica savam vīram.

Pēc tam karstums pieņēmās ar tādu spēku, ka Halfrīda vairs neko neapjauta, un tā viņai, esot virs zemes, vairs nebija jāpacieš lielās bēdas — dzirdēt ziņu par sava dēlēna nāvi. Tas nomira dienu agrāk par savu māti. Un viņās mājās tā laikam nekādas bēdas nesajuta, bet tikai priecājās, ka viņu abu Erlings ir pie viņas, nodomāja Sīmons.

Sīmons vēlāk atcerējās, ka tajā naktī, kad abi līķi bija noguldīti mājas augšstāvā, viņš pats bija stāvējis pārkarus pār sētu, kas ieskāva tīrumu kalnpus fjorda. Tas bija neilgi pirms Juna misas, un nakts bija tik gaiša, ka pilnā mēness spīdums tikpat kā nemaz nebija sajaušams. Jūra bija spoža un bāla, un ūdens piekrastē klusu gulkstēja un šļakatoja. Sīmons necik ilgāk par stundu nebija gulējis kopš tās nakts, kad zēns bija piedzimis, — tas viņam tagad likās tik sen, un viņš bija tik pārguris, ka gandrīz nemaz nejuta sēras.

Toreiz viņam bija divdesmit septiņi gadi.

Kad vasarā dalīja Halfrīdas mantojumu, Sīmons Manvīku atdeva Stigām Hokuna dēlam, Halfrīdas tēva brāļadēlam. Viņš pats pārvācās uz Difrīnu un palika tur visu ziemu.

Vecais kungs Andress gulēja uz gultas ar ūdenskaiti un daudzām citām likstām un vainām. Ar viņu gāja uz beigām, un viņš bieži gaudās — pēdējā laikā arī viņam dzīve nebija bijusi viegla. Viņa skaistajiem, daudzsološajiem bērniem nebija tā pašķīries, kā viņš bija domājis un gribējis. Sīmons sēdēja pie tēva gultas un ļoti pūlējās uzņemt senāko laiku rāmo un joku pilno valodu, bet vecais pastāvīgi vaimanāja. Helga Sakses meita, kuru Girds bija apņēmis par sievu, bija tik smalka, ka pati vairs nezināja, kādas neprātības izgudrot, — Girds pats savās mājās nedrīkstēja ne iežagoties neprasījis sievai atļauju. Un tad šis Tūrgrims, kas savam sievastēvam vienā baltā gabalā žēlojās! Nekad Tūrgrims nebūtu dabūjis viņa meitu, ja kungs Andress būtu zinājis, cik nejēdzīgs ir šis cilvēks, kas nejaudāja ne dzīvot, ne mirt. Astrija nejuta nekādu prieku ne par savu jaunību, ne par savu bagātību, kamēr viņas vīrs bija dzīvs. Sigrija staigāja apkārt nospiesta un bēdu sagrauzta — Andresa mīļā meitene nemācēja vairs ne smieties, ne smaidīt. Kādēļ viņai bija bērns un Sīmonam nebija neviena! Kungs Andress — vecs un vārgs, un nelaimīgs — raudāja. Gudmuns bija pretojies visām tēva ieteiktajām precībām, un tēvs bija kļuvis tik vecs un tik nevarīgs, ka bija ļāvis zēnam noiet pavisam no grauda …

Bet visa nelaime bija sākusies ar to, ka Sīmons un tā lejinieku meiča bija saslējušies pret saviem vecākiem. Un tā bija Lavransa vaina — lai cik brašs vīrs viņš bija vīru pulkā, savu sieviešu priekšā viņam ļodzījās ceļi. Skuķis laikam bija kliedzis un brēcis — un šis tūlīt bija padevies un laidis ziņu tam apzeltītam mauciniekam Tronheimā, kurš nespēja pagaidīt pat ne tik ilgi, kamēr tam līgava bija pielaulāta. Bet, ja Lavranss būtu bijis kungs savās mājās, tad viņš, Andress Darre, būtu parādījis, ka prot iedzīt prātu tādam bezbārdas kucēnam kā savam dēlam. Kristīne Lavransa meita, tā gan dabūja bērnus — ik pa vienpadsmit mēnešiem vienu spārdelīgu dēlu — tā viņš bija dzirdējis . . .

— Tas iznāk dārgi, tēvs, — smējās Sīmons. — Tad mantojums pārāk jāsadala. — Viņš paņēma Arnjerdu un iesēdināja to sev klēpī — meitene nupat kā bija ietipinājusi istabā.

—   Jā, tā tur nebūs par iemeslu, ka tavu mantojumu sadalīs pārāk sīkās daļās, lai kas to dalītu pēc tavas nāves, — dusmīgi noteica kungs Andress. Viņš mazmeitu savā ziņā labi ieredzēja, bet viņam kremta, ka Sīmonam bija gadījies bandu bērns. — Vai tu esi padomājis par jaunām precībām, Sīmon?

—   Lai nu Halfrīda kapā kaut cik atdziest, tēv, — teica Sīmons, noglāstīdams meitenes palsos matus.

—Gan jau es atkal apprecēšos, nav taču tāda steiga. Tad tas paņēma šaujamo stopu un slēpes un aizgāja

uz mežu, lai mazliet atgūtu elpu. Viņš lika suņiem pa sērsnu sekt pēdas alnim un šāva medņus koku galotnēs, pārgulēja naktis ganu mājās Difrīnas mežos, un viņam likās labi būt vienam.

Te ārā uz sērsnas ieskrapstējās slēpes, suņi riedami uztrūkās no miega, un ārpusē tiem atbildēja citi suņi. Sīmons atvēra durvis zilajai mēness naktij un Girdam, kas ienāca būdā — garš un slaiks, un skaists, un mierīgs. Viņš tagad izskatījās jaunāks par Sīmonu, kas vienmēr bija bijis miesās apaļš un pēdējos gados Manvīkā bija kļuvis vēl labu tiesu svarīgāks.

Abi brāļi apsēdās, nolika somu ar ēdamo vidū un ēda un dzēra, raudzīdamies pavarda ugunī.

—   Tu jau laikam gan esi nopratis, ka Tūrgrims sacels lielu brēku, kad tēvs būs nomiris, — teica Girds.

—   Viņš Gudmunu dabūjis savā pusē, tāpat arī Helgu. Viņi Sigrijai nenosliec pilnu māsas tiesu …

—   Jā gan. Bet māsas tiesa viņai jāsaņem — tas mums abiem gan būtu jāpanāk, brāl.

—   Vislabākais būtu, ja to pirms savas nāves vēl nokārtotu tēvs, — domāja Girds.

—   Nē, lai tēvs aiziet mierā, — atteica Sīmons.

—   Gan jau mēs, tu un es, to paveiksim — pasargāsim savu māsu, lai tie citi nevarētu viņai novilkt ādu, tādēļ ka tā iestigusi tādā nelaimē …

Kunga Andresa Darres mantinieki šķīrās sīvā naidā. Girds bija vienīgais, kam Sīmons, atstājot tēvmājas, pateica ardievu. Viņš zināja, ka brālim ar savu sievu tagad nebūs vieglā diena. Sigriju Sīmons ņēma līdzi uz Formūmājām, lai viņa tam aptecētu saimniecību. Bet viņš gribēja pārvaldīt māsas īpašumus.

Kādā zilpelēkā dienā atkusnī, kad brūni ziedēja upmalas alksnājs, Sīmons iejāja savās mājās. Kad tas ar Arnjerdu uz rokas taisījās ieiet pa namdurvīm, Sigrija Andresa meita vaicāja:

—   Kādēļ tu tā smaidīji, Sīmon?

—   Vai tad es smaidīju? …

Viņam bija iesities prātā, ka viņš savu ienākšanu šinīs mājās bija gan iedomājies citādu — tajā dienā, kad viņš pārcelsies uz dzīvi savas tēvmātes sētā. Pavesta māsa un bandu bērns — tie nu bija viņa tuvinieki.

Pirmajā vasarā Sīmons no Jērunmāju ļaudīm tikpat kā nevienu neredzēja — viņš no tiem tīšām vairījās.

Bet rudenī, tai svētdienā pēc Marijas misas, Sīmonam iekrita baznīcā stāvēt līdzās Lavransam Bjergulfa dēlam, tā ka viņiem abiem bija jāapmainās misas skūpstiem, kad priesteris Eiriks bija vēlējis baznīcas svētajam mieram atplaukt ļaužu sirdīs. Un, jūtot vecā vīra plānās, sausās lūpas uz sava vaiga un dzirdot viņu čukstam miera novēlējumu, Sīmons jutās dīvaini aizkustināts. Viņš noģida, ka Lavransam tas viss nozīmē vairāk nekā baznīcas paražu.

Kad dievkalpojums bija beidzies, Sīmons steidzās laukā no baznīcas, bet ārā pie zirgiem tas atkal sadūrās ar Lavransu, kas viņu lūdza nākt līdzi uz Jērunmājām un tur ieturēt maltīti. Sīmons atbildēja, ka viņa meita esot slima un māsa sēžot pie viņas gultas. Tad Lavranss novēlēja, lai dievs piešķirot bērnam veselību, un atvadoties sniedza Sīmonam roku.

Dažas dienas vēlāk Formūmāju saimei bija pamatīgi ko rauties, lai paspētu ievākt ražu, jo laiks rādījās domīgs. Vakarā, kad nolija pirmā gāze, labības lielākā daļa bija zem jumta. Lietus nāca stāvus no debesīm, kad Sīmons skrēja pāri pagalmam, kamēr spoža zeltīta saules gaisma, caur mākoņiem izlauzusies, apstaroja dzīvojamo ēku un klints sienu tās aizpusē. Te viņš ieraudzīja mazu meiteni, kas bija nostājusies pie istabas durvīm saulē un lietū. Viņai līdzās stāvēja Sīmona mīļākais suns — tas tūlīt no viņas izrāvās un slējās augšā pie sava kunga. Austa sieviešu josta, kas bija piestiprināta pie suņa kakla siksnas, vazājās gar zemi.

Sīmons vēroja, ka meitene ir lielmaņu bērns — viņai gan bija kaila galva un nebija apmetņa, toties tai bija pilsētā pirkts izšūts vīna krāsas ģērbs mugurā, un tas uz krūtīm bija sasprausts ar apzeltītu sprādzi. Zīda mataukla virs pieres saturēja lietū samirkušos ļoti cirtainos matus. Meitenei bija maza, moža seja ar platu pieri un smailu zodu, lielas mirdzošas acis un sārti vaigi, it kā viņa būtu ātri skrējusi.

Sīmons nojauta, kas tā par meiteni, un uzrunāja viņu vārdā — Ramborga.

—  Kāda iemesla dēļ tu mani tā pagodini, ka nāc pie mums ciemā?

—   Suņa dēļ, — viņa atbildēja, ienākdama Sīmonam līdzi istabā, lai patvertos no lietus. Suns esot iemanījies skriet uz Jērunmājām, viņa to esot atvedusi atpakaļ. Jā, viņa esot zinājusi, ka suns piederot Sīmonam, jo esot redzējusi to skrienam nopakaļis, kad viņš izjājot.

Sīmons meiteni drusku paraja, ka ta viena pati atnākusi uz šejieni. Viņš teica, ka likšot apseglot zirgus un tad pats viņu pārvedīšot mājās. Bet vispirms tai vajagot kaut ko ieēst. Ramborga tūlīt pieskrēja pie gultas, kur mazā Arnjerda gulēja slima. Abas, tikpat mazā meitiņa, kā Sigrija, ļoti priecājās par viešņu, jo Ramborga bija ņipra un jautra. Sīmons sprieda, ka viņa nepavisam nav līdzīga savām māsām.

Viņš aizjāja ar Ramborgu līdz Jērunmāju olnīcai un jau rīkojās savu zirgu griezt apkārt, kad viņš ieraudzīja Lavransu, kas nupat bija uzzinājis, ka Ramborgas Leugarbrūmājās nav, uz kurieni tā ar savām rotaļbiedrenēm bija aizgājusi. Lavranss patlaban esot gribējis kopā ar kalpiem jāt viņu meklēt — viņš bija ļoti noraizējies. Sīmonam tagad, protams, bija jānāk līdzi istabā, un, tiklīdz tas mājas augštelpā bija atsēdies, viņa kautrība izgaisa, un jau drīz vien tam it labi sagāja valodas kā ar Rangnfrīdu, tā ar Lavransu. Viņi nosēdēja pie dzeramā līdz lielam vēlumam, un, tā kā laiks bija apmeties ļoti nelabs, tad Sīmons ar pateicību pieņēma piesolītās naktsmājas.

Augšistabā atradās divas gultas. Vienu Rangnfrīda skaisti uzklāja ciemiņam, un tad tika spriests par to, kur gulēšot Ramborga — pie vecākiem vai kādā citā ēkā.

—   Nē, es gribu gulēt savā gultā, — teica meitene.

—   Vai es nevaru gulēt pie tevis, Sīmon? —viņa lūdzās. Tēvs sacīja, ciemiņu nedrīkstot gultā apgrūtināt ar

bērniem, bet Ramborga tiepās, ka viņa gribot gulēt pie Sīmona. Pēdīgi Lavranss stingri noteica, ka viņa esot par lielu, lai gulētu vienā gultā ar svešu vīrieti.

—   Nē, tēvs, tā nav, — turējās meitene. — Vai tad es esmu par lielu, Sīmon?

—   Tu esi par mazu, — smējās Sīmons. — Saki pēc pieciem gadiem, ka tu vēlies gulēt pie manis, tad gan es neteikšu «nē». Bet tad tu gribēsi citu vīrieti, nevis vecu, resnu, neglītu atraitni, mazā Ramborga!

Lavransam, kā likās, šis joks nepatika, viņš Ramborgai bargi uzsauca, lai viņa turot muti un liekoties vecāku gultā. Bet Ramborga vēl neapklusa:

—  Nu tu mani esi bildinājis, Sīmon Darre, manam tēvam dzirdot!

—   Tā jau nu ir gan, — smiedamies atbildēja Sīmons,

—   es tikai bīstos, ka viņš mani neatraida, Ramborga.

Sākot ar šo dienu, abu kaimiņu māju ļaudis pastāvīgi bija kopā. Ramborga skrēja uz Formūmājām, kad tikai radās izdevība, rotaļājās ar Arnjerdu, it kā tā būtu viņas lelle, staigāja pakaļ Sigrijai, palīdzēdama viņai kopt mājas soli, un sēdās Sīmonam klēpī, kad viņi visi bija istabā. Viņš atkal pasāka ar meiteni jokot un mīlināties tāpat kā senās dienās, kad viņa un Ulvhila bija bijušas tam māsu vietā.

Sīmons bija nodzīvojis ielejā divus gadus, kad Jeirmuns Hersteina dēls no Krūkemājām precēja pēc Sigrijas Andresa meitas. Krūkemāju dzimta piederēja pie vecas brīvzemnieku cilts, un, lai gan viens otrs no tās locekļiem bija kalpojis par karaļu pavadoņiem, tās vārdu ārpus ciema robežām tomēr nedaudzināja. Bet šīs precības bija Sigrijai tik izdevīgas, ka tai labākas nemaz nevarēja vēlēties, un arī viņa pati labprāt gāja pie Jeirmuna. Tātad viņas brāļi nolīga līgumu, un Sīmons sarīkoja māsai kāzas savās mājās.

Kādu vakaru iepriekš, kad Formūmāju ļaudis, posdamies uz kāzām, sevišķi čakli rosījās, Sīmons jokodams teica — viņš nemaz nezinot, kā tam veikšoties ar mājas apkopu, kad Sigrijas šeit vairs nebūšot. Te Ramborga sacīja:

—  Tev kā nekā jāiztiek divi gadi, Sīmon. Četrpadsmit gadu vecumā meita ir precama, tad tu vari pārvest mani.

—  Nē, tevi es negribu, — smējās Sīmons. — Es neuzņemos saturēt grožos tik draisku meiteni kā tevi.

—   Lēnas cūciņas dziļas saknītes rok — tā saka mans tēvs, — atcirta Ramborga. — Es jau nu esmu gan draiska. Mana māsa bija klusa un lēna. Vai tu Kristīni tagad esi aizmirsis, Sīmon Andresa dēls?

Sīmons uzlēca no sola, satvēra meiteni savās rokās, pacēla viņu līdz savam plecam un noskūpstīja uz kakla, tā ka tajā vietā palika sarkanums. Nobijies un izbrīnījies viņš meiteni palaida vaļā un, gribēdams savu rīcību izlīdzināt, saķēra Arnjerdu un tūcīja viņu, un spieda sev klāt, tāpat kā pirmīt Ramborgu. Viņš skrēja un trakoja ar meitenēm, ar puslielo un ar mazo, tā ka tās glābās uz galda un uz soliem. Visbeidzot viņš tās uzsēdināja uz sijas pie durvīm un izmetās ārā.

Jērunmājās Kristīni tikpat kā nepieminēja — Sīmonam klāt esot.

Ramborga Lavransa meita izauga liela un skaista. Ļaužu mēles jau pasteidzās viņu izprecināt. Vienu lugu Eindridem Hokuna dēlam no Valdrēsas * Jeslingu dzimtas. Viņi bija gan radi ceturtajā augumā, bet tikpat Lavranss, kā Hokuns bija tik bagāti, ka tiem bija pa spēkam laist rakstu pāvestam uz Itāliju un dabūt viņa atvēli. Līdz ar to būtu izbeigušies senie strīdi, kas nerimās kopš tā laika, kad vecie Jeslingi bija nostājušies hercoga Skūles pusē un karalis Hokuns viņiem bija atņēmis īpašumus Vogē un tos atdevis Sigūram Eldjarnam. Jaunais Ivars Jeslings Sunbūmājas ar precībām un maiņām bija gan atkal atguvis, bet visi šie darījumi bija bijuši saistīti ar bezgalīgām ķildām un nesaskaņām. Lavranss pats par to smējās. Tā mantojuma daļa, kuru viņš varētu pieprasīt savai sievai, neesot ne tik daudz vērta kā šajā lietā patērētā teļāda un vasks, par pūlēm un skraidām nemaz nerunājot. Bet, tā kā viņš tajā bija iejaukts, kopš bija precēts vīrs, tad tas no sava negribēja atkāpties.

Bet Eindride Jeslings turēja kāzas ar citu meitu, un Jērunmājās, šķiet, par to neskuma. Arī turienieši piedalījās kāzu godā, un Ramborga vēlāk ar lepnumu stāstīja, ka četri vīri Lavransam pēc viņas precējuši vai nu savā, vai savu radinieku vārdā. Lavranss esot atbildējis, ka viņš nekādus līgumus nelīgšot, iekām viņa meita nebūšot tādā vecumā, ka pati varēšot spriest līdzi.

Tā palika līdz tā gada pavasarim, kad Ramborgai bija pagājušas četrpadsmit vasaras. Kādu vakaru viņa kopā ar Sīmonu stāvēja Formūmāju kūtī un lūkojās uz teļu, kas viņiem tur bija atskrējis. Tas bija baltā spalvā ar lieliem brūniem blaiskumiem, un Ramborgai likās, it kā brūnumi izskatītos uz mata pēc baznīcas. Sīmons sēdēja uz aizgalda malas, meitene balstījās uz viņa ceļgaliem, un viņš to raustīja aiz bizēm:

—    Tas laikam nozīmē, ka tev drīz kā līgavai būs jājāj uz baznīcu, Ramborga!

—   Jā, to tu taču zini, ka mans tēvs tev mani neliegs, kad tu mani bildināsi, — viņa sacīja. — Es tagad esmu pieaugusi, es it labi šogad varētu precēties.

Sīmonā kaut kas noraustījās, bet viņš mēģināja smieties:

—   Vai tu jau atkal mels tos pašus niekus!

—   Tu labi zini, ka tie nav nieki, — teica meitene, paceldama savas lielās acis uz Sīmonu. — Es jau sen zinu, ka ne uz kurieni tik labprāt neietu kā pie tevis uz Formūmājām. Kādēļ tu mani vienā gabalā bučoji un ņēmi klēpī visus šos gadus, ja tu mani negribi?

—   Es jau nu tevi gribu gan, mana Ramborga. Bet es nemūžam nevaru ticēt, ka man būtu novēlēta tik jauna un skaista meitene. Es esmu septiņpadsmit gadus vecāks par tevi — tu gan to neesi iedomājusies, ka tev dienās būs vecs, saīdzis resnvēderis vīrs, kamēr tu pati būsi sieviete vislabākajos gados …

—      Mani vislabākie gadi ir pašlaik, — viņa teica līksmu vaigu, — un patlaban tu vēl neesi diez cik vecīgs, Sīmon!

—   Neglīts es arī esmu — tev jo drīz apniks dot man mutes!

—   Tā domāt tev nav nekāda pamata, — viņa sacīja tāpat kā pirmāk un stiepa Sīmonam pretī savas lūpas. Bet Sīmons viņu neskūpstīja.

—   Es negribu izmantot tavu neprātu, sirdsmīļā. Lavranss šovasar taisās tevi ņemt līdzi uz dienvidiem. Ja tavs prāts tikmēr nebūs grozījies, tad es pateikšos dievam un dievmātei par laimi, kas ir lielāka, nekā es jebkad būtu cerējis iegūt, bet tevi saistīt es negribu, daiļā Ramborga.

Viņš paņēma šķēpu un šaujamo stopu un, savu suņu pavadīts, vēl to pašu vakaru uzkāpa kalnos. Tur augšā vēl bija daudz sniega. Iedams garām savai ganību būdai, viņš tur paņēma slēpes un turējās tad gar ezermalu, dienvidpus no Kuiļu kalniem, veselu nedēļu trenkādams briežus. Bet tajā vakarā, kad tas atkal laidās pa kalnu uz savām mājām, viņu no jauna pārņēma nemiers un bailes. Varbūt Ramborga tomēr ar savu tēvu par to bija runājusi tas pēc viņas izskatījās. Laižoties gar Jērunmāju kalnu ganībām, viņš redzēja, ka tur pa būdiņas jumtu veļas dūmi un sprēgā dzirksteles. Viņam iedūrās prātā, ka būdā varbūt ir pats Lavranss, un viņš devās taisni uz turieni.

Pēc Lavransa izturēšanās Sīmons tā kā noprata, ka viņa nojautas ir pareizas. Bet viņi sēdēja un sprieda par pēdējo neražīgo vasaru un par to, kad viņi šopavasar varēšot dzīt lopus ganībās, arī par medībām un Lavransa jauno vanagu, kas tupēja uz grīdas un, spārniem švīkstot, ņēmās ap nomedīto putnu iekšām, kamēr paši putni cepās ugunī uz iesma. Lavranss bija uznācis kalnā tikai tādēļ, lai apskatītu savu Ilmansdāles zirgu būdu — daži ceļa vīri, kas tai pirms dažām dienām gājuši garām, stāstījuši, ka tā esot sagāzusies. Tā pagāja gandrīz viss vakara cēliens. Pēdīgi Sīmons uzsāka:

—   Es nezinu, vai Ramborga tev teikusi, par ko mēs vienvakar runājām?

Lavranss lēni atbildēja:

—   Manuprāt, tu vispirms gan varēji runāt ar mani, Sīmon, — tu taču zini, kādu atbildi būtu saņēmis. Jā, jā — es saprotu, varēja tā gadīties, ka tev iznāca vispirms runāt ar meiteni, un tas jau arī būtu vienalga. Es priecājos, ka varu savu bērnu nodot krietna vīra rokās.

Tad jau vairs nav daudz ko teikt, nodomāja Sīmons. Un tomēr bija tā dīvaini — te nu viņš sēdēja, kas nekad nebija domājis sākt tīties ar godīgu jaunavu vai sievu, un viņa gods lika tam apprecēt meiču, kuru tas labāk nemaz nebūtu dabūjis. Bet viņš tomēr vēl izmēģināja:

—   Tā nu nav vis, Lavrans, ka es tavu meitu būtu lencis tev aiz muguras. Kad es viņai tā nodevos, es domāju, ka esmu tik vecs — viņa mani uzskatīs tikai par brāli, tāpat kā agrākos laikos. Un, ja tev šķiet, ka esmu viņai par vecu, tad es par to nebrīnīšos un mūsu draudzība tādēļ neizjuks.

—   Nav daudz tādu vīriešu, kurus es tik labprāt redzētu dēla vietā kā tevi, Sīmon, — teica Lavranss. — Un es labprāt gribētu Ramborgu vēl pats izdot pie vīra. Tu taču zini, kas viņu precinās, kad manis vairs nebūs. — Tā bija pirmā reize, kad šie abi pieminēja Erlenu Nikulāusa dēlu. — Mans znots daudzējādā ziņā ir labāks, nekā viņš man rādījās esam — toreiz, kad es ar viņu iepazinos. Bet es nezinu, vai viņš ir tas vīrs, kas spētu dot prātīgu padomu jaunas meitenes precību lietās. Un, cik es varu nomanīt, tad Ramborga pati ir gājēja.

—   Tā viņa domā tagad, — atteica Sīmons. — Bet viņa vēl ir tikpat kā bērns. Tā ka es tev neuzmācos, ja, pēc tavām domām, vajadzētu vēl kādam laiciņam paiet…

—   Un es, — sacīja Lavranss, mazliet saraukdams pieri, — negribu tev plīties virsū ar savu meitu — to gan nedomā!

—   Un tu atkal nedomā, — runāja Sīmons, — ka ir vēl kāda jaunava visā Norvēģijā, pēc kuras es tīkotu vairāk nekā pēc Ramborgas. Redzi, Lavrans, man tā šķiet pārāk liela laime — iegūt tik jaunu, skaistu, labu sievu, tik bagātu un no tik krietnas dzimtas. Un tevi par sievastēvu, — viņš piemetināja, drusku apmulsis.

Lavranss kautri pasmējās.

—      Ak, tu taču zini, ķā es par tevi domāju. Tu ar manu bērnu un viņa mantu apiesies tā, ka mums — viņa mātei un man — šis laulības līgums nekad nebūs jānožēlo …

—   To es apsolos — ar dieva un visu svēto palīgu, — teica Sīmons.

Tad viņi sadevās rokas. Sīmons atcerējās, ka viņš arī pirmo reizi šādu līgumu bija apstiprinājis, sniedzot Lavransam roku. Sirds viņam krūtīs sarāvās un iesmeldzās.

Bet Ramborga tiešām bija izdevīga precamā — tādu viņš nekad nebija varējis iedomāties. Tikai divas meitas mantos Lavransa īpašumus. Un viņš, Sīmons, būs dēla vietā tam vīram, ko tas aizvien bija cienījis un mīlējis vairāk par visiem citiem, kurus viņš pazina. Un Ramborga bija jauna un jauka, un veselīga …

Un reiz taču viņam jātiek pie lielcilvēka prāta. Vai tad viņš tiešām cerēja kā atraitni dabūt to, kuru tas kā jaunavu nebija ieguvis… pēc tam, kad tas otrs izbaudījis viņas jaunību… un turklāt dabūt vēl divpadsmit padēlu no viņa sugas. Nē, tādā gadījumā viņš būtu pelnījis, ka viņa brāļi to izsludinātu par nepilnīgu un atņemtu viņam rīcības tiesības. Erlens droši vien sasniegs tādu vecumu kā akmens kalnā — kā jau palaikam visi tādi zeļļi…

Jā, tātad viņi būs svaiņi. Viņi nebija redzējušies kopš tā vakara tai pilsētas namā. Nu, taisnību sakot, šim jau nu vajadzēja būt daudz nepatīkamāk to atcerēties nekā viņam, Sīmonam.

Viņš gribēja Ramborgai būt labs vīrs — bez liekulības. Kaut gan viņš nebija pavisam drošs, vai meitēns viņu nav iemānījis slazdā.

—   Tu smejies? —jautāja Lavranss.

—   Vai es smējos? Man kaut kas iešāvās prātā…

—   Pasaki, kas, Sīmon, lai arī es varētu smieties.

Sīmons Andresa dēls pacēla savas mazās, asredzīgās

acis uz Lavransu.

—   Es domāju par — sievietēm. Diezin vai kāda sieva vīra uzticību un solījumu tur tādā godā kā mēs, vīrieši, savā starpā — ja viņa, tam skatoties pāri, var kaut ko iemantot sev vai savējiem. Halfrīda, mana pirmā sieva … Jā, to es vēl nevienam kristīgam cilvēkam neesmu teicis, Lavrans Bjergulfa dēls, un neteikšu arī nevienam citam. Viņa bija tik laba, taisnprātīga un dievbijīga sieviete, kāda laikam pasaulē nekad nav dzīvojusi, — es tev stāstīju, kā viņa to uzņēma, ka Arnjerda piedzima. Bet toreiz, kad mēs nopratām, kas būs ar Sigriju, —jā, viņa gribēja, lai mēs mūsu māsu kaut kur noslēpjam, un pati izlikties slima un Sigrijas bērnu izdēvēt par savējo. Tad mums būtu mantinieks, viņa teica, un bērnam būtu labi, un Sigrija varētu palikt pie mums, un viņai nebūtu no tā jāšķiras. To laikam Halfrīda neatskārta, ka viņa, tā rīkojoties, apkrāptu savus radus . . .

Pēc kāda brītiņa Lavranss sacīja:

—  Tad tu būtu ticis par Manvīkas īpašnieku, Sīmon …

—   Jā, — Sīmons Darre cieti iesmējās. — Un varbūt ar tādām pašām tiesībām kā dažs labs, kas tur savā īpašumā zemi, ko viņš sauc par tēvu tēvu mantojumu. Jo mēs taču šādās lietās ne uz ko citu nevaram paļauties kā vienīgi uz sieviešu godprātību.

Lavranss uzmeta vanagam cepuri uz galvas un uztupināja viņu sev uz rokas locītavas.

—   Tā gan ir dīvaina valoda tāda vīra mutē, kurš patlaban taisās precēties, — viņš klusi teica. Viņa balsī skanēja tāds kā īgnums.

—  Par tavām meitām jau neviens tā nedomā, — atteica Sīmons.

Lavranss noraudzījās uz vanagu un paknosīja to ar kociņu.

—   Arī par Kristīni ne? — viņš čukstēja.

—  Nē, — cieti noteica Sīmons. — Jauki jau viņa pret mani nav izturējusies, bet es nekad neesmu nomanījis, ka tā būtu runājusi nepatiesību. Viņa man klaji un godīgi pateica, ka esot satikusi vīrieti, kas viņai patīkot labāk nekā es.

—   Tu tik vieglu sirdi no viņas atsacījies — vai ne tādēļ, ka tu biji dzirdējis… kādas tenkas… par viņu? — tēvs klusi jautāja.

—  Nē, — atbildēja Sīmons tāpat kā pirmāk. — Es par Kristīni nebiju dzirdējis nekādas tenkas.

Tika norunāts tā, ka derību godu dzeršot vēl tai pašā vasarā, bet kāzas noturēšot nākamgad pēc lieldienām, kad Ramborgai būšot pilni piecpadsmit gadi.

Kristīne nebija redzējusi savas tēvmājas, kopš viņa kā jaunsieva no turienes bija aizjājusi. No tās dienas bija pagājušas astoņas ziemas. Tagad viņa atgriezās lielā pulkā — ar vīru, pameitu, pieciem dēliem, auklēm, rokasmeitām, kalpiem un mantu apkrautiem zirgiem. Lavranss viņiem aizjāja pretī, viņi satikās Dovres kalnājos. Kristīnei vairs tik lēti raudas nenāca kā jaunības dienās, bet, ieraugot tēvu jājam pretī, viņas acis apskrēja asarām. Apturēdama zirgu, tā izslīdēja no segliem un devās pie viņa. Pieskrējusi viņam klāt, tā saķēra viņa roku un to pazemīgi noskūpstīja. Lavranss tūlīt nolēca no zirga un pacēla meitu savās rokās. Tad viņš padeva Erlenam roku. Tas, tāpat kā citi, nāca kājām sievastēvam pretī, to godbijīgi sveicinādams.

Otrā dienā Jērunmājās ieradās Sīmons, lai apsveiktu savus jaunos radus. Girds Darre un Krūkemāju Jeirmuns bija atnākuši līdzi, bet viņu sievas bija palikušas Formūmājās. Sīmons bija gribējis taisīt kāzas savās mājās, tā ka sievietēm tur bija daudz ko darīties.

Sīmonam un Erlenam satiekoties, iznāca tā, ka viņi sasveicinājās brīvi un nepiespiesti. Sīmons prata savaldīties, un Erlens bija tik jautrs un priecīgs, ka Sīmons nosprieda — Erlens droši vien ir aizmirsis, kur viņi pēdējo reizi redzējušies. Pēc tam Sīmons sniedza roku Kristīnei. Viņi bija nedrošāki, un viņu acis sastapās tikai uz mirkli.

Kristīne nodomāja, ka Sīmons gan ir stipri pārvērties. Jaunībā viņš tomēr bija bijis diezgan glīts, kaut arī patukls un ar pārāk īsu kaklu. Viņa dzidri pelēkās acis zem resnīgajiem plakstiem bija likušās mazas, tāpat arī mute, toties iedobītes bērnišķīgi apaļajā sejā par daudz lielas. Bet viņam bija bijusi svaiga sejas krāsa un zem skaistiem gaišbrūniem, cirtainiem matiem plata piere, balta kā piens. Sprogainie mati viņam bija vēl tagad riekstu brūnumā un tikpat kupli, bet seja pārpārim sarkanbrūna un zem acīm krunkaina, ar noļuvušiem vaigiem un treknu pazodi. Un viņš bija tapis smagnējs un pat vēl uztaucējis mazu vēderiņu. Tagad viņš vairs neizskatījās pēc tāda, kam vakaros patiktos iegulties gultas malā, lai pačubinātos ar savu meiteni. Kristīnei iežēlojās sirds par savu jauno māsu. Tā bija tik svaiga un daiļa un tik bērnišķīgi līksma par to, ka varēs iziet pie vīra. Jau pirmajā dienā viņa Kristīnei izrādīja savas tīnes ar pūra gabaliem un Sīmona kāzu dāvanas un stāstīja, ko viņa no Sigrijas Andresa meitas bija dzirdējusi par kādu zeltītu šķirstu Formūmāju kāzu kambarī. Tajā glabājoties divpadsmit dārgauduma galvauti, tos viņa saņemšot no sava vīra pirmajā laulības rītā. Nabadzīte, viņa gan laikam neapjēdza, kas ir laulība. Kristīnei bija ļoti žēl, ka viņa savu mazo māsu tik maz pazīst; Ramborga bija gan divas reizes Hūsabijā ciemojusies, bet tad viņa bija bijusi īgna un gražīga — viņa nevarēja ciest nedz Erlenu, nedz Margretu, kura ar viņu bija vienā vecumā.

Sīmons bija iedomājies — varbūt pat cerējis, ka Kristīne izskatīsies drusku nolietota, jo viņai taču bija tik daudz bērnu. Bet viņa ziedēt ziedēja jaunības svaigumā un spirgtumā, viņas mugura bija tikpat taisna un gaita tikpat cēla, kaut arī viņa tagad spēra drošāku soli. Tā bija visskaistākā māte savu piecu skaisto dēlēnu vidū.

Kristīne bija ģērbusies pašdarinātā rūsganā vilnas tērpā ar ieaustu tumšzilu putnu rakstu. Sīmonam nāca prātā, ka viņš, Kristīnei šo drānu aužot, bija stāvējis klāt un skatījies.

Izcēlās tāda kā kņada, kad_ visi augšistabā taisījās sēsties pie galda. Skūle un Ivars sāka brēkt, jo tie gribēja sēdēt starp māti un aukli, kā bija paraduši. Lavransam šķita, ka Ramborgai neklājas sēdēt tālāk par savas māsas kalponi un mazuļiem, tādēļ viņš aicināja meitu apsēsties pie viņa dižsēdeklī, jo vairāk tāpēc, ka viņai nu drīz būšot no mājām jāšķiras.

Hūsabijas mazie puišeļi bija nemierīgi un, kā likās, nemaz neprata uzvesties pie galda. Vakariņotāji nebija vēl ne pusmaltītē, kad viens gaišmatains zēniņš pazuda zem galda un atkal iznira pie sola starp Sīmona ceļiem.

—   Vai es drīkstu apskatīt to jocīgo maksti, kas tev karājas pie jostas, radiniek Sīmon, — viņš teica, runādams lēni un nopietni. Viņš bija ieraudzījis lielo sudrabkalto maksti, kurā Sīmons glabāja savu karoti un divus nažus.

—   To tu drīksti, radabrāl. Kā tevi sauc, radiniek?

—   Mani sauc par Geuti Erlena dēlu, radiniek. — Viņš uzlika savu speķa kumosu Sīmonam uz ceļiem, uz viņa sudrabkrāsas flāmu auduma apģērba, izvilka nazi no maksts un to pamatīgi aplūkoja. Tad tas paņēma karoti un nazi, ar kuru Sīmons ēda, un visus kopā iebāza makstī, tā dabūdams redzēt, kā tas izskatās, kad katrs ēdamrīks ir savā vietā. Viņš rīkojās ļoti nopietni, un viņa seja un pirksti bija pavisam taukaini. Sīmons smaidīdams noraudzījās skaistajā, vērīgajā sejiņā.

Tūlīt arī abi vecākie stāvēja pie vīriešu sola, kamēr dvīņi pavēlās pagaldē, lai tur padzīvotos starp lielo kājām un tad mestos projām pie suņiem krāsns priekšā. Pieaugušiem nebija miera ne paēst. Tēvs un māte mazos gan apsauca un piekodināja viņiem sēdēt rātni un mierīgi, tomēr bērni to nemaz nelika vērā. Bet vecāki arī visu laiku tikai smējās par viņiem un, šķiet, viņu palaidnības neņēma īsti nopietni — pat tad ne, kad Lavranss diezgan bargā balsī lūdza vienu no kalpiem nogādāt resgaļus apakšstāvā, lai cilvēki šeit augšā varētu sadzirdēt, ko paši saka.

Hūsabijās ļaudīm guļamvietas bija ierīkotas augšistabā. Pēc vakariņām, kad vīriešiem ienesa vēl vairāk ko iedzert, Kristīne un viņas kalpones ieveda bērnus kaktā, lai tos tur noģērbtu. Viņi ēdot bija tā nomuļļājušies, ka māte gribēja viņus drusku nomazgāt. Bet mazie neļāvās mazgāties, un lielie izslakāja ūdeni, un visi kopā skraidelēja apkārt pa istabu — pastarpēs, pēc ikviena apģērba gabala, ko sievietes paguva tiem novilkt. Galu galā viņus visus ieguldīja vienā no gultām, bet tur tie joprojām ālējās un trakoja, un grūstīja cits citu, un smējās, un kliedza. Spilveni un palagi, un segas tika svaidīti pa gaisu, tā ka putekļi vien griezās un visa istaba smaržoja pēc siena. Kristīne smējās un tīri mierīgi paskaidroja — bērni tādēļ esot tik pārgalvīgi, ka atrodoties svešā vietā.

Ramborga savu saderēto izvadīja ārā un pagājās viņam kādu gabaliņu līdzi — pavasara naktī pa olnīcu. Girds un Jeirmuns bija jau aizjājuši papriekšu, Sīmons apstājās, lai novēlētu līgavai labu nakti. Ar vienu kāju jau kāpslī, viņš vēlreiz pagriezās pret Ramborgu, apskāva to un piespieda trauslo meiteni tik cieši sev klāt, ka viņa klusi un laimīgi ievaidējās.

— Lai dievs tevi svētī, mana Ramborga, — tu esi tik smalka un daiļa — pārāk smalka un daiļa tādam kā es, — viņš murmināja, iespiedis muti viņas pajukušās matu sprogās.

Ramborga stāvēja uz ceļa un noskatījās, kā viņš aizjāja miglainajā mēness gaismā. Viņa berzēja savas rokas dilbu — Sīmons viņu bija turējis tik cieši, ka tā juta sāpes. Aiz prieka apskurbusi, viņa domāja, ka nu tikai vēl jānodzīvo trīs dienas — un tad viņa būs ar to apprecējusies…

Lavranss stāvēja ar Kristīni pie bērnu gultas un noskatījās, kā viņa nogulda mazos augumus. Vecākie zēni bija jau lieli puikas, viņu stāvi bija kalsni un locekļi slaidi un liesi, bet abi mazie bija apaļi un sārtbalti, ar krokām miesā un iedobītēm locītavās. Lavransam tas likās jauks skats, kā viņi tur gulēja, silti un sārti, ar valgi sasvīdušiem kupliem matiem, miegā vienmērīgi elpodami. Viņi bija veselīgi un skaisti zēni, bet viņš vēl nekad nebija redzējis tik slikti audzinātus bērnus kā šos savus meitasdēlus. Labi vēl, ka Sīmona māsa un brāļasieva šovakar nebija bijušas šeit. Bet viņš jau laikam gan nedrīkstēja runāt par bērnu audzināšanu… Lavranss klusi nopūtās un pārmeta krustu pār mazajām galviņām.

Tad Sīmons Andresa dēls dzēra kāzas ar Ramborgu Lavransa meitu, un viss nogāja pa godu un pa jauku visādā ziņā. Līgava un līgavainis izskatījās priecīgi, un daudziem šķita, ka Ramborga savā goda dienā ir daiļāka par savu māsu — ne tik brīnum skaista, kāda bija bijusi Kristīne, bet līksmāka un mīlīgāka. No šīs līgavas skaidrajām, nevainīgajām acīm katrs varēja noskārst, ka tā šodien nes Jeslingu dzimtas zelta kroni ar pilnām tiesībām.

Un līksma un lepna viņa ar uzspraustiem matiem sēdēja atzveltnī pie savas kāzu gultas, kad viesi pirmajā rītā nāca apsveikt jauno pāri. Smiedamies, jautri jokodamies, viņi noraudzījās, kā Sīmons savai jaunajai sievai apsēja linautu ap galvu. Atskanēja apsveikumu saucieni un ieroču trosma, kad Ramborga piecēlās un sniedza savam vīram roku — smuidra sārtvaidze zem baltā sievas galvauta.

Tas negadījās tik bieži, ka saprecējās vienas draudzes lielsaimnieku bērni. Ja izpētīja radu rakstus visos augumos, tad nereti izrādījās, ka radniecība ir pārāk tuva. Tādēļ arī šīs kāzas visiem šķita kā lieli svētki.

VI

Ierodoties Jērunmājās, Kristīnei tūlīt dūrās acīs, ka ēku čukuros vairs nerēgojas vecās vīriešu galvas, kas tur bija rotājušas vēja dēļus. Toties uz jaunceltās klēts jumta pacēlās lapots tornis ar putniem galā un apzeltīts vēja rādītājs. Arī pavarda istabā pie dižsēdekļa veco stabu vietā bija ietaisīti jauni. Vecie bija bijuši izgrebti divu vīru izskatā, tik tiešām neglīti, bet tie droši vien tur bija stāvējuši, kopš māja bija uzcelta, un saimnieki tos augstos svētkos aizvien bija aptriepuši ar taukiem un aplaistījuši ar alu. Jaunajos stabos tēvs bija iecirtis divus vīriešu tēlus, kuru bruņu cepures un vairogus rotāja krusta zīme. Tas nu gan neesot svētais Ulavs pats, teica tēvs, pēc viņa — Lavransa uzskatiem, grēcīgam cilvēkam neklājoties turēt savā mājā svēto attēlus un neskaitīt to priekšā lūgšanas, bet abi vīri varētu gan būt svētā Ulava karotāji. Visus vecos grebumus Lavranss pats savām rokām bija saskaldījis un sadedzinājis — kalpi nebija uzdrošinājušies to darīt. Vienīgais, ko viņi bija drīkstējuši — svētvakaros nolikt ēdamo uz lielā akmens Jērunmāju uzkalniņā; Lavransam tomēr šķita grēks sensaimniekam atraut to, ko tas bija radis saņemt, kamēr vien šinī sētā dzīvoja cilvēki. Viņš bija nomiris, kad Norvēģijā vēl nepazina kristīgo ticību, tā ka neba savas vainas dēļ tas bija palicis pagāns.

Aptuvienes ļaudīm šāda Lavransa Bjergulfa dēla rīcība lāgā nepatika. Viņam jau nu gan nekāds ļaunums necēlās, jo tam bija iespējams nopirkt sev drošības ķīlas citā vietā. Tās rādījās būt tikpat spēcīgas, jo Lavransam saimniecībā viss tāpat padevās kā agrāk. Bet diezin vai senči neatriebsies, kad mājas valdīs saimnieks, kas nebūs tik dievbijīgs un tik devīgs attieksmē pret baznīcas vajadzībām. Maziem ļautiņiem katrā ziņā bija izdevīgāk dot senčiem * to, pie kā tie bija pieraduši, nekā, sanākot ar viņiem naidā, turēties pie priesteriem.

Un tad vēl nemaz nevarēja zināt, kā būs ar draudzību starp Jērunmājām un mācītāju, kad priestera Eirika reiz pietrūks. Priesteris bija kļuvis vecs un vārgulīgs, tā ka viņam bija jātur palīgs. Viņš bija jau runājis ar bīskapu par savu meitasdēlu Benteinu Juna dēlu, bet arī Lavranss runāja ar bīskapu, kas viņam bija draugs no senākiem laikiem. Citiem tas nelikās pareizi. Tas jau nu laikam bija tiesa, ka jaunais priesteris viņā vakarā Kristīnei Lavransa meitai bija uzmācies un skuķi varbūt nobiedējis, bet nemaz nevarēja zināt, vai viņa pati puisi nebija izaicinājusi tik nekaunīgi izturēties. Vēlāk taču bija izrādījies, ka viņa nemaz nav tik kautra, kāda šķitās esam. Bet Lavranss jau mūžu dienu šo savu meitu bija uzskatījis par kaut ko sevišķu un nēsājis to uz rokām kā kādu svētumu.

Pēc tam attieksmes starp priesteri Eiriku un Lavransu kādu laiku bija atvēsušas. Bet tad atnāca šis priesteris Sūlmuns, kas ar draudzes mācītāju drīz vien sagāja naidā dažu tīrumu dēļ, par kuriem nebija skaidrs, vai tie pieder pie baznīcas zemes vai ir Eirika paša īpašums. Lavranss zināja labāk nekā jebkurš cits visā apciemā par katru zemes pirkumu un citu tādu darījumu līdz pašām sendienām, un viņa liecība tika ņemta vērā. Kopš tā laika Lavranss un priesteris Sūlmuns nebija draugi, bet priesteris Eiriks un Euduns, vecais ķesteris, Jērunmājās, var teikt, cēlās un gūlās, jo viņi nāca katru dienu un sēdēja pie Lavransa, un sūrojās par visādām netaisnībām un pārestībām, ķādas tiem esot jāpacieš no jaunā priestera, un viņi tika appuišoti kā divi bīskapi.

Kristīne par to bija šo to dzirdējusi no Sunbūmāju Borgara Truna dēla; tas bija apprecējis sievu no Tronheimas apgabala un Kristīni Hūsabijā vairākkārt apciemojis. Truns Jeslings pirms dažiem gadiem bija miris. Viņa nāve nevienam nešķita liels zaudējums, jo viņu palaikam bija uzskatījuši par tādu kā izdzimteni vecajā ciltī — viņš bija skops, stūrgalvīgs un slimīgs. Vienīgi Lavranss Trunu bija pacietis, jo tam svaiņa bija žēl un vēl vairāk Gudrīdas — viņa sievas. Tagad viņi bija miruši, un visi viņu četri dēli dzīvoja vienkop. Tie bija krietni un izskatīgi vīrieši, no kuriem varēja daudz ķo cerēt, tā ka kaimiņi apsveica patīkamo pārmaiņu. Starp viņiem un Jērunmāju tēvoci pastāvēja liela draudzība, Lavranss vairākreiz gadā jāja uz Sunbūmājām un devās šoļaudīm līdzi uz medībām rietumu kalnājos. Bet Borgars žēlojās, ka tas esot tīrais neprāts, kā Lavranss un Rangnfrīda tagad nomokoties ar grēksūdzēm un dievlūgšanu.

— Ūdeni tavs tēvs gavēņa laikā gāž iekšā kā traks, bet alū viņš vairs tādu garšu nesajūt kā senāk, — teica Borgars. Neviens šo cilvēku nevarot izprast — tas taču neesot domājams, ka Lavransam būtu jāizpērk kāds slepens grēks, un, cik zināms,_ viņš esot dzīvojis tik kristīgu dzīvi kā neviens cits Ādama pēcnācējs — izņemot svētos.

Kristīnes sirds dziļumos pamodās klusa nojausma, kādēļ tēvs tik ļoti centās dievam tikt aizvien tuvāk un tuvāk. Bet viņa neiedrošinājās to izprast skaidri līdz galam.

Kristīne negribēja atzīties, ka viņa redz gan, cik ļoti tēvs pārvērties. Nevarēja teikt, ka viņš būtu pārāk novecojis: viņa augums bija palicis slaiks un kustības vingras un iznesīgas. Mati bija stipri nosirmojuši, bet tas nedūrās acīs, jo tie aizvien bija bijuši gaiši. Un tomēr viņas atmiņā dzīvoja jaunā, brīnišķīgi skaistā vīra tēls — vaigu svaigais apaļums garenšaurajā sejā, ādas maigais sārtums zem saules iedeguma, sarkanās, pilnīgās lūpas ar dziļajiem lūpu kaktiņiem. Tagad viņa muskuļainais stāvs bija tā sažuvis, ka no tā bija palikuši tikai kauli un dzīslas, seja bija brūna un vaibsti asi kā kokā iegriezti, vaigi plāni un liesi, ar muskuļu mezglu pie katra lūpu kaktiņa. Jā, viņš jau nebija vairs nekāds jaunais, lai gan arī vēl nebija tik ļoti vecs.

Mierīgs, lēnīgs un domīgs viņš aizvien bija bijis, un

Kristīne zināja, ka tas kopš mazām dienām ar īpašu dedzību bija rīkojies pēc kristīgās baznīcas likumiem, mīlējis misas un lūgšanas romiešu valodā un uzmeklējis dievnamu kā to vietu, kur rodams visīstākais prieks. Bet agrāk visi bija sajutuši, ka brīvs gars un dzīves spars plaši un rāmi viļņo šā klusā vīra nodabā. Tagad likās, it kā viņā kaut kas būtu apsīcis.

Kristīne savu tēvu tikai vienu vienīgu reizi bija redzējusi piedzērušu, kopš tā uzturējās savā dzimtajā pusē, — vienvakar Formūmājās, kad tur svinēja kāzas. Tad viņš bija drusku streipuļojis un šļupstējis, bet sevišķi jautrs tomēr nebija bijis. Kristīnei nāca prātā viņas bērnu dienu alus mielasti augstos svētkos un citas dzīres, kad tēvs, sizdams sev pa ciskām, smējās pilnā kaklā par katru joku; kad tas visus tādus vīrus, kas bija slaveni ar savu miesas spēku, uzaicināja cīkstēties un spēkoties; kad tas jādelēja zirgus un dejodams lēca gaisā, un, juzdamies nedrošs uz kājām, pats smējās visskaļāk; kad tas kaisīja dāvanas un viņa sirds plūda vai pāri aiz labvēlības un laipnības pret visiem cilvēkiem. Kristīne saprata, ka viņas tēvam šāds liels skurbulis reizēm bija nepieciešams pastāvīgajā darbā, stingri ieturētajos gavēņos un klusajā mājas dzīvē ar savējiem, kas viņā redzēja savu atspaidu un vislabāko draugu.

Kristīne juta arī to, ka viņas vīram tādas vajadzības piedzerties nekad nebija, tādēļ ka viņš, būdams skaidrā prātā, sevi nekad neturēja grožos, bet vienmēr padevās savām iegribām, nemaz daudz negudrodams par to, vai tas ir pareizi vai nepareizi, vai arī par to, ko ļaudis uzskata par krietnu tikumu un prātīga cilvēka rīcību. Ja galdā bija stipri dzērieni, tad Erlens bija vismērenākais dzērājs, kādu Kristīne jebkad bija sastapusi, — viņš dzēra sabiedrības dēļ un arī tādēļ, lai dzesētu slāpes, bet citādi tam dzeramais bija gandrīz vienaldzīgs.

Tagad Lavranss Bjergulfa dēls savu kādreizējo sirsnīgo attieksmi pret alus kausu bija zaudējis. Viņā vairs nemita tas, kas bija jāizkausē skurbumā. Nekad viņam nebija radusies doma noslīcināt savas bēdas pārdzeroties, un tāda doma tam neradās arī tagad — viņam aizvien bija licies, ka cilvēkam jāķeras pie kausa ar prieku.

Ar savām bēdām viņš bija gājis uz citurieni. Kristīnes atmiņā aizvien krēslojās pusaizmirsts skats — tēvs viņā naktī, kad nodega baznīca. Viņš stāvēja zem krusta, kuru bija glābis, pa pusei to nesdams, pa pusei pret to balstīdamies. Neizdomājusi šo domu līdz galam, Kristīne nojauta, ka bažas par savas meitas un viņas bērnu nākotni, kas viņai bija jāpavada kopā ar vīru, kuru viņa bija izraudzījusies, un paša bezspēka apziņa pa daļai bija vainīgas, ka Lavranss tā bija pārvērties.

Kristīnei, to zinot, sirds klusībā ēdās. Un viņa bija atgriezusies tēvmājās, piekususi no pēdējās ziemas nemiera un piekususi no vieglprātības, ar kādu tā sevi bija ieaijājusi miegā, vērojot Erlena bezrūpību. Viņa zināja, ka tas ir un būs izšķērdīgs, ka tam trūkst prasmes pārvaldīt savus īpašumus, kas viņa rokās lēnām un nemitīgi samazinājās. Šo to jau nu viņš bija gan nokārtojis, paklausot viņas un priestera Eirika padomiem, bet viņa nespēja mūždien par to vien runāt ar savu vīru, gribējās taču arī reiz būt priecīgai kopā ar viņu. Viņa bija tā nogurusi no pastāvīgiem strīdiem un cīniņiem ar visu ārpus sevis un savā dvēselē. Bet tāda bija viņas daba, ka arī bezrūpība viņu grauza un biedēja.

Šeit,Jērunmājās, viņa bija cerējusi atkal atrast to mieru, ko bija baudījusi bērnu dienās sava tēva aizvēnī.

Nē, viņa jutās tik nedroša. Erlena amats deva labus ienākumus, toties viņš tagad uzstājās ar vēl lielāku greznību, ar vēl lielāku kalpu un pavadoņu skaitu. Un tad viņš bija pasācis sievu vairs nepiesaistīt savai dzīvei, kur šai dzīvei nebija sakara ar viņu vistuvākajām attieksmēm. Viņa noģida — Erlens nevēlējās, ka viņas modrās acis ieskatās viņa darbībā. Ar vīriešiem viņš ļoti labprāt pārrunāja visu, ko tur ziemeļos bija redzējis un piedzīvojis, bet Kristīnei viņš par to pat neieminējās. Un tad vēl bija citas lietas. Erlens šajos gados vienu otru reizi bija saticies ar kundzi Ingebjergu, karaļa māti, un Knutu Porses kungu, bet Kristīnei tādās reizēs nebija pagadījies būt klāt. Tagad kungs Knuts bija Dānijas hercogs un karaļa Hokuna meita ar viņu bija savienojusies laulībā. Tas daža laba norvēģa sirdī bija sacēlis lielu rūgtumu. Pret kundzi Ingebjergu tika sperti soļi, kas Kristīnei bija nesaprotami. Un Bjergvīnes bīskaps paklusām bija atsūtījis uz Hūsabiju vairākas lādes; tās tagad atradās uz Erlena kuģa, kas bija noenkurojies pie Nēses. Erlens bija saņēmis vēstules un gribēja vasaras pusē doties uz Dāniju. Viņš vēlējas, lai Kristīne katrā ziņā braucot līdzi, bet viņa pretojās. Viņa saprata, ka Erlens starp šiem augstdzimtīgajiem jūtas kā tuvs rads un viņiem līdzīgs, un viņa baiļojās — uz tik nepiesardzīgu cilvēku kā Erlens nemaz nevarēja paļauties. Un tomēr viņa neuzdrošinājās braukt līdzi — tur tālumā viņa tam nevarēja būt nekāda padomdevēja, un tā negribēja radīt sev iespēju sastapties ar ļaudīm, kuru vidū viņai, vienkāršai namamātei, varbūt neizdosies saglabāt savu cieņu. Un tad viņa baidījās no jūras — jūrasslimība viņai bija atmiņā kā kaut kas daudz briesmīgāks par visgrūtākajām dzemdībām.

Tā viņa dzīvoja Jērunmājās ar drebošu nemieru sirdī.

Kādu dienu Kristīne ar savu tēvu bija Sennē. Un viņa atkal redzēja īpatnējo dārgumu, kas piederēja šo māju īpašniekiem. Tas bija piesis no vistīrākā zelta, milzīgi liels un senlaicīgi veidots, ar dīvainiem izgreznojumiem. Kristīne, tāpat kā ikkatrs ciema bērns, zināja, no kurienes tas cēlies.

Drīz pēc tam, kad svētais Ulavs ielejņiekiem bija atnesis kristīgo ticību, Eudhila Daiļā no Sennesmājām tikusi ievilināta kalnā. Ciema ļaudis uzgādājuši kalna virsotnē baznīcas zvanu un lūkojuši meiteni sazvanīt. Trešās dienas vakarā viņa nākusi lejup pa kalna nogāzi tā izrotāta ar zeltu, ka mirdzējusi kā zvaigzne. Te pārtrūcis valgs, zvans noripojis pa akmenāju lejā, un Eudhilai bijis jāatgriežas kalna iekšienē.

Bet daudzus gadus vēlāk kādu nakti pie draudzes mācītāja — tas bijis Sīlas draudzes pirmais priesteris — ieradušies divpadsmit bruņinieki. Viņiem bijušas zelta ķiveres galvā un sudraba bruņas, un viņi jājuši uz dūķaniem ērzeļiem. Tie bijuši Eudhilas un kalna karaļa dēli, un viņi lūguši savai mātei kristīga cilvēka bēres un kapu svētītā zemē. Viņa esot centusies saglabāt savu ticību un, kalnā dzīvodama, joprojām svinējusi kristīgās baznīcas svētkus un tagad lūgdama lūgusies ievērot šo viņas vēlēšanos. Bet priesteris liedzies to darīt — ļaudis stāstīja — tādēļ viņam pašam tagad kapā neesot miera, rudens naktīs varot dzirdēt, kā tas staigājot pa birztalu baznīcas ziemeļpusē un raudot aiz žēlabām, ka bijis tik cietsirdīgs. Tajā pašā naktī Eudhilas dēli esot parādījušies Sennē un nodevuši savas mātes sveicienu viņas sirmajiem vecākiem. Otrā rītā pagalmā atrasts zelta piesis. Sennesmāju ļaudis joprojām ticēja, ka viņu radniecība ar Eudhilas dēliem ir vēl spēkā, jo kalnos tiem aizvien bija sevišķa laime.

Vasaras naktī jājot mājup, Lavranss teica savai meitai:

—    Šie Eudhilas dēli skaitīja kristīgās lūgšanas tā, kā bija tās iemācījušies no savas mātes. Dieva un Jēzus vārdu tie nevarēja izteikt, bet tēvreizi un credo viņi skaitīja šādi: es ticu visuvarenam, es ticu vienpiedzimušam dēlam, es ticu visspēcīgam garam. Un tad viņi skaitīja: esi sveicināta, sieva, kas esi svētīta starp visām sievietēm, un svētīts ir tavas miesas auglis, visas pasaules mierinājums …

Kristīne bikli paskatījās uz tēva izliesējušo, vēju appūsto seju. Gaišajā vasaras naktī tā likās tāda, kādu viņa to vēl nekad nebija redzējusi — tik ļoti to bija sagrumbojušas bēdas un domu domas…

—   To jūs man agrāk nekad neesat stāstījis, — viņa klusi teica.

—   Tiešām? Ak nē, es laikam negribēju tevī pamodināt tik smagas domas, kādas tu savos gados nespētu panest. Priesteris Eiriks saka, apustuļa Pāvila grāmatā esot rakstīts, ka ne tikai cilvēce vien vaidot mokās…

Kādu dienu Kristīne sēdēja uz augšistabas kāpņu pēdējā pakāpiena un šuva. Te pagalmā iejāja Sīmons un pieturēja zirgu taisni zem tās vietas, kur tā sēdēja. Bet viņš tomēr Kristīni neieraudzīja. Abi vecāki iznāca sētsvidū. Nē, viņš nemaz nekāpšot zemē no zirga, teica Sīmons, Ramborga viņu tikai esot lūgusi, ja tam gadoties šeit jāt garām, pajautāt, vai tas jērs, kas bijis viņas mīlulis, arī esot aizdzīts uz kalnu ganībām; viņa to labprāt paņemtu pie sevis.

Kristīne dzirdēja, ka tēvs sev kasa galvu. Jā, Ramborgas jērs… Lavranss aiz dusmām iesmējās. Ar to neesot labi, viņš esot cerējis, ka Ramborga to būšot aizmirsusi. Viņš abiem saviem vecākajiem mazdēliem esot uzdāvinājis katram savu cirvīti. Un pirmais darbs, ko viņi ar cirvīšiem darījuši, bijis nosist Ramborgas jēru.

Sīmons pasmejas:

—   Jā, šie Hūsabijas zēni, tie gan ir resgaļi…

Kristīne noskrēja lejā pa kāpnēm un atraisīja savas

sudraba šķēres no jostas.

—   Iedod šīs šķēres Ramborgai aitas vietā, kuru mani dēli nosituši, — es zinu, viņa tās vēlējusies kopš mazām dienām. Lai neviens nesaka, ka mani dēli… — viņa runāja ātri un strauji, tad, uzlūkodama savu vecāku sejas, pēkšņi aprāvās — tie raudzījās savā meitā īgni un izbrīnījušies.

Sīmons šķēres neņēma, viņš likās tāds kā apmulsis. Te viņš ieraudzīja Bjergulfu. Piejājis zēnam klāt, viņš noliecās un uzcēla to sev priekšā uz zirga.

—   Vai re — tu te mūsu pusē staigā apkārt laupīdams — tagad tu esi mans gūsteknis, lai tavi vecāki rīt atnāk pie manis, tad mēs parunāsim par izpirkšanas

maksu…

Pateicis šos vārdus, viņš sveicināja, smiedamies un pagriezdams galvu atpakaļ, un aizjāja projām ar visu zēnu, kas viņa rokās smējās un ķepurojās. Sīmons ar Erlena dēliem bija cieši sadraudzējies. Kristīnei nāca prātā, ka viņš bērniem aizvien bija paticis, viņas mazās māsas to bija mīlējušas. Viņai dīvainā kārtā sametās dusmas, ka Sīmons tā priecājas par bērniem un tik labi prata ar viņiem rotaļāties, kamēr viņas vīrs tik nelabprāt klausījās bērnu čalās.

Otrā dienā viesojoties Formūmājās, Kristīne tūlīt noprata: Sīmons no savas sievas nekādu paldies par to nebija saņēmis, ka bija viņai atvedis šo ciemiņu.

—   Neviens nevar prasīt, lai Ramborgai jau būtu diez kāds prieks par bērniem, — teica Rangnfrīda, — viņa jau pati gandrīz vēl ir bērns. Kad viņa būs vecāka, tad būs citādi.

— Protams. — Sīmons ar sievasmāti saskatījās un it kā sasmaidījās. «Nu jā, drīz taču būs divi mēneši, kopš viņi ir precējušies,» nodomāja Kristīne.

Dvēselē sašķelta un nemiera pilna, kāda Kristīne tagad bija, viņa savu nelabo omu izgāza uz Erlenu. Kā kurš katrs krietns vīrs, viņš ar šādu viesošanos sievas tēvmājās bija apmierināts un tādēļ aizvien labā prātā. Ar Rangnfrīdu viņš bija draugos un nemaz neslēpa, ka sirsnīgi mīl savu sievastēvu. Likās, ka arī Lavranss znotu labi ieredz. Bet Kristīne tagad bija kļuvusi tik modra un jūtelīga, ka tēva laipnībā pret Erlenu nojauta labu tiesu tās piedevīgās labvēlības, kādu tas vienmēr bija lolojis pret ikvienu dzīvu būtni, kas tam nešķita pietiekami spēcīga, lai pati ar sevi tiktu galā. Viņa mīlestība uz otru znotu bija citādas dabas — pret to viņš izturējās kā pret draugu un biedru. Un, lai gan Erlens sievastēvam gados bija daudz tuvāks nekā Sīmons, Sīmons un Lavranss viens otru tomēr uzrunāja ar «tu», kamēr Lavranss Erlenam teica «tu», bet Erlens sievastēvam «jūs». Tā tas bija pasākts kopš Kristīnes derībām, un Lavranss Erlenu nekad nebija uzaicinājis šo uzrunu mainīt.

Arī Sīmons un Erlens bija labi draugi, kad viņi satikās, bet viņi netīkoja viens otra sabiedrības. Kristīne joprojām juta tādu kā slepenu biklumu iepretim Sīmonam Darrem — tādēļ ka viņš visu zināja par viņu, bet vēl vairāk tādēļ, ka viņa zināja: Sīmons toreiz bija turējies godam un Erlens palicis kaunā. Viņa iedegās svētās dusmās, iedomājoties, ka pat to Erlens, šķiet, bija spējis aizmirst. Tādēļ tā ne aizvien bija laipna pret savu vīru. Ja Erlens bija tādā omā, ka viņas īgnumu uzņēma labsirdīgi un ar pacietību, tad viņu kaitināja tas, ka viņas vārdi to neapvainoja. Bet citreiz gadījās, ka viņa pacietība drīz bija galā, un tad tas iekarsa, bet viņa tam atbildēja asi un salti.

Kādu vakaru viņi sēdēja Jērunmāju pavarda istabā. Lavranss vel arvien šinī ēkā jutās vislabāk, it īpaši, kad lija lietus vai gaiss bija sadudzis tā kā šodien, jo lielajā mājā zem otrā stāva bija apakštelpas griesti, tā ka tur dūmi koda acīs, bet pavarda istabā dūmi pacēlās līdz jumta spārēm pat tad, kad lietaina laika dēļ dūmu lūka bija jātaisa ciet.

Kristīne sēdēja pie pavarda un šuva. Tai bija nelabs prāts un garš laiks. Viņai tieši pretī ar šuvekli rokā snauduļoja Margreta, šad tad nožāvādamās. Pa istabu trokšņoja un dauzījās bērni. Rangnfrīda bija Formūmājās un kalpu ļaužu lielum lielā daļa ara. Lavranss sēdēja dižsēdeklī un Erlens ārsola galā, starp viņiem atradās šaha galdiņš. Domās iegrimuši, viņi klusēdami bīdīja figūras. Vienbrīd likās, ka Ivars un Skūle tūlīt pat saplēsīs gabalos mazu kucēnu. Lavranss piecēlās un atņēma tiem smilkstošo lopiņu. Vectēvs neteica ne vārda, bet turpināja spēli ar suni klēpī.

Kristīne piegāja pie vīriešiem un, uzlikusi vienu roku uz sava vīra pleca, stāvēja un skatījās, kā viņi spēlē. Erlens nemācēja tik labi spēlēt kā sievastēvs, tāpēc viņš palaikam zaudēja, kad viņi vakaros spēlēja šahu, bet viņš to panesa pacietīgi un vienaldzīgi. Šovakar viņš spēlēja sevišķi slikti. Kristīne, blakām stāvēdama, viņam to pārmeta — ne tieši laipnā un maigā balsī. Pēdīgi Lavranss paīgni noteica:

—  Erlens taču nevar iedziļināties spēlē, kad tu tur stāvi un viņu traucē. Ko tu te gribi, Kristīn, — no šaha spēles tev taču nekad nav bijusi nekāda jēga!

—   Nē, jūs laikam domājat, ka es vispār nekā nejēdzu …

—   Vienu gan tu nejēdz, — skarbi atbildēja tēvs, — un proti — kā sievai pieklājas runāt ar savu vīru. Būtu labāk, ja tu ietu un apsauktu savus bērnus — tie jau ņemas trakāk par trakiem…

Kristīne aizgāja, sasēdināja bērnus rindā uz sola un pati nosēdās tiem līdzās.

—   Esiet nu mierīgi, mani dēli, — viņa teica, — jūsu vectēvs nevēlas, ka jūs te istabā rotaļājaties un smejaties.

Lavranss paskatījās uz meitu, bet nekā nesacīja. Pēc brītiņa ienāca aukles, un Kristīne, kalpones un Margreta aizgāja ar bērniem, lai tos noliktu gulēt. Palicis ar sievastēvu divatā, Erlens teica:

—   Man būtu labāk paticis, sievastēv, ka jūs Kristīni nebūtu tā norājis. Ja viņai ir prieks mani ķnābāt, kad viņa ir nelabā omā, tad runāšana nekā nelīdz, un viņa to nevar paciest, ja kāds ko saka par viņas bērniem…

—   Un tu, — jautāja Lavranss, — vai tu domā to paciest, ka tavi dēli izaug nenorāti? Kur tad viņas palikušas, jūsu kalpones, kam bērni jāglabā un jāuzrauga?

—   Jūsu kalpu istabā, kā liekas, — smējās Erlens staipīdamies. — Bet es neuzdrīkstos Kristīnei bilst ne vārdu par viņas kalponēm, tad viņa spļauj baltu aiz dusmām un man jādzird, ka mēs, viņa un es, neesot bijuši nekādi paraugi mūsu saimei…

Otrā dienā Kristīne bija aizgājusi zemenēs uz pļavmalu Jērunmāju dienvidpusē; te tēvs viņu sauca — viņš stāvēja smēdes durvīs un lūdza viņu panākt šurp.

Kristīne paklausīja, bet negribīgi. Laikam jau atkal Nokve — tas šorīt bija atdarījis ārlaidara vārtus, tā ka govis bija iegājušas miežos.

Tēvs izņēma nokaitušu dzelzs gabalu no uguns un uzlika to uz laktas. Meita sēdēja un gaidīja, un ilgu laiku bija dzirdami tikai āmura klaudzieni uz dzirkstošas dzelzs un laktas skanīgā atbalss. Beidzot Kristīne ievaicājās, ko tēvs no viņas gribot.

Dzelzs tagad bija atdzisusi. Lavranss nolika lūkšas un āmuru un pienāca viņai klāt. Ar kvēpiem sejā un matos, ar melnām drēbēm un rokām, ar lielo skoteli priekšā viņš izskatījās bargāks nekā parasti.

—    Es tevi saucu, meit, jo gribēju tev kaut ko pateikt. Šeit, manās mājās, tev savam pielaulātam vīram jāparāda cieņa, kā sievai pienākas. Es negribu dzirdēt, ka mana meita atbild savam vīram tā, kā tu vakar atbildēji Erlenam.

—   Tas man ir kas jauns, tēv, ka jums Erlens liekas tāds vīrs, kam jāparada cieņa.

—   Viņš ir tavs vīrs, — teica Lavranss. — Tik tiešām, es taču nelietoju nekādus varas līdzekļus, lai notiktu šīs precības. Paturi to prātā!

—    Jūs esat tik labi draugi, — atteica Kristīne. — Ja jūs viņu toreiz būtu pazinis tā, kā viņu pazīstat tagad, tad jūs droši vien to labprāt būtu darījis.

Tēvs uz viņu paskatījās — nopietni un skumji.

—   Tagad tu pārsteidzies, Kristīn, un runā, skaidri zinādama, ka nesaki patiesību. Es nemēģināju tevi piespiest iet pie sava likumīgā saderinātā, kad tu gribēji viņu pamest, lai gan tu zini, ka es Sīmonu sirsnīgi mīlēju …

—   Ne, bet Sīmons pats taču mani vairs negribeja …

—   Ak! Viņš bija pārāk augstsirdīgs, lai ietiepīgi turētos pie savām tiesībām, juzdams, ka tu viņu negribi. Bet diezin vai viņš savā sirdī tik ļoti būtu pretojies, ja es būtu darījis pēc Andresa Darres prāta — proti, neņēmis vērā jūsu — abu jauniešu iedomas. Un tagad, kad es redzu, ka tu nevari sadzīvot, kā nākas, ar vīru, kuru pati sev saspītēji, es nemaz vēl nezinu, vai kungam Andresam nebija taisnība …

Kristīne iesmējās skaļi un nejauki.

—   Sīmons! Nemūžam jūs nebūtu varējis viņu piespiest precēt sievieti, kuru tas bija atradis kopā ar citu vīrieti tādā namā …

Lavransam aizrāvās elpa.

—   Namā? … — viņš neviļus atkārtoja.

—   Jā, tādā, kādu jūs, vīrieši, dēvējat par meitu māju. Tā, kam šī māja piederēja, bija Mūnana piegulētāja, viņa pati mani brīdināja, lai es tur neejot. Es teicu, ka man jāsatiek savs radinieks, es nezināju, ka viņš ir viņas radinieks… — viņa atkal smējās — nejauki un nevaldāmi.

—   Ciet klusu! — tai uzsauca tēvs.

Kādu brīdi viņš stāvēja nekustēdamies. Kā trīsas pārskrēja pār viņa seju — kā smaids, kas atgādināja nobālējumu. Kristīnei bija jādomā par kokiem kalna nogāzē — kā tie nobāl, kad spēja vēja pūsma paceļ ikvienu lapu, — tāds bāls, trīcošs uzmirdzējums.

—   Tas uzzina daudz, kas nejautā …

Kristīne saļima uz sola, uz kura viņa sēdēja, atspiedās uz viena elkoņa un ar otru roku aizsedza acis. Pirmo reizi mūžā viņa juta bailes no sava tēva — nāves bailes.

Lavranss novērsās no viņas, gāja un pacēla āmuru, un nolika to savā vietā starp citiem rīkiem. Tad viņš savāca vīles un citus sīkrīkus un ņēmās tos kārtīgi salikt uz šķērsbaļķa starp smēdes sienām. Viņš Kristīnei bija uzgriezis muguru, viņa rokas stipri drebēja.

—   Vai tu nekad par to neesi padomājusi, Kristīn, ka Erlens to noklusēja. — Lavranss stāvēja Kristīnei pretī, raudzījās viņas bālajā, baiļu pilnajā sejā. — Es viņam atbildēju «nē» skaidri un gaiši, kad viņš Tunsbergā ieradās pie manis kopā ar saviem bagātajiem radiem un precēja pēc tevis, — es taču toreiz nezināju, ka man jāpateicas viņam par manas meitas goda glābšanu . . . Cits vīrietis man to būtu pasacījis …

Viņš nāca otrreiz un bildināja tevi ar godu. Neba visi vīrieši būtu tā iekodušies iegūt par sievu tādu, kas jau — kas jau — ir tiktāl, kā tu toreiz biji.

—   To laikam gan neviens vīrietis neiedrošinātos jums pateikt…

—   No saltā tērauda Erlens nekad nav baidījies … — Lavransa vaibstos pēkšņi parādījās neaprakstāms gurdenums, viņa balss aizcirtās, kļuva nedzīva un neskanīga. Bet tad viņš atkal turpināja — klusi un mierīgi:

—   Lai būtu kā būdams, Kristīn, bet visļaunākais man šķiet — ka tu to pasaki tagad, kad viņš ir tavs vīrs un tavu dēlu tēvs …

Ja tiešām tā ir, kā tu saki, tad tu jau zināji visļaunāko par viņu, kad saspītējies viņu precēt. Viņš taču bija ar mieru par tevi maksāt tik dārgi, it kā tu būtu bijusi tikla jaunava. Viņš tev piešķīris lielu vaļu valdīt un pavēlēt — tagad tev tavs grēks jāizpērk ar to, ka tu valdi ar prātu un izlīdzini tur, kur Erlenam prāta pietrūkst, — to tu esi parādā dievam un saviem bērniem.

Es pats to esmu teicis, un citi ir teikuši to pašu, ka Erlens, liekas, spēj tikai vienu: pavest sievietes. Tā ir arī tava vaina, ka tā par viņu runāja, — to tu tagad pati esi apliecinājusi. Bet vēlāk Erlens pierādīja, ka viņš spēj arī ko citu — tavs vīrs ir ieguvis labu vārdu ar savu drosmi un apķērību kara gaitās. Tas taviem dēliem nav nesvarīgs ieguvums, ka viņu tēvu slavē kā drošsirdīgu un prasmīgu karavīru. Ka viņš bijis — neprātīgs, tas tev bija jāzina labāk par mums visiem. Tu savu kaunu izdzēsīsi vislabāk ar to, ka cienīsi savu pašas izraudzīto vīru un viņam palīdzēsi…

Kristīne sēdēja sakņupusi, galvu rokās saņēmusi. Tagad viņa pacēla acis, bāla un izmisusi:

—   Tas bija nežēlīgi, ka es jums to teicu. Ak, Sīmons mani lūdza, tas bija vienīgais, ko viņš man lūdza, lai es jūs saudzējot un jums to aiztaupot — dzirdēt visļaunāko …

—   Sīmons tevi lūdza mani saudzēt… — Kristīne saklausīja Lavransa balsī to, ka viņš ir aizvainots. Un viņa aptvēra, ka arī tas ir nežēlīgi — viņam pasacīt, ka svešs cilvēks ieskata par vajadzīgu viņai atgādināt, lai viņa saudzē savu tēvu.

Tad Lavranss apsēdās tai līdzās, paņēma vienu viņas roku savējās un nolika to sev uz ceļgala.

—   Tas bija gan nežēlīgi, manu Kristīn, — viņš teica maigi un skumji. — Tu esi pret visiem laba, mans labais bērns, bet es to jau agrāk esmu pamanījis, ka tu spēj būt nežēlīga pret tiem, kas tev ir pārāk mīļi. Dieva dēļ, Kristīn, aiztaupi man to, ka man tevis dēļ tā jābaiļojas. Ka tavs nevaldāmais prāts tev un tavējiem neatnes vēl lielākas bēdas. Tu rausties kā jauns kumeļš, kas pirmo reizi piesiets — tur, kur tu esi saistīta ar savas sirds saknēm.

Šņukstēdama viņa noslīga tēvam pie krūtīm, un viņš, to piekļaudams sev klāt, viņu cieši apskāva. Tā viņi nosēdēja ilgu laiku, bet Lavranss neko vairs neteica. Beidzot tas pacēla viņas galvu.

—   Tagad tu esi pavisam melna, — viņš sacīja ar pussmaidu. — Tur kaktā atrodas drāna, bet tā tevi laikam pataisīs tikai vēl melnāku. Tev jāiet mājās un jāsapošas — tagad visi var redzēt, ka tu kalējam esi sēdējusi klēpī…

Viņš liegi izstūma viņu ārā pa durvīm, aizslēdza tās un kādu brītiņu pastāvēja turpat. Tad viņš aizgrīļojās līdz solam — nedaudzos soļus, nolaidās uz tā un sēdēja, pakausi pieslējis pie sienas baļķiem un pārvērsto seju pacēlis uz augšu. Vienu roku viņš ar visiem spēkiem spieda pie sirds.

Nekad jau tāds stāvoklis nebija ilgs. Elpas trūkums, melnais reibonis, sāpes, kas izstaigāja visus locekļus, izejot no sirds; tā cīnījās un trīcēja, dažas reizes dobji iepukstējās un tad atkal drebēdama stājās. Kakla dzīslās tukstēja asinis.

Pēc brīža tas viss pārgāja. Tas aizvien pārgāja, kad viņš kādu laiciņu bija pasēdējis. Bet tas atkārtojās arvien biežāk un biežāk.

Erlens ar saviem kuģa ļaudīm bija norunājis dienu pirms Jēkaba misas satikties Vēojā, bet viņš tomēr palika Jērunmājās drusku ilgāk, lai kopā ar Sīmonu nomedītu lāci, kas kalnu ganībās bija nokodis dažus lopus. Kad viņš no medībām atgriezās mājās, to gaidīja ziņa, ka daži no viņa ļaudīm pilsētā esot kāvušies, un viņam bija jāsteidzas turp, lai tos atbrīvotu. Arī Lavransam pilsētā bija darīšanas, un tā viņš aizjāja kopā ar znotu.

Kad viņi sasniedza salu, Ūlava misa jau tuvojās beigām. Pie salas bija noenkurojies Erlinga Vidkuna dēla kuģis, un Lavranss un Erlens sastapās ar valsts pārvaldnieku vakara dievkalpojumā Pētera baznīcā. Tas aizgāja viņiem līdzi uz mūku patversmi, kur Lavranss bija apmeties, ieturēja ar viņiem kopā vakariņas un aizsūtīja savus vīrus uz kuģi, lai tie atnestu sevišķi labu franču vīnu, kuru tas bija iegādājies Nīdārūsā.

Bet valodas, viņiem dzerot, ritēja gausi. Erlens sēdēja, savās domās nogrimis, ar līksmu acu izteiksmi — kā arvien, kad to gaidīja kaut kas jauns, bet izklaidīgi klausīdamies, kad pārējie runāja. Lavranss vīnam pieskārās tikai ar lūpām, un kungs Erlings bija mazrunīgs.

—   Tu izskaties noguris, radiniek, — viņam teica Erlens.

Jā, šonakt esot bijis nelabs laiks, kad viņi braukuši pa Hustālīci, viņš nemaz neesot gulējis …

—   Un tev būs jāsalaiž pilniem rikšiem, ja tu gribi aiztikt Tunsbergā uz Lavransa misas dienu. Daudz miera un omulības tev jau gan tur nebūs. Vai priesteris Pols patlaban ir pie karaļa?

—   Jā. Vai tu uz Tunsbergu nebrauksi?

—   Ja es brauktu, tad vienīgi tādēļ, lai pavaicātu, vai karalis negribētu nosūtīt savai mātei mīļu dēla sveicienu, — Erlens smējās. — Vai arī tādēļ, lai apjautātos, vai bīskaps Eudfins nevēlas laist kundzei Ingebjergai kādu ziņu.

—   Daudzi par to brīnās, ka tu brauc uz Dāniju tieši tad, kad Tunsbergā ir vadoņu sanāksme, — teica kungs Erlings.

—   Jā, vai tas nav dīvaini, ka cilvēkiem vienmēr par mani jābrīnās? Vai tad man nevarētu iekāroties atkal reiz drusku paskatīties šādās tādās tautas paražās, kādas es neesmu redzējis, kopš pēdējo reizi biju Dānijā, — atkal reiz piedalīties turnīrā, it īpaši, ja mūsu radiniece mūs aicina. Šajā zemē taču neviens no viņas cilts viņu tagad vairs neatzīst, vienīgi Mūnans un es.

—   Mūnans… — Erlings sarauca uzacis. Tad viņš smējās: — Vai tad šajā vecajā kuilī, kā es gandrīz gribēju pateikt, vēl kūsā tik daudz dzīvības, ka viņš jaudā izkustināt savas miesas taukus? Tātad hercogs Knuts taisās sarīkot turnīru. Un arī Mūnans tur piedalīsies?

—   Jā, tiešām žēl, Erling, ka tu nevari braukt līdzi un redzēt šo skatu. — Arī Erlens smējās. — Es jau gan nomanu, tu baidies, vai tik kundze Ingebjerga mūs nav ielūgusi dzert alu šajās kristībās vienīgi tāpēc, lai mēs darinātu citu alu un aicinātu viņu savukārt iedzert no tā. Tu jau pats to zini vislabāk, ka manas kājas ir par smagām un mana sirds par vieglu, lai es noderētu par kaut kādu slepenlīžu. Un Mūnanam jūs taču esat izrāvuši visus zobus …

—   Nepavisam ne, no tās puses mums nav ko baidīties. Tas nu gan Ingebjergai Hokuna meitai jāsaprot, ka viņa, apprecoties ar Porsi, pašas zemē zaudējusi it visas tiesības. Viņai nav ieteicams spert kāju pār mūsu slieksni, kopš tā sniegusi roku vīram, no kura mēs savas zemes robežās negribam redzēt pat ne mazo pirkstiņu…

—   Jā, to jūs izdarījāt gudri, ka atšķīrāt zēnu no viņa mātes, — drūmi noteica Erlens. — Viņš tikai vēl bērns, un jau tagad mums, norvēģiem, ir iemesls pacelt galvu, iedomājoties karali, kuram esam zvērējuši uzticību…

—   Ciet klusu, — izmisis klusā balsī sacīja Erlings Vidkuna dēls. — Tas — tas droši vien nav tiesa …

Abi pārējie noskārta no Erlinga sejas: viņš zināja, ka tas ir gan tiesa. Kaut gan Magnuss Eirika dēls vēl bija bērns, viņam it kā jau bija pielipis grēks, kuru pieminēt kristīgiem cilvēkiem nepieklājas. Kāds zviedru rakstvedis, kuram bija uzdots iemācīt karalim lasīt, kamēr tas uzturējās Zviedrijā, bija viņu nepasakāmā veidā novedis uz neceļiem.

Erlens teica:

—   Pie mums ziemeļos ļaudis tā vien čukst pa sētām un pa mājvietām — Kristus baznīca esot nodegusi tādēļ, ka karalis neesot cienīgs sēdēt svētā Ulava vietā…

—   Dieva dēļ, Erlen, — es saku, nav taču zināms, vai tas ir tiesa! Un mums tomēr jātic, ka šis bērns, karalis Magnuss, dieva acīs ir bez vainas … Viņš var šķīstīties … Tu saki — mēs viņu esot atšķīruši no mātes! Es saku — dievs sodi tādu māti, kas tā pieviļ savu bērnu, kā Ingebjerga pievīlusi savu dēlu, — nepaļaujies uz tādu sievieti, Erlen, turi prātā, ka tie ir neuzticami cilvēki, ar kuriem tu tagad sastapsies!

—   Man liekas, viņi viens otram bijuši ļoti uzticīgi… Bet tu — tu runā tā, it kā tev katru dienu kristu klēpī debesu vēstis, laikam tādēļ tu domā, ka vari iedrošināties uzņemties cīņu ar baznīcas dižvīriem …

—   Nē, tagad pietiek, Erlen. Runā par tādām lietām, par kurām tev ir jēga, zēn, vai nerunā nemaz… — kungs Erlings bija piecēlies, abi stāvēja kājās, viņš un Erlens, dusmīgi un piesarkuši.

Erlens aiz riebuma šķobīja muti:

—   Lopu, kuru cilvēks apgānījis, mēs nositam un iemetam ūdenskritumā …

—   Erlen! — Pavaldonis abām rokām pieķērās pie galda malas. — Tev pašam aug dēli, — viņš klusi piemetināja. — Kā tu tā vari teikt… Ak, pievaldi savu mēli, Erlen! Apdomā, ko tu runā — tur, kur tu aizbrauksi. Un apdomā divdesmitreiz, iekām kaut ko dari…

—   Ja jūs, kas spriežat par valsts labklājību, rīkojaties šādi, tad es nebrīnos, ka viss iet greizi. Bet tev nav ko baidīties, — viņš uzmeta lūpu, — es noteikti nekā nedarīšu. Patlaban ir gan jauki dzīvot šajā zemē …

Jā, tev taču rīt agri jāceļas. Un mans sievastēvs ir noguris …

Kad Erlens bija novēlējis labu nakti, abi pārējie, nekā nerunādami, vēl kādu brīdi pasēdēja. Erlens pārnakšņoja savā kuģī. Erlings Vidkuna dēls grozīja pirkstos savu kausu.

—   Jūs klepojat? — viņš sacīja, lai kaut ko teiktu.

—       Veciem cilvēkiem lēti aizkrēpo kakls. Mums tagad tik daudz raižu, mīļais kungs, par kurām jums, jaunajiem, nav ne jausmas, — smaidīdams teica Lavranss.

Tad viņi atkal sēdēja klusēdami, kamēr Erlings Vidkuna dēls sacīja it kā pats sev:

—   Jā, tā spriež visi, ka ar šo valsti nav labi. Pirms sešiem gadiem — Uslū pilsētā — es domāju: ir skaidri pierādījies, ka starp dižo cilšu vīriem, kas tādam pienākumam ir dzimuši, pastāv noteikta vēlēšanās uzturēt karaļvaldību. Es uz to paļāvos.

—   Man liekas, jūs toreiz spriedāt pareizi, kungs. Jūs pats tomēr teicāt, ka mēs esot paraduši pulcēties ap savu karali. Bet viņš ir bērns — un pusgadu nodzīvo citā zemē …

—   Jā. Dažbrīd es domāju: nav ļaunuma bez labuma. Sendienās, kad mūsu karaļi lēkāja kā ērzeļi, staltu kumeļu, ko izbīdīt gaismā, bija atlicin; tautai vajadzēja tikai izraudzīties to, kas vislabāk mācēja kost…

Lavranss pasmējās:

—   Tiesa gan …

—   Mēs par to runājām pirms trim gadiem, Lavrans Lāgmaņa dēls, kad jūs atgriezāties no sava svētceļojuma Skevdē un apciemojāt savus radus Geutlanē.

—  Es atceros, kungs, jūs mani toreiz pagodinājāt ar savu apmeklējumu …

—   Nē, nē, Lavrans, nerunājiet taču tik galmiski! — Pavaldonis drusku nepacietīgi pameta ar roku. — Notika tā, kā es sacīju, — viņš drūmi noteica. — Neviens vairs nespēj ap sevi sapulcēt mūsu zemes dižkungus. Kam visvairāk gribas ēst, tie bāžas priekšā — kaut kas jau vēl silē ir. Bet tie, kas varētu tiekties pēc varas un bagātības ar godu, kā mūsu tēvu laikos, tie nerādās.

—   Tā jau izskatās. Bet gods ir saistīts ar vadoņa karogu.

—   Tad laikam šie vīri ir tādās domās, ka tas nav liels gods, kas saistīts ar manu karogu, — sausi noteica Erlings. — Jūs esat atturējies no visa, kas varētu padarīt slavenu jūsu vārdu, Lavrans Lāgmaņa dēls…

—   To es esmu darījis, kopš esmu precējies, kungs. Un es apprecējos agri… mana sieva bija slimīga, viņai nācās grūti iet ļaudīs. Un, kā redzams, tad mana cilts šeit Norvēģijā negrib zelt. Mani dēli nomira agri, un tikai viens no maniem brāļadēliem sasniedza vīra gadus.

Lavranss nožēloja savus vārdus, jo Erlingam Vidkuna dēlam paša mājās šādu bēdu bija diezgan. Viņa meitas bija veselīgas un izaugušas lielas, bet arī viņš bija drīkstējis paturēt tikai vienu no saviem dēliem, un ļaudis runāja, ka šim zēnam esot vāja veselība. Bet kungs Erlings tikai jautāja:

—    Cik es zinu, tad jums arī no mātes puses nav nekādu tuvu radu?

—   Nē, ne tuvāki kā mana mātestēva māsas bērni. Sigūram Lūdina dēlam bija tikai divas meitas, un tās abas nomira savās pirmajās radībās — mana mātesmāsa savu bērnu paņēma līdzi kapā.

Tad viņi atkal kādu brīdi sēdēja klusēdami.

—   Tādi kā Erlens ir visbīstamākie, — klusā balsī sacīja pavaldonis. — Kas domā drusku vairāk nekā citi un tomēr ne tik daudz, cik vajag. Jā, vai Erlens nav kā tāds slinks bērns… — Erlings aiz īgnuma bīdīja savu vīna kausu visapkārt pa galda virsu. — Viņš taču ir apdāvināts? Un drošsirdīgs un no labas dzimtas? Bet nekad viņš nevīžo kaut ko paklausīties tik ilgi, kamēr viņš to īsti saprot. Un, ja tas vīžotu kādā cilvēkā noklausīties līdz galam, tad viņš laikam būtu aizmirsis sākumu, iekām runātājs būtu izstāstījis beigas.

Lavranss paskatījās uz kungu Erlingu. Tas bija ļoti novecojis, kopš viņi pēdējo reizi bija redzējušies. Viņš izskatījās nodeldējies un noguris un likās arī novājējis. Viņam bija smalki, noteikti izveidojušies vaibsti, bet tie bija mazliet par sīkiem, un bez tam viņa sejas āda bija novītusi — tāda tā aizvien bija bijusi. Lavranss nojauta, ka šis vīrs — kaut gan godprātīgs, gudrs un vienmēr gatavs kalpot valstij nesavtīgi un bez viltus — visādā ziņā ir par sīku, lai būtu pirmais. Ja viņš būtu par galvas tiesu lielāks, tad tam droši vien būtu vieglāk iegūt lielu piekritēju skaitu.

Lavranss klusi teica:

—   Tik gudrs Knuta kungs tomēr laikam ir, lai saprastu, ka slepenos uzdevumos viņam — ja viņš domātu par kaut kādu uzbrukumu — no Erlena liela labuma nebūtu.

—   Jums šis znots savā ziņā patīk, Lavrans, — kungs Erlings sacīja gandrīz saskaities. — Taisnību sakot, jums gan nav iemesla viņu diez kā mīlēt…

Lavranss sēdēja un, mērcēdams pirkstu izlietā vīnā, zīmēja ar to uz galda. Kungs Erlings pamanīja, ka gredzeni Lavransa pirkstos turas pavisam vaļīgi.

—   Un jums ir? — Lavranss paskatījās uz kungu Erlingu ar smalku, tikko manāmu smaidu. — Un tomēr man rādās, ka arī jums viņš patīk!

—   Tiesa gan. Dievs lai to zina, bet to es varētu apzvērēt, Lavrans, — patlaban kungam Knutam šis tas ir padomā, jo viņš tagad ir tēvs zēnam, kas ir karaļa Hokuna meitasdēls.

Pat Erlenam jāsaprot, ka šā bērna tēva mugura ir pārāk plata un ka mazais kundziņš tai nekad netiks garām. Un viņa māte savu precību dēļ sacēlusi pret sevi visu tautu.

Drīz pēc tam Erlings Vidkuna dēls piecēlās un apjozās ar zobenu. Lavranss, pieklājīgi noņēmis ciemiņa apmetni no vadža, stāvēja, to rokās turēdams, — te pēkšņi viņš sagrīļojās un būtu vai nokritis gar zemi, ja kungs Erlings nebūtu viņu uztvēris savās rokās. Tas tikai ar pūlēm jaudāja viņu aiznest līdz gultai, jo Lavranss bija liels un smags. Trieka tā nebija — bāls, ar zilām lūpām un slābiem, ļenganiem locekļiem Lavranss gulēja gultā. Kungs Erlings pārskrēja pār pagalmu, lai pamodinātu patversmes mājastēvu.

Lavranss likās pavisam nokaunējies, kad viņš atkal bija atguvies. Jā, tāds vājums viņam šad tad uznākot — kopš kādām aļņu medībām pirms diviem gadiem, kad viņš sniegputenī esot apmaldījies. Tāda mācība laikam esot vajadzīga, lai cilvēks zinot, ka jaunība pagājusi, viņš smaidīdams aizbildinājās.

Kungs Erlings pagaidīja, kamēr mūks slimniekam bija nolaidis asinis, lai gan Lavranss viņu lūdza neuzkavēties, jo viņam taču rīta agrumā esot jādodas ceļā.

Augsti virs kalnājiem stāvēja spožs mēness, ūdens to pakājē bija melns, bet tālāk fjordā, gaismā, tas mirgoja kā sudraba vižņi. No dūmu lūkām nekur necēlās dūmi — rasotā zāle uz velēnu jumtiem mēnesnīcā spīguļoja. Pilsētas vienīgajā īsajā ielā nebija neviena cilvēka, kad kungs Erlings veicīgā gaitā nostaigāja nedaudzos soļus uz karaļmājām, kur tas bija apmeties. Viņš mēnesnīcā izskatījās dīvaini sīks un mazs — lielo apmetni cieši apņēmis, nakts aukstumā drebuļodams. Daži nomiegojušies kalpi, kas bija viņu gaidījuši, izmeimuroja pagalmā, tam rādīdami gaismu. Pavaldonis paņēma laternu, aizraidīja kalpus gulēt un, vēlreiz nodrebinājies, kāpa augšā pa kāpnēm uz otro stāvu, kur bija viņa guļamvieta.

VII

Tūlīt pēc Bartolomeja misas Kristīne devās mājup ar visu savu lielo varzu — bērniem un kalpu ļaudīm un vēl mantām. Lavranss viņu pavadīja līdz Jerkinai *.

Tur viņi, tēvs un meita, tai rītā, kad Lavransam vajadzēja jāt atpakaļ, staigāja pa pagalmu un sarunājās. Saule spoži apspīdēja kalnus, purvāji jau metās rūsgani, un ar sīkbērziņiem apaugušie pakalni bija dzelteni kā zelts. Kalnmalās uzzibēja un atkal aptumsa ūdeņi, jo tos aizēnoja lielie, sudrabotie mākoņi, kas peldēja pa debesīm. Nemitīgi tie cēlās augšup no tālām gravām un aizām, lai atkal nogrimtu starp pelēkām klintīm un ziliem kalniem ar jaunsniega klajumiem un vecām ledus gālēm, kas tālu tālumā ierobežoja redzes loku. Mazie pelēkzaļie tīrumi, kas piederēja šai ceļinieku mītnei, ar savu krāsu dīvaini atšķīrās no šīs rudenīgi mirdzošās kalnu pasaules.

Pūta svaigs un skaudrīgs vējš. Lavranss, Kristīnei atkal uzmaucis kapuci, kas viņai bija aizpūsta atpakaļ uz pleciem, ar pirkstiem tajā ieglauda linauta galus.

—    Man liekas, it kā tavi vaigi manās mājās būtu kļuvuši bālāki un plānāki, — viņš teica. — Vai mēs neesam pret tevi izturējušies tā, kā nākas, Kristīn?

—   Esat gan. Tam ir cits iemesls …

—   Tev jau arī ir grūti ceļot ar visiem šiem bērniem, — sprieda tevs.

—    Tā jau ir. Lai gan nevis šiem pieciem piekrīt vaina, ka man ir bāli vaigi… — viņa drusku pasmaidīja, un, kad tēvs nobijies un it kā jautādams viņā paskatījās, viņa palocīja galvu un atkal pasmaidīja. Tēvs lūkojās projām, bet pēc brītiņa vaicāja:

—   Cik es noprotu, tad var notikt tā, ka tu tik drīz mūsu ielejā neatgriezies?

—   Astoņi gadi šoreiz nu gan nepaies, — viņa teica tāpat kā pirmāk. Te kaut kas pavīdēja tēva sejā. — Tēvs! Ak — tēvs!

—   Klusu, klusu, mana meita … — neviļus tas satvēra viņas roku dilbus, lai viņu atturētu, kad viņa gribēja tam mesties pie krūtīm. — Nē, Kristīn …

Viņš cieši turēja Kristīnes roku savējā, iedams ar viņu projām pa ceļu. Viņi bija kādu gabalu aizstaigājuši un tagad gāja pa mazu taciņu caur dzeltenu bērzu biezokni, paši nezinādami, uz kurieni dodas. Tēvs pārlēca pār straujupīti, kas tecēja šķērsām pār celiņu, pagriezās atpakaļ pret meitu un sniedza viņai roku pāri ūdenim.

Pat šī mazā kustība viņai rādīja, ka tēvs vairs nav tik vingrs un izveicīgs. Viņa jau agrāk bija pamanījusi, par to sevišķi nepadomādama, ka viņš vairs tik veikli nelec zirgā un no tā zemē, ka viņš vairs neskrien pa kāpnēm vienā ņēmienā, ka vairs tik viegli necilā smagumus. Viņa augums bija stīvāks, un viņš kustējās uzmanīgāk, it kā viņa miesās mistu snaudošas sāpes un viņš tās negribētu modināt. Kad tas atgriezās no kāda jājiena, tad varēja redzēt, kā viņa kakla dzīslās tūkst asinis. Reizēm viņa bija ievērojusi, ka tam ir uzdzīta seja un tūkumi zem acīm, viņa atcerējās kādu rītu, kad bija ienākusi istabā un tēvs pusapģērbies bija gulējis gultā, kailās kājas pārkaru pār gultas malu. Māte bija tupējusi zemē un berzējusi viņa potītes.

—   Ja tu sērosi pēc katra cilvēka, kuru nogāž vecums, tad tev būs daudz ko gausties, bērns, — viņš runāja klusi un mierīgi. — Tev pašai jau ir lieli dēli, Kristīn, tas taču tev nevar būt nekāds pārsteigums — redzēt, ka tavs tēvs pamazām top par vecu vīru. Kad es no tevis šķīros, jauns būdams, mēs taču tāpat droši nezinājām, vai mums būs lemts vēl tikties šinī pasaulē. Varbūt es dzīvošu vēl ilgi, Kristīn, — būs tā, kā dievs vēlēs …

—  Vai jūs esat slims, tēv? — viņa jautāja aizlūzušu balsi. ^

—   Šādas tādas likstas nāk līdz ar gadiem, — viņš nevērīgi atbildēja.

—  Jus vel neesat vecs, tev. Jums tikai piecdesmit divi gadi…

—  Mans tēvs tik lielu vecumu nepiedzīvoja. Nāc atsedies man līdzas!

Ūdensmalā zem klinšu sienas, kas bija it kā pārzvilusi pār strautu, bija tāds kā zems, zālains pasēdeklis. Noņēmis savu apmetni, Lavranss to salocīja, nolaidās uz tā un pievilka meitu aiz rokas sev klāt, lai tā atsēstos viņam blakus. Viņu priekšā urdzēdams un čurkstēdams pār oļiem traucās strautiņš, šūpojot vītola zaru, kas bija ieliecies ūdenī. Tēva skats bija vērsts pret zilajiem un baltajiem kalniem tālu tālumā aiz rudenīgā klajuma.

—   Jums salst, tēvs, — sacīja Kristīne, — ņemiet manu apmetni! — Viņa to atāķēja, Lavranss pacēla vienu stūri un apklāja ar to savus plecus, tā ka viņi abi bija ietērpti. Viņš aplika viņai zem apmetņa roku ap viduci.

—   To taču tu zini, manu Kristīn, tādam, kas raud par kāda cilvēka aiziešanu, pietrūkst gudrības. «Labāk pie Kristus nekā pie manis,» — to tu laikam būsi dzirdējusi. Es paļaujos uz dieva žēlastību. Ne pārāk garš ir laika sprīdis, kas atšķir divus draugus. Varbūt tas tev tāds liksies, kamēr tu esi jauna, bet tev ir tavi bērni un tavs vīrs. Kad tu nāksi manos gados, tev šķitīs, ka tikai vēl pirms brītiņa tu redzēji mūs, kas būsim aizgājuši, un tu brīnīsies, ka patecējušo vasaru ir tik daudz. Tagad man liekas — nav nemaz tik sen, kad es pats vēl biju zēns, un tomēr ir jau pagājuši tik daudzi gadi no tā laika, kad tu biji mana mazā, gaišmatainā meitiņa, kas man skrēja nopakaļis, lai kur es gāju. Tu tik ticīgi sekoji savam tēvam — lai dievs tev atdara to prieku, ko es no tevis mantoju, manu Kristīn …

—   Jā, lai viņš man atdara tā kā es jums … — viņa nokrita tēva priekšā ceļos, aptvēra viņa roku locītavas un skūpstīja viņa plaukstas, ieslēpdama tajās savu saraudāto seju. — Ak, tēvs, mans mīļais tēvs, es vēl nebiju pieaugusi, kad jau atdarīju jūsu mīlestību tā, ka jums cēlās visrūgtākās bēdas …

—     Nē, nē, bērns, neraudi tā! — Lavranss atrāva savas rokas, pacēla Kristīni pie sevis, un viņi sēdēja tāpat kā pirmāk.

—   Arī pēdējos gados tu man esi darījusi daudz prieka, Kristīn. Es redzu augam tev pie sāniem skaistus bērnus, kas modina jaukas cerības, un tu pati esi kļuvusi par krietnu un prātīgu sievu. Un es esmu nomanījis, ka tu grūtuma brīžos aizvien vairāk pierodi meklēt palīdzību tur, kur tā visdrošāk atrodama. Kristīn, manu zelta gabaliņ, neraudi tik gauži! Var piesisties kāds ļaunums tam, ko tu glabā savā pajostē, — viņš čukstēja. — Neesi taču tik bēdīga!

Bet tas nespēja viņu nomierināt. Tad viņš iecēla meitu sev klēpī un atsēdināja viņu uz saviem ceļiem. Nu tas viņu turēja tā kā mazās dienās — viņas rokas apskāva tēva kaklu, un viņas seja piekļāvās viņa plecam.

—   Ir vēl kas, ko es neesmu teicis nevienam cilvēka bērnam, vienīgi savam garīdzniekam, tagad es to pateikšu tev. Tolaik, kad es biju pusaudzis — Skūgmājās un pirmajos gados karaļa galmā —, es jutu tieksmi iestāties klosterī, un to es būtu darījis, tikko būtu sasniedzis vajadzīgo vecumu. Solījumu gan es nevienam nebiju devis, arī savā sirdī ne. Daudz kas mani arī vilināja iet pa to otru ceļu… Bet, kad es, Botnfjordā izbraucis, sēdēju laivā un zvejoju, un klausījos, kā zvana zvani Galvenās salas klostera baznīcā, tad man likās, ka uz turieni mani velk visvairāk …

Kad es biju sešpadsmit gadus vecs, tēvs lika man darināt bruņu cepuri no sudrabā lieta spāņu tērauda — anglis Ričards Uslū pilsētā to kaldināja, un es dabūju savu zobenu — to pašu, ko es vēl tagad pastāvīgi valkāju, un arī zirga bruņas. Toreiz dzīve mūsu zemē nebija tik mierīga kā tavā bērnībā, mēs karojām ar dāņiem, es zināju, ka savus greznos ieročus drīz vien pagūšu lietot. Un es nespēju tos nolikt… Es sevi mierināju ar to, ka manam tēvam droši vien nepatiktu, ja viņa vecākais dēls kļūtu mūks, un ka es nedrīkstu pretoties savu vecāku prātam.

Es tomēr pats izvēlējos pasauli, un, kad pasaule nostājās pret mani, es lūkoju sev iestāstīt, ka nebūtu vīrišķīgi sūdzēties par likteni, kuru tu pats sev esi izraudzījies. Jo ar ķatru nodzīvoto gadu es sajēdzu vairāk un vairāk, ka cilvēkam, kam piešķirta žēlastība atzīt kaut mazumu no dieva varenuma, nav cienīgākas nodarbošanās kā viņam kalpot un lūgt, un būt nomodā par tiem, kam vēl laicīgas lietas aizēno skatu. Un tomēr man tev jāsaka, manu Kristīn, — man būtu bijis grūti ziedot dievam to dzīvi, kuru esmu nodzīvojis savās mājās, zūdoties par laicīgām lietām un jūtot pasaulīgu prieku — ar tavu māti pie sāniem un kopā ar jums, bērniem. Tāpēc cilvēkam, ja tas radījis pēcnācējus savai miesai, jāpacieš, ja sirdī deg sāpes, kad viņam tie jāzaudē vai kad pasaule tiem stājas pretī. Ne man viņi pieder, bet dievam, kas viņiem devis dvēseli …

Kristīni kratīja raudas. Tad tēvs viņu sāka aijāt savā klēpī kā mazu bērnu.

—    Kad es biju jauns, es daudz ko neapjēdzu. Mans tēvs mīlēja arī Osmunu, bet ne tā kā mani. Tev jāzina, ka viņš mani mīlēja mātes dēļ — viņš māti nekad neaizmirsa, bet Ingu tas apņēma tādēļ, ka viņa tēvs to vēlējās. Tagad man gribētos satikt savu pamāti vēl šajā saulē, lai viņai lūgtu piedošanu par to, ka neredzēju viņas labo sirdi…

—    Tu tik bieži esi teicis, tēv, ka tava pamāte tev neesot darījusi ne labu, ne ļaunu, — sacīja Kristīne raudu balsī.

—    Lai dievs man palīdz, toreiz es to nesapratu. Tagad man tas šķiet kaut kas liels, ka viņa neturēja naidu uz mani un man nekad neteica nevienu ļaunu vārdu. Kā tev tas patiktu, Kristīn, ja aizvien un visur pirmajā vietā būtu tavs padēls un nevis tavs dēls.

Kristīne bija mazliet norimusi. Aizgriezusi projām savu seju, viņa tagad raudzījās uz kalniem. Debesis uz brīdi satumsa, jo liels pelēkzils mākoņu blāķis aizvilkās saulei priekšā, daži zelta stari izspraucās tam cauri — strauta ūdens spoži uzvizēja.

Tad Kristīne sāka raudāt no jauna.

—   Ak, tēvs, mans tēvs, ja es jūs nekad vairs neredzu, tad…

—    Lai dievs tevi pasargā, Kristīn, mans bērns, lai mēs viņā dienā satiktos, visi, kas mēs šinī dzīvē bijām draugi, un katra cilvēka dvēsele… Kristus un svētā

Marija, un svētais Ulavs, un svētais Toms tev stāvēs klāt, kamēr tu dzīvo. — Viņš aptvēra viņas seju savām rokām un noskūpstīja viņu uz mutes. — Lai dievs tev ir žēlīgs, lai dievs apgaismo tevi šīs pasaules gaismā un viņā lielajā gaismā …

Kad Lavranss Bjergulfa dēls pēc dažām stundām jāja projām no Jerkinas, viņa meita gāja ieblakām viņa zirgam. Kalps jau bija aizjājis labu gabalu uz priekšu, bet Lavranss vēl arvien ļāva savam zirgam iet soļos. Viņam tā sāpēja sirds, redzot Kristīnes saraudāto, izmisuma pilno seju. Tāda viņa bija arī izskatījusies, sēdēdama ceļinieku mītnes viesu istabā, visu laiku, kamēr viņš ēda un sarunājās, un jokojās ar viņas bērniem, kurus tas citu pēc cita paņēma klēpī.

Lavranss klusi sacīja:

— Neskumsti vairs par to, Kristīn, kas tev jānožēlo manis dēļ. Bet atceries to, kad tavi bērni izaugs lieli un tev varbūt liksies, ka viņi pret tevi vai pret savu tēvu nav gluži tādi, kādiem tiem, pēc tavām domām, vajadzētu būt. Un atceries tad arī to, ko es tev stāstīju par savu jaunību. Es zinu, ka tava mīlestība uz viņiem ir uzticīga, bet tu esi visspītīgākā tad, kad tu visvairāk mīli, un spītība piemīt šiem taviem puišiem, to es esmu ievērojis, — viņš piemetināja pasmaidīdams.

Beidzot Lavranss lūdza, lai Kristīne tagad ejot atpakaļ. — Es negribu, ka tu viena pati ej tik tālu projām no ceļinieku mītnes. — Viņi bija nonākuši ieplakā starp diviem uzkalniem, kuru pakājē auga bērzu mežs, bet nogāzēs palsoja akmenāji.

Kristīne piekļāvās tēva kājai, ko tas bija ielicis kāpslī. Viņa aizskāra ar pirkstiem tēva drēbes un tēva roku, un seglus, un zirga kaklu, un zirga gurnus un piespieda savu galvu gan šur, gan tur, un raudāja, tik dziļi un sāpīgi elsodama, ka tēvam sirds vai lūza, redzot viņu tik lielās bēdās.

Lavranss nolēca no zirga, apkampa meitu un turēja to beidzamo reizi savās rokās. Vēl un vēlreiz viņš pārmeta tai krustu, nododams viņu dieva un visu svēto ziņā. Vispēdīgi viņš teica, ka tagad tai vajagot viņu laist vaļā.

Tad viņi šķīrās. Bet, kad Lavranss kādu gabalu bija pajājis, Kristīne redzēja, ka zirgs sāk iet lēnām, un viņa noprata, ka tēvs, viņu atstājis, raud.

Viņa ieskrēja bērzu mežā, steidzās tālāk un ņēmās rāpties tuvākajā uzkalnā, kura akmeņaino nogāzi klāja nobirušas dzeltenas lapas. Bet akmeņi bija lieli, un viņai bija grūti pa tiem tikt augšā, un uzkalniņš bija augstāks, nekā viņa bija domājusi. Beidzot viņa sasniedza tā virsotni, bet tad tēvs jau bija pazudis kalnstarpā. Viņa iemetās sūnās un ogu mētrās, kas tur augšā, uzkalniņā, auga, un tur viņa palika guļam un raudam ar seju pret zemi, rokām apņēmusi galvu.

Lavranss Bjergulfa dēls atgriezās Jērunmājās vēlu vakarā. Viņu pārņēma patīkams siltums, redzot, ka pavarda istabā vēl kāds ir nomodā, jo aiz loga mazmazās stikla rūts, kas raudzījās uz palieveni, vēl blāvoja vāja uguns gaisma. It īpaši šinī ēkā Lavranss aizvien bija juties kā savās mājās.

Rangnfrīda sēdēja viena pati istabā ar lielu šujamdarbu savā priekšā uz galda. Šuveklim līdzās dega tauku svece misiņa svečturī. Viņa tūlīt piecēlās, saņēma labvakaru, iemeta pavardā vēl malku un aizgāja pati pēc ēdamā un dzeramā. Nē, kalpones viņa jau sen esot aizraidījusi gulēt, šodien taču esot bijusi sūra darba diena, toties tagad miežu maize esot sacepta, tā ka varēšot iztikt līdz pašiem ziemsvētkiem. Pols un Gunsteins esot aizbraukuši kalnos pēc sūnām. Bet, kad jau runājot par sūnām, — vai Lavranss ziemas apģērbam vēloties to audumu, kas krāsots ar sūnām, vai zaļo, kas krāsots ar viršiem? Mūaras Orms šorīt te esot bijis un jautājis, vai viņš nevarot nopirkt dažas pītas ādas virves. Viņa esot paņēmusi tās, kas karājušās šķūnī pašā priekšā pie sienas, un teikusi, ka viņš tās varot saņemt bez maksas. Jā, viņa meitai tagad klājoties labāk — vāts kājā labi dzīstot.

Lavranss atbildēja, mādams ar galvu, kamēr viņš un kalps ēda un dzēra. Bet saimnieks drīz vien bija paēdis. Viņš piecēlās, noslaucīja pie biksēm nazi un paņēma diega spoli, kas atradās uz galda pie Rangnfrīdas vietas. Diegs bija uztīts uz kociņa, kam katrā galā bija izgrebts putns; vienam bija nolūzis gabaliņš no astes. Lavranss lūzuma vietu un astīti drusku apdrāztīja, tā ka tā tagad bija strupa. Pirms ilgiem gadiem viņš savai sievai bija izgraizījis daudz tādu spoļu.

—  Vai tu tās lāpīsi pati? —jautāja Lavranss, raudzīdamies uz viņas šuvekli. Tās bija vienas no viņa ādas biksēm. Rangnfrīda patlaban lika ielāpus bikšu staklē, kur tās pie segliem bija nobružājušās. — Tas taviem pirkstiem pārāk grūts darbs, Rangnfrīd …

—  Ak… — Viņa salika ādas gabalus malu pie malas un ar īlenu dūra tajos caurumus.

Kalps novēlēja labu nakti un izgāja ārā. Vīrs un sieva palika vieni. Lavranss stāvēja pie uguns un sildījās, ar vienu kāju pakāpies uz pavarda malas un ar vienu roku apķēris dūmu lūkas kārti. Rangnfrīda pameta uz viņu acis. Te viņa ievēroja, ka vīram vairs nav mazā gredzena ar rubīniem — viņa mātes derību gredzena. Viņš redzēja, ka viņa gredzena trūkumu pamanījusi.

—  Jā, es to iedevu Kristīnei, — teica Lavranss. — Tas jau viņai bija nolemts no laika gala, es domāju, ka varu tikpat labi viņai to iedot tagad.

Tad viņi viens otrā paskatījās — bija taču laiks likties gulēt. Bet viņš stāvēja, kā stāvējis, un viņa sēdēja pie sava darba. Tie pārmija dažus vārdus par Kristīnes ceļojumu, par darāmiem darbiem, par Ramborgu un Sīmonu. Tad viņi atkal ieminējās, ka būtu gan jāiet gulēt, bet ne viens, ne otrs nepakustējās.

Tad Lavranss novilka savu zelta gredzenu ar zilbalto akmeni no labās rokas un piegāja pie Rangnfrīdas. Bikli un kautrīgi viņš satvēra sievas roku un mauca viņai gredzenu pirkstā — viņam tas bija jādara vairākkārt, iekām viņš atrada īsto pirkstu, kurā gredzens derēja. Visbeidzot tas palika uz vidējā pirksta, virspus laulājamā gredzena.

—  Es gribu, lai tu to paturi, — Lavranss teica klusā balsī, uz Rangnfrīdu neskatīdamies.

Rangnfrīda sēdēja klusa kā nāve — ar vaigiem asins sārtumā.

—   Kādēļ tu to dari? — viņa beidzot čukstēja. — Vai tu domā, ka es mūsu meitai nenosliecu viņas gredzenu?

Lavranss pasmaidīdams kratīja galvu.

—   Ak, tu taču zini, kādēļ es to daru.

—   Citkārt tu teici, ka tu šo gredzenu gribot ņemt līdzi kapā, — viņa tāpat čukstēja. — Lai neviens to nevalkātu pēc tavas nāves …

—   Tādēļ tev man jāapsola, Rangnfrīd, ka tu to nekad nenoņemsi no savas rokas. Lai pēc tevis to neviens vairs nevalkā — tā es gribu.

—   Kādēļ tu to dari? — viņa vaicāja otrreiz ar aizņemtu elpu.

Vīrs ieskatījās viņai sejā.

—   Šopavasar pagāja trīsdesmit četri gadi, kopš mēs tikām savienoti. Es toreiz biju nepieaudzis zēns, — visos manos vīra gados tu esi stāvējusi man līdzās, vai man bija baltas dienas vai nebaltas. Lai dievs man piedod, man bija pārāk maza sajēga par to, cik smaga nasta tev jānes, mums kopā dzīvojot. Bet tagad man šķiet, it kā es visu savu mūžu būtu sajutis, cik labi bija, ka tu biji pie manis …

Es nezinu, vai tev bijušas tādas domas, ka es mūsu Kristīni esmu mīlējis vairāk par tevi. Tas tiesa — viņa bija mans lielākais prieks, un viņa man nodarīja visrūgtākās bēdas. Bet tu biji viņu visu māte. Tagad man liekas, visgrūtāk būs atstāt tevi, kad man reiz būs j āaiziet…

Tādēļ tu manu gredzenu nedrīksti nevienam dot, arī nevienai no mūsu meitām, un tev viņām jāpasaka, lai viņas tev to nemauc nost…

Varbūt tev, siev, liekas, it kā pie manis tev būtu bijis vairāk bēdu nekā prieka — vienā ziņā jau mums gāja ačgārni, bet man tomēr rādās, ka mēs esam bijuši uzticami draugi. Un es iedomājos, ka, mums atkal satiekoties, ačgārnais mūs vairs nešķirs, bet mūsu draudzību dievs atjaunos vēl dziļāku …

Rangnfrīda pacēla savu bālo, krunkaino seju — lielajās, iekritušajās acīs dega kā uguns, viņai paskatoties uz vīru. Viņš vēl turēja sievas roku, viņa raudzījās, kā tā, mazliet pacelta, gulēja viņa rokā. Trīs gredzeni spīdēja cits citam līdzās — apakšā derību gredzens, virs tā laulājamais un visupēc šis …

Viņai viss likās tik savādi. Viņa atcerējās, kā Lavranss tai bija uzmaucis pirmo gredzenu — Sunbūmāju istabā pie dūmu lūkas kārts, tēvi stāvēja viņiem blakām. Lavranss bija sārts un balts, apaļiem vaigiem, tikko pieaudzis un tāds kā sakautrējies, kad tas paspēra soli uz priekšu, projām no kunga Bjergulfa sāniem.

Otru gredzenu viņš tai bija uzmaucis pirkstā zem priestera rokas Jerdarū baznīcas durvju priekšā trīsvienīgā dieva vārdā.

Viņa juta, ka ar šo pēdējo gredzenu viņš tai bija pielaulājies no jauna. Kad viņa drīzumā sēdēs pie viņa atdzisušām miesām, tad viņai būs zināt — tā viņš vēlējās —, ka ar šo gredzenu viņš ir piesaistījis viņu tam varenajam un dzīvajam spēkam, kas bija iemitis šajos pelnos un pīšļos …

Rangnfrīdai bija tā, it kā sirds viņai krūtīs plīstu pušu un asiņotu un asiņotu — it kā tā būtu jauna un strauja. Aiz bēdām par silto, dzīvo mīlestību, kuras dēļ viņa klusatnē vēl raudāja, tāpēc ka to bija zaudējusi; aiz baiļu pilnas laimes par bālo, mirdzošo mīlestību, kas viņu aizrāva līdz zemes dzīves vistālākajām robežām. Caur vismelnāko tumsu, kas vēl bija gaidāma, viņa redzēja citas — maigākas saules atspīdumu, juta puķu smaržu no dārza pasaules galā …

Lavranss ielika sievas roku atpakaļ viņas klēpī un atsēdās uz sola, mazliet atstatu, ar muguru pret galdu un elkoni uz galda virsas. Viņš neskatījās uz Rangnfrīdu, bet lūkojās pavarda ugunī.

Viņas balss tomēr bija klusa un mierīga, kad viņa atkal uzņēma valodu:

— Es nebūtu domājusi, mans vīrs, ka tu mani tā mīli…

—   Jā, — viņš atbildēja tikpat mierīgi.

Kādu laiku viņi sēdēja klusēdami. Rangnfrīda izņēma šuvekli no sava klēpja un nolika to sev līdzās uz sola. Pēc brītiņa viņa klusi jautāja:

—  Vai to tu esi aizmirsis — to, ko es tev tonakt teicu …

—  Tādas lietas laikam gan neviens vīrietis šinī pasaulē neaizmirst. Un tas ir tiesa, es pats jutu, ka mūsu starpā nekļuva labāk, kad es to biju dabūjis zināt. Lai gan dievs vien zina, cik sīvi es cīnījos, lai tu nemanītu, ka es par to tik daudz domāju …

—   Es nezināju, ka tu tik daudz par to doma.

Viņš pēkšņi pagriezās pret sievu un raudzījās tai sejā. Tad Rangnfrīda teica:

—        Tā ir mana vaina, Lavrans, ka mūsu starpā nekļuva labāk. Es spriedu tā: ja tu pēc viņas nakts pret mani vari būt gluži tāds pats kā pirms tam, tad es tev nozīmēju vēl mazāk, nekā es biju domājusi. Ja tu man pēc tam būtu bijis bargs vīrs, ja tu mani būtu sitis — kaut vai vienu pašu reizi dzērumā, tad man būtu bijis vieglāk panest savas bēdas un nožēlas. Bet ka tu to uzņēmi tik vienaldzīgi…

—   Un tu domāji, ka es to uzņemu vienaldzīgi… Vieglās trīsas vīra balsī uzbangoja viņā neizsakāmas

ilgas. Tā gribēja mesties viņa dvēselē, iegrimt līdz pašiem dziļumiem tajā virmojošā atvarā, kas lika viņa balsij iedrebēties kā uzvilktai stīgai. Viņa iedegās:

—        Jā, ja tu mani kaut vienu reizi būtu apskāvis — nevis tāpēc, ka es esmu tava pielaulātā sieva, kuru viņi nolikuši tev pie sāniem, bet tā, pēc kuras tu esi tiecies un kuras dēļ cīnījies… Tad tu nebūtu varējis pret mani izturēties tā, it kā šie vārdi nemaz nebūtu teikti…

Lavranss padomāja:

—   Nē. To — es laikam nebūtu varējis. Nē.

—       Ja tu par mani būtu jutis tādu prieku kā Sīmons par musu Kristīni…

Lavranss neko neatbildēja. Pēc brītiņa viņš teica klusi un bailīgi, it kā pats pret savu gribu:

—  Kādēļ tu pieminēji Simonu?

—        Ar to otru es taču tevi nevarēju salīdzināt, — atbildēja Rangnfrīda, apjukusi un it kā nobijusies, bet viņa mēģināja smaidīt. — Jūs taču esat pārāk dažādi.

Lavranss piecēlās, paspēra nemiera pilns dažus soļus un tad teica vēl klusāk:

—   Dievs Sīmonu nepievils.

—_ Vai tev nekad nav licies, ka dievs pievīlis tevi? — jautaja sieva.

—   Nē.

—        Ko tu toreiz domāji, tonakt, kad mēs sēdējām šķūnītī, kad tu vienā mirklī uzzināji, ka mēs abas, kuras tu visdziļāk un visuzticīgāk biji mīlējis, tevi tā esam pievīlušas, ka vairāk pievilt nemaz nevar?

—   Es laikam gan neko lielu nedomāju, — atbildēja vīrs.

—   Un vēlāk, — runāja tālāk sieva, — kad tu vienmēr par to domāji, kā tu saki…

Lavranss no viņas novērsās. Rangnfrīda redzēja, ka tumšs sārtums pārviļņo pār viņa saulē nodegušo kaklu.

—   Es domāju par visām tām reizēm, kad es biju pievīlis Kristu, — viņš atbildēja pavisam klusu.

Rangnfrīda piecēlās kājās. Viņa kādu laiciņu pastāvēja uz vietas, iekām uzdrošinājās pieiet pie vīra un uzlikt tam savas rokas uz pleciem. Kad vīrs to apkampa, viņa piespieda savu pieri pie viņa krūtīm; viņš juta, ka viņa raud. Lavranss pievilka sievu ciešāk sev klāt un pieglauda savu seju pie viņas galvas.

—   Tagad, Rangnfrīd, iesim gulēt, — viņš sacīja pēc brīža.

Abi kopā piegāja pie krucifiksa, paklanījās un pārmeta krustu. Lavranss noskaitīja vakarlūgšanas. Viņš tās skaitīja baznīcas valodā, klusi un skaidri, un Rangnfrīda atkārtoja viņa vārdus.

Tad viņi noģērbās. Rangnfrīda iegūlās gultas malā pie sienas. Pagalvis tagad bija daudz zemāks, jo Lavransam pēdējā laikā bieži uznāca reibonis. Viņš nocietināja durvis ar bultu un aizšaujamo, uzrausa pelnus uguns kvēlei, nopūta sveci un iekāpa gultā pie sievas. Viņiem tumsā tā guļot, saskārās viņu rokas. Pēc brīža viņiem pirksti cieši sapinās.

Rangnfrīda Ivara meita domāja: šī ir kā tāda jauna kāzu nakts — dīvaina kāzu nakts. Laime un nelaime saplūda kopā un nesa viņu uz tik augstiem viļņiem, ka viņa juta — tagad dvēseles pirmās saknes raisās vaļā no miesas, tagad nāves roka skārusi arī viņu — pirmo reizi.

Tā vajadzēja beigties, ja tā bija sācies. Viņa atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi savu saderēto. Viņš bija bijis laipns pret viņu — mazliet kautrs, bet ar mieru mīlēt savu līgavu. Bet Rangnfrīdu bija kaitinājis pat tas, ka šis jaunais puisis ir tik brīnum skaists, arī viņa mati, kas biezi, gludi un gaiši apskāva sārtbalto, ar zelta pūciņām apaugušo seju. Viņas sirds toreiz bija bijusi viena vienīga sūrstoša vāts domās par vīrieti, kas nebija skaists un nebija jauns, un nebija sārti balts kā piens un asinis, un viņa tvīktin tvīka aiz ilgām ieslīgt šī vīrieša skavās un tai pašā mirklī iegrūst tam nazi rīklē … Un pirmo reizi, kad viņas saderētais bija mēģinājis ar viņu pamīlināties — tie kopā sēdēja uz klēts kāpnēm, un viņš ar vienu roku paķēra viņas bizes —, tā uzšāvās kājās, pagriezās pret viņu aiz dusmām bāla un aizskrēja projām.

Ak, viņa vēl atcerējās šo jājienu naktī, kad viņi ar Trunu un Turdisi caur Jerndāli devās uz Dovres kalniem pie zintnieces. Kundzes Oshilas priekšā uz ceļiem nometusies, tā bija sev norāvusi gredzenu un rokassprādzes, veltīgi bija lūgusies tai iedot kādu līdzekli, lai viņas līgavainis nepanāktu savu… Viņa atcerējās garo ceļojumu uz kāzām ar tēvu un radiem, un panāksniecēm, un pūra mantām lejup pa kalniem un tad pa līdzenumu uz Skūgmājām. Un viņa atcerējās pirmo nakti — un visas naktis pēc tam, kad viņa, salta kā akmens, bija saņēmusi jaunsalaulātā zēna neveiklos glāstus, nemaz neslēpdama, cik maz prieka tie viņai sagādā.

Nē, dievs viņu nebija pievīlis. Žēlīgi viņš bija uzklausījis viņas izmisuma kliedzienu, kad tā viņu bija piesaukusi, grimdama aizvien dziļāk un dziļāk nelaimē, — pat tad, kad tā viņu bija piesaukusi, neticēdama, ka viņš uzklausīs viņas lūgšanas. Likās, it kā pār viņu būtu vēlusies melna jūra, — tagad viļņi nesa viņu pretī tik brīnišķīgai svētlaimei, ka viņa zināja: tie aiznesīs viņu projām no dzīves …

—    Runā ar mani, Lavrans, — viņa klusi lūdzās. — Es esmu tik gurda . ..

Vīrs čukstēja:

—    Venite ad me, omnes qui laborate et onerati estis. Ego reficiam vos, — saka tas kungs.

Lavranss pabīdīja vienu roku zem Rangnfrīdas pleca un pievilka viņu cieši sev klāt. Tā viņi kādu laiku nogulēja — vaigu pie vaiga. Tad viņa klusi teica:

—   Tagad es lūdzu dievmāti, lai viņa aizlūdz par

1 Nāciet šurp pie manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, es jūs gribu iepriecināt.

mani, ka man nav vairs ilgi jādzīvo bez tevis, mans vīrs.

Viņa lūpas un viņa skropstas tumsā liegi pieskārās sievas vaigam — kā tauriņu spārni:

— Mana Rangnfrīda, mana Rangnfrīda …

VIII

Kristīne šo rudeni un ziemu dzīvoja pa māju Hūsabijā, negribēdama nemaz iet ļaudīs. Viņa aizbildinājās ar to, ka esot slima, bet viņa bija tikai nogurusi. Tik nogurusi tā savu mūžu vēl nebija bijusi — nogurusi no jautrības, nogurusi no bēdām un visvairāk nogurusi no domāšanas.

Kad gaidāmais bērns būs piedzimis, tad būs labāk, prātoja Kristīne, pēc tā viņa tik bezgalīgi ilgojās, likās, ka tas viņu izglābs. Ja tas būtu dēls un viņas tēvs nomirtu pirms viņa piedzimšanas, tad bērnam varētu ielikt vectēva vārdu. Un Kristīne iztēlojās, kā viņa šo bērnu mīlēs un baros pie savas krūts — viņai tik sen nebija bijis mazs bērns, ka tā aiz ilgām raudāja, iedomādamās, ka tai drīz vien atkal būs zīdainis klēpī.

Viņa atkal pulcināja savus dēlus ap sevi, tāpat kā agrāk, un centās tiem iemācīt tikumu un pieklājību. Viņa juta, ka šajā ziņā rīkojas pēc sava tēva prāta, un šī apziņa viņas dvēselei deva it kā drusku miera. Priesteris Eiriks tagad bija iesācis Nokvem un Bjergulfam mācīt burtus un latīņu valodu, un Kristīne bieži sēdēja mācītāja mājā, kad bērni tur bija skolā. Bet viņi nebija nekādi centīgi mācekļi, un visi bija nevaldāmi un draiski, tikai Geute ne, tā ka tas joprojām palika mātes klēpenītis, kā viņu dēvēja Erlens.

Ap Visu Svēto dienu Erlens bija atgriezies no Dānijas — ļoti labā omā. Hercogs un Erlena radiniece kundze Ingebjerga bija viņu saņēmuši ar vislielāko godu. Viņi bija sirsnīgi pateikušies par Erlena dāvanām—kažokādām un sudrabu, viņš bija piedalījies jātnieku sacīkstēs un medījis briežus un stirnas. Atvadoties kungs Knuts viņam bija dāvinājis spāņu ērzeli, melnu kā ogli, bet kundze bija sūtījusi Kristīnei mīļu sveicienu un divus sudrabkrāsas kurtus. Kristīnei likās, ka šie ārzemju suņi izskatās viltīgi un neuzticami, un viņa baidījās, ka tie ko nenodara viņas bērniem. Aptuvienes ļaudis daudz runāja par Kastīlijas ērzeli. Erlenam gan bija varens izskats uz garkājainā, staltā zirga, bet tāds dzīvnieks šajā zemē lāgā neiederējās, un dievs vien zina, kā vēl tāds ērzelis būs lietojams kalnos. Bet Erlens, lai kur viņš nonāca amata darīšanās, visur iepirka visskaistākās melnās ķēves. Tagad viņam katrā ziņā bija tādi zirgi, ka bija prieks uz tiem skatīties. Turklāt Erlens tagad bija pasācis saviem jājamzirgiem dot smalkus ārzemnieku vārdus — Belkolors, Bajārs un tamlīdzīgus, bet spānietis esot tik skaists, viņš teica, ka tam tādi greznumi nemaz neesot vajadzīgi. To viņš vienkārši nosauca par Kvēpu.

Erlens ļoti skaitās, ka sieva viņam nekur negribēja jāt līdzi. Viņam nelikās, ka tā būtu slima, šoreiz tā nedz ģība, nedz vēma, un pat no viņas auguma nekas nebija nomanāms, un bāla un gurda tā droši vien bija tādēļ, ka pastāvīgi sēdēja istabā, domādama un gudrodama par viņa nedarbiem. Tas bija tā ap ziemsvētkiem, kad viņi pamatīgi saskrējās. Šoreiz Erlens pie viņas negāja, lai nolūgtos par savu ātrsirdību, kā viņš agrāk aizvien bija darījis. Līdz šim tas vienmēr bija domājis, ka aiz viņa vainas viņu starpā izcēlās nesaskaņas. Kristīne bija laba, viņai arvien bija taisnība, un, ja viņš mājās garlaikojās vai nejutās labi, tad vainojama bija viņa daba, kas bija tāda, kam labais un krietnais apnika, ja no tā tika par daudz. Bet šovasar viņš ne vienu reizi vien bija manījis, ka sievastēvs ir viņa pusē un šķiet domājam, ka Kristīnei pietrūkst sievai nepieciešamās lēnprātības un saticības. Viņam uzausa doma, ka Kristīne ir maziski jūtelīga, jo viņa tam ļoti negribīgi piedeva sīkus grēciņus, kas nebija tik ļauni domāti. Aizvien viņš bija lūdzis piedošanu, ja vien tam bija atlicis kaut cik laika pārdomām, un Kristīne bija teikusi, ka viņa piedodot, bet vēlāk tomēr bija izrādījies, ka viņa šos grēkus nav aizmirsusi, tikai vairs par tiem nerunā.

Tā Erlens bija daudzkārt ārpus mājas, un pēdējā laikā viņš bieži ņēma līdzi savu meitu Margretu. Meitenes audzināšana aizvien bija bijusi cēlonis nesaskaņām starp Erlenu un Kristīni. Kristīne gan nekad neko nebija sacījusi, tomēr Erlens zināja, ko viņa un citi cilvēki domā. Viņš visvisādā ziņā ar Margretu bija apgājies kā ar likumīgu bērnu, un, kad tā bija kopā ar tēvu un pamāti, tad arī citi pret to izturējās tā, it kā tā būtu dzimusi laulībā. Ramborgas kāzās viņa bija bijusi viena no panāksniecēm un valkājusi zelta vainagu vaļējos matos. Daudzām sievietēm tas nebija paticis, bet Lavranss ar viņām bija runājis, un arī Sīmons bija noteicis, ka neviens nedrīkstot Erlenam pret to iebilst vai meitenei kaut ko sacīt: skaistais bērns taču neesot vainīgs, ka tas dzimis tik nelaimīgos apstākļos. Bet Kristīne nojauta, ka Erlenam ir nodoms Margretu izprecināt kādam labdzimtīgam un ka viņš, ņemot vērā savu pašreizējo amatu, ir pārliecināts par sava nodoma izdošanos, kaut gan meitene bija dzemdināta maucībā un nebija domājams, ka viņa jebkad varētu iegūt pavisam noteiktu un nesatricināmu stāvokli. Varbūt tas būtu bijis iespējams, ja ļaudīm būtu droša ticība, ka Erlens pratīs saglabāt un pavairot savu varu un bagātību. Bet, lai gan viņš savā ziņā tika cienīts un mīlēts, tādas īstas paļāvības tomēr nevienam nebija, ka labklājība Hūsabijā noturēsies arī turpmāk. Tādēļ Kristīne bažījās — diez vai Erlenam izdosies īstenot šos savus nodomus ar Margretu. Un, kaut arī viņa Margretu diez ko nemīlēja, viņai meitenes tomēr bija žēl, un viņa baidīt baidījās no tās dienas, kad skuķes pārgalvība varbūt tiks lauzta, ja tai vajadzēs apmierināties ar daudz nediženākām precībām nekā tā, sava tēva ietekmēta, gaida, un ar pavisam citādiem dzīves apstākļiem nekā tie, kādos viņš to audzina.

Tūlīt pēc Sveču dienas Hūsabijā ieradās trīs vīri no Formūmājām. Viņi bija uz slēpēm pārnākuši pār kalnāju un atnesuši Erlenam steidzamu vēsti no Sīmona Andresa dēla. Sīmons rakstīja, ka sievastēvs esot slims un neesot domājams, ka viņš diez cik ilgi vēl dzīvošot. Lavranss lūdzot Erlenu atjāt uz Sīļu, ja viņam tas esot iespējams, viņš labprāt gribot parunāt ar abiem saviem znotiem, ķā visu nokārtot pēc viņa nāves.

Erlens pazagšus nolūkojās uz savu sievu. Nu varēja redzēt, ka tā ir grūta, viņas seja bija šaura un ļoti bāla, un viņa izskatījās tik nobēdājusies, it kā tai kuru katru acumirkli varētu sākt tecēt asaras. Tagad Erlens nožēloja savu šīsziemas izturēšanos pret sievu; ziņa par tēva slimību to nepārsteidza, un, ja tā visu laiku bija dzīvojusi ar klusam bēdām sirdī, tad viņam bija jāpiedod, ja ta reizēm bija bijusi nesaprātīga.

Viens pats viņš šo ceļa gabalu uz Sīļu varētu paveikt diezgan drīza laikā, ja tas ar slēpēm dotos pāri kalnājam. Ja tam būtu jāņem līdzi sieva, tad gan ceļojums būtu garš un grūts. Un tad viņam būtu jānogaida, kamēr gavēņa laika ieroču tingi * būtu garām, un jāsasauc pilnvaroto sanāksme; un dažās sapulcēs un tingos viņam katrā ziņā pašam būtu jāpiedalās. Un tad, kad viņi varētu doties projām, tad Kristīnes laiks jau būtu pienācis bīstami tuvu klāt — un Kristīne, kas nepanesa jūru, pat vesela būdama! … Bet viņš neuzdrīkstējās ne iedomāties, ka viņa vairs nepagūtu redzēt savu tēvu pirms viņa nāves. Vakarā, kad viņi bija nolikušies gulēt, Erlens jautāja sievai, vai viņa uzdrošinātos uzņemties šo ceļu.

Erlenam tas šķita kā atalgojums, kad Kristīne izraudājās viņa rokās, pateicības pārņemta un rūgti nožēlodama savu šīsziemas nelaipnību pret viņu. Erlens kļuva mīksts un maigs — kā aizvien, kad tas kādai sievietei bija nodarījis pārestību un bija piespiests noskatīties, kā viņa cieš. Tādēļ viņš uzņēma Kristīnes priekšlikumu diezgan labvēlīgi. Viņš jau tūlīt sākumā bija teicis, ka bērnus tas līdzi neņemšot. Bet māte domāja — Nokve tagad esot jau tik liels, ka tam varētu būt derīgi redzēt savu vectēvu aizejam. Nē, teica Erlens. Tad viņa domāja, ka Ivars un Skūle esot vēl par maziem, lai paliktu vienīgi kalpoņu uzraudzībā. Nē, teica tēvs. Un Geuti Lavranss tik ļoti esot mīlējis. Nē, teica Erlens. Ievērojot viņas stāvokli, jau tā būšot grūti — gan Rangnfrīdai kopt nedēļnieci, kamēr vīrs uz nāves gultas, gan viņiem pašiem doties mājās ar jaunpiedzimušo. Viens no diviem — vai nu viņai vajadzēšot atstāt bērnu audzināšanā kādās no Lavransa mājām, vai atkal Jērunmājās nogaidīt vasaru, bet tādā gadījumā viņam būšot jādodas ceļā priekšlaikus vienam pašam. To visu Erlens viņai izklāstīja vienmēr no jauna, bet viņš centās runāt noteikti un mierīgi.

Tad viņam ienāca prātā, ka viņš no Nīdārūsas varētu šo to pārvest, kas sievasmātei varbūt noderētu bērēm, — vīnu un vasku, kviešu miltus un paradīzes putraimus, un tamlīdzīgas lietas. Galu galā viņi tomēr tika projām un sasniedza Jērunmājās dienu pirms Jartrudes misas.

Bet dzīve mājās iegrozījās pavisam citāda, nekā Kristīne bija iedomājusies.

Viņai jau par to vien vajadzēja būt priecīgai bez gala, ka viņa savu tēvu vēlreiz dabū redzēt. Kad viņa atcerējās tēva prieku, viņai ierodoties, un to, kā tēvs Erlenam pateicās, viņa bija gan laimīga. Bet tā sajuta, cik ļoti viņa tagad stāv malā, un to sajust bija sāpīgi.

Līdz radībām bija vairs tikai nepilns mēnesis, tādēļ Lavranss viņai pilnīgi aizliedza piedalīties viņa kopšanā. Nedz tā drīkstēja kopā ar citiem naktīs būt pie viņa nomodā, nedz māte tai atļāva pacelt kaut pirkstiņu, lai gan darba bija tiku tikām. Caurām dienām viņa sēdēja pie tēva, bet tikai retumis viņi kādu brīdi bija vieni. Gandrīz katru dienu nāca viesi — draugi, kas Lavransu Bjergulfa dēlu vēl gribēja redzēt dzīvu. Tēvs par to priecājās, lai gan ciemiņi viņu drīz vien nogurdināja. Jautri un sirsnīgi viņš sarunājās ar visiem, vīriešiem un sievietēm, trūcīgiem un bagātiem, jauniem un veciem, pateicās tiem par viņu draudzību, lūdza viņus aizlūgt par viņa dvēseli un izteica vēlēšanos tos atkal satikt viņā prieka dienā. Naktīs, kad pie Lavransa bija tikai piederīgie, Kristīne gulēja augšistabā, stīvu skatu raudzījās tumsā un nevarēja iemigt, tādēļ ka tai bija jādomā par tēva nāvi un par savas sirds neprātu un ļaunumu.

Ar Lavransu ātri vien gāja uz beigām. Viņš bija turējies kājās, kamēr Ramborga nebija dzemdējusi un Rangnfrīdai vairs tik bieži nebija jābūt Formūmājās. Viendien viņš bija arī sevi licis aizvest uz turieni, lai redzētu meitu un meitasmeitu. Mazā meitene bija nokristīta par Ulvhilu. Bet tad viņš bija nolicies guļus, lai varbūt vairs neceltos.

Viņš gulēja lielistabā zem augšstāva. Tur viņam dižsēdeklī bija uzklāta tāda kā gulta, jo viņš necieta augstu pagalvi. Savā gultā viņam reiba galva, uznāca ģīboņi un sirds krampji. Asinis tam vairs nedrīkstēja nolaist; rudenī un ziemā bija bijusi vajadzība to darīt tik bieži, ka viņš bija kļuvis gluži mazasinīgs. Ieēst un iedzert tas spēja vairs tikai mazumu.

Tēva smalkie, skaistie vaibsti tagad bija asi, un brūnums no viņa kādreiz svaigās, vēja appūstās sejas bija izzudis; tā spīdēja dzeltena kā kauls, un lūpās un acu kaktiņos bija bezasiņu bālums. Biezie, gaišie mati ar baltajiem lāsumiem nenogriezti gulēja uz zilraibā spilvenpārvalka novītuši un bezspēcīgi, bet visvairāk viņu padarīja svešu rupjie, pelēkie bārdas rugāji. Ar bārdu tagad bija apaugusi visa sejas apakšdaļa līdz garajam, platajam kaklam, kur izspiedās dzīslas kā resnas virves. Agrāk Lavranss pirms katras misas dienas bija rūpīgi noskuvies. Viņš bija tā novājējis, ka izskatījās gandrīz pēc ģindeņa, bet sacīja, ka tam esot labi, kad viņš tā izstiepies guļot un daudz nekustoties. Un viņš aizvien bija mundrs un priecīgs.

Jērunmājās kāva un cepa, un darināja alu bēru mielastam. Gultas drēbes tika iznestas ārā un izcilātas — ko varēja padarīt priekšlaikus, tas tika padarīts, lai mājās būtu klusums, kad sāksies pēdējā cīņa. Lavranss itin kā atdzīvojās, dzirdot stāstām par šiem priekšdarbiem, — viņa beidzamās dzīres nedrīkstēja būt mazāk lepnas nekā citas, kuras viņš savā laikā bija sarīkojis Jērunmājās: viņš gribēja cienīgi šķirties no sava saimniekgoda. Kādu dienu tas gribēja redzēt abas govis, kurām bija iet līdzi bēru gājienā un kuras bija nolemtas priesteriem Eirikam un Sūlmunam. Tās tika ievestas istabā. Visu cauru ziemu tās bija dabūjušas divtik daudz ēst un tādēļ bija skaistas un brangas kā kalnu govis ap Ulava misu, lai gan tagad bija pavasaris un maz barības. Pats Lavranss smējās visvairāk, kad viena no govīm kaut ko izmeta uz grīdas. Viņš tikai bažījās, ka viņa sieva pārāk nenoņemas. Kristīne bija bijusi tādās domās, ka viņa ir krietna namamāte, par tādu viņa taču savā pusē bija izdaudzināta, bet tagad tai likās, ka, salīdzinot ar māti, viņa neder nekam. Neviens nevarēja saprast, kā Rangnfrīdai pietika jaudas visu to paveikt, ko viņa paveica, un tomēr tā likās, itin kā viņa nekad necik ilgi nebūtu projām no sava vīra gultas. Turklāt tā katru nakti sēdēja pie viņa nomodā.

— Neraizējies par mani, vīrs, — Rangnfrīda teica, ielikdama savu roku viņa rokā. — Tu taču zini, ka tad, kad tu būsi miris, es no visām šādām pūlēm atpūtīšos.

Lavranss Bjergulfa dēls pirms vairākiem gadiem bija sev nopircis dusas vietu pie brāļiem predikantiem Hāmārā un nolēmis, lai Rangnfrīda Ivara meita pavadot viņa līķi uz turieni un tur paliekot par piemitēju mūkiem piederīgās mājās. Vispirms zārks esot jāaizved uz vietējo baznīcu un tā bagātīgi jāapdāvina, tāpat arī priesteri. Lavransa ērzelis ar bruņām un ieročiem esot jāved nopakaļ. To visu lai Erlens izpērkot par četrdesmit piecām sudraba mārkām. Viens no Erlena un Kristīnes dēliem bruņas un ieročus taču laikam mantošot, vislabāk viņam patiktos, ka mantotājs būtu gaidāmais bērns, ja gadītos dēls, — varbūt tas savā laikā būšot Jērunmāju Lavranss, smaidīja slimais. Vedot līķi caur Gudbransdāli, tas esot jāienes vairākās baznīcās un jāatstāj tur pa nakti. Šīm baznīcām Lavransa testamentā bija norakstītas naudas balvas un vaska sveces.

Kādu dienu Sīmons ieminējās, ka sievastēvs esot nogulējis jēlu muguru, — viņš palīdzēja Rangnfrīdai slimnieku pacelt un apkopt.

Kristīne bija gluži izmisusi savas greizsirdīgās dabas dēļ. Viņa nespēja lāgā panest, ka vecāki Sīmonam Andresa dēlam parāda tādu uzticību. Viņš šeit jutās kā savās mājās — Erlens tā nekad nebija juties. Gandrīz katru dienu Sīmona milzīgais losais zirgs stāvēja piesiets pie sētas. Sīmons, apmetni un cepuri nenoņēmis, sēdēja istabā pie Lavransa, viņš negribēja palikt ilgi. Bet pēc brīža tas iznāca durvīs un uzsauca kalpiem, lai viņa zirgu tomēr ievedot stallī. Viņš pārzināja visus Lavransa darījumus, atnesa vēstuļu lādi un sameklēja rakstus un apliecības; viņš palīdzēja Rangnfrīdai viņas darīšanās un pārrunāja ar virskalpu lauku darbus. Kristīne domāja par to, ka viņa vairāk nekā visu citu pasaulē bija vēlējusies, lai viņas tēvs Erlenu iemīļotu, bet pirmo reizi, kad tēvs bija nostājies znota un nevis meitas pusē, viņa tūlīt bija izdarījusi visļaunāko …

Sīmons Andresa dēls bija ļoti noskumis, ka viņam jau tik drīz bija jāzaudē sievastēvs. Bet viņš bija pārlieku priecīgs par savu mazo meitu. Lavranss un Rangnfrīda daudz runāja par mazo Ulvhilu, un Sīmons varēja atbildēt uz visiem viņu jautājumiem par savas meitenītes attīstību un labsajūtu. Arī tādos gadījumos Kristīne juta, ka viņas sirdī iedzeļ greizsirdība, — Erlens šādā veidā par saviem bērniem nekad nebija rūpējies. Vienlaikus viņai likās drusku smieklīgi, ka šis ne visai jaunais vīrietis ar tuklo, sarkanbrūno seju šeit sēž un tā māk spriest par zīdaiņa ēdelību un vēdergraizēm.

Viendien Sīmons ar kamanām atbrauca Kristīnei pakaļ — viņai taču reiz esot jāiegriežas pie šiem un jāredz sava māsa un māsasmeita.

Viņš bija licis galīgi pārtaisīt veco, tumšo pavarda istabu, kurā Formūmāju sievas jau gadsimtiem bija iemitinājušās, dzemdējot savus bērnus. Pavards tika izmests laukā un tā vietā iemūrēta krāsns; krāsns vienā pusē iebūvēja skaistu izgrebtu gultu — tas viss izskatījās tik jauki un silti; un gultai taisni pretī pie sienas stāvēja skaists kokā griezts dievmātes tēls, tā ka tai, kas gulēja gultā, tēls bija tieši acu priekšā. Istabā bija ielikta dēļu grīda un sienā ielaists stikla logs, bija ietaisīti jauni soli un sanesti visādi glīti, sīki mājturības priekšmeti. Sīmons vēlējās, lai Ramborga šo telpu izlietotu kā sievu māju, kur viņa varētu novietot savus darbarīkus un pamielot citas saimnieces. Un, kad Formūmājās tiktu dzerts kāds gods, tad te varētu nobēgties tās sievietes, kam nepatika sēdēt pie vīriešiem, kad tie, vakaram ievelkoties garumā, pārdzērās.

Ramborga viešņai par godu bija ielikusies gultā. Viņa bija izgreznojusies ar zīda galvautu un sarkanu jaku ar baltkažoka apšuvēm pie krūtīm. Aiz muguras tai bija salikti ar zīdu pārvilkti spilveni un pār segām pārklātā puķaina samta drāna. Gultai līdzās atradās Ulvhilas Sīmona meitas šūpulis. Tas bija tas pats vecais zviedru šūpulis, kuru Ramborga Sūnes meita bija atvedusi līdzi uz Norvēģiju. Tajā bija gulējis Kristīnes tēvs un tēvatēvs, tajā bija gulējusi viņa pati un visi viņas brāļi un māsas. Pēc visiem likumiem un paradumiem šo šūpuli vajadzēja dabūt pūrā līdzi viņai, vecākajai meitai, bet to neviens nebija pieminējis — toreiz, kad viņa bija precējusies. Viņa bija gan nopratusi, ka vecāki to aizmirsuši tīšuprāt — tie laikam viņas un Erlena bērnus neatzina par cienīgiem tajā gulēt…

Kopš tās reizes Kristīne vairs negribēja braukt uz Formūmājām — viņa teica, brauciens viņu pārāk nopūlējot.

Viņa jutās arī slima, bet slimības iemesls bija bēdas un sirdsbailes. Viņa nespēja to sev noslēpt — jo ilgāk tā dzīvoja mājās, jo vairāk tai sāpēja sirds. Tāda bija viņas daba: viņai sāpēja sirds, redzot, ka tagad, kad ar tēvu gāja uz beigām, tam vistuvāk tomēr stāv sieva.

Kristīne aizvien bija dzirdējusi slavējam savu vecāku kopdzīvi: tā esot paraugs skaistai, cēlai laulībai vienprātībā, uzticībā un saderībā. Bet, tālāk nemaz nepadomājot, viņa tomēr bija jutusi, ka kaut kas viņus šķir — kaut kāda nenoteicama ēna, kas mājas dzīvi padarīja klusu, kaut gan viņi sadzīvoja labi un saticīgi. Tagad starp viņas vecākiem šīs ēnas vairs nebija. Viņi klusi un mierīgi sarunājās, visvairāk par ikdienas sīkumiem, bet Kristīne juta, ka viņu acīs un balss noskaņā ir ienācis kas jauns. Viņa saprata, ka tēvam savas sievas aizvien pietrūka, kad tā nebija pie viņa. Kad Lavranss pats to bija pierunājis mazliet atpūsties, viņš gulēja kā klusā nemierā un gaidīdams gaidīja, un, kad Rangnfrīda atkal ienāca, tad likās, itin kā līdz ar viņu pie slimnieka būtu ienācis arī miers un prieks. Viendien Kristīne dzirdēja, ka vecāki runā par saviem mirušajiem bērniem. Un tomēr viņi izskatījās laimīgi. Kad bija ieradies priesteris Eiriks un Lavransam lasīja priekšā, Rangnfrīda aizvien sēdēja klāt. Tad Lavranss bieži vien saņēma sievas roku, rotaļājās ar viņas pirkstiem un grozīja viņas gredzenus.

Kristīne zināja, ka tēvs viņu mīl ne mazāk kā agrāk. Bet līdz šim tā nebija zinājusi, ka viņš mīl viņas māti. Un viņa sāka aptvert atšķirību starp vīra mīlestību uz sievu, kas ar viņu nodzīvojusi visu garo mūžu, visas labās un ļaunās dienas, un tēva mīlestību uz bērnu, kas ar viņu dalījies tikai priekos un saņēmis viņa vismaigākās jūtas. Un Kristīne raudāja un lūdza dievu un svēto Ulavu viņai palīdzēt, jo viņa atcerējās viņrudens asaraino un sirsnīgo atvadīšanos kalnājos, bet nebija tā, ka viņa tagad būtu vēlējusies, lai tā būtu bijusi pēdējā.

Vasarasdienā * Kristīnei piedzima sestais dēls, un jau piektajā dienā viņa piecēlās un aizgāja uz lielo māju, lai sēdētu pie tēva gultas. Lavransam tas nebija pa prātam — viņa mājās nekad nebija bijis tāds paradums, ka nedēļniece staigā zem klajas debess, kamēr tā nav bijusi baznīcā. Viņa katrā ziņā nedrīkstēja iet pār pagalmu, ja pie debesīm nespīdēja saule. Rangnfrīda klausījās, kad Lavranss par to runāja.

—   Tagad man ienāk prātā, vīrs, — viņa teica, — ka mēs, tavi sievieši, nekad neesam bijuši tev sevišķi paklausīgi. Palaikam mēs darījām, kā pašas gribējām.

—   Vai līdz šim tev tas vēl nebija ienācis prātā? — smaidīdams jautāja Lavranss. — Tad tā nav tava brāļa Truna vaina — vai tu atceries, viņš mani aizvien saukāja par lupatu, tādēļ ka es jums ļaujot pārāk lielu vaļu.

Nākamajā misas dienā Ramborga bija baznīcā un pēc tam ieradās Jērunmājās — pirmo reizi pēc savām dzemdībām. Viņai bija līdzi Helga Rolfa meita — tā tagad arī bija precējusies. Tajā dienā arī Sunbūmāju Hovars Truna dēls ciemojās pie Lavransa. Šie trīs jaunie cilvēki bija vienu vecumu. Viņi bija trīs gadus kopā nodzīvojuši Jērunmājās kā viena tēva bērni. Toreiz Hovars bija bijis visdrošākais no viņiem un visu barvedis, tādēļ ka viņš bija zēns. Tagad abas jaunās sievas baltajos galvautos tam skaidri izrādīja, ka viņas ir piedzīvojušas sievietes ar vīru, bērniem un apkopjamu mājas soli, bet viņš tikai nepilngadīgs nepraša bērns. Lavransam par to bija sirsnīgi ko nosmieties.

—   Pagaidi, kamēr tev pašam būs sieva, Hovar, mans audžudēls, tikai tad tu zināsi, cik maz tev ir prāta, — viņš teica, un visi vīrieši, kas tobrīd bija istabā, smējās un viņam piebalsoja.

Priesteris Eiriks nāca pie mirēja katru dienu. Vecajam draudzes mācītājām tagad bija tumšas acis, bet pasaules radīšanas stāstu norvēģu valodā un evaņģēlijus un psalmus latīņu valodā viņš lasīja raiti un tekoši, jo viņam šīs gramatas bija labi pazīstamas. Lavranss pirms dažiem gadiem Sostā pilsētā bija nopircis lielu grāmatu, no tās viņš tagad gribēja dzirdēt lasām, bet priesteris savu vājo acu dēļ nespēja to izlasīt. Tad tēvs lūdza, lai pamēģinot lasīt Kristīne. Un, kad viņa pie grāmatas bija drusku pieradusi, tai lasīšana padevās ļoti labi un jauki, un viņai bija liels prieks, ka tā tagad var kaut ko darīt tēva labā.

Sai grāmatā bija atstāstītas tādas kā divsarunas starp Bailēm un Drosmi, Ticību un Šaubām, Miesu un Dvēseli. Tur bija arī daži stāsti par svētiem un vairāki nostāsti par cilvēkiem, kas jau savas dzīves laikā bijuši svētā gara pārņemti un redzējuši elles mokas, šķīstīšanās uguns pārbaudījumus un debesu valstības svētlaimību. Lavranss bieži runāja par šķīstīšanās uguni, kurā viņam tagad drīz būšot jānonāk, bet viņš nejuta nekādas bailes. Viņš cerēja, ka draugu un priesteru aizlūgumi viņam daudz palīdzēs, un mierināja sevi ar to, ka svētais Ulavsun svētais Toms viņu spēcinās šinī pēdējā pārbaudījumā, kā tie viņu bija spēcinājuši dzīvē — to viņš daudzkārt bija jutis. Lavranss aizvien bija dzirdējis runājam, ka tas, kas esot stiprs ticībā, ne uz mirkli nezaudējot skatu uz svētlaimi, ķurā dvēsele ieiet caur karstajām liesmām. Kristīnei likās, ka tēvs priecājas — it kā gaidīdams kaut kādu vīrišķības pārbaudi. Viņa skaidri atcerējās no savām bērnu dienām, kā karaļa zvērinātie no ielejas bija devušies karagājienā pret hercogu Eiriku, — tagad viņai šķita, ka tēvs raugās nāvei pretī tādā pašā noskaņojumā, kādā viņš toreiz bija raudzījies pretī dēkām un cīņām.

Kādu dienu Kristīne sacīja — viņa domājot, tēvam šīszemes dzīvē esot bijis jāiztur tik daudz pārbaudījumu, ka tiem viņā saulē vajadzētu būt viegliem. Lavranss atbildēja, ka viņš gan tā nedomājot. Viņš esot bijis bagāts, esot piedzimis ieverojamā dzimtā, viņam esot bijuši draugi un dzīvē panākumi.

— Manas rūgtākās bēdas bija tas, ka es netiku redzējis savas mātes seju un ka es pazaudēju savus bērnus, bet tās jau nu drīz vairs nebūs bēdas. Un tāpat ir arī ar visu citu, kas mani apbēdinajis manas dzīves laikā, — tās vairs nav bēdas.

Māte bieži bija istabā, kad Kristīne lasīja priekšā, tāpat arī sveši cilvēki, un arī Erlens labprāt sēdēja klāt un klausījās. Visiem viņas lasīšana sagādāja prieku, bet viņa pati bija satraukta un izmisusi, jo viņai bija jādomā par savu sirdi. Viņas sirds tik skaidri zināja, kas labs un pareizs, un tomēr aizvien tiecās būt netaisna.

Un Kristīne baidījās par savu bērniņu, viņa tikko uzdrošinājās naktī laisties miegā aiz bailēm, ka tas varētu nomirt nekristīts. Divām sievietēm aizvien vajadzēja palikt pie viņas, un tomēr viņa neuzdrīkstējās iemigt. Citi viņas bērni bija nokristīti, kamēr vēl nebija sasnieguši ne triju dienu vecumu. Ar šo pēdējo gaidīja, jo tas bija liels un spēcīgs un vecāki gribēja to nosaukt Lavransa vārdā, bet šīs puses ļaudis stingri turējās pie tādas paražas, ka dzīva cilvēka vārds nav dodams citam.

Kādu dienu, kad Kristīne sēdēja pie tēva ar bērnu klēpī, viņš lūdza, lai tā atraisot jostiņu, līdz šim viņš no puišeļa vairāk neesot redzējis kā tikai seju. Viņa tā darīja un ielika puisēnu tēva rokās. Lavranss noglāstīja izrieztās krūtiņas un saņēma vienu no apaļajām rociņām.

—    Tas gan ir dīvaini, radavīrs, ka tu reiz valkāsi manas krūšu bruņas, — patlaban tu tās aizpildītu tik daudz kā tārpiņš tukšu riekstu. Un šai rokai vēl ir krietni jāaug, lai tā spētu aptvert mana zobena spalu. Kad paskatās uz tādiem maziem puišiem kā šis te, tad gandrīz jādomā, ka, pēc dieva prāta, mums nebūtu jānēsā ieroči. Bet tu, maziņais, vēl nebūsi necik liels, kad tu jau ilgosies tos ņemt rokā. Nav daudz tādu no sievām dzimušu vīru, kas jūt tik lielu mīlestību uz dievu, ka gribētu atteikties no ieroču nēsāšanas. Arī es tādu nejutu.

Viņš kādu brīdi gulēja klusēdams un raudzījās uz mazuli.

—   Tu nēsā savus bērnus zem mīļojošas sirds, manu Kristīn, puika ir liels un resns, bet tu esi bāla un tieva kā klūga, un tā esot bijis aizvien, kad tu no viņiem esot atbrīvojusies, saka tava māte. Ramborgas meitiņa bija maza un sīka, bet Ramborga zied kā roze, — viņš runāja smaidīdams.

—   Tādēļ man liekas savādi, ka viņa bērnu negrib zīdīt pati, —teica Kristīne.

—   Arī Sīmons negribēja, ka viņa to dara, viņš saka — viņš nevēloties savai sievai par šo dāvanu atmaksāt tā, ka viņai esot jānovārgst. Tu nedrīksti aizmirst, ka Ramborgai toreiz nebija vēl ne sešpadsmit gadu. Viņa pati vēl bija tikpat kā bērns, kad tai piedzima meitene, un līdz tam viņa nebija bijusi ne stundu slima — nav ko brīnīties, ja viņai ir maz pacietības. Tu biji pieaugusi sieviete, kad tu precējies, manu Kristīn!

Pēkšņi Kristīnei uznāca briesmīgs raudiens, viņa pati gandrīz nezināja, kādēļ tā jāraud. Tiesa gan — viņa savus bērnus bija mīlējusi no pirmā mirkļa, kolīdz bija zinājusi, ka nēsā tos savā klēpī. Viņa tos bija mīlējusi, kad tie viņu bija mocījuši ar savu nemierīgumu, kad tie viņu bija apgrūtinājuši un izķēmojuši. Viņa bija mīlējusi savu bērnu mazās sejas, tās pirmo reizi ieraugot, un bija tās mīlējusi katru brīdi, kamēr tās auga un pārvērtās, un kļuva vīrišķīgas. Bet neviens tos līdz ar viņu nebija tā īsti mīlējis un līdz ar viņu par tiem priecājies — Erlenam nebija tāda daba, viņš gan tos labi ieredzēja, bet par Nokvi viņš domāja, ka tas ieradies par agru, un par tiem citiem aizvien teica, ka viens esot par daudz … Kristīnes atmiņā krēslojās, ko viņa bija domājusi par grēka augli, pirmo ziemu dzīvodama Hūsabijā, — viņa atskārta, ka ir dabūjusi baudīt šā augļa sūrumu, kaut arī ne tādā veidā, kā viņa baiļodamās bija iedomājusies. Toreiz starp viņu un Erlenu bija nostājies kaut kas nelabs, un nebija domājams, ka to jebkad varēs izlīdzināt.

Mātei Kristīne nekad nebija jutusies tuva, māsas bija bijušas mazas meitenes, kad viņa jau bija bijusi pieaugusi jaunava, rotaļu biedreņu viņai nekad nebija bijis. Uzaugot starp vīriešiem, viņa bija varējusi ļaut izplaukt savam maigumam un laipnumam, jo ap viņu aizvien bija stāvējuši vīrieši, kas, meiteni sargādami un glabādami, bija turējuši savas rokas starp viņu un pasauli. Tagad tas viņai šķita tik saprotams, ka tā dzemdēja vienīgi dēlus, ka tā dabūja barot ar savam asinīm un pie savas krūts tikai zēnus, drīkstēja tos mīlēt un sargāt, un kopt, līdz tie bija tik lieli, ka varēja stāties vīru vidū. Viņa atcerējās dzirdējusi par kādu karalieni, kuru dēvējuši par Zēnu māti. Bērnu dienās ap to modrīgi vīrieši laikam gan bija stāvējuši kā mūris.

— Kas tad nu ir, Kristīn? — tēvs pēc kāda laiciņa klusi jautāja.

Kristīne viņam to nevarēja pateikt. Beidzot, kad viņas raudas puslīdz bija rimušās, viņa sacīja:

—   Kā lai es nebēdājos, tēvs, kad jūs te guļat…

Pēdīgi, kad tēvs neatlaidās, Kristīne tam izteica savas

bailes nekristītā bērna dēļ. Tad viņš tūlīt deva rīkojumu, ka zēns nākamajā misas dienā esot jānes uz baznīcu. Lavranss sacīja — viņš nedomājot, ka viņam tādēļ būšot jāmirst, iekām dieva noliktā stunda nebūšot pienākusi.

—   Un turklāt es jau nu diezgan ilgi šeit esmu gulējis, — viņš smējās. — Sīki darbi mūs pavada, ieejot dzīvē un no tās aizejot, Kristīn. Slimībā mēs dzimstam un slimībā mirstam, ja mūs neaizrauj pēkšņa nāve. Jaunībā man šķita visjaukāk mirt uz kara lauka. Bet grēcīgam cilvēkam slimības gulta laikam gan ir noderīga, kaut gan es nejutu, ka mana dvēsele vairs augtu, man še vēl ilgāk guļot.

Tātad nākamajā svētdienā puisēns tika nokristīts sava vectēva vārdā. Apkaimē Kristīni un Erlenu par to ļoti pēla, lai gan Lavranss Bjergulfa dēls visiem, kas viņu apciemoja, teica, ka viņš to esot prasījis: viņš nevēloties, ka viņa mājā piemītot pagāns, kad nāve klaudzinot pie durvīm.

Lavranss tagad sāka raizēties par to, ka viņa nāve neiekrītot pavasara darbu laikā, kas būtu visai neērti tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri aizgājēju labprāt būtu godinājuši, iedami aiz viņa zārka. Bet divas nedēļas pēc bērna kristībām Erlens ienāca pie Kristīnes vecajā aužamā istabā, kur viņa pārnakšņoja kopš savām dzemdībām. Bija jau liela diena, brokastu laiks pāri, viņa ēelgulēja gultā, jo puisēns naktī bija bijis nemierīgs. Erlens bija ļoti saviļņots. Klusi un mīļi viņš pateica Kristīnei, ka tagad tai esot jāceļas un jāiet pie sava tēva. Rītam austot, Lavransam esot uznākuši ārkārtīgi sirds krampji, un pēc tam viņš esot zaudējis samaņu. Tagad pie tēva sēžot priesteris Eiriks, kas nupat esot noklausījies viņa grēksūdzi.

Tas notika piektajā dienā pēc Halvara misas *. Visu laiku lija silts lietus. Iznākusi pagalmā, Kristīne liegajā dienvidvējā pajauta zemes smaržu, kas cēlās no jaunuzartiem, mēslotiem tīrumiem. Pavasara lietū ielejas ciems izskatījās brūns, gaiss zilgoja starp augstajiem kalniem, un migla staigāja pusceļ nogāzēm. Birztalās gar ūdenīgo, pelēko upi skanēja zvārguļi — kazas bija izdzītas ganos, tās grauza pumpurotos zarus. Laiks bija tāds, kāds aizvien bija iepriecinājis tēva sirdi: cilvēkiem un dzīvniekiem beidzas ziema un sals, lopi atpestīti no tumšām, šaurām kūtīm un barības trūkuma.

Kristīne tūlīt nojēdza no tēva sejas, ka nāve ir tepat klāt. Ada ap nāsīm bija balta kā sniegs, bet ap lielajām acīm zilgana, un zilganas bija arī lūpas. Mati bija sašķīrušies valgās šķipsnās ap plato sviedraino pieri. Bet viņš tagad bija atguvis pilnu samaņu un runāja pavisam skaidri, kaut gan lēnām un vājā balsī.

Saimes ļaudis cits pēc cita piegāja pie Lavransa guļamvietas, viņš ikvienam sniedza roku, pateicās par pakalpojumiem, pasacīja ardievu un lūdza viņam piedot, ja viņš kādam kaut kādā ziņā būtu nodarījis pāri. Lavranss arī lūdza aizlūgumos pieminēt viņa dvēseli. Tad tas atvadījās no piederīgiem. Savas meitas viņš lūdza noliekties, lai varētu tās noskūpstīt. Viņš tām novēlēja dieva un visu svēto svētību. Abas divas rūgti raudāja, un jaunā Ramborga iemetās māsas rokās. Cieši apkampušās, abas Lavransa meitas atkal nostājās savā vietā tēva gultas kājgalī, un jaunākā joprojām raudāja pie Kristīnes krūtīm.

Erlenam trīcēja seja, un asaras lija pār viņa vaigiem, kad tas, paceldams un noskūpstīdams Lavransa roku, klusā balsī lūdza viņam piedot, ko viņš savam sievastēvam visos šajos gados esot nodarījis. Lavranss teica, ka viņš tam piedodot no visas sirds. Tad viņš lūdza dievu, lai tas znotu nekad neatstāj. Erlena skaistajā sejā plaiksnījās dīvaini bāla gaisma, kad viņš, klusiņām panācis nost, stāvēja blakām savai sievai, roku rokā ar viņu.

Sīmons Darre neraudāja, bet viņš nometās ceļos, kad satvēra sievastēva roku, lai to noskupstītu. Tā viņš palika kādu brīdi, cieši turēdams Lavransa roku.

— Silta un laba ir tava roka, meitasvīrs, — teica Lavranss, tik tikko pasmaidīdams. Ramborga pievērsās savam vīram, kad tas atkal pienāca pie viņas, un Sīmons aplika roku ap viņas gleznajiem, meitenīgajiem pleciem.

Visbeidzot Lavranss atvadījās no savas sievas. Viņi pačukstēja viens otram dažus vārdus, kurus neviens nedzirdēja, un samutējās visu klātienē, kā tas piederas, kad istabā ir nāve. Tad Rangnfrīda nometās ceļos pie vīra gultas, pagriezdama pret viņu savu seju. Viņa bija bāla, klusa un mierīga.

Priesteris Eiriks palika Jērunmājās arī pēc tam, kad viņš mirēju bija iesvaidījis ar eļļu un tam pasniedzis pēdējo vakarēdienu. Viņš sēdēja Lavransa guļamvietas galvgalī un skaitīja lūgšanas, Rangnfrīda sēdēja uz gultas malas. Tā pagāja^dažas stundas. Lavranss gulēja ar pusaizvērtām acīm. Šad un tad viņš uz spilvena nemierīgi pakustināja galvu, pagrābstījās drusku ar rokām pa segu un reizēm, smagi stenēdams, ieņēma elpu. Visi domāja, ka viņš ir zaudējis valodu, bet nāves cīņa tā nebija.

Drīz vien sametās tumsa, un priesteris aizdedzināja sveci. Klātesošie sēdēja klusēdami, raudzījās uz mirēju un klausījās, kā ārā ap māju čurkstēdams un čabēdams līst lietus. Tad vāj nieku pārņēma tāds kā nemiers, viņa ķermenis drebēja, viņa seja tapa zila, un likās, it kā tam trūktu elpas. Priesteris Eiriks saņēma viņu aiz pleciem, pacēla sēdus un, piekļaudams viņa galvu pie savām krūtīm, turēja tam acu priekšā krustu.

Kristīne drīkstēja līdz ar citiem pavadīt nakti pie nomirēja. Tas tika noguldīts uz salmiem augšistabā, jo tur bija visvairāk telpas. Bija gaidāmi daudzi cilvēki, kas gribēja pie Lavransa palikt nomodā.

Tēvs viņai likās neizsakāmi skaists, tā gulēdams sveču gaismā ar zeltaini bālo atsegto seju. Sviedrauts bija atklāts atpakaļ, lai to neaptraipītu daudzie ļaudis, kas nāks un gribēs redzēt mirušo. Priesteris Eiriks un Kvamdraudzes mācītājs dziedāja. Pēdējais bija ieradies vakar vakarā, lai pateiktu Lavransam beidzamās ardievas, bet viņš to vairs nebija atradis dzīvu.

Jau otrā dienā Jērunmājās sāka jāt viesi, un tagad Kristīnei pieklājības pēc bija jāliekas gultā, jo viņa vēl nebija bijusi baznīcā. Tagad tā bija viņa, kuras nedēļnieces gulta tika apklāta ar zīda segām un aplikta ar viskrāšņākiem spilveniem, kādi tik mājā bija atrodami. No Formūmājām tika pārnests šūpulis. Tur nu gulēja jaunais Lavranss, un katru dienu nāca un gāja ļaudis, kas gribēja redzēt Kristīni un viņas bērnu.

Tēva līķis joprojām palika skaists, kā Kristīne dzirdēja runājam. Tas tikai bija kļuvis vēl dzeltenīgāks. Un neviens cilvēks nebija piedzīvojis, ka kādam mirušam nes tik daudz sveču.

Piektajā dienā sākās bēru gods, kas visādā ziņā bija bezgala grezns — vairāk nekā simt zirgi stāvēja piesieti Jērunmāju un Leugarbrūmāju sētsvidū, un arī Formūmājās bija iemitināti bēru viesi. Septītajā dienā tika dalīts mantojums — saderībā un vienprātībā. Lavranss pirms savas nāves visu pats bija nokārtojis, un viss tika izdarīts uz mata tā, kā viņš bija vēlējies.

Dienu pēc tam mirušam, kas tagad stāvēja Ūlava baznīcā, vajadzēja uzsākt ceļojumu uz Hāmāru.

Iepriekšējā vakarā — drīzāk gan naktī — Rangnfrīda ienāca pavarda istabā, kur gulēja viņas meita ar savu bērnu. Saimniece bija ļoti nogurusi, bet viņas seja bija apskaidrota un pauda mieru. Viņa lūdza kalpones iziet laukā.

—  Visas ēkas gan ir ļaužu pilnas, bet varbūt jūs tomēr atradīsit kādu kaktiņu. Šo pēdējo nakti, ko es pavadu savā sētā, es gribētu pati būt nomodā pie savas meitas.

Viņa izņēma bērnu no Kristīnes rokām, aiznesa to pie pavarda un apkopa to naktsguļai.

—   Vai jums neliekas savādi, māt, ka jums jāiet projām no šīm mājām, kur jūs visus šos gadus esat nodzīvojusi kopā ar tēvu, — teica Kristīne. — Es pat nevaru saprast, kā jūs to spējat.

—   Vēl mazāk es spētu dzīvot šeit, — atteica Rangnfrīda, klēpī šūpodama mazo Lavransu, — neredzot te rīkojamies tavu tēvu.

Tu nekad neesi dzirdējusi, kā tas notika, ka mēs pārnācām dzīvot uz Gudbransdāli, — viņa pēc brītiņa atkal uzsāka. — Ap to laiku, kad mēs saņēmām ziņu, ka Ivars, mans tēvs, taisoties izdzist, man nebija pa spēkam jāt uz zirga. Lavransam vajadzēja doties uz ziemeļiem vienam pašam. Es vēl atminu — tovakar, kad viņš devās ceļā, bija tik jauks laiks; viņam jau tad ļoti patika jāt vēlu, kad bija apmeties vēss. Viņš gribēja vēl to pašu vakaru sasniegt Uslū, tas bija tieši pirms vasaras saulgriežiem. Es viņu pavadīju līdz tai vietai, kur ceļš no mājām šķērso baznīcas ceļu … Vai tu atceries, tur vēl rēgojas dažas kailas klints radzes, tām visapkārt ir neauglīga zeme — Skūgmāju visliesākie lauki, kas aizvien ir izkaltuši, bet togad tīrumi tur stāvēja kuplum kupli, un mēs par to runājām. Lavranss veda savu zirgu aiz pavadas, un man pie rokas biji tu — tev toreiz bija četras vasaras.

Kad mēs bijām nonākuši pie krustceļa, es teicu, lai tu skrieni uz mājām. Tev nebija nekādas patikas to darīt, bet tad tavs tēvs sacīja, lai tu raugot atrast piecus baltus akmeņus un salikt tos krusta veidā avotiņā tūlīt pie pašas iztekas — tas viņu pasargāšot no troļļiem Mjersamežā, kad viņam tur būšot jājāj garām. Tad tu aizskrēji. . .

—   Vai tāda ļaudīm ir ticība? —jautāja Kristīne.

—   Es to nekad neesmu dzirdējusi — ne pirms tam, ne pēc tam. Man liekas, tēvs to izgudroja, turpat uz vietas stāvēdams. Vai tad tu neatceries, viņš daudz ko izdomāja, nododamies ar tevi.

—   Jā. Es atceros gan.

—   Es viņu pavadīju caur mežu līdz Rūķa akmenim. Tad viņš mani lūdza griezties atpakaļ, un tad viņš mani atkal pavadīja līdz ceļu satekai, viņš smējās un teica — es jau nu gan varot iedomāties, ka viņš man neļaušot vienai iet pa mežu, kur nu vēl pa saules apakšu. Kad mēs tur uz krustcelēm stāvējām, es viņam apliku rokas ap kaklu. Man bija tik grūti ap sirdi, ka es nedrīkstēju doties viņam līdzi uz savām mājām, — Skūgmājās es nevarēju tā īsti iedzīvoties, un es aizvien ilgojos pēc savas ziemeļu ielejas. Lavranss mani mierināja un beidzot sacīja: «Ja es, mājās atgriezies, atradīšu tevi ar savu dēlu uz rokām, tad tu varēsi man lūgt, ko tik tu gribi. Ja vien tas būs cilvēka spēkos tev to dot, tad tu nebūsi veltīgi lūgusi.» Es viņam atbildēju, ka tādā gadījumā es viņu lūgšu pārcelties uz šejieni un apmesties uz dzīvi manās dzimtsmājās. Tavam tēvam tas lāgā nepatika, un viņš arī sacīja: «Vai tu nevarēji lūgt kaut ko lielāku?» Viņš pasmējās, un es paliku tādās domās, ka viņš to nedarīs, un tas man arī likās tīri saprotami. Un tad tu jau zini, kā viss izgadījās, — Sigūrs, tavs jaunākais brālis, nenodzīvoja ne stundu… Halfdans viņu nokristīja, un tūlīt pēc tam viņš nomira …

Kādā agrā rītā tavs tēvs pārjāja. Vakaru iepriekš viņš Uslū pilsētā bija dabūjis zināt par notikumiem mājās un vienā ņēmienā jājis tālāk. Es vēl gulēju gultā, es biju tik nobēdājusies, ka nejaudāju celties augšā — vislabāk es nemaz vairs nebūtu piecēlusies. Lai dievs man piedod grēku, bet, kad pieveda tevi pie manas gultas, es pagriezos pret sienu, negribēdama tevi, savu mazulīti, ne redzēt. Bet tad Lavranss, sēdēdams uz manas gultas malas — vēl apmetnī un ar zobenu pie sāniem —, ierunājās, ka mums tagad vajadzētu izmēģināt, vai nebūtu labāk dzīvot šeit, Jērunmājās, un tā notika, ka mēs aizvācāmies no Skūgmājām. Tu vari iedomāties, ka man te bez Lavransa vairs negribas dzīvot.

Rangnfrīda pienāca pie Kristīnes ar bērnu uz rokām un pielika to mātei pie krūts. Viņa noņēma zīda segu, kas pa dienu bija bijusi uzklāta uz Kristīnes gultas, salocīja to un nolika nost. Tad viņa, kādu brīdi pastāvējusi pie meitas, pieskārās tās resnajai, zeltbrūnajai pīnei, kas gulēja starp abām viņas baltajām krūtīm.

—   Tavs tēvs man bieži jautāja, vai tavi mati vēl arvien esot tik kupli un tik koši. Viņam bija tāds prieks, ka tu ar visiem saviem daudzajiem bērniem tomēr nezaudēji savu daiļumu. Pēdējos gados viņš par to tik ļoti priecājās, ka tu biji kļuvusi tik krietna sieviete — skaista un vesela savu skaisto dēlēnu vidū.

Kristīne vairākkārt norija asaras.

—   Un man, māt, viņš tik bieži teica, ka jūs esot vislabākā sieva, —viņš teica, lai es jums to pasakot… — viņa samulsusi aprāva valodu, bet Rangnfrīda klusi smējās:

—   Lavranss to gan varēja zināt, ka viņam nebija vajadzīgs likt citiem stāstīt man par savu labvēlību pret mani. — Viņa glāstīja bērna galviņu un meitas roku, kas bija aptvērusi maziņo. — Bet varbūt viņš gribēja… Nav tā, manu Kristīn, ka es tev nebūtu novēlējusi tava tēva mīlestību. Tas ir dabiski un saprotami, ka tu viņu mīlēji vairāk nekā mani. Tu biji tik jauka un mīlīga meitenīte — es nebiju pietiekamā mērā pateicīga par to, ka dievs man atļāva tevi paturēt. Bet es aizvien domāju vairāk par to, ko biju zaudējusi, nekā par to, kas man bija palicis.

Rangnfrīda atsēdās uz gultas malas.

—   Skūgmājās bija citādas paražas nekā manā pusē. Es nevaru atcerēties, ka mans tēvs mani kādreiz būtu skūpstījis, — manu māti viņš noskūpstīja tad, kad tā gulēja mirusi. Māte nomutēja Gudrunu misā, jo viņa tai stāvēja vistuvāk, tad māsa nomutēja mani — citkārt mēs to nekad nemēdzām darīt.

Vēlāk — tos gadus, kad es dzīvoju kopā ar tavu tēvu, kad mēs zaudējām savus dēlus, un visus tos gadus, kad mums mūsu Ulvhilas dēļ bija jāpārcieš tādas bailes un bēdas, — vēlāk man šķita labi, ka Lavranss bija tā audzināts — turēties pie mīlīgākām un sirsnīgākām paražām.

Pēc brītiņa Kristīne klusi vaicāja:

—   Tātad tēvs Sigūru nemaz netika redzējis?

—  Nē, — tikpat klusi atbildēja Rangnfrīda. — Arī es viņu neredzēju, kamēr viņš bija dzīvs.

Kristīne kādu brīdi gulēja klusēdama. Tad viņa teica:

—   Un tomēr man rādās, māt, ka jūs savā mūžā esat piedzīvojusi daudz laba.

Pār Rangnfrīdas Ivara meitas bālo seju sāka ritēt asaras:

—   Lai dievs man līdz — jā. Tā man tagad arī pašai rādās.

Drīz pēc tam viņa uzmanīgi paņēma aizmigušo zīdaini no mātes krūts un ieguldīja to šūpulī. Viņa sasprauda Kristīnes kreklu ar mazu sudraba saktu, noglaudīja viņai vaigu un pieteica gulēt. Kristīne pacēla vienu roku.

—   Māt… — viņa lūdzās.

Rangnfrīda noliecās pie meitas, piespieda viņu sev klāt un noskūpstīja daudzas reizes. Tā viņa nebija darījusi visus šos gadus, kopš Ulvhila bija mirusi.

Bija visjaukākais pavasara laiks, kad Kristīne otrā dienā stāvēja aiz lielās mājas stūra un raudzījās pāri upei uz kalnu nogāzēm. Visapkārt smaržoja pēc druvu zēluma, dziedāja atpestītie strauti, un visas pļavas un birztalas likās zaļplīvurotas.

Tur, kur ceļš aizvijās gar kalnu augšpus Leugarbrūmājām, kā svaigs un mirdzošs paklājs zaļoja ziemāju lauks — Juns pērn bija nolīdis smalkaudzi un tur iesējis rudzus.

Kad bēru gājiens būs nonācis līdz šai vietai, tad viņa to vislabāk varēs redzēt.

Un tad tas aizlocījās gar akmenāju kalnpus jaunā, zaļā rudzu lauka.

Viņa varēja atšķirt visus priesterus, kas jāja priekšgalā. Pirmajā pulkā bija arī ķesteri, kas nesa krustus un sveces. Liesmas dzidrajā dienas gaismā nevarēja saredzēt, bet Kristīne saskatīja sveces kā sīkas baltas svītriņas. Tad nāca divi zirgi, tie nesa tēva zārku uz nestāvām, kas atradās starp viņiem abiem, un tad viņa garajā pavadītāju rindā pazina Erlenu uz melnā zirga, māti, Sīmonu un Ramborgu, un daudzus savus radus un draugus.

Kādu laiku priesteru dziedāšana vāji pārskanēja Logupes šņākoņu, bet tad baznīcas dziesmu melodija nodzisa upes šalkoņā un kalnu strautu pavasarīgajā čalojumā. Kad pēdējais nastnesis zirgs ar mantu kravu birzē jau sen bija nozudis, Kristīne vēl arvien stāvēja, ar sastingušu skatu raudzīdamās pāri upei.

.

ERLENS NIKULĀUSA DĒLS

,,

I

Rangnfrīda Īvara meita pēc vīra nāves vairs nenodzīvoja ne divus gadus, viņa nomira 1332. gadā agrā ziemā. No Hāmāras līdz Skeunai ir tālu, tā ka Hūsabijā par viņas nāvi uzzināja tikai tad, kad viņa jau ilgāk nekā mēnesi bija nogulējusi zemes klēpī. Bet ap vasarsvētkiem Hūsabijā ieradās Sīmons Andresa dēls, viņam šis tas ar radiem bija pārrunājams sakarā ar Rangnfrīdas mantojumu. Jērunmājas tagad piederēja Kristīnei Lavransa meitai. Tika nospriests tā, ka Sīmons uzņemsies pārraudzību pār viņas īpašumu un ievāks nodevas no viņas zemniekiem. Viņš Jērunmājas jau bija pārvaldījis, kamēr sievasmāte bija dzīvojusi Hāmārā.

Taisni ap šo laiku Erlenam gadījās raizes un nepatikšanas sakarā ar notikumiem viņa novadā. Pērnajā rudenī Forbregdas zemnieks Huntjovs Updālē * bija nogalinājis savu kaimiņu, tādēļ ka tas viņa sievu bija nosaucis par burvekli. Ciema iedzīvotāji sasaistīto slepkavu atveda pie novada pārvaldnieka, un Erlens viņu ieslodzīja kādā jumtistabā. Bet, ziemas aukstumam pieņemoties, viņš Huntjovam atļāva staigāt brīvā starp saviem vīriem. Viņš un Erlens bija bijuši kopā ziemeļos, un tur Huntjovs bija parādījis lielu drošsirdību. Iesūtot Huntjova lietā rakstu ar lūgumu apsūdzēto līdz tiesas spriedumam atbrīvot, Erlens viņu parādīja vislabākajā gaismā, un, kad Ulfs Haldūra dēls galvoja, ka Huntjovs laikā ieradīšoties Orkedāles tingā, Erlens ziemsvētkos zemnieku palaida mājās. Tad Huntjovs un viņa sieva aizbrauca ciemos pie sava radinieka — Drīvdāles mājvietas turētāja, bet no šī brauciena vairs neatgriezās. Erlens domāja, ka viņi būšot dabūjuši galu briesmīgajā negaisā, kas tolaik bija plosījies, bet daudzi teica, ka viņi būšot aizbēguši — novada pārvaldnieka ļaudis varot nogausties tiem pakaļ. Un tad par aizbēgušiem nāca klajā jaunas ziņas: Huntjovs jau pirms dažiem gadiem kalnos esot nogalinājis kādu vīrieti un līķi ieracis akmenājā. Tas bijis cilvēks, par kuru Huntjovs domājis, ka viņš uzšķērdis viņa ķēvei sānus. Un tagad arī izrādījās, ka viņa sieva tiešām nodevusies burvestībām.

Updāles priesteris un virsbīskapa uzticības vīri sāka pētīt šīs baumas par burvestībām, un viņu pētījumu iznākums bija tāds, ka cēlās gaismā daudz kas nelabs, kas liecināja par to, kā Orkdēlas novada daudzu apgabalu ļaudis skatās uz kristīgo ticību. Visvairāk tas gan attiecās uz nomaļiem apvidiem, bet arī kādam vecam vīram no Budvīkas bija jāstājas Nīdārūsas virsbīskapa tiesas priekšā. Erlens šajās lietās izrādījās tik mazcentīgs, ka ļaudis sāka par to mēļot. Runāja arī par veco Onu, kas bija dzīvojis ezermalā lejpus Hūsabijas un gandrīz bija piederējis pie Erlena saimes. Viņš bija lietojis vārdus un burvju rakstus, un viņa būdā droši vien bija arī atradušies dievekļi, kuriem tas bija ziedojis, kā ļaudis pasakoja. Bet tur pēc viņa nāves neko tamlīdzīgu neuzgāja. Droši vien Erlens un Ulfs Haldūra dēls, Onam mirstot, bija bijuši klāt, un tie laikam šo to bija aizvākuši, kamēr vēl nebija ieradies priesteris, — tā ļaudis sprieda. Un, kad tā labi apdomāja, tad taču arī Erlena paša radinieci savā laikā bija apvainojuši par buršanu, maucību un vīra slepkavību, kaut gan Oshila Geutes meita bija bijusi pārāk gudra un veikla, lai viņai varētu kaut kur pieķerties, un tai bija arī bijuši spēcīgi draugi. Un līdz ar to ļaudis atcerējās, ka Erlens savā jaunībā nebija dzīvojis diez cik kristīgu dzīvi un bija spītējis baznīcas likumiem.

Galu galā virsbīskaps aizsauca Erlenu uz pārrunām Nīdārūsā. Sīmons svaini pavadīja uz pilsētu, viņš gribēja savu māsasdēlu no Ranheimas paņemt līdzi uz savām mājām, lai tas kādu laiku paciemotos pie savas mātes.

Tas notika nedēļu pirms pavasara tinga, un pilsētā bija daudz cilvēku. Kad abi svaiņi bija ienākuši virsbīskapa namā un tika ievesti pieņemamā istabā, tur atradās vairāki garīdznieki un arī daži laicīgie kungi, starp tiem pavasara tinga tiesnesis Hārals Nikulāusa dēls, Ulavs Hermaņa dēls, Nīdārūsas tiesas tiesnesis bruņinieks Gutorms Helges dēls, Jemtlanes * novada pārvaldnieks un arī Arne Javala dēls, kurš tūlīt pienāca pie Sīmona Darres un ar viņu sirsnīgi sasveicinājās. Arne ievilka Sīmonu kādā ielodzē, kur viņi abi apsēdās.

Sīmonam nebija necik labi ap dūšu. Viņš Arni nebija saticis jau desmit gadus — kopš tā laika, kad bija bijis Ranheimā, un, kaut gan toreiz viņu tur tik sirsnīgi bija uzņēmuši, ceļojuma iemesls viņa dvēselē tomēr bija atstājis sāpīgu rētu.

Kamēr Arne slavēja jauno Javalu, Sīmons neizlaida no acīm savu svaini. Erlens stāvēja un sarunājās ar mantzini — to sauca par Bordu Pētera dēlu, bet tas nebija rada Hestnēses dzimtai. Nevarēja teikt, ka Erlena stājai pietrūktu cienīguma, bet viņa izturēšanās tomēr bija ļoti brīva un nepiespiesta, kad viņš tur tā stāvēja un apspriedās ar veco kungu, rokas aiz muguras salicis un mazliet šūpodamies uz pirkstgaliem un papēžiem. Kā jau palaikam, viņš bija ģērbies tumšās krāsās, bet ļoti skaisti: cieši pieguļošos, sānos šķeltos mēļos svārkos un melnā plecu apmetnī ar kapuci, kas bija atsista atpakaļ, tā ka varēja redzēt pelēko zīda iedrēbi. Tad viņam vēl bija sudrabkalta josta un sarkani stulmu zābaki, kas bija cieši apaukloti ap lieliem, tā vēl izceldami viņa skaistos, slaidos stilbus un kājas.

Mūra ēkas stikla logu spilgtajā apgaismojumā varēja gan redzēt, ka Erlenam Nikulāusa dēlam ap deniņiem ir diezgan daudz sirmu matu. Smalkā, saulē nodegusi seja ap muti un acīm bija krunku sadrīksnāta, un garajā, daiļi izliektajā kaklā bija ieriezušās rievas. Ar visu to viņš citu kungu vidū izskatījās ļoti jauns, kaut gan nebūt nebija visjaunākais no viņiem. Bet viņš vēl aizvien bija tikpat slaiks un lokans, viņš vēl aizvien kustējās tik brīvi un pavaļīgi kā jaunībā, un viņa gaita vēl bija viegla un vingra, kad viņš tagad, mantziņa atstāts, sāka staigāt pa istabu šurp un turp, vienmēr vēl turēdams rokas uz muguras. Pārējie kungi apsēdās; viņi brīžiem sarunājās, un viņu balsis bija klusas un neskanīgas. Erlena vieglie soļi un viņa mazo sudraba piešu šķindoņa bija sadzirdama pārāk skaidri.

Beidzot kāds pajauns vīrietis sapīcis viņu lūdza apsēsties: — Cilvēk, netaisi taču tādu troksni!

Erlens spēji apstājās, sarauca uzacis un smiedamies pagriezās pret runātāju.

— Kur tad tu vakar esi dzēris, radu Jun, ka tava galva tik vārīga? — viņš apsēzdamies teica. Kad tiesnesis Hārals pienāca Erlenam klāt, viņš gan piecēlās un palika stāvam, līdz tiesnesis nebija apsēdies, bet tad viņš nolaidās uz krēsla tam blakām, pārmeta vienu kāju pār otru un, rokām apņēmis celi, joprojām tā sēdēja, kamēr vien tiesnesis runāja.

Erlens Sīmonam bija ļoti vaļsirdīgi pastāstījis par visām nepatikšanām, ķas viņam bija cēlušās, kad slepkava un burvekle viņam bija izslīdējuši no rokām. Bet neviens cilvēks nevarēja izskatīties bezbēdīgāks par Erlenu, kad viņš, tur tā sēdēdams, ar tiesnesi pārrunāja šo notikumu.

Tad ienāca virsbīskaps. Divi vīri viņu aizveda uz goda vietu un salika spilvenus viņa sēdeklī. Sīmons Eilivu Kortina kungu vēl nekad nebija redzējis. Tas izskatījās vecs un vārgs, un tā likās, it kā viņam saltu, lai gan viņam mugurā bija kažoka mētelis un galvā cepure ar kažoka apmalām. Kad pienāca Erlena kārta, viņš pieveda pie virsbīskapa savu svaini, un Sīmons, skūpstīdams Eiliva kunga gredzenu, nolaidās uz viena ceļa. Arī Erlens godbijīgi noskūpstīja šo gredzenu.

Viņš izturējās ļoti bijīgi un pieklājīgi arī tad, kad beidzot stāvēja virsbīskapa priekšā, kurš labu brīdi par šo to bija sarunājies ar pārējiem kungiem. Bet uz jautājumiem, kurus Erlenam uzdeva viens no garīdzniekiem, viņš atbildēja diezgan nevērīgi, pie tam viņa sejas izteiksme bija atklāta un nevainīga.

Jā, šādas valodas par burvestībām viņš esot dzirdējis jau gadu gadiem. Bet, kamēr neviens pie viņa neesot griezies kā pie likumu pārstāvja, viņam taču nekādā ziņā nevarot uzlikt pienākumu izpētīt visas bābu tenkas, kas dzirdamas kaut kur kaut kādā ciemā. Bet tam gan vajadzētu būt mācītājam, kas izpētī, vai esot vai neesot pamats ķerties pie lietas izmeklēšanas.

Tad Erlenam vaicāja par veco vīru, kas kādreiz esot dzīvojis Hūsabijā un pēc ļaužu nostāstiem noņēmies ar burvestībām.

Erlens pasmaidīja. Jā, Ons pats ar to esot plātījies, bet, ka tas savai mākslai būtu nodevies, to viņš, Erlens, nekad neesot redzējis. Jau savās bērnu dienas viņš esot dzirdējis Onu runājam par kaut kādām sievietēm, kuras viņš nosaucis dīvainos vārdos — Hērna, Skūgala, Snutra *, bet viņam, Erlenam, tas viss šķitis tikai joki un pasakas.

—   Mans brālis Gunulfs un priesteris Eilivs, mūsu mācītājs, viņu vairākkārt iztaujāja, bet laikam jau tie viņu par bīstamu neuzskatīja, ja tālāk nerīkojās. Un Ons jau arī katru misas dienu gāja baznīcā un mācēja visas kristīgās lūgšanas. — Lielu uzticību pret Ona mākslu viņš nekad neesot jutis, un, kopš viņš ziemeļos šo to bijis redzējis no burvju un pesteļu mākslas, viņam licies, ka Ona nedarbi esot tikai tāda niekošanās.

Tad priesteris jautāja, vai tas esot tiesa, ka Erlens pats savā laikā kaut ko saņēmis no Ona — kaut ko tādu, kas viņam nestu laimi i n a m o r e [8] .

—   Jā, — smaidīdams atbildēja Erlens — ātri un vienkārši. Toreiz viņš bijis gadus piecpadsmit vecs — tas noticis pirms kādiem divdesmit astoņiem gadiem. Ons viņam iedevis ādas maciņu, kurā bijis balts akmentiņš un laikam kaut kādas kaltētas dzīvnieku daļas. Bet viņš jau toreiz tādām lietām neko neesot ticējis, pēc gada — pirmajā gadā, kad viņš kalpojis karaļa galmā, viņš burvekli aizdevis projām. Tas bijis pilsētā, pirtī, kad viņš savā pārgalvībā burvekli parādījis citiem jauniem puišiem. Pēc tam pie viņa esot atnācis viens no karaļa pavadoņiem un vēlējies to nopirkt — Erlens viņam to esot atdevis pret skaistu bārdas nazi.

Tad viņam jautāja, kas šis kungs tāds bijis.

Sākumā Erlens to negribēja izpaust. Bet pats virsbīskaps prasīja, lai viņš runājot. Erlens pacēla savas zilās acis, kurās pavīdēja šķelmīga izteiksme:

—   Tas bija Ivars Ogmuna dēls …

Klātesošie tā savādi savieba sejas. No vecā Gutorma Helges dēla puses bija dzirdama dīvaina sprauslāšana.

Pats Eiliva kungs pulējas nesmaidīt. Tad Erlens ar nolaistām acīm uzdrošinājās piebilst, apakšlūpu kodīdams:

— Kungs, jūs taču šo lādzīgo bruņinieku neapgrūtināsit ar tādu novecojušu lietu. Kā jau teicu, es pats neko lielu neticēju un vēlāk nekad netiku manījis, ka starp mums būtu radusies kāda atšķirība — pēc tam, kad es viņam biju atdevis šo dārgumu.

Kungs Gutorms rēkdams saliecās uz priekšu, un tad vīrieši vairs nenocietās un cits pēc cita sāka skaļi smieties. Virsbīskaps smējās klusiem smiekliņiem un klepoja, un purināja galvu. Visiem bija zināms, ka kungam Ivaram vienā ziņā vairāk gribējās nekā laimējās.

Pēc kāda brīža viens no garīdzniekiem tiktāl tomēr saņēmās, ka varēja citiem atgādināt: viņi taču esot sanākuši, lai runātu par nopietnām lietām. Erlens paasi noprasīja, vai pret viņu no kādas puses esot celta apsūdzība un vai viņš tiekot pratināts, viņš esot sapratis, ka ticis aicināts uz pārrunām. Tad pārrunas turpinājās, tās tikai reizēm traucēja Gutorms Helges dēls, kam vienmēr no jauna paspruka sīki smiekliņi.

Otrā dienā, kad abi svaiņi, atgriezdamies no Ranheimas, jāja mājup, Sīmons ierunājās par šo sanāksmi. Sīmons sprieda, ka Erlens uz to neskatoties pietiekami nopietni, — viņam, Sīmonam, licies, ka vairāki no varasvīriem Erlenam labprāt iegrieztu, ja tik vien būtu iespējams.

Erlens atbildēja — viņš zinot, ka viņi to darītu, ja tikai varētu. Jo šeit ziemeļos vairākums sliecoties uz kanclera pusi, tikai ne virsbīskaps, kas Erlenam esot uzticams draugs. Bet viņa — Erlena rīcība viscaur saskanot ar likumiem^ viņš aizvien apspriežoties ar savu rakstvedi Klengu Āres dēlu, kas tos sevišķi labi pārzinot … Tagad Erlens runāja pavisam nopietni, viņš tikai drusku pasmaidīja, ieminoties, ka laikam gan neviens — nedz viņa mīļie draugi dzimtajā pusē, nedz valsts padomes kungi neesot iedomājušies, ka viņš tik labi pārzināšot savas darīšanas, kā nulepat esot izrādījies. Bet vispār viņš nemaz vēl nezinot, vai kārošot savu amatu paturēt, ja stāšoties spēkā citādi noteikumi nekā tie, kas bijuši Erlinga Vidkuna laikā. Viņa apstākļi tagad esot tādi — it īpaši pēc sievas vecāku nāves —, ka viņam vairs nevajagot censties iegūt to vīru labvēlību, kuri tikuši pie varas sakarā ar karaļa pilngadības izsludināšanu. Jā, šo sapuvušo puiku varot izsludināt par pilngadīgu tikpat šodien, kā rīt, vīrišķīgāks tas netapšot, ja to turēšot paslēptu. Toties ātrāk nākšot gaismā, kas viņam esot padomā vai, pareizāk teikt, tiem zviedru kungiem, kas valdot viņa vietā. Tautai būšot jāatzīst, ka viņš, Erlens, tomēr saskatījis īsto patiesību. Norvēģiem tas dārgi maksāšot, ja karalis Magnuss mēģināšot Skoni * pakļaut zviedru karalim, jo tūlīt pat izceltos karš ar dāņiem, tiklīdz viens vīrs — dānis vai vācietis — viņu zemē iegūšot varu. Un uz desmit gadiem nolīgtais miers ziemeļos… Tagad puslaiks esot notecējis, un neesot zināms, vai krievi vēl tikpat ilgi turēšoties pie nolīguma. Viņš, Erlens, tam lāgā neticot, tāpat arī Erlings ne. Nē, kanclers Pols esot tiešām mācīts vīrs un daudzējādā ziņā arī prātīgs — varbūt. Bet tiem valsts padomes kungiem, kas viņu izraudzījušies par savu vadoni, tiem visiem kopā neesot ne tik daudz prāta kā, lūk, šim Kvēpam. Bet tagad viņi no Erlinga esot tikuši vaļā — pagaidām. Un pagaidām arī viņš, Erlens, varot noiet sāņus. Bet Erlings un viņa draugi gan labprāt redzētu, ka viņš, Erlens, šeit ziemeļos paturētu rokā ir savu varu, ir savu mantu, tā ka viņš īsti nezinot, ko darīt.

— Man liekas, tu tagad esi iepraties dziedāt Erlinga dziesmu. — Sīmons nevarēja noturēties to nepateicis.

Erlens atbildēja, ka tā tiešām esot. Pērnvasar, būdams Bjergvīnē, viņš esot piemitis kunga Erlinga mājās un tāpēc esot sācis šo vīru labāk saprast. Erlinga galvenais mērķis esot zemē uzturēt mieru. Bet viņš vēloties, lai Norvēģijā valdot lauvas miers. Tas nozīmējot, ka neviens nedrīkstot viņu radinieka karaļa Hokuna lauvam nedz izraut zobu, nedz apgriezt nagus; un to nedrīkstot arī izmācīt par medību suni kādai citai tautai. Un tad vēl Erlingam ļoti rūpot izbeigt vecos strīdus starp norvēģiem un kundzi Ingebjergu. Tagad, kad viņa esot palikusi atraitnē, būtu ļoti vēlams, ka viņa atkal iegūtu ietekmi uz savu dēlu. Tā jau nu gan esot, ka viņa jūtot pārliecīgu mīlestību uz tiem bērniem, kurus esot dzemdējusi Knutam Porsem, tā ka liekoties, it kā viņa savu vecāko dēlu zināmā mērā būtu aizmirsusi, bet jādomā taču, ka būšot citādi, kad viņa ar to atkal stāšoties sakaros. Un tā tomēr neesot, ka kundzei Ingebjergai būtu iemesls vēlēties, lai karalis Magnuss iejauktos Skones nemieros, jo viņa pusbrāļiem tur esot lēņu zemes.

Sīmons nodomāja: izklausās tā, it kā Erlens tīri labi pārzinātu apstākļus. Bet viņš brīnījās par Erlingu Vidkuna dēlu. Vai bijušais pavaldonis tiešām domāja, ka Erlens Nikulāusa dēls spēj spriest šinīs lietās, jeb vai stāvoklis bija tāds, ka Erlings tagad tvērās pie balsta, lai tas būtu kāds būdams? Šis bruņinieks laikam gan ne labprāt izlaida varu no rokām. To jau nu gan viņam nekad neviens nebija varējis pārmest, ka viņš savu varu būtu izmantojis savā labā, bet viņa dzīves apstākļi jau arī bija tādi, ka viņam tas nebija vajadzīgs. To gan sacīja visi, ka viņš ar gadiem kļuvis vienmēr stūrgalvīgāks un patvarīgāks, un, tiklīdz kāds no valsts padomes pārējiem kungiem esot mēģinājis viņam pretoties, viņš esot tapis tik kundzisks, ka gandrīz nemaz negribējis uzklausīties, ko saka kāds cits.

Tas pēc Erlena izskatījās, ka viņš galu galā, tā teikt, ar abām kājām bija pārkāpis uz Erlinga Vidkuna dēla kuģa — kad tas bija dabūjis pretvēju un kad palika nezināms, vai labums tiek kungam Erlingam vai pašam Erlenam, ja viņš, kā šķiet, ar miesu un dvēseli piebiedrojās savam bagātajam radiniekam. Kaut gan Sīmonam bija jāatzīst, ka Erlena valoda nelikās vis gluži bezjēdzīga, lai cik pārdroši viņš izrunājās tiklab par cilvēkiem, kā par lietām.

Bet vakarā Erlens bija pavisam traks un nevaldāms. Viņš tagad apdzīvoja Nikulāusmājas, kuras viņa brālis, iestājoties klosterī, tam bija atdāvājis. Kristīne uzturējās pie sava vīra kopā ar viņa meitu Margretu un trim dēliem — abiem vecākajiem un visjaunāko.

Pievakarē pie viņiem sanāca laba tiesa cilvēku, starp tiem daži no tiem kungiem, kas viņrīt bija piedalījušies sanāksmē pie virsbīskapa. Erlens smējās un trieca pār visu galdu, kad viņi pēc vakariņām sēdēja vienkop un dzēra. No trauka, kas stāvēja uz galda, viņš paņēma ābolu, iegraizīja tajā kaut ko ar savu nazi un tad to aizripināja pār galda virsu Sunivai Ulava meitai, kas sēdēja viņam tieši pretī; ābols iekrita tai klēpī.

Sieviete, kas sēdēja Sunivai blakām, tīkodama ābolu apskatīt, gribēja to paņemt rokā, bet Suniva viņai to nedeva, un tā viņas abas grūstījās smiedamas un kliegdamas. Tad Erlens sauca, ka arī Eivuras kundze dabūšot tādu pašu ābolu. Nebija necik ilgi, un viņš visām klātesošām sievietēm bija sasviedis klēpī ābolus. Tajos visos esot iegraizīti mīlestības burvju raksti, viņš teica.

—   Tu jau, puis, aiziesi nīkā, ja tu visas šīs ķīlas izpirksi! — iesaucās kāds vīrs.

—   Tad es tās nemaz neizpirkšu — to jau es arī senāk neesmu darījis, — atbildēja Erlens, un atkal sacēlās lieli smiekli.

Bet islandietis Klengs vienu ābolu bija aplūkojis un sauca, ka tie neesot nekādi burvju raksti, bet tikai tādi bezjēgas skrāpējumi. Viņš gan varot parādīt, kā šādi raksti esot rakstāmi. Bet Erlens sauca pretī, ka to viņš nedrīkstot darīt.

—   Tad varbūt prasīs, lai es tevi lieku važās, Kleng, un es bez tevis nevaru tikt galā.

Taisni šajā kņadoņā Erlena un Kristīnes jaunākais dēlēns bija ietipinājis istabā. Lavransam Erlena dēlam tagad bija drusku vairāk nekā divi gadi, un viņš bija sevišķi skaists bērns, sārtbalts un apaļīgs, ar gaišiem sprogainiem matiem — zīda mīkstumā. Sievietes, kas sēdēja uz ārsola, tūlīt gribēja puisēnu saņemt rokās, viņas to cilāja cita citai klēpī un glāstīt glāstīja — diezgan pārgalvīgi, jo viņas tagad — visas no vietas — bija apskurbušās un nepievaldīgas. Kristīne, kas sēdēja vīram līdzās dižsēdeklī pie sienas, prasīja, lai dodot bērnu viņai, un mazais činkstēdams tiecās tikt pie mātes, bet tas neko nelīdzēja.

Piepeši Erlens pārlēca pār galdu un satvēra bērnu, kas tagad brēca pilnā kaklā, tāpēc ka kundze Suniva un kundze Eivura viņu raustīja katra uz savu pusi un viņa dēļ sāka strīdēties. Tēvs, paņēmis zēnu savās rokās, labināja viņu, un, kad mazais joprojām raudāja, viņš to šūpoja un aijāja, nēsādams pa istabas pustumšo viņgalu. Tagad likās, itin kā Erlens savus viesus būtu pilnīgi aizmirsis. Puisēna gaišā galviņa gulēja uz tēva pleca zem viņa melnajiem matiem — laiku pa laikam Erlens ar pusviru lūpām skūpstīja mazo rociņu, kas balstījās pie viņa krūtīm. Tā viņš staigāja šurp un turp, kamēr ienāca kalpone, kurai bērns bija jāuzrauga un tas jau pirmāk jānoliek gulēt.

Tad daži viesi lūdza, lai Erlens viņiem nodziedot kādu rotaļdeju — viņam esot tik daiļskanīga balss. Sākumā viņš laigojās, bet tad piegāja pie savas jaunās meitas, kas sēdēja uz sieviešu sola. Viņš apskāva Margretu un izcēla viņu no sola.

—   Nāc, mana Margreta, un dejo pie sava tēva rokas!

Kāds jauns vīrietis panācās uz priekšu un paņēma

meiteni aiz rokas:

—   Margita solījās šovakar dejot ar mani…

Bet Erlens pacēla savu meitu abām rokām un nolika to zemē sev pie otriem sāniem.

—    Dejo ar savu sievu, Hokun! Arī es nedejoju ar citām, kad biju tik jauns sievasvīrs kā tu tagad…

—    Ingebjerga nevarot, un es, tēvs, Hokunam apsolījos dejot ar viņu, — iebilda Margreta.

Sīmons Darre negribēja dejot. Viņš bija nostājies blakām kādai vecai sievai un tādu laiku noskatījās dejotājos, šad tad pamezdams acis uz Kristīni. Viņa stāvēja galda galā, kamēr kalpones nokopa un noslaucīja galdu, ienesa vēl dzērienus un Vāczemes riekstus. Vēlāk viņa atsēdās pie kamīna un sarunājās ar kādu priesteri, kas bija atnācis līdz ar citiem viesiem. Pēc kāda brīža pie viņiem piesēdās arī Sīmons.

Kad viena vai divas dejas bija nodejotas, Erlens piegāja pie savas sievas.

—   Nāc un padejo ar mums, Kristīn, — viņš sacīja lūdzēja balsī un pastiepa viņai savu roku.

—    Es esmu nogurusi, — viņa atbildēja, uz mirkli paceldama skatu.

—   Lūdz tu viņu, Sīmon, tev viņa nevar atteikt.

Sīmons piecēlās pussēdus un izstiepa roku, bet Kristīne pakratīja galvu: — Nelūdz mani, Sīmon, es esmu tik nogurusi…

Erlens kādu brīdi turpat pastāvēja. Likās, itin kā viņš būtu saskaities. Tad viņš aizgāja atpakaļ pie kundzes Sunivas un, iestādamies rotaļnieku rindā, paņēma viņas roku, pie tam saukdams, ka tagad viņiem varot uzdziedāt Margita.

—    Kas tas tāds ir, kas tavai pameitai stāv līdzās? — vaicāja Sīmons. Viņš nodomāja, ka viņam šā cilvēka seja nepatīk, kaut gan tas bija stalts un izskatīgs jauns vīrietis ar svaigu, brūnīgsnēju sejas krāsu, skaistiem zobiem un spridzīgām acīm, kas gan atradās pārāk tuvu viena otrai blakus. Viņam bija liela mute un spēcīgs zods, bet sejas augšdaļa šaura. Kristīne atbildēja, ka tas esot Hokuns Eindrides dēls no Gimsaras, mazdēls Tūrēm Eindrides dēlam, Geuldēlas * novada pārvaldniekam. Hokuns nupat nesen esot apprecējis glīto mazo sievieti, kas sēžot tiesnesim Ulavam klēpī, — viņš tai esot krusttēvs. Sīmons šo sievieti jau bija ievērojis, jo tā drusku līdzinājās viņa pirmajai sievai, kaut gan šī nebija tik skaista. Kad nu viņš vēl dabūja zināt, ka tā viņam ir patāla rada, viņš piegāja tai klāt, apsveicinājās ar viņu, atsēdās un uzņēma valodu.

Pēc kāda laika dejotāju loks pajuka. Vecākie ļaudis nodevās dzeršanai, bet jaunatne joprojām dziedāja un gāja rotaļās. Erlens ar dažiem vecākiem vīriem pienāca pie kamīna. Viņš, it kā nekā nedomādams, vēl arvien veda pie rokas Sunivas kundzi. Vīrieši sasēdās pie uguns tā, ka Sunivai vairs nepietika vietas, bet viņa palika stāvam Erlenam pretī un ēda Vāczemes riekstus, kurus viņš ar pirkstiem pārspieda.

—   Tu gan esi nepieklājīgs vīrietis, Erlen, — viņa pēkšņi ierunājās. — Tu sēdi, un man tavā priekšā jāstāv kājās…

—   Sēdi taču! — Erlens smiedamies attrauca un tvēra pēc viņas, lai to iesēdinātu savā klēpī. Viņa turējās pretī, smējās un uzsauca namamātei — vai viņa neredzot, kā viņas vīrs ar to apejoties.

—   To Erlens dara tādēļ, ka viņam ir laba daba, — Kristīne smējās pretī. — Kad mans kaķis viņam trinas gar kājām, viņš to aizvien paņem klēpī.

Erlens un Sunivas kundze palika tāpat sēžot, it kā nekas nebūtu noticis, bet viņi abi bija nosarkuši. Vienu roku Erlens Sunivai bija aplicis ap vidu — vaļīgi, it kā nemaz neapzinātos, ka viņa tur sēž, — un sarunājās ar kungiem par to pašu naidu starp Erlingu Vidkuna dēlu un kancleru Polu, jo tas tik ļoti nodarbināja ļaužu prātus. Erlens teica — Pols Borda dēls daudzkārt parādot savu noskaņojumu pret Erlingu tīri bābiski, lai paklausoties kādu piemēru un spriežot pēc tā:

—       Viņvasar viens no šīs zemes jaunajiem dēliem ieradies karaļa galmā, lai viņam būtu pie rokas kādā svinīgā sanāksmē. Jāsaka, nabaga lauku bērns, cenzdamies apgūt smalku ļaužu paražas un galminieku paņēmienus, vēlējies arī savu valodu izpušķot ar zviedru vārdiem — manā jaunībā pirmajā vietā bija franču valoda, tagad ir zviedru. Tā viņš viendien jautājis citiem, ko norvēģiski nozīmējot vārds «trākig»1 . Kungs Pols to dzird un saka: «Trakig, draugs, ir tāds kā kundze Eline, kunga Erlinga sieva.» Zēns domā, ka tas nozīme «skaists» vai «iznesīgs», jo tāda taču viņa ir un nabagam nebija bijis daudz izdevības dzirdēt viņu runājam. Bet kādu dienu Erlings satiek zēnu uz kāpnēm ārpus pils, aptur viņu un laipni ar to patērzē, jautādams, vai viņam pilsētā patīkot un vēl šo to, un lūdz sveicināt savu tēvu. Zēns pateicas un saka, tēvam gan būšot liels prieks, kad viņš atgriezīšoties ar sveicieniem «no jums, mīļais kungs, un jūsu garlaicīgās kundzes». Te Erlings viņam zveļ pa ausi, tā ka zēns atmuguriski nostreipuļo pa kāpnēm lejā — trīs četrus pakāpienus, līdz kāds vīrietis to uzķer savās rokās. Nu izcēlās liels uztraukums, saskrēja ļaudis, un lieta tika noskaidrota. Erlings bija pārskaities — viņš taču kļuva par apsmieklu, bet nelikās neko manām. Un vienīgais, ko kanclers par to visu teica, bija tas, ka viņš smējās — labāk būtu bijis, ja viņš būtu sacījis: «Trakig — tas ir tāds kā pavaldonis.» Tad zēns nebūtu varējis viņu pārprast.

Visi bija vienis prātis, ka šāda izturēšanās neesot kanclera cienīga, bet viņi tomēr smējās. Sīmons klusēdams sēdēja un klausījās, vaigu uz rokas atspiedis. Viņš nodomāja, ka Erlens savu draudzību pret Erlingu Vidkuna dēlu parāda dīvainā veidā. Jā, šis stāsts taču liecināja, ka Erlings laikam zināmā mērā bija zaudējis līdzsvaru, ja viņš varēja iedomāties, ka jauns puika, nupat kā ienācis no laukiem, uzdrošinātos stāvēt uz karaļmājas kāpnēm un viņu piezobot, tam acīs skatīdamies. Ka Erlenam būtu prātā Sīmona bijusī radniecība ar kundzi Elini un kungu Erlingu, to jau Sīmons no viņa nemaz nevarēja gaidīt.

— Par ko tu domā, Kristīn? — Sīmons jautāja. Kris-

' Garlaicīgs. (Zviedr.) tme -sede,ia tik,klusu, ar, tais.ni izslietu muguru, rokas krepi saliKusi. Bet viņā atbirdeja: &

—   Patlaban es domāju par Margretu.

Vēlā naktī, kad Erlens un Sīmons uz brīdi izgāja ārā pagalmā, viņi izbiedēja divus cilvēkus, kas bija stāvējuši aiz mājas pakša. Naktis tagad bija gaišas kā diena, un Sīmons saskatīja Gimsaras Hokunu un Margretu Erlena meitu. Erlens viņiem nolūkojās pakaļ, viņš bija puslīdz skaidrā, un Sīmons noprata, ka viņam tikko redzētais nepatika, bet Erlens it kā atvainodamies paskaidroja, ka abi pazīstoties kopš mazām dienām un esot aizvien viens otru kaitinājuši. Sīmons nodomāja: Ingebjerga, jaunā sieva, tomēr ir nožēlojama, kaut arī aiz tā nekas neslēptos.

Bet otrā dienā Hokunam bija kaut kādas darīšanas Nikulāusmājās, un tad viņš apjautājās arī pec Margitas. Te Erlens viņam uzbrēca:

—   Mana meita tev nav nekāda Margita. Un, ja jūs vakar neesat paguvuši visu viens otram izteikt, tad tev jāpatur pie sevis, kas tev viņai sakāms.

Hokuns paraustīja plecus un aiziedams lūdza pasveicināt Margarētu.

Hūsabijas ļaudis palika Nīdārūsā, kamēr tings nebija beidzies. Sīmons necik labi nejutās. Uzturoties savā pilsētas mājoklī, Erlens bieži bija saīdzis, jo Gunulfs bija piešķīris hospitālim, kas atradās aiz ābeļdārza, lietošanas tiesības uz dažām ēkām, kuru logi raudzījās uz slimnīcas pusi, kā arī dažas tiesības dārzā. Erlens gribēja šīs tiesības atpirkt. Viņam netikās redzēt, ka slimie staigā pa dārzu un pagalmu — daudzi no viņiem izskatījās ļoti nejauki, un bez tam viņš baidījās, ka viņa bērniem nepielīp slimības. Bet viņš nevarēja vienoties ar mūkiem, slimnīcas turētājiem. Un tad vēl Margreta Erlena meita! Sīmons noģida, ka ļaudis par viņu šo to melš un ka Kristīnei tas ķeras pie sirds, bet tēvs šķita vienaldzīgs. Viņš laikam bija pārliecināts, ka spēj savu meitu aizstāvēt un ka valodas vien vēl neko nenozīmē. Bet kādu dienu viņš Sīmonam tomēr ieminējās, ka Klengs Ares dēls laikam tīkojot precēt viņa meitu un viņš, Erlens, lāgā nezinot, kā šinī lietā rīkoties. Viņam pret islandieti neesot nekas cits, ko iebilst, kā vienīgi tas, ka viņš esot priestera dēls, — negriboties taču, ka par Margretas bērniem varētu teikt, ka abi viņu vecāki dzimuši negodā. Citādi Klengs esot patīkams cilvēks — jautras dabas, gudrs un ļoti mācīts. Viņa tēvs, priesteris

Are,dēlu esot uzaudzinājis pie sevis mājās un pats viņu izskolojis. Viņš esot vēlējies, lai tas topot par priesteri, un esot jau spēris vajadzīgos soļus, lai dabūtu pāvesta atvēli, bet Klengs tomēr neesot gribējis, ka viņu svaida par priesteri… Tā likās, itin kā Erlens gribētu šo lietu novilcināt: ja labākas precības negadītos, tad meiteni vēl aizvien varētu dot Klengam Ares dēlam.

Erlena meitai bija jau gan bijis tik labs precību piedāvājums, ka ļaudīm bija daudz ko spriest par viņas tēva uzpūtību un neprātu, kad viņš šo līgumu nenolīga. Precētājs bija Leirhūles barona Sigvata mazdēls — Sigmuns Fina dēls. Viņš nebija bagāts, jo Finam Sigvata dēlam bija izauguši lieli vienpadsmit bērni. Un viņš nebija arī gluži jauns — apmēram Erlena gados, bet cienīts un saprātīgs cilvēks. Un ar tiem zemes gabaliem, kurus Erlens, precoties ar Kristīni Lavransa meitu, savai meitai bija atdevis, un ar visām tām rotas lietām un dārgumiem, ko viņš meitenei pa visiem šiem gadiem bija dāvinājis, un ar pūra tiesu, ko viņš ar Sigmunu bija norunājis, Margreta būtu varējusi dzīvot visai labos apstākļos. Erlens bija arī ļoti priecājies, ka viņa bandu bērnam bija gadījies tāds bildinātājs. Bet, kad viņš ar šo precinieku ieradās Hūsabijā pie Margretas, meitene ietiepās — viņa to negribot, jo tam esot dažas kārpas pie viena plaksta, un tādēļ viņš tai esot pretīgs. Erlens piekāpās, un, kad Sigmunu aizņēma dusmas un viņš runāja par līguma laušanu, tad arī Erlens iekaisa un sacīja, ka Sigmunam gan esot jāsaprot: visas norunas varot palikt spēkā tikai tad, ja Margretai neesot iebildumu. Viņš negribot, ka viņa meita spaidu kārtā iekāpjot kāzu gultā. Kristīne ar savu vīru bija gan vienis prātis tajā ziņā, ka meitene nav jāpiespiež, bet viņa tomēr domāja, ka Erlenam ar savu meitu vajadzētu nopietni parunāt un viņai ieskaidrot, ka labāku precinieku par Sigmunu Fina dēlu viņa, liekot vērā viņas izcelšanos, nekad nesagaidīs. Bet Erlens bija uz savu sievu pārskaities jau tāpēc vien, ka viņa bija uzdrošinājusies par to ieminēties. To visu Sīmons bija dzirdējis Ranheimā. Tur viņi pareģoja, ka tas viss nemūžam nevarot labi beigties. Erlens jau gan esot varens vīrs un meitene pārlieku skaista, bet no tā taču viņai nekāds labums netiekot, ka tēvs viņu tā esot izlutinājis un visus šos gadus vēl tikai uzkurinājis viņas spītību un iedomību.

Pēc pavasara tinga Erlens devās atpakaļ uz Hūsabiju kopā ar sievu, bērniem un Sīmonu Darri, kas bija paņēmis līdzi savu māsasdēlu Javalu Javala dēlu. Sīmons baidījās, ka šī atkalredzēšanās, kuru Sigrija gaidīja ar tik bezgalīgu prieku, nebūs gluži patīkama. Sigrija Krūkemājās dzīvoja pārtikusi, viņai bija trīs skaisti bērni laulībā ar Jeirmunu — vislabāko vīru pasaulē. Tieši viņš svainim bija iesacījies, ka tam vajadzētu paņemt Javalu līdz uz šomājām, lai mātei būtu iespēja to redzēt, jo šo bērnu viņa neizlaižot no prāta. Bet Javals bija ļoti pieradis pie sava tēva vecākiem — abi sirmgalvji mazdēlu bezprātīgi mīlēja, deva viņam visu, uz ko tas parādīja ar pirkstu, un paklausīja katrai viņa iegribai, bet Krūkemājās nebija tā kā Ranheimā. Nebija arī ticams, ka Jeirmunam patiks, ka viņa sievas vainaga bērns, ciemojoties viņa mājās, dzen karaļdēla ieradumus un ka tam ir pašam savs kalps, kāds vecāks vīrs, kam puika ir kungs un pavēlnieks un kas nepastāj ne iepīkstēties pret zēna neprātībām. Bet Erlena dēliem sākās pļaujas laiks, kad Javais ieradās viņu mājās. Erlenam šķita, ka viņa dēliem nebūtu jāpaliek iepakaļ Arnes Javala dēla mazdēlam, un tā Nokve un Bjergulfs dabūja no sava tēva visu, kas pēc abu zēnu nostāstiem bija viņu viesim.

Tagad, kad vecākie dēli bija tik lieli, ka Erlens ar tiem varēja izjāt un tos visur kur ņemt līdzi, viņš ar zēniem nodevās vairāk. Sīmons nomanīja, ka Kristīne par to diezin kā nepriecājās — viņai likās, ka zēni, būdami kopā ar tēva ļaudīm, nemācās no tiem labu vien. Taisni bērnu deļ atskanēja nelaipni vārdi starp abiem laulātiem, un, ja viņi arī tieši neķildojās, tad ķilda daudzkārt tomēr šķita tik tuvu, ka tas Sīmonam vairs nelikās pienācīgi. Un, pēc viņa prāta, Kristīnei bija lielākā vaina. Erlens ātri iekarsa, bet Kristīne bieži runāja tā, it kā viņā slēptos dziļš naids. Tā bija viendien, kad viņa sūdzējās par Nokvi. Tēvs teica, ka viņš ar zēnu nopietni parunāšot. Kad Kristīne pēc tam vēl kaut ko piebilda, viņš dusmīgi izsaucās, ka saimes dēļ vien viņš taču tik lielu zēnu nevarot nopērt.

—  Nē, tagad ir par vēlu. Ja tu to būtu darījis, kad viņš bija mazs, tad viņš tev tagad klausītu. Bet tad tu uz viņu ir nepaskatījies.

—   Kā ne — es skatījos gan. Bet tas taču ir saprotams, ka es viņu atstāju tavā ziņā, kad viņš bija mazs, un nav jau arī nekāds vīra darbs — sukāt mazus puišeļus, kam vēl nav bikšu kājās.

—  Viņnedēļ tu tā nedomāji, — Kristīne atteica rūgti un izsmējīgi.

Erlens nekā nesacīja, piecēlās un izgāja ārā. Un Sīmonam likās, ka tas no Kristīnes puses nebija jauki teikts. Viņa tēmēja uz kaut ko, kas bija noticis nedēļu iepriekš. Erlenam un Sīmonam iejājot pagalmā, mazais Lavranss viņiem bija skrējis pretī ar koka zobenu rokā. Skrienot gar tēva zirgu, viņš tam aiz pārgalvības iesita ar zobenu pa stilbu. Zirgs saslējās stāvus, un vienā mirklī zēns tam gulēja zem kājām. Erlens atrāva zirgu atpakaļ, strauji pagrieza to sānis un pasvieda Sīmonam iemauktus. Aiz izbailēm gluži bāls viņš pacēla mazo no zemes. Bet, redzēdams, ka bērns ir pilnīgi vesels, tēvs viņu pārlika pār savas kreisās rokas dilbu, paņēma koka zobenu un nozvetēja ar to viņa pliko dibenu — puisēns vēl nevalkāja bikses. Pirmajā karstumā viņš nemaz nebija apjēdzis, cik pamatīgi viņš sit, un Lavranss vēl šodien staigāja ar zilganzaļu dibengalu. Un tad viņš cauru dienu bija mēģinājis zēnam atkal pielabināties, bet mazais gražojās, turējās pie mātes, sita tēvam un grūda to nost. Un, kad Lavranss pievakarē bija noguldīts pie miera — vecāku laulības gultā, kur viņš gulēja, jo māte viņu naktī vēl zīdīja, Erlens visu vakarcēlienu nosēdēja pie gultas. Viņš vairākkārt liegi aizskāra aizmigušo bērnu un ilgi uz viņu nolūkojās.

Viņš pats Sīmonam bija teicis, ka šo viņš no visiem saviem dēliem mīlot visvairāk.

Kad Erlens devās uz vasaras tingiem, Sīmons sataisījās uz mājām. Viņš jāja pa Geuldāli uz dienvidiem, ka dzirksteles vien šķīda. Vienbrīd jājot drusku lēnāk pret kalnu, viņa ļaudis smiedamies jautāja, vai tad viņiem triju dienu ceļš esot jāveic divās dienās? Sīmons tāpat smiedamies atbildēja, ka tā viņam patiktos vislabāk:

— Jo tagad es ilgojos pec Formūmājām.

Tā viņš ilgojās aizvien, kad kādu laiku bija bijis projām, — viņš labprāt dzīvoja mājās un katrreiz priecājās, kad varēja pagriezt zirgu uz māju pusi. Bet tā kā šoreiz viņš, šķiet, vēl nekad nebija tiecies tikt savā apvidū, savā sētā un pie savām mazajām meitenēm —jā, tagad viņš ilgojās arī pēc Ramborgas. Taisnību sakot, viņam šķita neprātīgi, ka viņš tā ilgojās, bet tur, Hūsabijā, viņš bija juties tā, kā laikam jūtas dzīvnieki, kad tuvojas negaiss, — to viņš tagad zināja pats pēc sevis.

II

Visu cauru vasaru Kristīne gandrīz ne par ko citu nedomāja kā vienīgi par to, ko Sīmons bija stāstījis par viņas mātes nāvi.

Rangnfrīda Ivara meita bija nomirusi viena — neviens nebija bijis klāt, kad viņa pēdējo reizi bija ievilkusi elpu, tikai kalpone, kas tajā brīdī bija gulējusi. Tas neko nelīdzēja — domāt, ka māte ir mirusi labi sagatavota, kā Sīmons teica. It kā ar īpašu dieva ziņu viņa dažas dienas iepriekš bija jutusi tādu salkumu pēc Kristus miesas — viņa bija izsūdzējusi grēkus un baudījusi svēto vakarēdienu no klostera mūkpriestera rokas. Tas bija viņas garīdznieks. Droši vien viņai bija tikusi laba nāve, Sīmons bija redzējis viņas līķi un sacīja — tas gan esot bijis neparasts skats: Rangnfrīda nāvē esot bijusi tik daiļa! Viņa taču bija turpat trīsreiz divdesmit gadus veca un jau senlaikiem grumbaina un krunkaina, bet nu viņas seja bijusi pavisam pārvērtusies, bijusi jauna un gluda, viņa tiešām esot izskatījusies kā jauna sieviete, kas tikko aizmigusi. Tagad tā bija noguldīta atdusai līdzās savam vīram. Uz turieni bija arī pārvestas Ulvhilas Lavransa meitas mirstīgās atliekas neilgi pēc viņas tēva nāves. Pār kapiem bija pārlikta akmens plāksne, kuru skaisti izcirsts krusts pārdalīja divās daļās, un uz savītas lentes bija uzrakstīts garš pants latīņu valodā. Klostera priekšnieks to bija sacerējis, bet Sīmons vārdus nevarēja lāgā atcerēties, jo viņš šo valodu necik neprata.

Rangnfrīdai bija pašai savs namiņš pilsētas mājās, kur mitinājās klostera piemitēji, — apakšstāvs un virs tā jauka augšistaba. Tur viņa mājoja kopā ar nabadzīgu zemnieci, kuru mūki pret mazu atalgojumu bija saderējuši, lai tā izlīdzētu vienai otrai no bagātākajām piemitējām. Bet pēdējā pusgadā drīzāk gan Rangnfrīda apkalpoja zemnieci, jo atraitne Tūrgunna — tā viņu sauca — bija ļoti nevarīga, un Rangnfrīda viņu kopa ar lielu rūpību un mīlestību.

Savas dzīves pēdējā vakarā Rangnfrīda piedalījās nakts dievkalpojumā klostera baznīcā un pēc tam aizgāja uz vārāmo namu. Tur viņa izvārīja labu virumu ar dažām spēka zālēm un teica citām sievām, kas tobrīd turpat atradās, ka viņa šo virumu došot Tūrgunnai; tas viņu, cerams, tiktāl uzspirdzināšot, ka viņa varēšot piedalīties rīta dievkalpojumā. Tovakar Jērunmāju atraitne beidzamo reizi bija redzēta dzīva. Ne viņa, ne zemniece neatnāca nedz uz rīta aizlūgumu, nedz uz pirmo misu. Kad daži mūki no augšbaznīcas ievēroja, ka Rangnfrīda nav atnākusi arī uz dienas misu, viņi nobrīnījās: viņa vēl nekad nebija izlaidusi trīs dievkalpojumus vienā dienā. Mūki aizsūtīja kādu cilvēku, lai tas apjautātos, vai Lavransa Bjergulfa dēla atraitne neesot slima. Kad ļaudis iegāja augšistabā, viņi redzēja, ka trauks ar virumu neaizskarts stāv uz galda. Gultā saldi dusēja Tūrgunna, pret sienu pagriezusies, bet Rangnfrīda Ivara meita gulēja gultas ārmalā, rokas krustiski pār krūtīm salikusi, mirusi un gandrīz jau pavisam auksta. Sīmons un Ramborga ieradās viņas bērēs, kas bija ļoti skaistas.

Tagad, kad Hūsabijā dzīvoja tik daudz cilvēku un Kristīnei bija seši dēli, viņa vairs nepaspēja pārskatīt visus sīkos darbus, kas gadījās mājsaimniecībā. Viņai bija jāsalīgst palīdze, un tā nu namamāte tagad pa lielākai daļai sēdēja lielistabā ar kaut kādu šuvekli, jo kādam aizvien vajadzēja drēbes — vai nu Erlenam, Margretai, vai zēniem.

Pēdējo reizi Kristīne savu māti bija redzējusi viņā gaišajā pavasara dienā, kad tā jāja aiz vīra zārka un viņa pati stāvēja zaļajā pļavā pie Jērunmājām un noskatījās, kā tēva bēru gājiens aizkustas gar rudzu lauka zaļo paklāju lejpus akmenāja.

Kristīnes adata skraidīt skraidīja, un viņa domāja par vecākiem un dzimto sētu. Tagad, kad viss bija vairs tikai atmiņas, viņa šķita redzam daudz ko tādu, ko agrāk, dzīvojot mājās, nekad nebija ieraudzījusi. Tēva mīlestība un uzmanība un mazrunīgās, grūtsirdīgās mātes nemitīgā klusā gādība un rīkošanās viņai toreiz bija likusies pati par sevi saprotama. Viņa domāja par saviem bērniem, kurus tā mīlēja vairāk nekā savas sirds asinis un neizlaida no prāta nevienu mirkli, kad vien bija nomodā. Un tomēr viņas prātā bija arī vēl daudzas un dažādas citas lietas, par kurām viņa domāja, — bērnus viņa mīlēja nedomājot. Mājās dzīvojot, tā aizvien bija bijusi tādos ieskatos, ka vecāku dzīve, tāpat arī viņu domas un darbi pilnīgi un pavisam pieder viņai un viņas māsām. Tagad viņa šķita atskārstam, ka starp šiem diviem cilvēkiem, ķurus jaunībā viņu tēvi bija sadevuši kopā, viņiem pašiem tikpat kā neprasot, pastāvīgi bija strāvojušas karstas prieka un bēdu straumes. Viņa par to nekā nezināja — vienīgi to, ka vecāki kopā bija aizgājuši no viņas dzīves. Tagad viņa saprata, ka šo divu cilvēku dzīvē bija bijis vēl daudz kas cits, ne tikai mīlestība uz bērniem, un tomēr šī mīlestība bija bijusi stipra un liela, un neizdibināmi dziļa, kamēr viņas pretmīlestība bija bijusi nespēcīga, neapzinīga un savtīga pat tolaik, viņas mazatnē, kad vecāki meitenei bija nozīmējuši visu pasauli. Viņa it kā redzēja sevi tālu tālumā — laika un vietas atstatums to bija padarījis pavisam maziņu. Viņa stāvēja Jērunmājās saules gaismas strēlē, kas iestiepās pa dūmu lūku vecajā pavarda namā, viņas bērnības ziemasistabā. Vecāki stāvēja pakrēslā, mazliet sāņus, viņi likās tik lieli, kādi tie viņas acīm bija rādījušies, kad viņa bija bijusi maza, un viņi tai uzsmaidīja tā, kā mēdz uzsmaidīt — viņa tagad pati to zināja — mazam bērnam, kad tas nāk un aizdzen grūtas un smagas domas.

«Es domāju, Kristīn, kad tu pati būsi dzemdējusi bērnus, tad tu to sapratīsi labāk …»

Viņa atcerējās, kad māte to bija teikusi. Meita skumji nodomaja, ka viņa arī tagad māti īsti nesaprot. Bet viņa sāka saprast, cik daudz viņa nesaprot.

Toruden nomira virsbīskaps Eilivs. Apmēram tai pašā laikā karalis Magnuss lika grozīt noteikumus daudzu savu pārvaldnieku novados, tikai ne Erlena Nikulāusa dēla novadā. Pēdējā vasarā, iekām karalis sasniedza pilngadību, Erlens bija bijis Bjergvīnē un saņēmis apliecinājumu, ka viņam pienākas ceturtā daļa no rakstu nodokļiem, no sodiem par karaļa likumu neievērošanu un no atsavināta īpašuma vērtības. Ļaudis daudz par to sprieda, brīnīdamies, ka viņam pavaldonības beigu posmā vēl tiek piešķirtas tādas tiesības. Erlenam sava novadā piederēja daudz īpašumu, tādēļ viņš, braukājot apkārt amata darīšanās, parasti apmetās pats savās mājās, bet, tā kā zemniekiem bija pienākums viņu mitināt pie sevis, tad viņiem no tā bija jāatpērkas ar naudu. Tādā kārtā Erlenam radās lieli ienākumi. Nomas naudas viņam gan ienāca maz, un viņš dzīvoja ļoti plaši: bez saimes ļaudīm Hūsabijā pastāvīgi uzturējās ne mazāk kā divpadsmit bruņotu vīru; tie jāja visstaltākos zirgos un nēsāja vislabākos ieročus, un, kad Erlens braukāja apkārt amata darīšanās, viņi jāja līdzi un visur tika cienāti ar kungu ēdieniem.

Par to ienāca runa, kad tiesnesis Hārals un Geuldēlas novada pārvaldnieks viendien bija Hūsabijā. Erlens atbildēja, ka daudzi no šiem vīriem esot ar viņu bijuši kopā ziemeļos.

— Tad mēs dalījām it visu, lai bija kas būdams, pat kaltētas zivis un sūru alu. Tagad lai šie vīri, kuriem es dodu apģērbu un pārtiku, zina, ka es viņiem novēlu baltu maizi un labu alu, un, ja es dusmās lieku viņiem braukt uz elli, tad viņi saprot, ka tiem uz turieni nav jābrauc, kamēr es pats nebraucu pa priekšu …

Ulfs Haldūra dēls, kas tagad bija Erlena vīru vadonis, vēlāk Kristīnei apstiprināja, ka tiešām tā esot.

Viņi Erlenu mīlot, un tas varot ar viņiem darīt, ko gribot.

—   To taču tu pati zini, Kristīn, nav tik daudz jāklausās, ko Erlens saka, par viņu jāspriež pec tā, ko viņš dara.

Tad vēl ļaudis runāja tā, ka Erlenam bez šiem vīriem esot arī citi, kas dzīvojot apkārtnes ciemos — pat ārpus Orkdēlas novada; tos viņš esot sev piesaistījis ar zvērestu uz zobena spala. Beidzot no karaļa pienāca raksts šinī lietā, bet Erlens atbildēja, ka šie vīri esot bijuši viņa kuģa ļaudis un zvērējuši viņam uzticību pirmajā pavasarī, kad tam bijis jādodas uz ziemeļiem. Tad Erlenam lika šos vīrus atbrīvot no dotā zvēresta nākamajā tingā, kas viņam esot jāsasauc, lai paziņotu tiesas spriedumu un nolēmumu, bet citu novadu vīri tam esot jāuzaicina piedalīties šajā tingā un viņiem jāsamaksā ceļš. Uz Orkedāles tingu viņš tad arī tiešām bija atsaucis dažus savus vecos kuģu ļaudis, kas nedzīvoja Mēres novadā, bet neviens cilvēks netika dzirdējis, ka viņš kādu no viņiem vai kādu citu, kam viņš bija bijis vadonis, būtu atbrīvojis no zvēresta. Vēlāk šī lieta vairs netika cilāta, un rudenī ļaudis par to vairs nerunāja.

Vēlā rudenī Erlens aizceļoja uz dienvidiem un ap ziemsvētkiem ieradās pie karaļa Magnusa, kas tagad dzīvoja Uslū pilsētā. Viņš bija sapīcis par to, ka nebija varējis pierunāt sievu doties viņam līdzi, bet Kristīnei nebija drosmes ziemas laikā uzņemt tik grūtu ceļu, un viņa palika Hūsabijā.

Erlens atgriezās trīs nedēļas pēc ziemsvētkiem un pārveda sievai un visiem saviem bērniem jaukas dāvanas. Kristīne dabūja sudraba zvanu, ar ko sazvanīt kalpones, bet Margreta sprādzi no tīra zelta, jo tādas tai vēl nebija, kaut gan viņai piederēja bezgala daudz dažādu rotaslietu — apzeltītu un arī no sudraba. Kad abas sievietes stāvēja pie savām lādēm, lai noglabātu šos dārgumus, Margretai kaut kas aizķērās aiz piedurknes. Viņa to ātri noņēma un paslēpa saujā, sacīdama pamātei:

—   Tas man ir no mātes — tādēļ tēvs negribēja, ka es tev to rādu.

Bet Kristīne bija vēl vairāk nosarkusi nekā meitene. Sirds viņai aiz bailēm dauzīt dauzījās, bet viņai likās, ka tai ar jauno meiču kāds vārds ir jārunā un viņa jābrīdina.

Pēc brītiņa Kristīne ierunājās klusi un nedroši:

—  Tas izskatījās pēc tās zelta sprādzes, kuru Gimsaras kundze Helga mēdz nēsāt svētku reizēs …

—  Jā, zelts aizvien izskatās pēc zelta, — meitene strupi atbildēja.

Kristīne aizslēdza savu lādi un palika stāvot, rokas uz vāka atbalstījusi, lai Margreta neredzētu, kā tās dreb.

—   Mana Margreta… — viņa teica klusi un laipni un aprāva valodu, bet tad saņēma visus savus spēkus:

—   Mana Margreta, es esmu tik rūgti nožēlojusi — nekad vairs es nevarēju tā īsti priecāties, lai gan mans tēvs no visas sirds man bija piedevis, ko es viņam biju nodarījusi, — tu zini, ka es tava tēva dēļ pret saviem vecākiem daudz esmu grēkojusi. Bet, jo ilgāk es dzīvoju un jo vairāk saprotu, jo grūtāk man ir par to domāt, ka es saviem vecākiem viņu labumu esmu atmaksājusi, viņiem sagādādama sirdssāpes. Mana Margreta, tavs tēvs taču aizvien bijis tik labs pret tevi…

—   Tev nemaz nav jābaidās, māt, — atbildēja meitene. — Es neesmu tava īstā meita. Tev nav jābaidās, ka es varētu uzvilkt tavu netīro kreklu vai iekāpt tavās kurpēs…

Kristīne pievērsa pameitai savu seju, kurā liesmoja dusmas. Tad viņa cieši saspieda rokā krustu, kuru valkāja ap kaklu, un aizkoda vārdus, kas tai bija uz mēles.

Vēl tajā pašā vakarā Kristīne pēc dievkalpojuma aizgāja pie priestera Eiliva. Veltīgi viņas skati urbās priestera sejā, lai saskatītu kādu zīmi — vai nelaime jau notikusi un vai viņš par to zina? Viņa atminējās pašas maldu pilno jaunību un priestera Eirika seju, kas neko neizpauda, kaut gan tas savās krūtīs glabāja viņas grēcīgo noslēpumu, staigādams starp viņu un viņas lētticīgajiem vecākiem. Mēmi un spītīgi viņa toreiz bija noklausījusies viņa nopietnos biedinājumus un brīdinājumus. Un viņa atminējās, kā viņa pati — tad, kad tā jau bija Erlena likumīgā līgava, — savai mātei bija rādījusi dāvanas, kuras Erlens viņai bija devis Uslū pilsētā. Mātes vaibstos bija tēlojies nesatricināms miers, viņai ņemot rokā priekšmetus citu pēc cita, apskatot tos, slavējot un noliekot atpakaļ.

Kristīne bija izmisusi un nobijusies līdz nāvei. Viņa uzskatīja Margretu, cik vien varēdama. Erlens manīja, ka sievai kaut kas kait, un kādu vakaru, kad viņi bija nolikušies gulēt, tas jautāja, vai viņa atkal negaidot bērnu.

Kristīne brītiņu klusēja, iekām atbildēja, ka viņai tā liekoties gan. Un, kad vīrs viņu mīļi apskāva un nekā vairs nejautāja, tai pietrūka spēka pateikt, ka viņu nospiež pavisam kas cits. Bet, kad Erlens viņai iečukstēja ausī, ka šoreiz tai esot jādara, kā nākas, un jāpagādā viņam meita, tā nejaudāja atbildēt. Viņa gulēja aiz bailēm stinga un domāja, ka gan jau Erlens tāpat dabūs zināt, kādu prieku tēvi piedzīvo no savam meitām.

Pēc kādām dienām Hūsabijas ļaudis viennakt bija aizgājuši gulēt drusku piedzēruši un ļoti pieēdušies, jo nupat bija pirmsgavēņa laika pēdējā nedēļa. Tādēļ viņi iekrita smagā miegā. Nakts vidū vecāku gultā pamodās mazais Lavranss, brēca un pusmiegā tvarstījās pēc mātes krūts. Bet tagad bija pienācis laiks viņu atšķirt. Erlens pamodās, dusmīgi parūca, paņēma tomēr zēnu un deva viņam dzert pienu no kausiņa, kas stāvēja nolikts uz gultas pakāpiena. Tad viņš puisēnu noguldīja sev pie otriem sāniem.

Kristīni jau atkal bija pārņēmis miegs, kad tā sajauta, ka Erlens gultā uztrūkstas sēdus. Pusnomodā viņa tam vaicāja, kas esot. Viņš tai lika klusēt — pavisam svešādā balsī. Bez mazākā trokšņa viņš izslīdēja no gultas, Kristīne noprata, ka tas sev uzmet dažus apģērba gabalus, bet, kad viņa pacēlās uz elkoņiem, viņš to ar vienu roku iespieda atpakaļ spilvenos, pats paliekdamies uz priekšu un paķerdams zobenu, kas karājās gultas galvgalī.

Viņš rīkojās klusu kā lūsis, bet Kristīne samanīja, ka viņš dodas uz kāpnēm, kas veda augšup Margretas kambarī virs priekšnama.

Vienu bridi viņa aiz bailēm bija gluži bez spēka — tad tā uzrāvās sēdus, sagrābstīja tumsā kreklu un ģērbu un mēģināja uz grīdas sameklēt savas kurpes.

Tai mirklī no augšstāva atskanēja spalgs sievietes bļāviens — to vajadzēja dzirdēt visgarām pa visu sētu. Erlena balss izsauca vienu vai divus vārdus, tad Kristīne dzirdēja saskaramies un nošķindam zobenus … tad mīdīšanos … krītoša ieroča troksni un Margretas izbaiļu kliedzienus.

Sakņupuši Kristīne tupēja uz ceļiem pavarda priekšā — ar plikām rokām tā atrausa pirkstis un sapūta ogles. Kad viņa bija paguvusi aizdegt skalu un drebošās rokās to turēja paceltu, tā augšā tumsā ieraudzīja Erlenu — nevērojot kāpnes, viņš metās lejā un ar kailu zobenu rokā izskrēja pa priekšnama durvīm.

No patumsas visur iznira zēnu galvas. Māte piegāja pie ziemeļgultas, kur gulēja trīs vecākie, lika viņiem atkal nogulties un aiztaisīt gultas durvis. Ivaram un Skūlem, kas sēdēja uz sola un satraukti un nobijušies blisināja acis pret gaismu, viņa pavēlēja līst iekšā vecāku gultā, tur viņa tos ieslēdza. Tad tā aizdedzināja sveci un izgāja ārā pagalmā.

Lija lietus. Vienu acumirkli — svecei atspulgojot slapji spožajā ledū — viņa redzēja, ka pie blakus ēkas, kur gulēja Erlena bruņu kalpi, piedurvē stāv vesels ļaužu bars. Tad viņas svece nodzisa. Kādu brīdi visapkārt bija akla nakts, un tad no ēkas tuvojās lākturis, to nesa Ulfs Haldūra dēls.

Viņš pārliecās pār tumšu ķermeni, kas sarāvies gulēja uz slapjā ledus. Kristīne nometās ceļos un aiztika ar rokam gulētāju, tas bija jaunais Hokuns no Gimsaras — bez samaņas vai bez dzīvības. Viņas rokas tūlīt pat applūda asinīm. Kopā ar Ulfu viņai izdevās ķermeni izstiept taisnu un to apgriezt uz muguras. No labās rokas ar straumi šļācās asinis, tai bija nocirsta plauksta.

Neviļus Kristīne pacēla acis uz turieni, kur vējš svaidīja slēģi pie Margretas kambara gaismas lūkas. Viņa tur nespēja saskatīt nevienu seju, bet bija arī ļoti tumšs.

Tupēdama ūdens peļķē un visiem spēkiem spiezdama Hokuna rokas locītavu, lai apturētu asinsšalti, viņa manīja Erlena vīrus, kas pusapģērbti stāvēja tai apkārt.

Tad viņa redzēja Erlena pelēko, pārviebto seju — viņš noslaucīja asiņaino zobenu ar sava uzsvārča stērbeli, zem tā viņš bija kails, un arī viņa kājas bija basas.

—   Kāds no jums… atnesiet man saiti… un tu, Bjērn, ej un pamodini priesteri Eilivu. Mums viņš jāaiznes uz mācītāja māju…

Kristīne paņēma viņai pasniegto siksnu un nosēja ievainotā rokas dilbu. Te Erlens piepeši nosacīja cieti un bargi:

—   Neviens viņu nedrīkst aiztikt! Lai šis cilvēks guļ, kur viņš pats ir nogūlies …

—   To taču tu saproti, vīrs, ka tas nevar notikt, — mierīgi teica Kristīne, lai gan sirds viņai tā dauzījās, it kā taisītos pārplīst.

Erlens nikni trieca savu zobenu pret zemi:

—   Jā, nav jau tava miesa un asinis — to es ik dienas dabūju sajust visus šos gadus.

Kristīne piecēlās un, piegājusi viņam klāt, sacīja klusā balsī:

—   Un tomēr es viņai novēlu, lai tas paliktu apslēpts, ja vien būtu iespējams. Jūs vīri, — viņa vērsās pret tiem, kas viņus bija apstājuši, — esiet savam kungam tik uzticami, ka nerunājat par šo notikumu, iekām viņš jums nav pastāstījis, kā šis strīds starp Hokunu un viņu izcēlies …

Visi to apsolīja. Viens iedrīkstējās panākt uz priekšu — viņi esot pamodušies no tā, ka dzirdējuši sievieti kliedzam, it kā tai kāds uzmāktos ar varu, tūlīt pēc tam kāds uzlēcis uz bruņu vīru ēkas jumta, bet tad viņš tur laikam uz ledus esot paslīdējis, viņi dzirdējuši to šļūcam lejup un tad dobju kritienu uz zemes. Bet Kristīne lūdza runātāju ciest klusu. Tad skriešiem atskrēja priesteris Eilivs.

Kad Erlens apgriezās un gāja uz istabu, viņa sieva tam steidzās nopakaļ, gribēdama viņam aizspraukties garām. Kad viņš devās uz kāpnēm, tā viņam atkal skrēja ceļā un satvēra viņa roku.

—   Erlen, ko tu gribi darīt ar meiteni? — viņa strauji vaicāja, raudzīdamās viņa pārvērstajā, pelēkajā sejā.

Erlens neatbildēja, mēģinādams no viņas atkratīties, bet viņa pieķērās tam cieši klāt.

—   Pagaidi, Erlen, pagaidi — tavs bērns! Tu jau nemaz nezini — tas cilvēks taču bija apģērbies, — viņa izmisusi lūkoja viņu norunāt.

Viņš skaļi iekliedzās, iekām atbildēja … Kristīne aiz drausmām nobālēja kā līķis — viņa vārdi bija tik jēli un viņa balss tik sveša aiz skaudrām sāpēm.

Viņa mēmi cīnījās ar satracināto vīru — viņš rūkdams grieza zobus. Kamēr viņa pustumsā uztvēra viņa skatu.

—  Erlen, ļauj man papriekšu ieiet pie viņas. Es neesmu aizmirsusi to dienu, kad es nebiju labāka par Margretu …

Tad Erlens viņu palaida vaļā un atmuguriski aizgrīļojās līdz ēkas sienai, pieslējās pie tās un trīcēja kā dzīvnieks, kas taisās nobeigties. Kristīne aizgāja un aizdedzināja sveci, atnāca atpakaļ un, paiedama viņam garām, uzkāpa augšstāvā Margretas kambarī.

Pirmais, ko viņa sveces gaismā ieraudzīja, bija zobens, kas gulēja uz grīdas netālu no gultas, un nocirstā roka turpat blakām. Kristīne norāva sev linautu no galvas — to viņa neapzinoties bija vaļīgi apsējusi ap saviem atirušiem matiem, iziedama laukā pie vīriešiem. Tagad viņa to uzmeta tam, kas atradās uz grīdas.

Margreta bija uztraususies gultas galvgalī uz spilveniem — ar stīvu skatu viņa raudzījās pretī Kristīnes svecei. Viņas acis bija lielas un šaušalās ieplestas. Viņa bija ap sevi sarāvusi gultas drānas, bet kailie pleci baltoja zem zelta matu sprogām. Visa istaba bija vienās asinīs.

Kristīnes sasprindzinājums saslāba nevaldāmās raudās . . . Tik baismīgs skats — daiļā jaunā meitene un visapkārt tādas šausmas. Margreta kliedza skaņā balsī:

—   Māt! Ko tēvs grib darīt ar mani…

Un Kristīne nevarēja līdzēt — ar visu dziļo līdzjūtību viņai sirds krūtīs kļuva it kā mazāka un cietāka. Margreta nejautāja, ko viņas tēvs bija izdarījis ar Hokunu. Un Kristīnes acu priekšā it kā uzzibēja aina — Erlens guļ uz grīdas, un pār viņu pārliecies viņas tēvs ar asiņainu zobenu rokā, un turpat ir arī viņa… Bet Margreta nebija pakustējusies no vietas. Kristīne nekā nevarēja darīt, viņā atkal pamodās vecā, nicīgā nepatika pret Elines meitu, kad Margreta drebēdama metās pamātei pie krūtīm, aiz bailēm gandrīz vai bez prāta. Viņa atsēdās uz gultas malas un mēģināja meiteni cik necik nomierināt.

Tā viņas sēdēja, kad kāpņu galā parādījās Erlens. Viņš tagad bija pilnīgi apģērbies. Margreta atkal iekliedzās un ieslēpās pamātes rokās, Kristīne uz mirkli palūkojās savā vīrā — viņš gan bija mierīgs, bet viņa seja bija bāla un sveša. Pirmo reizi viņš izskatījās tik vecs, cik vecs īstenībā bija.

Bet, kad Erlens mierīgi sacīja: — Tev tagad jāiet lejā, Kristīn, es gribu parunāt viens ar savu meitu, — viņa paklausīja. Saudzīgi tā meiteni ieguldīja gultā, apsedza viņu līdz zodam un tad nogāja lejā.

Viņa darīja tāpat, kā bija darījis Erlens, viņa pilnīgi apģērbās — šonakt Hūsabijā miegs laikam gan vairs nenāks nevienam — un raudzīja nomierināt izbiedētos bērnus un saimes ļaudis.

Otrā rītā — bija sacēlies sniegputenis — Margretas kalpone ar mantu maisu uz muguras raudādama atstāja Hūsabiju. Saimnieks to bija padzinis ar jo nelabiem vārdiem, draudēdams viņai sazilināt muguru, tādēļ ka viņa esot pārdevusi savu kundzi.

Tad viņš nopratināja pārējo saimi — vai tad kalpones neko neesot saodušas, kad Ingeleiva cauru rudeni un ziemu gulējusi pie viņām un nevis augškambarī pie Margretas. Arī suņi bijuši iespundēti viņu istabā. Bet kalpones liedzās, kā jau bija domājams.

Beidzot Erlens izrunājās divatā ar savu sievu. Sirdssāpju pārņemta un piekususi pie beigām, Kristīne viņā noklausījās, cenzdamās lēnīgiem vārdiem atvairīt viņa netaisnos uzbrukumus. Viņa nenoliedza, ka bija baiļojusies, bet pievaldījās, lai nepateiktu, ka viņa tam tīšuprāt par savām bailēm nekā nav minējusi, jo viņa aizvien bija mantojusi tikai nepateicību, kad, meitenei labu vēlēdama, bija viņam vai Margretai devusi padomu. Un Kristīne zvērēja pie dieva un svētās Marijas — nekad viņai neesot licies vai ienācis prātā, ka šis vīrietis pa naktīm nākot pie Margretas kambarī.

— Tu! — ar izsmieklu noteica Erlens. — Tu pati saki, ka atceroties to laiku, kad tu neesot bijusi labāka par Margretu … Un dievs kungs debesīs to zina, visus tos gadus, kamēr mēs dzīvojam kopā, tu man katru dienu esi likusi manīt, ka tu turi prātā to pārestību, ko es tev esmu nodarījis, lai gan tu toreiz biji tikpat labprātīga kā es un tavs tēvs tavā nelaimē bija vainīgāks par mani, jo viņš negribēja dot tevi man par sievu, — es tiešām no paša pirmā brīža biju ar mieru izlīdzināt savu grēku. Kad tu ieraudzīji Gimsaras zelta rotu, — viņš cieši satvēra un pacēla augstāk sievas roku, kurā mirdzēja divi gredzeni — tos Erlens viņai bija dāvinājis, kad viņi bija bijuši kopā Jerdarū, — vai tad tu to nemācēji iztulkot, tu taču visus šos gadus katru dienu valkāji šos gredzenus, kurus es tev atdevu, kad tu man atdevi savu godu …

Noguruma un bēdu nomākta, Kristīne gandrīz vai apkrita. Klusā balsī viņa atbildēja:

— Man gribētos zināt, Erlen, vai tu vēl atceries to laiku, kad tu paņēmi manu godu . . .

Tad viņš abām rokām saķēra savu galvu un, nometies uz sola, aiz mokām locīt locījās. Kristīne apsēdās gabaliņu tālāk — viņa labprāt būtu palīdzējusi savam vīram. Viņa noprata, ka šī nelaime Erlenu satrieca jo vairāk tādēļ, ka viņš pats pret citiem bija grēkojis tā, kā tagad tika grēkots pret viņu. Un viņš, kas nekad nevienā nelaimē, kurā pats bija vainojams, nebija gribējis uzņemties vainu, nemūžam nespēja būt vainīgais šajā notikumā — un cita neviena nebija, kam uzvelt vainu, vienīgi viņa. Bet viņa bija ne tik daudz dusmīga, cik bēdīga un nobažījusies par to, kas tagad notiks …

Brīdi pa brīdim viņa uzgāja augšā pie Margretas. Meitene gulēja gultā bāla un nekustīga, ar sastingušu skatu. Vēl arvien tā nebija apjautājusies par Hokuna likteni, Kristīne nezināja, vai viņa to neuzdrošinās jeb vai pašas posts to padarījis pavisam trulu.

Vēlā pēcpusdienā Kristīne redzēja, ka Erlens un islandietis Klengs pa sniegputeni aiziet uz ieroču kambari. Bet pēc īsa brīža Erlens viens pats atnāca atpakaļ. Kristīne uz mirkli pacēla acis, kad tas ienāca gaismā un aizgāja viņai garām, pēc tam viņa vairs neuzdrīkstējās paskatīties uz to istabas kaktu, kur viņš bija nobēdzis. Viņa bija redzējusi, ka viņš ir galīgi salauzts.

Vēlāk — viņa patlaban bija nodarbināta Margretas kambari — atskrēja Ivars un Skūle un stāstīja mātei, ka islandietis Klengs šovakar braukšot projām. Zēni bija nobēdājušies, jo rakstvedis viņiem bija labs draugs. Viņš pašlaik kravājot savas mantas, jo gribot vēl šonakt doties uz Birgsī.

Kristīne uzminēja, kas bija noticis. Erlens rakstvedim bija piedāvājis savu meitu, un tas nebija gribējis ņemt pavesto meiteni. Bet ko šī saruna Erlenam bija maksājusi. . . Kristīni pārņēma reibums un nelabums, un viņa nespēja savu domu izdomāt līdz galam.

Otrā dienā atnāca ziņa no mācītāja mājas. Hokuns Eindrides dēls vēloties ar Erlenu parunāt. Erlens lika atbildēt, ka viņam ar Hokunu neesot nekā ko runāt. Priesteris Eilivs teica Kristīnei — ja Hokuns palikšot dzīvs, viņš būšot kroplis, jo esot ne tikai zaudējis labo roku, bet, krītot nojumta, arī smagi savainojis muguru un gurnus, tomēr viņš gribot tikt mājās tāds, kāds esot, un priesteris viņam esot apsolījis pagādāt kamanas. Hokuns tagad no visas sirds nožēlojot savu grēku un sakot, ka taisnība esot Margretas tēva pusē, lai kā tiktu iztulkots likums, bet viņš ļoti gribētu, ka katrs darītu, ko var, lai šī lieta apklustu, tā ka viņa noziegums un Margretas kauns, ja vien iespējams, nenāktu gaismā. Pēcpusdienā Hokunu ieguldīja kamanās, ko priesteris Eilivs bija patapinājis no kaimiņiem, un mācītājs pats viņam aizjāja līdzi uz Geuldāli.

Dienu pēc tam — bija taisni Pelnu diena — Hūsabijas ļaudīm bija jāiet uz draudzes baznīcu Vinjarā. Bet pēcpusdienā Kristīne no palīgmācītāja izlūdzās atļauju ieslēgties mājas baznīcā.

Viņa vēl sajuta pelnus uz savas galvas *, kad nometās ceļos pie padēla kapa un skaitīja tēvreizes viņa dvēselei.

No zēna jau laikam bija vairs tikai kauli — tur zem akmens plāksnes. Kauli un mati, un atliekas no drēbēm, kurās tas bija ietērpts. Viņa bija redzējusi savas mazās māsas paliekas, kad tās bija atraktas, lai tiktu pārvestas pie tēva Hāmārā. Putekļi un pīšļi — viņa domāja par sava tēva skaisto seju, par māti un viņas lielajām acīm, par viņas augumu, kas tik ilgi saglabājās brīnišķīgi jauns un glezns, un vijīgs, kaut gan viņa no vaiga jau agri izskatījās veca. Viņi gulēja zem akmens un sakrita, kā sakrīt mājas, no kurām aizvākušies iemītnieki. Gar Kristīnes gara acīm aizslīdēja dažas ainas — nodegušās dzimtās baznīcas paliekas un kādas mājas Sīlsodālē, kurām vajadzēja jāt garām, kad devās uz Vogo: ēkas stāvēja tukšas un sabruka, un zemes arāji un ecētāji pēc saules rieta neuzdrošinājās tām pieiet klāt. Viņa domāja par saviem mīļajiem aizgājušiem — par viņu vaibstiem, balsīm, smaidiem, kustībām un paradumiem … ja viņi paši mita viņā saulē, tad bija tik grūti domāt par viņu miesām; tās bija kā atmiņas par tēva māju, zinot, ka tā tagad stāv tukša un satrunējušie baļķi gāžas kopā.

Kristīne sēdēja tukšajā baznīcā uz sola. Nostāvējusies, auksta vīraka smarža noturēja viņas domas pie nāves ainām un laicīgo parādību iznīcības. Un viņa nespēja pacelt savu dvēseli tādā mērā, ka tā ieraudzītu kaut atspīdumu no tās malas, kur mirušie bija, kur viss labums un mīlestība, un uzticība galu galā aizgāja un palika. Ikreiz, kad viņa lūdza par mirušo dvēseles mieru, viņai pašai likās aplam, ka viņai jālūdz par tādiem, kuru dvēselē jau šeit zemes virsū bija mājojis daudz vairāk miera, nekā viņa jebkad sevī bija jutusi, kamēr bija pieaugusi sieviete. Priesteris Eilivs gan teica, ka lūgt par mirušiem vienmēr esot labi — labi pašam lūdzējam, ja tie jau mītot dieva mierā.

Bet tas viņai nelīdzēja. Tai likās: kad viņas piekusušās miesas visbeidzot trūdēs zem akmens plāksnes, tad viņas nemierīgā dvēsele vienmēr vēl turpat kaut kur klaiņos apkārt, tāpat kā nolādēts spoks vaidēdams klīst ap pamestu māju sabrukušām ēkām. Jo viņas sirdī grēks palika dzīvs kā nezāles sakne, kas staipās pa zemes apakšu. Tā nezeļ un nezied, un nesmaržo vairs, bet zemē tā vēl ir — bāla, sīksta un dzīva. Kaut gan Kristīnes sirds bija pilna līdzjūtības, redzot sava vīra izmisumu, viņai tomēr trūka gribas noslāpēt balsi, kas aizvainota un sarūgtināta viņas iekšienē jautāja: kā tu tā vari runāt ar mani, vai tu esi aizmirsis, ka es tev dāvāju savu godu un savu uzticību, vai tu esi aizmirsis, ka es biju tavs mīļotais draugs… Kaut gan viņa zināja, ka tikmēr, kamēr šī balss viņā tā jautās, viņa pati runās ar Erlenu tā, it kā viņa to būtu aizmirsusi…

Kristīne domās nometās pie svētā Ulava šķirsta, tvēra pēc brāļa Edvina sadrupušiem pirkstu kauliņiem Vatskalnu baznīcā, apņēma rokām relikviju kārbas ar mirušas sievietes mirstamo drānu šķieznām un nezināma mocekļa kaulu drumslām — meklēja tversmi pie sīkajām paliekām, kas caur nāvi un iznīcību paglābj kaut drusciņu no aizgājušo dvēseles spēka, tā kā zemē atrasts sarūsējis zobens, kas piederējis senam karotājam, var paglābt savu burvju varu.

Otrā dienā Erlens aizjāja uz pilsētu tikai Ulfa un vēl viena bruņu kalpa pavadībā. Viņš palika projām visu gavēņa laiku, bet Ulfs atjāja viņa vīriem pakaļ un kopā ar tiem devās uz tingu Orkedālē, lai tur ar viņu sastaptos.

Būdams divatā ar Kristīni, Ulfs viņai pastāstīja, ka Erlens esot norunājis ar Tīdekenu Pausu, vācu zeltkalēju Nīdārūsā, ka viņa dēls Gerlaks tūlīt pēc lieldienām precēšot Margretu.

Uz svētkiem Erlens atgriezās mājās. Viņš tagad bija mierīgs un apvaldīts, bet Kristīne šķita noprotam, ka šim notikumam viņš tik drīz pāri netiks kā daudziem citiem — vai nu tādēļ, ka viņš vairs nebija tik jauns, vai arī tādēļ, ka viņu nekas vēl tik dziļi nebija pazemojis.. Margretai, kā likās, tēva rīcība viņas labā bija pilnīgi vienaldzīga.

Kādu vakaru, kad vīrs un sieva bija divi vien, Erlens tomēr teica:

—  Ja viņa būtu mana likumīgā meita vai viņas māte neprecēta sieviete, es viņu šādā stāvoklī nekad nedotu svešam vīrietim. Es dotu pajumti un patvērumu viņai un viņas bērnam. Tas ir visļaunākais, bet, tā kā viņa ir tāda cēluma, tad laulāts draugs viņu pasargās vislabāk.

Bet, kamēr Kristīne visu sagatavoja pameitas aizbraukšanai, Erlens kādu dienu strupi iejautājās:

—  Tu laikam nejūties tik vesela, ka varētu kopā ar mums doties uz pilsētu?

—   Ja tu to vēlies, tad es braukšu, — atbildēja Kris-

tine. Ķ-^gj ja ļ es tQ v ēiētos? Ja tu viņai agrāk neesi bijusi mātes vietā, tad tu vari tā nebūt arī tagad — nebūs jau nekādas līksmas kāzas. Un Rosvolas kundze Gunna un viņas vedekla apsolījās neaizmirst mūsu radniecību un ierasties.

Tā Kristīne palika Hūsabijā, kamēr Erlens Nīdārūsā izdeva savu meitu Gerlakam Tīdekena dēlam.

III

Šinī vasarā, neilgi pirms Jāņiem, Gunulfs Nikulāusa dēls atgriezās savā klosterī. Erlens taisni tobrīd bija pilsētā, lai piedalītos pavasara tingā. Viņš aizlaida ziņu uz mājām un lika pajautāt sievai, vai viņai nebūšot iespējams ierasties pilsētā un apsveikt svaini. Kristīne devās ceļā, kaut gan diez cik labi nejutās. Kad viņa satikās ar Erlenu, tas sacīja — viņam liekoties, ka brāļa veselība esot galīgi sagrauta. Pasākumam ziemeļos neesot bijuši sevišķi panākumi. Mūku uzceltā baznīca nemaz neesot tikusi iesvētīta, jo virsbīskaps tādos nemierīgos laikos neuzdrošinājies doties tik tālā ceļā. Misas joprojām vajadzējis noturēt pie pārvietojamā altāra. Galu galā vēl pietrūcis vīna un maizes, un sveču, un eļļas dievkalpojumiem, un, kad brālis Gunulfs un brālis Aslaks gribējuši braukt uz Vargoju, lai to visu atvestu, lapi esot nobūruši viņu laivu, tā ka tā apgāzusies un viņiem trīs diennaktis bijis jāpavada uz kādas šēras. Tad viņi abi esot saslimuši, un brālis Aslaks pēc kāda laiciņa nomiris. Lielā gavēņa laikā viņi visi esot slimojuši ar skorbutu, jo pietrūcis miltu ēdienu, kā arī sakņaugu, ko ēst klāt pie kaltētām zivīm. Tad Bjergvīlies bīskaps Hokuns un priesteris Arne, kas atradies Nīdārūsas garīdznieku priekšgalā, kamēr kungs Pols uzturējies Romā, lai tur tiktu svaidīts, esot pavēlējuši visiem mūkiem, kas palikuši dzīvi, atgriezties mājās. Munkefjūras ganāmpulks pagaidām esot jāapkopj Vargojas priesteriem.

Kaut gan Kristīne bija sagatavota, viņa tomēr ļoti izbijās, ieraugot Gunulfu Nikulāusa dēlu. Otrā dienā viņa aizgāja Erlenam līdzi uz klosteri, kur viņus ieveda pieņemamā istabā. Ienāca mūks — viņš turējās salīcis, viņa matu vainags bija pagalam nosirmojis, āda zem iegrimušām acīm bija krunkaina un tumši brūna, bet uz gludās, baltās sejas tumšoja pelēki plankumi. Tādi paši plankumi viņam bija arī uz rokas, kuru tas pastiepa no sava tērpa piedurknes Kristīnei pretī. Viņš smaidīja, un viņa redzēja, ka tam ir izkrituši vairāki zobi.

Viņi apsēdās un kādu brītiņu sarunājās, bet tā likās, it kā Gunulfs būtu aizmirsis arī runāt. Viņš pats tā izteicās, kad viesi gāja projām.

— Bet tu, Erlen, esi tāds pats — tu, šķiet, nemaz neesi vecāks tapis, — viņš sacīja pasmaidīdams.

Kristīne labi zināja, ka viņa patlaban izskatās nonīkuši. Bet Erlens izskatījās skaists, tur tā stāvēdams, stalts un slaids, un tumšmatains, un labi apģērbts. Un tomēr Kristīne savā prātā nodomāja, ka Erlens ir ļoti pārvērties, arī viņš, — brīnums, ka Gunulfs to neredzēja, agrāk tas aizvien bija bijis tik acīgs.

Vasaras beigās Kristīne kādu dienu stāvēja drēbju kambarī kopā ar Rosvolas kundzi Gunnu, kas bija ieradusies Hūsabijā, lai Kristīnei palīdzētu drīzajās radībās. Te viņas dzirdēja Nokvi un Bjergulfu pagalmā dziedam — viņi tecināja savus nažus —, tā bija rupja un bezkaunīga dziesma, ko viņi rāva vaļā pilnā kaklā.

Māte saskaitās no visas tiesas, nogāja lejā pie abiem zeņķiem un izrāja viņus bargum bargiem vārdiem. Un tad viņa vēlējās zināt, kur viņi tādu dziesmu esot ņēmuši — laikam jau bruņu vīru istabā, bet kurš no vīriem tad bērniem tādu mācot? Zēni negribēja atbildēt. Te izlīda Skūle no patrepes. Viņš teica, lai māte nemaz nebaroties, šo dziesmu viņi esot iemācījušies, dzirdot tēvu to dziedam …

Kundze Gunna iejaucās starpā: vai tad viņi dieva nebīstoties, tā dziedādami — tagad, kad tie nevienu vakaru apgulstoties nevarot zināt, vai viņi jau pirms gaiļiem nebūšot bez mātes. Kristīne nekā nesacīja un klusēdama iegāja istabā.

Vēlāk, kad viņa uz mirkli bija ielikusies gultā, ienāca Nokve un piegāja viņai klāt. Viņš saņēma mātes roku, bet neteica nekā, tad sāka klusu raudāt. Kristīne ar viņu mīļi parunāja un pajokoja, teica, lai viņš neskumstot un neraudot: sešas reizes viņa to esot pārcietusi, gan jau pārcietīšot arī septīto reizi. Bet zēns raudāja aizvien gaužāk un gaužāk. Beidzot Kristīnei bija viņam jāatļauj ielīst gultā starp sevi un sienu, tur tas gulēja un raudāja, rokas ap viņas kaklu aplicis un galvu piekļāvis pie viņas krūtīm. Bet viņa nevarēja izdibināt, kādēļ viņš tā bēdājas, lai gan tas palika pie viņas guļam, kamēr kalpones ienesa vakariņas.

Nokve tagad bija divpadsmitajā dzīvības gadā. Viņš bija liels no auguma un labprāt gribēja būt vīrišķīgs un pieaudzis, bet viņam bija maiga daba, un māte šad tad ievēroja, ka viņš vēl ir ļoti bērnišķīgs. Viņš bija liels diezgan, lai saprastu nelaimi ar pusmāsu, un māte sev jautāja, vai tas saprot arī to, ka tēvs pēc šīs nelaimes ļoti pārvērties.

Erlens aizvien bija bijis tāds, kas karstumā var izteikt vislielākos trakumus, bet agrāk viņš nevienam nebija teicis nevienu ļaunu vārdu, ja nebija aizkaitināts, un viņš bija bijis tūlīt ar mieru visu izlīdzināt, kad dusmas viņam bija pārgājušas. Tagad viņš aukstasinīgi spēja pasacīt pavisam nejaukus un nežēlīgus vārdus. Senāk viņš bija lādējies un saukājies bez sava gala, bet tad viņš šo nelabo ieradumu kaut cik bija atmetis, redzēdams, ka tas sāpina sievu un apvaino priesteri Eilivu, kuru viņš pēdējā laikā bija sācis ļoti cienīt. Bet nekad viņa valoda nebija bijusi nepieklājīga vai bezkaunīga, un viņam nekad nebija paticis, ka citi vīrieši palaiž muti, šajā ziņā viņš bija daudz kautrīgāks nekā dažs labs, kas bija dzīvojis tiklāku dzīvi. Lai kā Kristīnei ķērās pie sirds, ka viņai bija jādzird tādi vārdi no savu nepieaugušo dēlu mutes — it īpaši tagad, kad viņa bija tādu ļaužu, un pie tam vēl zinot, ka viņi tos mācījušies no tēva, bija tomēr vēl kas tāds, kas atsita rūgtumu viņas mutē: viņa noprata, Erlens vēl ir tik bērnišķīgs, ka iedomājas — tas ir dots pret dotu, kad viņš tagad pēc savas meitas kauna lietoja neķītrus un nepieklājīgus vārdus un izteicienus.

Kundze Gunna stāstīja, ka Margreta kādu laiku pirms Ulava misas esot dzemdējusi nedzīvu zēnu. Kundze Gunna it kā zināja arī to, ka Margreta esot jau puslīdz apmierinājusies, — ar Gerlaku viņa satiekot labi, tas esot laipns pret viņu. Erlens, būdams pilsētā, savu meitu aizvien apciemoja, un Gerlaks sievastēvu turēja lielā cieņā, bet Erlens negribēja viņu īsti atzīt par savu radinieku. Erlens pats Margretu mājās nekad nepieminēja, kopš viņa bija atstājusi Hūsabiju.

Kristīne atkal dzemdēja dēlu, kuru nokristīja par Mūnanu pēc Erlena tēvatēva. Visu to laiku, kamēr viņa gulēja mazistabā, Nokve ik dienas ienāca pie mātes ar mežā salasītām ogām vai riekstiem, vai arī ar vainagiem, kurus viņš bija nopinis no ārstniecības zālēm. Erlens atgriezās mājās, kad jaunpiedzimušais bija trīs nedēļas vecs. Viņš bieži sēdēja pie savas sievas un centās būt maigs un mīļš, un šoreiz viņš nežēlojās ne par to, ka mazais nebija meitene, ne arī par to, ka tas bija vājš un nīkulīgs. Bet Kristīne neko lielu neatbildēja uz vīra laipnajiem vārdiem, viņa bija klusa un domīga, un skumja. Šoreiz tā atguva savu veselību ļoti lēnām.

Visu cauru ziemu Kristīne vārguļoja, un arī bērns nelikās dzīvotājs, tā ka mātei gandrīz citu domu nebija kā vienīgi par nabaga mazuli. Tādēļ viņa tikai ar pusausi noklausījās valodas par svarīgajām vēstīm, kas šoziem nāca zināmas. Karalis Magnuss, mēģinādams iegūt virskundzību Skonē, bija nonācis lielās naudas spailēs un pieprasījis palīdzību un nodevas no Norvēģijas. Daži no valsts padomes kungiem bija ar mieru viņu šajā lietā pabalstīt. Bet, kad karaļa sūtņi ieradās Tunsbergā, mantzinis bija kaut kur aizceļojis un Stigs Hokuna dēls, Tunsbergas cietokšņa virspavēlnieks, viņus nelaida pilī un sagatavojās to aizstāvēt ar ieročiem rokā. Viņam nebija daudz ļaužu, bet viņa tēvocis Erlings Vidkuna dēls, kas dzīvoja savās mājās Akerā, atsūtīja uz cietoksni četrdesmit savus bruņotos vīrus, kamēr pats aizbrauca uz rietumiem. Tajā pašā laikā karaļa māsēni Juns un Sigūrs Haftura dēli saslējās pret karali kāda sprieduma dēļ, kas bija vērsts pret dažiem viņu vīriem. Erlens par to smējās un sacīja — Haftura dēli šajā gadījumā esot parādījuši, ka viņi vēl esot jauni un muļķi. Neapmierinātība ar karali Magnusu tagad bija liela. Lielmaņi prasīja, lai valdības priekšgalā būtu pavaldonis un lai valsts zīmogs tiktu nodots kādam norvēģim, ja karalis, kā šķiet, savu Skones darījumu dēļ visvairāk uzturēšoties Zviedrijā. Tirdzniecības pilsētu iedzīvotājus un garīdzniecību bija pārbiedējušas baumas, ka karalis taisoties aizņemties naudu no vācu pilsētām. Vāciešu pārdrošība un nevērība pret zemes likumiem un paražām jau tā bija pagalam neciešama, un tagad klīda valodas, ka karalis viņiem esot solījis vēl lielākas tiesības un brīvības norvēģu pilsētās, tā ka norvēģu tirgotāju stāvoklis, kas jau tā esot grūts, kļūšot gluži nepanesams. Baumas par karaļa Magnusa slepeno grēku nebija vēl tautā apklusušas, katrā ziņā daudzi lauku draudžu mācītāji un ceļojoši mūki bija vienis prātis, ka aiz šā iemesla Tronheimā esot nodegusi Ulava baznīca. Tādēļ arī zemnieki te meklēja cēloni daudzajām nelaimēm, kas pēdējos gados bija piemeklējušas drīz vienu, drīz otru ciemu, — lopu sērgām, labības rūsai, no kā cēlās slimības un kaites cilvēkiem un kustoņiem, un vājām labības un siena ražām. Tādēļ Erlens sacīja — ja Haftura dēliem būtu bijis prāts vēl kādu laika sprīdi nociesties un palikt mierīgiem, un iegūt laipnības un dižciltīgas izturēšanās slavu, tad tauta droši vien atcerētos, ka arī viņi ir karaļa Hokuna meitasdēli.

Bet nu izcēlās nemiers, un tas izcēlās tādēļ, ka karalis Ivaru Ogmuna dēlu bija ielicis par Norvēģijas pavaldoni. Erlings Vidkuna dēls, Stigs Hokuna dēls, Haftura dēli un visi viņu domu biedri tika apvainoti valsts nodevībā. Viņi padevās, aizgāja pie karaļa un izlīga ar viņu. Bet Augšzemē bija kāds varens vīrs, vārdā Ulfs Sakses dēls, kas arī bija nostājies Haftura dēlu pusē, tas nebrauca pie karaļa līgt mieru, bet pēc ziemsvētkiem ieradās Nīdārūsā. Tur viņš bieži bija kopā ar Erlenu, un no Erlena tad ziemeļnieki uzzināja apstākļus tādā redzējumā, kā Ulfs uz tiem skatījās. Kristīnei šis vīrs nemaz nebija pa prātam. Viņa to nepazina, bet pazina viņa māsu Helgu Sakses meitu, kas bija precējusies ar Girdu Darri Difrīnā. Helga bija skaista, bet ļoti augstprātīga, un Sīmonam tā nepatika, lai gan Ramborga ar to labi satika. Gavēņa laika sākumā novadu pārvaldnieki saņēma rakstus, ka Ulfs Sakses dēls tingos izsludināms par izraidāmu, bet tad viņš jau bija aizbraucis — pašā ziemas vidū.

Šopavasar Erlens un Kristīne pavadīja lieldienas savās pilsētas mājās. Vismazāko bērnu, Mūnanu, viņi bija paņēmuši līdzi, jo Bakes klosterī dzīvoja mūķene, kas bija tik laba ārste, ka visi slimie bērni viņas rokās kļuva veseli, ja tikai dievs nebija lēmis viņiem mirt.

Kādu dienu tūlīt pēc svētkiem Kristīne ar mazo pārnāca no klostera. Kalps un kalpone, kas viņu uz turieni bija pavadījuši, līdz ar viņu ienāca istabā. Erlens gulēja, izstiepies uz sola, cita neviena tur nebija. Kad kalps bija izgājis ārā un sievietes nolikušas savus apmetņus, Kristīne ar bērnu nosēdās pie uguns, kamēr kalpone sildīja eļļu, kuru viņa bija dabūjusi no mūķenes. Tad Erlens, tāpat uz sola gulēdams, apjautājās, ko māsa Rangnhila esot teikusi par puisēnu. Kristīne, raisīdama vaļā bērna autiņus, atbildēja īsi un strupi, kamēr beidzot nemaz vairs neatbildēja.

—   Vai zēnam klājas tik slikti, Kristīn, ka tu negribi to sacīt? — jautāja Erlens, un viņa balss skanēja drusku nepacietīgi.

—   Tu jau agrāk to esi jautājis, Erlen, — dzestri atbildēja sieva, — un es tev jau vairākkārt to esmu izstāstījusi. Bet, ja tev par zēnu tik maza bēda, ka tu aizmirsti pat no vienas dienas līdz otrai…

—   Arī man tā ir gadījies, Kristīn, — Erlens teica, pieceldamies un pieiedams viņai klāt, — ka man uz taviem jautājumiem bijis jāatbild divkārt un trīskārt, jo tu nevīžoji paturēt prātā, ko es tev biju atbildējis…

—   Tas droši vien nebija nekas tik svarīgs kā bērnu veselība, — Kristīne atteica tikpat dzestri.

—   Tie nebija arī nekādi sīkumi — nupat šoziem. Man tie bija ļoti svarīgi.

—   Nav taisnība, Erlen. Kur tas laiks, kad tu man esi stāstījis par lietām, kas tev ir vissvarīgākās . . .

—   Izej ārā, Singne, — Erlens teica kalponei. Viņa piere bija sasārtusi, kad tas pagriezās pret sievu: — Es zinu, uz ko tu tēmē. Par to es negribu runāt, tavai kalponei klausoties, pat ja tev ar viņu tik labas attieksmes, ka tev tas neko nenozīmē, vai viņa ir klāt vai nav, kad tu iesāc ķildu ar savu vīru un saki, ka es nerunājot taisnību …

—   Tos vismazāk cienījam, ar kuriem kopā dzīvojam, — strupi noteica Kristīne.

—  Nav nemaz tik viegli saprast, ko tu domā. Nekad es ar tevi neesmu runājis paceltā balsī, svešiem klausoties, nedz arī aizmirsis tev parādīt cieņu un godu, saimes ļaudīm klāt esot.

Kristīne sāka smiet — tādus dīvaini vārgus un drebošus smieklus.

—   Tu gan ļoti ātri aizmirsti, Erlen! Visus šos gadus Ulfs Haldūra dēls pie mums ir dzīvojis. Vai tu to vairs neatmini, ka tu viņam un Hafturam liki mani pavadīt uz Brinhilas guļamo kambari?

Erlens atkrita uz sola — ar pusatvērtu muti un stīvu skatu viņš raudzījās sievā. Bet viņa runāja tālāk:

—   Cik tad tu no tā necienīgā un negodīgā, kas noticis Hūsabijā vai citās vietās, esi gribējis apslēpt no saviem kalpotājiem, vienalga, vai tas bija par kaunu tev vai tavai sievai…

Erlens sašausmināts sēdēja, kā sēdējis, un raudzījās viņas seja.

—   Vai tu vēl atceries pirmo ziemu pēc mūsu kāzām — es gaidīju Nokvi, un stāvoklis bija tāds, ka man nebija nemaz tik viegli prasīt no saimes paklausību un bijību, — vai tu atceries, kā tu mani atbalstīji? … Vai tu atceries, ka tavs audžutēvs bija pie mums viesos līdz ar svešām sievietēm, kalpiem un kalponēm un arī mūsu pašu ļaudis sēdēja ar mums pie galda, — vai tu atceries, kā Mūnans man norāva pēdējo lēvaru, aiz kura es būtu varējusi paslēpties, bet tu sēdēji kluss un rāms un nesavīrojies viņam aizbāzt muti…

—   Jēzus! Vai tu piecpadsmit gadus esi to sevī glabājusi! — Erlens pacēla uz viņu savas acis — to skats likās tik dīvaini gaiši zils, un viņa balss bija vāja un nevarīga. — Un tomēr, manu Kristīn, man liekas, nav tā, ka mums abiem būtu jārunā tik nelaipni un dzēlīgi vārdi…

—   Nē, — teica Kristīne, — man arī daudz dziļāk iegrieza sirdī, kad tu mani toreiz mūsu ziemsvētku dzīrēs izbāri par to, ka es Margretai biju uzsviedusi savu apmetni, — triju novadu sievietes stāvēja apkārt un klausījās …

Erlens nekā neatbildēja.

—  Un tomēr tu saki manu vainu, ka ar Margretu tā izgāja; ikreiz, kad es mēģināju viņu pamācīt, viņa skrēja pie tevis un tu man skarbos vārdos pavēlēji meitenei dot mieru — viņa esot tava, nevis mana.

—   Tavu vainu es neesmu sacījis! — ar pūlēm atbildēja Erlens, viņš ļoti centās runāt mierīgi. — Ja viens no mūsu bērniem būtu meitene, tad tev būtu vieglāk saprast, ka tāds notikums ar meitu tēvam kož līdz pašam kaulam …

—   Man liekas, es tev pērnpavasar pierādīju, ka es to saprotu gan, — klusi teica Kristīne. — Man vajadzēja tikai atcerēties savu tēvu …

—   Un tomēr šis gadījums bija ļaunāks, — Erlens atteica tikpat mierīgi. — Es biju puiša cilvēks. Tas vīrs — bija precējies. Es nebiju saistījies — nebiju saistījies tā, — viņš sevi izlaboja, — ka nevarētu tikt brīvs …

—   Un tomēr tu neatbrīvojies, — sacīja Kristīne. — Vai tev vēl ir prātā, kā tas notika, ka tu tiki brīvs? …

Erlens uzlēca kājās un iesita viņai sejā. Pēc tam tas stāvēja pārbijies un stingu skatu raudzījās uz sievu — uz viņas baltā vaiga bija parādījies sarkanums. Bet viņa sēdēja klusa un stīva, un viņas acis bija cietas. Bērns bija uztrūcies un sācis raudāt, viņa to aijāja un klusināja.

—  Tas — tas bija nelabi teikts, Kristīn, — vīrs nedroši sacīja.

—   Kad tu mani pēdējo reizi siti, — viņa runāja klusā balsī, — es nesu tavu bērnu zem sirds. Šoreiz es turēju

n^Jjifi^^iM^3 ^^1 ^^1 šie bērni ' ~ miiš

Viņi klusēja. Erlens sāka ātri staigāt pa istabu — šurp un turp. Kristīne ienesa bērnu blakustelpā un ieguldīja to gultā. Kad viņa atkal parādījās durvīs, Erlens viņas priekšā apstājās.

—   Man — man nevajadzēja tevi sist, manu Kristīn. Man gribētos, ka es to nebūtu darījis, es laikam šoreiz nožēlošu tikpat ilgi, cik ilgi es nožēloju viņreiz. Tu — tu pirmīt teici, ka es, pēc tavām domām, pārāk ātri aizmirstot. Bet tu neaizmirsti neko — nevienu pārestību, ko es tev esmu nodarījis. Es taču esmu centies — centies būt tev labs vīrs, bet tev šķiet, ka nav vērts to atcerēties. Tu — tu esi skaista, Kristin … — viņš tai noskatījās pakaļ, kad tā pagāja viņam garām.

Ak, sievas mierīgā un cienīgā stāja bija tikpat jauka kā plaukstošās meitenes gleznais daiļums! Viņas krūtis un gūžas bija gan kļuvušas platākas, bet arī augums bija lielāks. Viņas mugura bija taisna un mazā, apaļā galva turējās uz kakla tikpat cēli un stalti. Bālā, noslēgtā seja ar lielajām, tumši pelēkajām acīm viņu karsēja un kairināja tādā pašā mērā, kā apaļā, sārtsārtā bērna seja ar savu savādo mieru bija karsējusi un kairinājusi viņa nemierīgo prātu. Viņš piegāja pie sievas un satvēra viņas roku.

_— Man, Kristīn, tu aizvien būsi visskaistākā no visam sievietem un vismīļākā …

Viņa ļāva vīram turēt savu roku, bet neatbildēja ar pretspiedienu. Un tad viņš to atgrūda, jo viņu atkal pārņēma niknums:

—   Tu saki, es aizmirstot. Aizmirst — tas gan ne vienmēr ir vislielākais grēks. Es nekad neesmu izturējies kā dievbijīgs cilvēks, bet es vēl atceros visu, ko, bērns būdams, esmu mācījies no priestera Juna; un citi dieva kalpi man to vēlāk vēl ir atgādinājuši. Grēks ir saukt atmiņā grēkus, kurus mēs esam izsūdzējuši priesterim un nožēlojuši dieva priekšā uņ kurus dievs mums piedevis ar priestera muti un roku. Grēks ir aizvien domāt par tiem, un nevis aiz dievbijības tu vienmēr atkal piemini šos mūsu vecos grēkus, tu tikai gribi man parādīt dunci — ikreiz, kad es tev nedaru pa prātam …

Viņš aizgāja no viņas un atkal atnāca atpakaļ.

—   Valdonīga … Dievs zina, ka es tevi mīlu, Kristīn, lai gan es redzu, ka tu esi valdonīga. Un nekad tu man neesi piedevusi, ka es esmu tev nodarījis pārestību un pamudinājis tevi nodarīt pārestību citiem. Es esmu daudz ko pacietis, Kristīn, bet es to vairs necietīšu, ka man mūžam nav miera no šīm izbijušām nelaimēm un ka tu ar mani runā tā, itin kā es būtu tavs kalps …

Aiz uztraukuma trīcēdama, Kristīne atbildēja:

—   Es ar tevi nerunāju kā ar kalpu. Vai tu kaut vienu reizi esi dzirdējis, ka es būtu runājusi nelaipni vai bargi ar kādu, kuru varētu uzskatīt par zemāku nekā sevi — un lai arī tas būtu bijis visnekrietnākais un nederīgākais no mūsu saimes, — no tā grēka es dieva priekšā zinu sevi tīru: nabagļaudis es neesmu apvainojusi nedz vārdiem, nedz darbiem. Bet tev vajadzētu būt manam kungam, tevi man vajadzētu godāt, tev man vajadzētu paklausīt un pakļauties, uz tevi man būtu jāpaļaujas — tūlīt pēc dieva. Saskaņā ar dieva likumu, Erlen! Un, ja es esmu zaudējusi pacietību un runājusi ar tevi tā, kā sievai neklājas runāt ar savu vīru, tad tas laikam noticis tādēļ, ka tu dažu labu reizi esi man padarījis grūti iespējamu pakļaut savu mazo prātu tavējā pārākumam, godāt savu kungu un laulāto draugu un viņam klausīt tādā mērā, kā es pati vislabāk gribētu, un varbūt es esmu gaidījusi, ka tu… varbūt es esmu domājusi, ka es varēšu tevi sasparot, lai tu parādītu, ka tu esi vīrietis un es tikai nabaga sieviete …

Bet apmierinies, Erlen. Es tevi ar vārdiem vairs neaizskaršu un, sākot ar šo dienu, nekad neaizmirsīšu, ka man ar tevi jārunā tik laipni, it ka tu būtu kalpu cēluma.

Erlens bija nosarcis tumši sārts, viņš pacēla pret Kristīni sažņaugto dūri, tad spēji uz papēža apgriezās, paķēra no sola savu apmetni un zobenu un izskrēja pa durvīm.

Arā spīdēja saule un pūta ass vējš. Gaiss bija auksts, un no jumtiem un vēja locītiem kokiem uz viņu sprēgāja sasalušu ūdens pilienu zaigās dzirkstis. Sniegs uz māju jumtiem spīguļoja kā sudrabs, un aiz melnzaļajām mežārēm visapkārt pilsētai dzidrajā, skarbajā pirmspavasara dienā laistījās zilsalti un baltspoži kalni.

Erlens soļoja pa ielām un ieliņām ātrā gaitā, pats neapjēgdams, uz kurieni. Viņa iekšienē vārījās dusmas — viņai nebija taisnība, tas bija skaidrs kā diena, nebija taisnība jau no sākta gala; un viņam bija taisnība, bet viņš bija pārsteidzies un sitis un tā savu taisnību mazinājis, un tomēr viņai nebija taisnība. Viņš tagad nezināja, ko darīt. Viņam nebija nekādas patikas apmeklēt paziņas, un mājās viņš negribēja iet. . .

Pilsētā valdīja tāds kā nemiers. Priekšpusdienā no Islandes bija pienācis liels preču kuģis — pirmais šinī pavasarī. Erlens klaiņoja pa ielām pilsētas rietumos un, iznācis pie Marteina baznīcas, nogriezās uz krasta nocietinājumiem. No krogiem un dzertuvēm jau skanēja

335

troksnis un klaigas, lai gan vēl bija tikai agra pēcpusdiena. Jaunībā viņš šādās mājās daudzkārt bija iegājis — kopā ar draugiem un biedriem. Bet tagad ļaudis laikam acis izskatītu no pieres un pēc tam mēles nodeldētu, ja Orkdēlas novada pārvaldnieks, kuram pilsētā piederēja nams un pašam mājās bija alus, vīna un medvīna atliku likām, ietu uz krogu un prasītu, lai viņam dod nodzerties malku slikta alus. Bet taisni uz to viņam visvairāk nesās prāts — sēdēt un dzert kopā ar sīkzemniekiem, kas bija iebraukuši pilsētā, un kalpu vīriem, un jūrniekiem. Tiem bija labi, pie viņiem neizcēlās nekāds tracis, kad vīrs sievai iezvēla pa ausi, — deviņi pērkoni, kā lai vīrs tiek galā ar savu sievu, ja viņš to viņas dižā dzimuma un paša goda pēc nedrīkst nosukāt — sievieti aizrunāt nespēj taču ne pats nelabais. Burvekle viņa bija — un tik skaista … Kaut viņš varētu to sist, kamēr tā būtu atkal laba salabusi…

Visās pilsētas baznīcās sāka zvanīt uz pēcpusdienas dievkalpojumu — pavasara vējš pārvērta skaņas par šalkoņu, kas pacēlās virs Erlena galvas drebošā gaisā. Tagad viņa laikam devās uz Kristus baznīcu — svētā burvekle, lai_ sūdzētos dievam un jaunavai Marijai, un svētajam Ulavam, ka viņa no sava vīra dabūjusi pļauku. Zvaniem zvanot un skanot, un dunot, Erlens nosūtīja savas sievas svētsargātājiem grēcīgu domu sveicienu. Viņš pavērsa savus soļus uz Gregorija baznīcas pusi.

Baznīcas ziemeļgalā pie svētās Annas altāra bija viņa vecāku kapvieta. Skaitīdams savas lūgšanas, viņš pamanīja, ka pa baznīcas durvīm ienāk Suniva Ulava meita ar savu kalponi. Lūgšanas noskaitījis, viņš piegāja viņai klāt un padeva labdienu.

Visus šos gadus, kamēr Erlens kundzi Sunivu pazina, viņu attieksmes bija bijušas tādas, ka tie satiekoties aizvien bija jokojušies un blēņojušies, pie tam diezgan brīvi. Un šovakar, kad viņi sēdēja uz sola un gaidīja vakaraizlūguma sākšanos, Erlens bija tik pārgalvīgs, ka kundzei Sunivai vairākkārt bija jāatgādina: te taču ir baznīca un viennotaļ staigā ļaudis.

— Jā, jā, — teica Erlens, — bet tu šovakar esi tik skaista. Suniva!Ir tik iauki pajokot ar sievieti, kurai ir tik lāipnas acis … J r J

—   Tu gan nemaz neesi vērts, ka es uz tevi skatos ar laipnām acīm, Erlen Nikulāusa dēls … — viņa smējās.

—  Tad es aiziešu pie tevis un pajokošu ar tevi, kad būs apmeties tumšs, — tāpat atbildēja Erlens. — Kad misa būs beigusies, es tevi pavadīšu mājās …

Tad ienāca priesteri, un Erlens pārgāja baznīcas dienvidpusē un nostājās pie vīriešiem.

Kad dievkalpojums bija beidzies, viņš pa galvenajām durvīm izgāja ārā. Uz ielas viņš pa gabalu ieraudzīja kundzi Sunivu un viņas kalponi, bet nodomāja, ka labāk gan tūlīt iet mājās, nevis viņām līdzi. Tajā pašā mirklī no kuģa piestātnes pa ielu nāca pretī bars islandiešu. Viņi gāja streipuļodami, rokrokā saķērušies, un, šķiet, taisījās abām sievietēm aizkrustot ceļu. Erlens pieskrēja pie kundzes Sunivas. Jūrnieki, redzēdami nākam kungu ar zobenu gar sāniem, tūlīt atkāpās sāņus un ļāva sievietēm iet.

—  Vislabākais gan būs, ka es tevi tomēr pavadu, — sacīja Erlens, — šovakar pilsēta ir nemierīga.

—   Ko tu gan nedomā, Erlen … tik veca sieviete kā

es… varbūt man tīri labi patīk, ja dažiem vīriešiem

rādās, ka es vēl esmu diezgan skaista, lai man aizkrustotu ceļu …

Uz šo piezīmi godprātīgam vīrietim varēja būt tikai viena atbilde.

Otrā rītā, gaismai austot, Erlens atgriezās mājās. Kādu brīdi viņš nostāvēja pie dzīvojamās ēkas aizslēgtajām durvīm — nosalis, saīdzis, piekusis līdz nāvei un ar smeldzi sirdī. Uzklaudzināt ļaudis, ieiet istabā un ielīst gultā pie Kristīnes, kas gulēja ar bērnu pie krūts — nē! Viņam bija kabatā austrumklēts augšstāva atslēga; tur glabājās dažādas viņam uzticētas mantas. Erlens aizslēdza durvis, novilka zābakus un salika vairākus vadmalas baķus un tukšus maisus gultā uz salmu cisām. Tad viņš ietinās apmetnī un palīda zem maisiem, un viņam palaimējās miegā aizmirst visu, tik ļoti viņš bija apstulbis un noguris.

Nakti negulējuši, Kristīne bāla sēdās pie brokastīm kopā ar savu saimi. Viens no kalpiem teica — viņš saimnieku esot aicinājis pie galda, tas guļot augšklētī, bet saimnieks viņu esot aiztriecis pie velna.

Pēc rīta misas Erlenam bija jādodas uz Elgesēteri. Tur tika pārdotas dažas mājas, un viņam vajadzēja būt par liecinieku. Viņam tomēr izdevās izbēgt no sekojošās maltītes refektorijā un arī no Arnes Javala dēla, kas, tāpat kā Erlens, nevarēja palikt, lai ar mūkiem iedzertu, bet gribēja, ka Erlens jāj viņam līdzi uz Ranheimu.

Vēlāk Erlens nožēloja, ka bija no pārējiem nošķīries, — ejot viens pats uz pilsētu, viņš tīri nobijās, tagad viņš bija spiests pārdomāt, ko bija izdarījis. Vienu acumirkli tam uzmācās kārdinājums taisnā ceļā doties uz Gregorija baznīcu, viņam bija atļauts kādam no šīs baznīcas priesteriem sūdzēt grēkus, kad viņš uzturējās Nīdārūsā. Bet, ja viņš pēc grēksūdzes grēkoja no jauna, tad grēks bija daudz lielāks. Labāk vajadzēja drusku nogaidīt…

Kad viņš Kristīnei uzticību tikpat jau bija lauzis — un kad viņa pati bija vainīga ar savu ļauno un neprātīgo izturēšanos …

Pārgājis mājās, viņš mētājās pa staļļiem un saimniecības ēkām un meklējās, kur izgāzt dusmas, un strīdējās ar slimnīcas priestera kalponi par to, ka viņa kaltētavā bija ienesusi iesalu, lai gan viņš labi zināja, ka viņa paša ļaudīm, šoreiz uzturoties pilsētā, šī telpa nav vajadzīga. Viņš vēlējās, kaut šeit būtu viņa zēni, tad viņam būtu biedri . . . Viņš vēlējās, kaut tūlīt uz vietas varētu doties uz Hūsabiju. Bet viņš bija piespiests šeit, pilsētā, sagaidīt vēstules no dienvidiem, tā būtu pārāk liela pārdrošība saņemt tādus sūtņus savās mājās uz laukiem.

Kristīne uz vakariņām neieradās — viņa blakustelpā guļot gultā, stāstīja Singne, viņas kalpone, un it kā ar pārmetumu lūkojās savā kungā. Erlens atcirta, ka viņš pēc viņas kundzes neesot apjautājies. Kad saimes ļaudis istabu bija atstājuši, viņš iegāja blakustelpā. Tur bija melna tumsa. Erlens pārliecās pār Kristīnes gultu.

—  Vai tu raudi? — viņš vaicāja pavisam klusu, jo Kristīne elpoja tik savādi. Bet viņa sacīja aizlauztā balsī, ka viņa neraudot.

—  Vai tu esi nogurusi? Jā, es arī iešu pie miera, — viņš klusu teica.

Kristīnei atbildot trīcēja balss:

—  Tad man būtu vispatīkamāk, ka tu arī šonakt gulētu turpat, kur gulēji pagājušo nakti.

Erlens nekā neteica. Izgājis istabā un ienesis no turienes sveci, viņš atslēdza savu drēbju lādi. Viņa apģērbs bija pietiekami labs, viņš tajā varēja rādīties jebkur, jo viņam vēl bija mugurā mēļie bezpiedurkņu svārki, kuros tas priekšpusdien bija bijis Elgesēterē. Bet tagad viņš pārģērbās — lēnām un ar apdomu; uzvilka sarkanu zīda kreklu un gaišpelēkus pusgarus samta svārkus ar sudraba zvanuļiem pjedurkņu galos, sasukāja matus un nomazgāja rokas. Šad tad viņš palūkojās uz sievu — viņa nepakustējās un nesacīja ne vārda. Tad viņš izgāja ārā, labu nakti nenovēlējis. Otrā rītā viņš pilnīgi atklāti pārradās mājās ap brokastu laiku.

Tā tas turpinājās veselu nedēļu. Kādu dienu Erlens pārnāca vakarā — viņam bija bijušas darīšanas augšā pie Hangraras — un uzzināja, ka Kristīne no rīta aizjājusi uz Hūsabiju.

Erlenam jau bija skaidrs, ka nekad nevienam vīrietim grēks nebija sagādājis tik maz prieka kā viņam šis joks ar Sunivu Ulava meitu. Viņam šī neprātīgā sieviete bija dvēselē tik bezgalīgi apnikusi, apnikusi arī tad, kad viņš ar to glāstījās un mīlinājās. Neapdomīgs viņš arī bija bijis — pilsētā un uz laukiem droši vien visi jau zināja, ka viņš ik naktis aizstaigā uz Bordmājām, un Suniva nebija tā vērta, ka viņš viņas dēļ sagandē savu slavu. Reizēm viņam arī bija ienācis prātā, ka tam visam varētu būt sekas — šai sievietei taču bija vīrs, lai vai kāds, kaut arī vecīgs un slimīgs.

Bordstiešām bija nožēlojams, ka tam bija jādzīvo laulībā ar tādu trakulīgu un neprātīgu sievieti. Viņš, Erlens, droši vien nebija pirmais, kas aptraipa šā vīra godu. Un Hafturs … Sapinoties ar Sunivu, Erlens bija galīgi piemirsis, ka tā ir Haftura māsa, tas viņam iesitās prātā tikai tad, kad jau bija par vēlu. Ļaunāk vairs nevarēja būt, un tagad Erlens noprata, ka Kristīne visu zina.

Vai viņa tiešām uzdomās iet pie virsbīskapa, lai viņu apsūdzētu un izlūgtos atļauju no viņa šķirties. Viņa varēja patverties Jērunmājās, bet šajā gada laikā viņai nebija iespējams doties pāri kalnājiem, tas bija pilnīgi neiespējams, ja viņa gribēja ņemt līdzi mazos bērnus, un tos Kristīne nepametīs. Nē, tik agrā pavasarī viņa ar Mūnanu un Lavransu nevarēja arī braukt ar kuģi, tā Erlens sevi mierināja. Ak, un tas nemaz neizskatījās pēc Kristīnes — prasīt no virsbīskapa palīdzību pret viņu, kaut arī viņai bija iemesls to darīt, bet viņš, Erlens, labprātīgi atsacīsies no laulības gultas, līdz viņa sapratīs, ka viņš patiesi nožēlo. Kristīne taču nekad negribēs, ka tas viss nāk gaismā. Bet tad viņš apķērās, ka bija jau pagājis labs laiks, kopš viņš tā īsti zināja, ko viņa sieva spēj izdarīt un ko ne.

Naktī viņš gulēja pats savā gultā un pārdomāja šo un to. Viņš attapās, ka, ielaižoties šajā nožēlojamā dēkā tieši tagad, kad tam bija prātā tik vareni nodomi, viņš bija rīkojies vēl neprātīgāk, nekā viņam sākumā bija licies.

Viņš nolādēja pats sevi, kas savas sievas priekšā vēl bija tāds nelga, ka tā bija varējusi viņu pamudināt spert šādu soli. Viņš nolādēja Kristīni un Sunivu. Jods parāvis, viņš taču nebija trakāks uz sieviešiem kā citi vīriešu cilvēki — viņš drīzāk bija mazāk ar viņiem tinies nekā vairums viņam pazīstamo vīriešu. Bet, šķiet, pats velns viņam šo putru bija ievārījis — ja viņš kādai sievietei tuvojās, tad tūlīt iestiga purvā līdz padusēm.

Tagad tam visam būs beigas. Lai slavēts dievs, ka viņam tagad cits kas padomā. Drīz jo drīz viņš laikam saņems kundzes Ingebjergas vēstuli. Jā, arī šajā lietā viņš netika vaļā no sieviešu būšanām, bet tas jau laikam bija dieva sods par viņa jaunības grēkiem. Erlens tumsā iesmējās. Kundzei Ingebjergai būs jāsaprot, ka apstākļi ir tieši tādi, kādus viņi tai bija izklāstījuši. Norvēģi pret karali Magnusu izvirzīs vai nu vienu no viņas dēliem, vai arī vienu no viņas tēva piegulētājas dēliem. Un bērnus, kurus viņa bija piedzīvojusi laulībā ar Knutu Porsi, viņa mīlēja tik ļoti, kā savus citus bērnus nekad nebija mīlējusi…

Drīz jo drīz — tad atkal skaudrais vējš un sāļās vēsmas apskaus viņa krūtis. Augstais dievs debesīs, cik tas būs jauki — ļaut sevi viļņiem izmērcēt slapju, ļaut sevi vējiem sapūst veselu — izpūst līdz kaulu smadzenēm un brīnišķīgi ilgu laiku būt brīvam no visām sieviešu padarīšanām.

Suniva — lai viņa domā, ko grib. Viņš pie tās vairs neies. Un lai tikai Kristīne brauc vien uz Jērunmājām. Varbūt tieši tā būtu labāk un drošāk, ja viņa un bērni šovasar dzīvotu Gudbransdālē — mazliet nomaļus. Gan jau viņš vēlāk atkal izlīgs ar viņu …

Otrā rītā Erlens aizjāja uz Skeunu. Viņam tomēr nebija miera, kamēr tas nezināja, ko viņa sieva nodomājusi darīt.

Kristīne viņu saņēma pieklājīgi, lēnīgi un vēsi, kad viņš tai dienā ieradās Hūsabijā. Nejautāta tā neteica nevienu vārdu, arī nelaipnu ne, un arī neko neiebilda, kad Erlens vakarā it kā izmēģinādams nolikās tai līdzās laulības gultā. Kad viņi kādu laiku tā bija gulējuši, viņš vilcinādamies lūkoja tai uzlikt savu roku uz krūtīm.

Erlens nevarēja izprast, vai Kristīnes balss drebēja aiz bēdām vai aiz rūgtuma, kad viņa čukstēja:

—   Tik zems cilvēks tu, Erlen, laikam gan neesi, ka tu manas ciešanas vēl gribēsi pavairot. Es nevaru sākt ar tevi tiesāties, jo visapkārt guļ mūsu bērni. Un, tā kā man no tevis ir dzimuši septiņi dēli, tad es gan vēlētos, lai mūsu saimes ļaudis neatskārst, ka es zinu, cik ļoti tu mani esi aizvainojis . . .

Erlens ilgi klusēja, iekām sadūšojās atbildēt:

—   Jā. Lai dievs man ir žēlīgs, Kristīn, es esmu tevi aizvainojis. Es nebūtu — nebūtu to darījis, ja būtu spējis uzņemt vieglāk nežēlīgos vārdus, kurus tu man teici todien Nīdārūsā . . . Nav tā, ka es tāpēc esmu pārradies mājās, lai izlūgtos tavu piedošanu, es labi zinu, ka tas tagad būtu par daudz prasīts …

—   Es saprotu, — atbildēja sieva, — ka Mūnans runāja patiesību, teikdams, ka nekad neatausīs tā diena, kad tu pats uzņemsies vainu par to, ko tu esi nodarījis. Tev jāgriežas pie dieva un jārauga izlīdzināties ar viņu — viņa piedošana tev vajadzīga vairāk nekā manējā …

—   Ja, to es saprotu, — rūgti noteica Erlens. Tad viņi vairs nesarunājās. Un otrā rītā viņš aizjāja atpakaļ uz Nīdārūsu.

Viņš dažas dienas jau bija pabijis pilsētā, kad vienvakar kundzes Sunivas rokasmeita viņu uzmeklēja Gregorija baznīcā. Erlens nodomāja, ka viņam šo pēdējo reizi ar Sunivu tomēr būtu jāparunā, tādēļ viņš lūdza kalponi šovakar pastāvēt par sargu, viņš nākšot to pašu ceļu kā citām reizēm.

Viņam bija jārāpjas un jākāpelē kā vistu zaglim, lai aiztiktu līdz tai jumtistabai, kur viņi bija bijuši kopā. Tagad viņš tiešām kaunējās, ka bija ļāvis sevi tā vazāt aiz deguna — cilvēku gados un ar stāvokli. Bet sākumā viņam bija paticis izdarīties kā tādam jauneklim.

Kundze Suniva viņu sagaidīja gultā:

—        Tu gan nāc vēlu! — viņa smējās un žāvājās. — Pasteidzies, draugs, un kāp gultā, gan jau vēlāk varēsim par to parunāt, kur tu tik ilgi esi bijis …

Erlens lāgā nezināja, kā izturēties un kā viņai pasacīt, kas tam bija sakāms. Neviļus viņš sāka raisīt vaļā savas drānas.

—        Mēs esam rīkojušies neprātīgi, Suniva, — man laikam gan nav ieteicams palikt šeit pa nakti. Reiz taču Bordam jāatgriežas tā kā tā, — teica Erlens.

—       Vai tev bail no mana vīra? — Suniva viņu kaitināja. — Tu taču pats esi redzējis, ka Bords nepakustina ne ausi, kaut arī mēs blēņojamies tieši viņa acīs. Ja viņš dabūs zināt, ka tu nāc uz šejieni, tad es gan pratīšu viņam iestāstīt, ka tās vēl tās pašas vecās valodas. Viņš man uzticas pārlieku …

—       Tā gan rādās, ka viņš tev uzticas pārlieku, — smējās Erlens, gremdēdams savus pirkstus viņas gaišajos matos un baltajos, tvirtajos plecos.

—       Vai tev tā liekas… — viņa aptvēra Erlena rokas locītavu. — Vai arī tu uzticies savai sievai? Es tomēr biju kautra un godīga, kad Bords mani dabūja …

—       Manu sievu neaiztiec, — asi noteica Erlens un palaida viņu vaļā.

—        Kā tā? Vai tev šķiet nepiedienīgāk runāt par Kristīni Lavransa meitu nekā par kungu Bordu, manu vīru?

Erlens sakoda zobus un nekā neatbildēja.

—        Tu laikam piederi pie tiem vīriešiem, Erlen, — zobojās Suniva, — kas sevi uzskata par tik skaistiem un pievilcīgiem, ka nevienai sievietei nevar pārmest, ja tādu priekšā viņas tikums saplīst kā trausls stikls, kaut arī citādi tā būtu cieta kā tērauds.

—       To es par tevi nekad neesmu domājis, — rupji attrauca Erlens.

Sunivas acis iedzirkstījās.

—       Ko tad tu gribēji no manis, Erlen, ja tu tik labi biji apprecējies?

—   Es tev jau teicu: nepiemini manu sievu…

—   Tava sieva vai mans vīrs . . .

—   Tu aizvien biji tā, kas sāka runāt par Bordu, un

tu biji tā, kas par viņu visvairāk zobojās, — rūgti noteica Erlens. — Un, kaut arī tu par viņu nezobojies vārdiem, bija taču noprotams, cik dārgs tev viņa gods, ja tu paņēmi sev vēl otru vīru. Viņa netop sliktāka, ja es esmu nogrēkojies.

—  Vai tu man to gribi teikt — ka tu Kristīni mīli, bet ka es tev patīku tikai tik labi, lai tu ar mani parotaļātos …

—  Es nezinu, cik labi tu patīc man, bet tu zināji, ka es patīku tev . . .

—   Un Kristīne neatzīst tavu mīlestību? — viņa zobojās. — Es taču esmu redzējusi, cik laipni viņa uz tevi mēdz skatīties, Erlen …

—   Turi muti! — kliedza Erlens. — Varbūt viņa zināja, cik es esmu vērts, — viņš sacīja cieti un naidīgi. — Tu un es — mēs gan esam līdzīgi…

—  Varbūt ir tā, ka es esmu rīkste, ar kuru tu gribi pārmācīt savu sievu? … — draudīgi jautāja Suniva.

Erlens stāvēja elsodams.

—  Varbūt tā var teikt. Bet tu pati nogūlies man pie rokas…

—   Piesargies, ka rīkste nevēršas pret tevi pašu!

Viņa piecēlās gultā sēdus un gaidīja. Bet nemaz tā

nelikās, ka Erlens gribētu ko teikt pretī vai salabt ar savu draudzeni. Viņš saģērbās un aizgāja, nepasacījis vairs ne vārda.

Erlens nebija diez cik apmierināts nedz ar sevi, nedz ar to veidu, kā viņš bija šķīries no Sunivas. Tas viņam nebija nekāds gods. Bet, lai vai kā, — viņš tomēr bija ticis vaļā no viņas.

IV

Sinīvasarā Hūsabijas ļaudis savu saimnieku daudz neredzēja. Tajās reizēs, kad tas bija mājās, viņš un viņa sieva viens pret otru izturējās laipni un pieklājīgi. Erlens ir nemēģināja sagraut sienu, kuru Kristīne starp viņiem abiem bija uzcēlusi, lai gan tas bieži ar pētīgu skatu noraudzījās viņai pakaļ. Citādi, šķiet, viņa domas daudz kavējās ārpus mājām. Par saimniecības gaitu viņš nekad neapjautājās ne ar pušplēstu vārdu.

To pieminēja ari viņa sieva, kad tas tūlīt pēc Krusta misas izteica vēlēšanos, lai viņa tam dodoties līdzi uz Reumsdāli. Viņam Augšzemē esot darīšanas — vai Kristīne ar bērniem negribot viņu pavadīt, padzīvot kādu laiku Jērunmājās, apciemot tās puses radus un draugus? Bet Kristīne to negribēja nekādā ziņā.

Erlens piedalījās kādā tiesas sapulcē Nīdārūsā, pēc tam bija Orkedālē un tad atgriezās mājās, bet tūlīt atkal ar lielu steigu posās ceļā uz Bjergvīni. Viņa kuģis bija noenkurojies pie Nīdārholmas, un Erlens tikai gaidīja Hafturu Greutu, lai kopā ar viņu dotos projām.

Trīs dienas pirms Margrietas misas Hūsabijā sākās siena pļauja. Laiks bija sevišķi jauks, un, kad pļāvēji pēc diendusas gāja atpakaļ uz pļavām, priekšstrādnieks

Ulavs gribēj a, lai arī bērni nākot līdzi.

Kristīne bija drēbju klētī, kas atradās otrajā stāvā virs ieroču kambara. Eka bija celta tā, ka uz drēbju klēti no ārpuses veda īpašas kāpnes, kas beidzās lievenī. Virs drēbju klēts bija vēl trešais stāvs, un tur varēja uztikt vienīgi pa redelēm, kas bija pieslietas drēbju klētī pie lūkas. Tā pašlaik bija vaļā, jo Erlens rīkojās pa bēniņiem.

Kristīne iznesa uz lieveņa Erlena kažoka apmetni, lai to izpurinātu, jo Erlens to gribēja vilkt mugurā, braucot pa jūru. Te viņa sadzirdēja daudzu zirgu pakavu dimu un tūlīt pēc tam saskatīja jātnieku baru, kas patlaban jāja laukā no meža pa Geuldāles ceļu. Tajā pašā acumirklī viņai jau stāvēja Erlens pie sāniem.

—   Vai tā ir, kā tu teici, Kristīn, ka šorīt vārāmā namā izdzisa uguns?

—   Jā, Gudrīdai apgāzās ūdenskatls, mums jāaizņemas uguns no priestera Eiliva …

Erlens lūkojās pāri uz mācītāja mājām.

—   Nē, viņu nedrīkst iejaukt. Geute! — viņš klusā balsī sauca zēnu, kas slaistījās pa palieveni, cilādams vienu grābekli pēc otra, jo viņam lāgā netikās iet uz siena pļavu. — Panāc augšā — tā, pietiek! Augstāk nekāp, citādi viņi tevi ieraudzīs.

Kristīne skatījās uz savu vīru, acis nenovērsusi. Tādu viņa to vēl nekad nebija redzējusi — šis sasprindzinātais, modrais miers balsī un sejā, viņam vērojot ceļu dienvidpusē, miers visā slaidajā, vingrajā augumā, kad viņš ieskrēja kambarī un tūlīt atkal atgriezās ar plakanu vīstokli, kas bija iešūts audeklā. To viņš iedeva zēnam:

—    Iebāz to azotē un liec lāgā, ko es tev saku. Šīs vēstules tev jāglābj —tām ir lielāka nozīme, nekā tu vari iedomāties, mans Geute. Ņem grābekli pār plecu un ej mierīgi lejup pār tīrumiem līdz alksnājam. Turies krūmienā, kamēr tu nonāc mežā, es zinu, tev tur viss ir pazīstams, aizlavies līdz Šolvirkstā pa visbiezāko biezokni. Vēro, vai tur sētā viss ir mierīgs. Ja tu pamani kaut kādas nemiera zīmes vai svešus cilvēkus, tad paslēpies. Bet, ja tu skaidri redzi, ka viss ir kārtībā, tad ej un nodod šo te Ulfam, ja viņš ir mājās. Bet, ja tu nevari nodot šīs vēstules viņam rokās, droši nezinādams, vai neviens nav tuvumā, tad sadedzini tās tik drīz, cik iespējams. Bet tādā gadījumā apskaties labi, ka raksts un zīmogs tiek pilnīgi iznīcināti. Un ka vēstules nenonāk kāda cita rokās! Lai dievs mums palīdz, mans dēls, — svarīgas lietas es nododu desmit vasaru zēna rokās, daudzu krietnu vīru dzīvību un labklājību . . . Vai tu saproti, Geute, ka tam ir liela nozīme?

—   Jā, tēvs. Es sapratu visu, ko jūs man teicāt. — Geute, uz kāpnēm stāvēdams, pacēla savu gaišo, nopietno sejiņu pret Erlenu.

—   Ja Ulfa nebūtu mājās, pasaki Isakam, ka viņam tūlīt pat jādodas uz Hevni un jājāj visu nakti. Tur viņam — viņš jau zina, kam, — jāpasaka, ka, manuprāt, sacēlies pretvējš; es bīstos, ka mans ceļojums būs noburts. Vai tu saproti?

—   Jā, tēvs. Es atceros visu, ko jūs man teicāt.

—   Tad ej. Lai dievs tevi pasargā, mans dēls.

Erlens uzskrēja pa redelēm virsstāvā un gribēja aiz-

kritināt lūku, bet Kristīne bija jau pa pusei izspraukusies tai cauri. Erlens pagaidīja, kamēr viņa bija uzkāpusi augšā, tad viņš aiztaisīja un noslēdza lūku un, pieskrējis pie lādes, izņēma no tās vairākas vēstules. Viņš norāva no tām zīmogus, samina tos kājām, saplēsa pergamentu gabalos un apņurcīja tos ap atslēgu, kuru viņš pa gaismas caurumu izmeta laukā — nosvieda zemē tieši nātrēs, kas kuplum kuploja tieši aiz ēkas. Tad viņš stāvēja, ar rokām apņēmis gaismas cauruma ietvaru, un ar stingu skatu noraudzījās pakaļ mazajam zēnam, kas aizsoļoja gar labības druvu projām uz pļavu, kur pļāvēji kustējās rindās ar izkaptīm un grābekļiem rokās. Kad Geute bija pazudis krūmājā starp tīrumu un pļavu, Erlens lūku aiztaisīja. Tagad pakavu klaboņa bija skaidri sadzirdama pašā tuvumā.

Erlens piegriezās savai sievai.

—  Vai tu nevarētu to visu aizgādāt projām, ko es nupat nosviedu zemē, — lai to dara Skūle, viņš ir gudrs, saki, lai viņš to iemet bedrē aiz kūts. Tevi viņi laikam paturēs acīs un varbūt arī lielos puišus. Bet diez vai tevi pārmeklēs… — viņš iebāza Kristīnei azotē zīmogu lūzumus. — Pazīt tos jau gan vairs nevar, bet kas zina . . .

—  Vai tu esi briesmās, Erlen? — viņa klusi jautāja. Pavēries sievai sejā, viņš iemetās viņas izplestajās rokās. Vienu mirkli viņš to piespieda sev klāt.

—  Es nezinu, Kristīn. Tas drīz būs redzams. Tūre Eindrides dēls jāj pulka priekšgalā, un, ja, es nemaldos, arī kungs Bords ir līdzi. Es nevaru iedomāties, ka Tūre nāk uz šejieni labā nolūkā . . .

Tagad jātnieki bija pagalmā. Erlens kādu brīdi stāvēja nekustēdamies. Tad viņš strauji noskūpstīja sievu, pacēla lūku un nosteidzās lejā. Kad Kristīne iznāca uz lieveņa, Erlens pašlaik palīdzēja mantzinim, vecākam, smagnējam vīram, izkāpt no segliem. Kopā ar kungu Bordu un Geuldēlas novada pārvaldnieku viņi bija vismaz trīsdesmit bruņoti vīri.

Iedama pa pagalmu, Kristīne dzirdēja Geuldēlas novada pārvaldnieku sakām:

—  Es tevi varu sveicināt no taviem brālēniem, Erlen. Borgars un Gutorms bauda karaļa viesmīlību Vēojā, un Hafturs Tūres dēls, jādomā, Ivaru un zēnu Sunbūmājās arī jau laikam būs uzmeklējis. Greutu kungs Bords vakarrīt paņēma līdzi uz pilsētu.

—  Un tagad, cik es noprotu, tu esi ieradies šeit, lai arī mani aicinātu uz šo augstmaņu sapulci, — smaidīdams sacīja Erlens.

—   Tā ir, Erlen.

—   Tad jūs laikam pārmeklēsit mājas? Ak, es taču tik bieži esmu piedalījies šādos pasākumos, ka man būtu jāpārzina darbības gaita …

—        Tik lielas lietas kā valsts nodevība tev jau nu gan vēl nebūs gadījušās, — teica Tūre.

—       Nē, līdz šim gan ne, — atteica Erlens. — Un izskatās tā, Tūre, it kā es spēlētu ar melniem kauliņiem un tu man būtu iedevis matu — vai tā nav, radiniek?

—        Mums jāatrod tās vēstules, kuras tu esi saņēmis no Ingebjergas Hokuna meitas, — sacīja Tūre Eindrides dēls.

—       Tās ir ieroču kambarī, sarkanajā ādas lādē, bet tajās nekas liels nav rakstīts — sveicieni, kādus mīļi radi viens otram mēdz sūtīt, — un visas ir vecas. Steins var jūs uzvest augšā …

Svešie vīri bija nokāpuši no zirgiem, un saimes ļaudis saskrēja pagalmā.

—        Tajā vēstulē, kuru mēs atņēmām Borgaram Truna dēlam, bija rakstīts vairāk, — noteica Tūre. Erlens klusi iesvilpās.

—       Mēs gan varētu iet istabā, — viņš sacīja, — te sanāk pārāk daudz cilvēku.

Līdz ar vīriešiem arī Kristīne iegāja lielistabā. Tūre pamāja, un viņiem sekoja daži bruņu vīri.

—       Tev jāatdod savs zobens, Erlen, — sacīja Gimsaras Tūre, kad viņi bija ienākuši istabā, — par zīmi, ka tu esi mūsu gūsteknis.

Erlens iesita sev pa gurniem, lai parādītu, ka viņam pie jostas nav citu ieroču kā vienīgi duncis. Bet Tūre teica otrreiz:

—   Tev jānodod mums savs zobens par zīmi…

—       Ja nu visam jānorit tik smalki, tad … — Erlens atteica pasmiedamies, piegāja pie sienas, paņēma no vadža savu zobenu un, pats turēdams maksti, pasniedza Tūrēm Eindrides dēlam spalu, viegli paklanoties.

Vecais atraisīja siksnas, izvilka zobenu un pārlaida pirkstu pār asmeni.

—   Vai tas ir tas pats zobens, Erlen, ar kuru tu? …

Erlena zilās acis iespīdējās kā tērauds, viņa mute

savilkās šaura kā svītra:

—       Jā. Ar šo zobenu es pārmācīju tavu dēladēlu, kad es viņu atradu pie savas meitas.

Tūre stāvēja ar zobenu rokā un, aplūkodams to, draudīgi teica:

—   Tev, kam pašam likums bija jāaizstāv, tev, Erlen,

vajadzēja zināt, ka tu toreiz aizgāji drusku tālāk, nekā likums atļauj …

Erlenam pietvīka vaigi, viņš spēji atmeta galvu atpakaļ:

—   Ir tāds likums, Tūre, kuru nevar apgāzt nedz karaļi, nedz tinga ļaudis, proti, ka vīram jāsargā savu sieviešu gods ar zobenu rokā.

—   Labi gan, Erlen Nikulāusa dēls, ka neviens vīrs šo likumu nav licis lietā pret tevi, — naidīgi atbildēja Tūre. — Citādi tev vajadzētu būt tik sīkstai dzīvībai kā kaķim…

Erlens sacīja pavisam lēnām, it kā gribēdams savu pretinieku sakaitināt:

—   Šis gadījums šķiet tik nopietns, ka nav gan īstais brīdis uzvandīt vecas lietas no maniem jaunības laikiem.

—   Es nezinu, vai Lensvīkas Bords ir tādās domās, ka šīs lietas ir tik vecas. — Erlens uztrūkās un gribēja atbildēt, bet Tūre kliedza starpā: — Kad tu ar slepenām vēstulēm aizjostē dodies nakts gaitās, tad tev, Erlen, vispirms gan būtu jāpārbauda, vai tavas piegulētājas ir tik gudras, ka prot salasīt rakstu. . . Pavaicā Bordam, kas mūs brīdināja, ka tu prātojot par nodevību pret savu karali, kam tu zvērēji uzticību un kas tev piešķīra amatu …

Erlens neviļus piespieda roku pie krūtīm, vienu mirkli viņš paskatījās uz savu sievu, un tumši sārts asins vilnis pārlaidās pār viņa seju. Te pie viņa pieskrēja Kristīne un apmeta tam savas rokas ap kaklu. Erlens ielūkojās viņas sejā — viņš tur redzēja vienīgi mīlestību.

—   Erlen — vīrs!

Mantzinis līdz šim bija gandrīz tikai klusējis. Tagad tas piegāja pie viņiem abiem un sacīja:

—   Mīļā saimniece, varbūt būtu labāk, ja jūs līdz ar bērniem un kalponēm ieietu sievu mājā un tur paliktu tik ilgi, kamēr mēs uzturamies šinī sētā.

Erlens palaida vaļā sievu, vēl pēdējo reizi piespiežot savu roku pie viņas pleca.

—   Tā ir vislabāk, mana vienīgā Kristīne, — dari tā, kā kungs Bords saka.

Kristīne pacēlās uz pirkstu galiem un sniedza viņam savas lūpas. Tad viņa izgāja pagalmā un, apmulsušo ļaužu pulkā sameklējusi savus bērnus un kalpones, paņēma tos līdzi mazistabā, jo citas sievu mājas Hūsabijā nebija.

Tur viņi nosēdēja vairākas stundas, un saimnieces miers un savaldība kaut cik saturēja grožos satraukto saimi. Tad ienāca Erlens — ceļa drēbēs un bez ieročiem. Divi bruņu vīri palika pie durvīm.

Vecākajiem dēliem Erlens deva roku, bet mazākos pacēla pie savām krūtīm, jautādams Kristīnei, kur esot Geute.

—   Pasveicini viņu, Nokve! Viņš laikam būs aizskrējis ar stopu uz mežu, kā jau viņš mēdz darīt. Pasaki viņam, ka viņš tomēr var ņemt manu angļu stopu, kuru es viņam svētdien liedzu.

Kristīne pieglaudās Erlenam, neteikdama ne vārda.

—   Kad tu atgriezīsies, Erlen, draugs? — viņa čukstēja it kā lūgdamās.

—   Kad dievs gribēs, mana sieva.

Viņa palika mazistabā, cīnīdamās, lai nesaļimtu. Palaikam Erlens to citādi neuzrunāja kā tikai kristāmā vārdā, un šie viņa pēdējie vārdi viņu saviļņoja līdz sirds dziļumiem. Bija tā, it kā viņa tikai tagad pilnīgi saprastu, kas noticis.

Saulei rietot, Kristīne sēdēja piekalnē Hūsabijas ziemeļpusē.

Vēl nekad viņa debesis nebija redzējusi tik sārtas un tik zeltītas. Tieši pretī virs kalnājiem gulēja liels mākonis. Tas izskatījās pēc putna spārna un kvēloja kā sarkana dzelzs, un lāsmoja kā dzidrs dzintars. No tā raisījās mazas zelta bārkstiņas, kas aizlidoja gaisā kā spalviņas. Un tāltālu ezerā, ielejas dziļumā, atspulgojās debesis un mākonis, un kalni — likās, it kā tur no dzelmes celtos uguns liesma un apblāzmotu visu, ko Kristīne redzēja.

Zāle pļavās bija paauguši, un smilgu zīda galotnes sārtojās tumši sārtas debess sarkanajā gaismā; mieži jau bija savārpojuši; tie bija uztvēruši saulrieta spožumu savos jaunajos zīdainajos akotos. Hūsabijas ēku velēnu jumti vai lūztin lūza aiz skābeņu un pieneņu paisuma, un tās visas platiem stariem apstaroja saule. Baznīcas jumta melnās lubiņas vizēja melnā spožumā, bet tās mūra gaišie akmeņi laistījās maigā zeltījumā.

Saule izlauzās gar mākoņa apakšmalu, turējās virs kalnājiem un apspīdēja mežu mežus vistālākajās nolejās. Bija tik skaidrs vakars — gaismā kļuva redzamas vairākas sīkmājas eglainajās nogāzēs; Kristīne varēja atšķirt kalnu kūtis un mazas mājas, par kurām viņa nekad nebija zinājusi, ka tās no Hūsabijas var redzēt. Varenas kalnu paures pacēlās dienvidos uz Dovres pusi, citkārt mākoņos un miglā tītas, bet šovakar kailas un zilsarkanas.

Baznīcas mazais zvans sāka zvanīt, un Vinjaras zvans tam atbildēja. Kristīne sēdēja ar nodurtu galvu pār saliktajām rokām, kamēr pēdējais no trīsreiz trim sitieniem bija aizskanējis.

Tagad saule bija aizgrimusi aiz kalnājiem — zeltspožums nobālēja, un blāzma kļuva maigāka un rožaināka. Kad zvani bija apklusuši, pieauga meža šalkoņa un atkal pārņēma visu apkaimi. Strautiņa čala ielejas birztalā ausīs atsitās skaņāk. No tuvējām ganībām atskanēja mājlopu zvārguļu pazīstamā skaņa, dūcoša vabole aplaidās pusreizi Kristīnei apkārt un atkal aizdūca.

Savām lūgšanām viņa aizraidīja pakaļ nopūtu — lūgumu piedot, ka viņas domas nav bijušas klāt, viņai lūdzot…

Skaistās, lielās mājas atradās nokalnē viņai pie kājām — kā sakta pie kalna platās krūts. Viņa pārlaida acis pār visu šo platību, kas bija piederējusi viņai un viņas vīram. Domas par šo īpašumu, rūpes par to bija piepildījušas viņas dvēseli līdz malām. Viņa bija strādājusi un cīnījusies — līdz šim vakaram viņa nebija apzinājusies, cik ļoti tā bija cīnījusies, lai šo īpašumu paceltu uz kājām un noturētu, — cik daudz tā bija spējusi un cik daudz sasniegusi.

Ka tas viss gulstas uz viņas pleciem, to viņa bija uzskatījusi par savu likteni, kas viņai jānes ar pacietību un paceltu galvu. Viņa bija centusies nezaudēt pacietību un nesagumt zem savas dzīves nastas — ikreiz, kad viņa bija jutusi, ka atkal būs jāiznēsā bērns zem savas sirds — atkal un atkal. Ar ķatru dēlu, kas pavairoja bērnu pulciņu, bija pieņēmusies viņas atbildība par dzimtas labklājību un nodrošināto stāvokli, šovakar viņa izjuta, ka arī viņas spēja visu pārskatīt, arī viņas modrība bija pieaugusi līdz ar katru nākošo bērnu, par kuru tai bija jābūt nomodā. Nekad viņa nebija redzējusi tik skaidri kā šovakar, ko liktenis bija no viņas prasījis un ko tas viņai bija devis, piešķirot šos septiņus dēlus. Vienmēr no jauna prieks par viņiem bija atdzīvinājis viņas sirds pukstus, vienmēr no jauna bažas par viņiem šo sirdi bija satricinājušas — tie bija viņas bērni, šie lielie puiši ar liesajiem, šķautnainiem zēnu augumiem, tāpat kā tie bija bijuši viņas bērni mazatnē, kad viņi, mazi un apaļi, tikpat kā nespēja sadauzīties, noveļoties gar zemi savās gaitās starp solu un mātes klēpi. Tie piederēja viņai tāpat kā tolaik, kad viņa tos cēla ārā no šūpuļa, lai pieliktu pie savas pienīgās krūts, kad viņai bija jābalsta ar roku galviņa, kas tievajā kakliņā karājās kā zilais pulkstenītis. Lai kur tie aizstaigātu plašajā pasaulē, lai kur tie ietu un aizmirstu savu māti — viņai likās, it kā dēlu dzīvei vajadzētu atbalsoties viņas dzīvē, it kā tiem vajadzētu būt vienotiem ar viņu tāpat kā tolaik, kad viņa vienīgā pasaulē zināja par savās miesās apslēpto jauno dzīvību, kas dzēra viņas asinis un balināja viņas vaigus. Vienmēr no jauna tā bija izcietusi šīs drausmīgās bailes, kas izdzina sviedrus no viņas miesas, tiklīdz viņa sajuta, ka nu jau atkal ir pienākusi viņas stunda, nu jau atkal viņa nogrims sāpju bezdibenī, līdz atkal celsies augšup ar jaunu bērnu uz rokām. Kādā mērā viņa ar katru bērnu bija kļuvusi bagātāka, spēcīgāka un drosmīgāka, to viņa saprata tikai šovakar.

Un tomēr viņa juta arī šovakar, ka viņa vēl aizvien ir tā pati Jērunmāju Kristīne, kas nav iemācījusies panest nevienu nelaipnu vārdu, tādēļ ka tā visu mūžu dzīvojusi tik stipras un maigas mīlestības aizvēnī. Erlena rokās viņa vēl arvien bija tā pati…

Jā. Jā. Jā. Tiesa gan — gadu pēc gada viņa bija nostaigājusi, atcerēdamās ikkatru brūci, kuru Erlens viņai bija iecirtis, lai gan vienmēr bija zinājusi, ka viņš to nav ievainojis kā pieaudzis cilvēks, kas otram grib ļaunu, bet gan kā bērns, kas rotaļājoties iesit savam biedram. Atmiņas par katru Erlena nodarīto pārestību viņa tik rūpīgi bija kopusi, kā mēdz kopt čūlainus pušumus. Un katrs pazemojums, kas vīram bija jāpacieš aiz paša vainas, tādēļ ka viņš padevās visām savām iedomām, sievu bija ķēris kā pātagas cirtiens un ieplēsis asiņainas vātis viņas miesā. Nebija jau tā, ka viņa tīšu prātu un ar nodomu būtu turējusi naidu uz savu vīru, pati zinādama, ka viņa vispār nav maziska, bet viņa tāda tapa, kolīdz kas skāra Erlenu. Ja kaut kas notika, kam bija sakars ar Erlenu, tad viņa to nevarēja aizmirst, un vismazākā skramba viņas dvēselē viennotaļ tvīka un tūka, un sāpēja, un asiņoja, ja tā bija radusies viņa dēļ.

Attieksmē pret Erlenu viņa nekad nekļuva ne gudrāka, ne stiprāka. Lai kā viņa centās kopdzīvē ar vīru izlikties krietna un stipra, un dievbijīga, īstenībā viņa tāda nebija. Mūžu dienu viņas dvēsele aiz ilgām bija raudājusi — viņa gribēja būt Erlena Kristīne Jerdarū mežos.

Toreiz viņa labāk būtu darījusi visu, kas pēc viņas zināšanas bija ļauns un grēcīgs, nekā zaudējusi Erlenu. Lai viņu saistītu pie sevis, tā bija viņam atdevusi visu, kas viņai piederēja: savu mīlestību un savu augumu, savu godu un savu daļu no dieva žēlastības. Un viņa bija atdevusi to, ko viņai bija gadījies atdot, bet kas tai nepiederēja: sava tēva godu un viņa uzticību savam bērnam; viņa bija apgāzusi visu, ko pieauguši un gudri cilvēki bija uzcēluši, lai pasargātu mazu, beztiesīgu meiteni; viņu nodomiem par dzimtas labklājību un laimi, viņu cerībām uz sava darba augļiem, kas briedīs tad, kad viņi paši gulēs zem velēnām, viņa bija likusi pretī savu mīlestību. Daudz vairāk nekā savu dzīvību viņa bija likusi ķīlā, pie tam vienīgais guvums bija bijusi Erlena mīlestība.

Un viņa bija viņu ieguvusi. No tā brīža, kad viņš to pirmo reizi bija noskūpstījis Hūvinas dārzā, līdz šai dienai, kad viņš to bija noskūpstījis mazistabā, iekām viņu aizveda kā gūstekni no savām mājām, viņa bija zinājusi — Erlens viņu mīl kā savu dzīvību. Un, kaut arī tas nebija izturējies labi pret viņu, tomēr viņa bija zinājusi gandrīz vai kopš pirmā mirkļa, kad viņa Erlenu bija ieraudzījusi, kā viņš izturas pats pret sevi. Un, kaut arī tas ne aizvien bija rīkojies labi pret viņu, pret viņu tas tomēr bija rīkojies labāk nekā pats pret sevi.

Kungs Jēzus, kā viņa to bija ieguvusi! Šovakar viņa sev atzinās — ar savu saltumu un saviem dzēlīgajiem vārdiem viņa pati to bija skubinājusi pārkāpt laulību. Tagad viņa sev atzinās — pat šajos gados, kad tā pastāvīgi bija vērojusi Erlena nepiedienīgo ķircināšanos ar šo sievieti, Sunivu, un bija par to dusmojusies, viņa līdz ar dusmām bija jutusi tādu augstprātīgu un spītīgu prieku: nevienam nebija nekādu drošu ziņu, ka Sunivas

Ulava meitas slava būtu kaut kā aptraipīta, bet Erlens ar viņu runāja un jokoja kā karavīrs ar kroga skuķi. Par viņu, par Kristīni, tas zināja skaidri, ka viņa spēj melot un apkrāpt tos, kas tai visvairāk tic, ka viņa ļaujas aizvilināties uz nelabām vietām, un tomēr tas viņai uzticējās, un tomēr tas viņai parādīja godu kā tik mācēdams! Lai cik drīz viņam izgaisa bailes no grēka, lai cik drīz viņš galu galā bija lauzis dievam pie baznīcas durvīm doto solījumu, Erlens arvien bija skumis par saviem grēkiem pret viņu, viņš gadiem bija cīnījies, lai varētu turēt viņai dotos solījumus.

Viņa pati Erlenu bija izraudzījusies. Viņa to bija izraudzījusies mīlestības skurbumā, un viņa to bija izraudzījusies katru dienu no jauna visos tajos sūrajos gados, kurus tā bija nodzīvojusi Jērunmājās. Viņa bija izraudzījusies Erlena pārdrošo mīlestību; tēva mīlestībai bija jāatkāpjas, jo tā nespēja paciest, ka viņu skar kāda skaudrāka vēsma. Viņa bija atraidījusi likteni, kuru tēvs tai bija novēlējis, gribēdams viņu nodot rokās vīram, kas to laikam gan būtu vadījis pa drošiem ceļiem un arī vēl noliecies pie zemes, lai paceltu katru akmentiņu, pret kuru viņas kāja varētu atsisties. Viņa bija izraudzījusies tādu likteni — sekot tam otram, par kuru viņa zināja, ka tas staigā pa maldu takām. Mūki un priesteri tai bija rādījuši nožēlu un soda ceļu, kas ved uz mūžīgu mieru, — viņa bija izraudzījusies nemieru, lai tikai nebūtu jāatsakās no saldā grēka.

Tātad viņai bija palicis tikai viens: negausties un nesūroties, lai kas viņai gadītos pie šā vīra sāniem. Bezgalīgi sen pagājis viņai šķita tas mirklis, kad viņa bija šķīrusies no sava tēva. Bet tā vēl redzēja viņa mīļoto seju, atcerējās viņa vārdus todien smēdē, kad tā viņam bija ietriekusi pēdējo naža dūrienu sirdī, atcerējās, ko viņi bija runājuši tur augšā kalnājos tai brīdī, kad viņa bija atskārtusi, ka nāves vārti tēvam jau atvērti. Ir necienīgi žēloties par likteni, kuru mēs paši sev esam izraudzījuši. . . Svētais Ulav, palīdzi man, lai es nebūtu sava tēva mīlestības necienīga! …

Erlen, Erlen … Kopš tās dienas, kad viņa Erlenu jaunībā bija satikusi, visa viņas dzīve bija izvērtusies it kā par strauju upi, kas brāžas pa krācēm un akmeņiem. Bet pēdējos gados dzīve Hūsabijā bija izpletusies kā liels, plašs ezers, kurā atspulgojās visa viņas apkārtne. Kristīne atminējās, cik plata, varena un pelēka bija Logupe ielejā pie Jērunmājām, kad tā pavasaros pārplūda; tad tās ūdeņi nesa pludināmos baļķus un šūpoja krastmalas lapu koku galotnes, jo paši koki sakņojās zemē. Mazas, tumšas, draudīgas vērpetes upes vidū norādīja, kur zem gludā ūdens līmeņa tek straume, strauja, trakulīga un bīstama. Tagad viņa zināja, ka tāda bīstama, trakulīga straume zem viņas plūstošās dzīves pēdējos gados ir bijusi viņas mīlestība uz Erlenu. Tagad tā viņu rāva līdzi — viņa nezināja, uz kurieni.

Erlen, mīļotais draugs!

Kristīne noskaitīja vēl vienu Ave Maria sārtajā vakarā. Esi sveicināta, Marija, visžēlīgā! Es neuzdrošinos lūgt vairāk kā tikai to vienu, to es tagad redzu: glāb Erlenu, glāb mana vīra dzīvību! . . .

Viņa nolūkojās uz Hūsabiju un domāja par saviem dēliem. Tagad, kad mājas tur gulēja vakargaismā kā sapņu aina, kas kuru katru brīdi varētu izgaist, tagad, kad bailes par bērnu nezināmo likteni sažņaudza viņas sirdi, tagad viņai iedūrās prātā: nekad viņa dievam tā īsti nebija pateikusies par bagātajiem augļiem, ko viņas pūles bija nesušas visos šajos gados, nekad viņa tā īsti nebija pateikusies, ka viņai septiņreiz bija ticis dēls.

No vakarīgās debess apjūma, no ciemiem, kurus skāra viņas skats, cēlās vienmuļas misas skaņas, tūkstošreiz dzirdētas, pacēlās tēva balss, kas viņai bija iztulkojusi vārdus, kad tā, vēl maza būdama, bija stāvējusi pie viņa ceļiem: tā dzied priesteris Eiriks baznīcā, kad tas, uzsākot dievkalpojumu, pavēršas pret altāri, un mūsu valodā tas nozīmē:

«Patiesi — tas ir cienīgi un pareizi, tas mums piedien un mūs atpestī, ka mēs vienmēr un visās vietās tev pateicamies, svētais kungs, visuvarenais tēvs, mūžīgais dievs…»

Kad Kristīne pacēla seju no rokām, viņa ieraudzīja Geuti, kas kāpa augšā pa kalnu. Viņa sēdēja, nogaidīdama, kamēr zēns nostājās viņas priekšā; tad tā izstiepa savu roku un satvēra puisēna roku. Viņa sēdēja uz akmens pļavas vidū, un labu gabalu visapkārt neviens nekur nevarēja būt paslēpies.

—   Kā tu veici sava tēva uzdevumu, mans dēls? — viņa klusi jautāja.

—   Tā, kā viņš man lika, māt. Es iegāju istabā, neviena nepamanīts. Ulfa nebija mājās, un tad es to, ko tēvs man uzticēja, sadedzināju pavardā. Es to izņēmu no drānas. — Zēns mazliet vilcinājās. — Māt, tur bija deviņi zīmogi.

—   Mans Geute. — Māte uzlika savas rokas uz zēna pleciem un raudzījās viņa sejā. — Tēvam bija jānodod svarīgas lietas tavās rokās. Ja tu nekā citādi nevari, ja tev šķiet, ka tev ar kādu par to jārunā, tad pasaki savai mātei, kas nospiež tavu sirdi. Bet, manuprāt, būtu vislabāk, ja tu varētu klusēt, mans dēls!

Gaišā seja zem gludajiem matiem, kas bija dzelteni kā lini, lielās acis, pilnīgās, tvirtās, sarkanās lūpas — cik līdzīgs savam tēvam viņš bija šinī mirklī! Geute palocīja galvu. Tad viņš aplika roku ap mātes plecu. Ar saldu smeldzi Kristīne izjuta, ka viņa var piekļaut savu vaigu pie zēna šaurajām krūtīm; tagad tas bija tik liels, ka mātes galva sniedzās taisni līdz viņa sirdij, ja viņš stāvēja un viņa sēdēja. Tā bija pirmā reize, kad viņa piekļāvās savam bērnam.

Geute stāstīja:

—   Isaks viens pats bija mājās. Es viņam savu nesamo nerādīju, es tikai pateicu, ka man kaut kas jāsadedzina. Viņš pavardā sakūra lielu uguni, iekām izgāja ārā, lai seglotu zirgu.

Kristīne pamāja ar galvu. Tad Geute atņēma roku no mātes pleca, pagriezās pret viņu un jautāja — bērnišķīgi bailīgi un ar izbrīnu balsī:

—  Māt, vai jūs zināt, ko viņi saka? Viņi saka — tēvs gribot būt karalis …

—  Tas neskan visai ticami, puisīt… — viņa atbildēja smaidīdama.

—   Bet pēc savas cilts viņš varētu tas būt, māt, — zēns sacīja nopietni un lepni. — Un es domāju, ka viņš būtu derīgāks nekā daudzi citi…

—   Klusu! — Kristīne atkal saņēma viņa roku. — Mans Geute, tā kā tēvs tev parādījis tik lielu uzticību, tad tev jāsaprot, ka nedz tu, nedz kāds cits no mums nedrīkst ne ko teikt, ne domāt; mums jāpievalda mute, kamēr būsim uzzinājuši tik daudz, ka varēsim spriest, vai lai mēs runājam un kā lai mēs runājam. Rīt es jāšu uz Nīdārūsu, un, ja man izdosies ar tēvu divatā parunāt kādu brīdi, tad es viņam noteikti pasacīšu, ka tu viņa uzdevumu esi labi paveicis.

—   Ņemiet mani līdzi, māt! — iedegās zēns.

—   Mēs, Geute, nedrīkstam izturēties tā, ka kādam varētu rasties aizdomas; visiem jādomā, ka tu neesi nekas cits kā bezrūpīgs bērns. Tev, dēliņ, jārauga tepat mājās rotaļāties un pēc iespējas būt priecīgam — tā tu savam tēvam pakalposi vislabāk.

Nokve un Bjergulfs kāpa lēnām pa kalnu augšā un pienāca pie mātes. Tur viņi stāvēja — tik jauni, tik sasprindzināti un tik satraukti. Kristīne redzēja: viņi bija vēl tādā mērā bērni, ka savās bailēs tvērās pie mātes, un jau tādā mērā pietuvinājušies vīra vecumam, ka labprāt būtu viņu mierinājuši un drošinājuši, ja tik būtu zinājuši, kā to darīt. Kristīne katram no viņiem sniedza roku. Bet viņa un zēni neko lielu nerunāja.

Pēc brītiņa viņi devās uz mājām. Kristīne gāja vidū, rokas uz abu vecāko dēlu pleciem uzlikusi.

— Tu manī tā noskaties, Nokve? — Bet zēns nosarka, aizgrieza galvu un nekā neatbildēja.

Viņš nekad agrāk par to nebija domājis, kāds mātei izskats. Bija jau pagājis labs laiks, kopš viņš bija sācis salīdzināt tēvu ar citiem vīriešiem, — tēvs bija visskaistākais un viskundziskākais. Māte bija māte, kas vienādi dabūja jaunus bērnus. Tie no sieviešu rokām ieauga brāļu pulkā, viņu priekos un bēdās, viņu ķildās un saticībā. Mātei bija bagātas rokas, caur kurām plūda viss, kas viņiem bija vajadzīgs, māte zināja padomu gandrīz pret visiem ļaunumiem, māte bija kā uguns pavardā, viņa sevī nesa dzīvību, tāpat kā Hūsabijas tīrumi sevī nesa vasaras ražu; viņa izdvesa dzīvību un siltumu, tāpat kā govis kūtī un zirgi stallī. Nokvem nekad nebija ienācis prātā salīdzināt viņu ar citām sievietēm.

Šovakar viņš to pēkšņi ieraudzīja: viņa bija stalta un skaista sieva. Ar savu plato, balsnējo pieri zem linauta, ar savu dzidri pelēko acu taisno skatu zem mierīgajiem uzacu lokiem, ar kuplajām krūtīm un garajiem, samērīgajiem locekļiem. Viņas kustības bija slaidas, it kā tā cilātu zobenu. Bet Nokve nespēja par to runāt, kluss un pietvīcis viņš gāja mātei līdzās, ar viņas roku uz sava pakauša.

Geute gāja aiz Bjergulfa, turēdamies mātei mugurpusē pie jostas. Vecākais brālis iekurnējās, ka Geute minot tam uz papēžiem, viņi pamazām sāka grūstīties un dunkāties. Māte tos apsauca un izbeidza viņu ķildu, un viņas nopietnie vaibsti atkusa smaidā. Viņi taču bija vēl tikai bērni —viņas dēli…

Naktī Kristīne gulēja nomodā ar aizmigušo Mūnanu pie krūts un Lavransu sienmalē.

Viņa mēģināja iegūt kaut kādu skaidrību sava vīra pasākumā.

Kristīne nevarēja iedomāties, ka stāvoklis ir tik bīstams. Erlings Vidkuna dēls un karaļa māsēni Sudrheimā arī bija bijuši apsūdzēti par valsts un karaļa nodevību, un tomēr tie palika savā zemē un dzīvoja tikpat drošu un bagātu dzīvi, vienīgi varbūt vairs nebaudīdami tik lielu karaļa labvēlību.

Jādomā, ka Erlens bija pieļāvis kaut kādas nelikumības, lai pakalpotu kundzei Ingebjergai. Viņš taču visus šos gadus bija centies uzturēt draudzību ar savu augsto radinieci. Kristīne zināja, ka Erlens, pirms pieciem gadiem Ingebjergu Dānijā apciemodams, bija izdarījis viņai vienu otru neatļautu pakalpojumu, kas bija jātur slepenībā. Tagad, kad Erlings Vidkuna dēls bija pievērsies Ingebjergai, gribēdams viņai palīdzēt atgūt tiesības uz īpašumiem Norvēģijā, bija iespējams, ka Erlings viņai bija norādījis uz Erlenu vai arī ka viņa pati bija griezusies pie sava tēva māsēna dēla, ņemot vērā to, ka attieksmes starp Erlingu un karali bija atvēsušas. Un iespējams, ka Erlens bija rīkojies neprātīgi.

Tādā gadījumā tikai nebija saprotams, kā viņas Sunbūmāju radi varēja būt iejaukti…

Bet tas viss taču citādi nemaz nevarēja beigties kā vienīgi ar to, ka Erlens pilnīgi izlīga ar karali, ja viņš neko citu nebija izdarījis kā tikai pārāk centīgi kalpojis viņa mātei.

Valsts nodevība. Kristīne bija dzirdējusi par Euduna Hugleika dēla kļūmi — tas bija noticis viņas tēva jaunībā. Bet kungam Eudunam piedēvēja šausmu darbus. Tēvs teica, ka tie esot meli, — jaunava Margreta * Eirika meita esot mirusi Bjergvīnes bīskapa rokās, un Euduns braucienā nemaz neesot piedalījies, tā ka viņš nemaz nebūtu varējis viņu pārdot pagāniem. Jaunava Isabele ** esot bijusi trīspadsmit gadus veca, bet Euduns vairāk nekā pusgadsimtu vecs, kad viņš to pārvedis kā karaļa Eirika līgavu, — tas vien jau esot grēks, ja kristīts cilvēks klausoties šādās valodās. Tenkas par Eudunu tēvs savās mājās negribēja ne dzirdēt. Un tomēr tās bija brīnuma lietas, ko melsa par Eudunu Hestakornu: viņš franču karalim esot pārdevis visu karaļa Hokuna karaspēku un apsolījies nākt tam palīgā ar divpadsmittūkstoš kara kuģiem — par to viņš sev licis samaksāt ar septiņām mucām zelta. Bet tautas vairākums nekad nedabūja zināt, kādēļ īsti Eudunam Hugleika dēlam bija jāmirst Nūrnēsē pie karātavām…

Viņa dēls aizbrauca uz ārzemēm, ļaudis stāstīja, ka tas esot iestājies franču karaļa karaspēkā. Viņa dēlameitas Gīrija un Singne sava vectēva soda vietu esot atstājušas kopā ar viņa zirgu puisi. Tās dzīvojot kā nabadzīgas zemnieces kādā kalnu ciemā Hadingjadālē.

Labi tomēr, ka viņiem nebija nevienas meitas, viņai un Erlenam. Nē, viņa par to nemaz negribēja domāt. Nelikās iespējams, ka Erlenam izies nelabāk kā Erlinga Vidkuna dēlam un Haftura dēliem . . .

Nikulāuss Erlena dēls Hūsabijā. Ak, tagad arī viņai pašai šķita, ka Hūsabija ir visskaistākās mājas Norvēģijā!

Kristīne nolēma aiziet pie kunga Borda un uzzināt īsto patiesību. Mantzinis viņai aizvien bija bijis draudzīgs. Tiesnesis Ulavs arī — agrāklaikos. Bet Erlens toreiz bija aizgājis par tālu, toreiz, kad tiesneša spriedums viņa pilsētas māju lietā viņam nebija bijis pa prātam. Un Ulavam nelaime ar savas krustmeitas vīru tā ķērās pie sirds.

Nedz Erlenam, nedz Kristīnei nebija nekādu tuvu radu, lai cik liela bija viņu dzimta. Mūnans Borda dēls vairs neko lielu nenozīmēja. Būdams par Ringerīkes novada pārvaldnieku, tas bija pārkāpis likumu. Viņš bija rīkojies pārāk karsti, cenzdamies gādāt par saviem daudzajiem bērniem — četri viņam bija dzimuši laulībā un pieci ārlaulībā. Un pēc kundzes Katrīnes nāves ar viņu bija gājis strauji uz leju. Rīnovada Ingi, Julitu un viņas vīru un Rangnrīdu, kas bija aizprecēta uz Zviedriju, Erlens maz pazina — tie bija kunga Borda un kundzes Oshilas bērni. Pēc Borda Pētera dēla nāves Erlens ar Hestnēses ļaudīm vairs neradojās; Rosvolas Turmūds bija bērna prātā, un viņa un kundzes Gunnas bērni bija miruši, bet mazbērni nepilngadīgi.

Kristīnei pašai Norvēģijā no tēva puses citu radu nebija kā Hjētils Osmuna dēls Skūgā un Sigūrs Hjirnings, kas bija apprecējis viņas tēvbrāļa vecāko meitu. Vidējā meita bija atraitne un jaunākā — mūķene. Sunbūmāju vīrieši šinī pasākumā šķita iejaukti visi četri. Ar Erlenu Eldjarnu Lavranss, dalot Ivara Jeslinga mantojumu, bija tā sanīdies, ka viņi viens otru vairs nebija gribējuši ne redzēt, tā viņa savas mātesmāsas vīru un dēlu nemaz nepazina.

Erlena vienīgais tuvais radinieks bija slimais mūks predikantu klosterī. Un viņai pašai vistuvākais zemes virsū bija Sīmons Darre, jo viņš bija apprecējis viņas vienīgo māsu.

Mūnans pamodās un raudāja. Kristīne gultā pagriezās un nolika viņu sev otrā pusē. Viņa nevarēja to ņemt līdzi uz Nīdārūsu, apstākļi bija pārāk nedroši. Varbūt tas bija pēdējais malks, ko mazais ieņēma no savas mātes krūts. Varbūt tā bija pēdējā reize, ka viņa šinī pasaulē tā gulēja, turēdama mazu bērnu pie sirds — tik jauki, tik jauki!… Ja Erlenam draudētu nāves sods … Svētā dievmāte, ja viņa kādu stundu vai brīdi būtu bijusi nepacietīga daudzo bērnu dēļ, kurus dievs viņai bija vēlējis … Vai tas tiešām būtu pēdējais skūpsts, ko viņa saņem no tādas mazas mutītes, kas ir tik salda no piena?

Nākamās dienas vakarā Kristīne, kolīdz viņa bija ieradusies pilsētā, tūlīt aizgāja uz karaļmājām. Kur gan viņi šeit iemitinājuši Erlenu, viņa nodomāja, aplūkodama daudzās mūra ēkas. Viņa, šķiet, domāja vairāk par to, kā Erlenam klājas, nekā par to, ko gribēja uzzināt. Bet viņai pateica, ka mantzinis patlaban neuzturoties pilsētā.

Kristīnei kaisa acis pēc garā jūras brauciena saules vizmā, un zīdals spieda viņas pārpilnās krūtis. Kad saimes ļaudis, kas gulēja visapkārt, bija aizmiguši, viņa piecēlusies staigāja šurp un turp pa istabu, tā pavadīdama visu nakti.

Otrā dienā viņa aizsūtīja uz karaļmājām savu kalpu Haldūru. Viņš pārnāca nobijies un nelaimīgs: Ulfs Haldūra dēls, viņa tēvbrālis, esot apcietināts fjordā, ceļoties pāri uz Holmas klosteri. Mantzinis vēl neesot atgriezies.

Sīvēsts arī Kristīni ļoti pārbiedēja. Pēdējo gadu Ulfs vairs nebija dzīvojis Hūsabijā, viņš kā novada pārvaldnieka amatvīrs visvairāk bija uzturējies Solvirkstā, no kuras tam tagad piederēja lielākā daļa. Kas tā varēja būt par lietu, kurā, liekas, bija iejaukti tik daudzi cilvēki? Kristīne bija sanīķusi un ar nomodiem novārgusi, tādēļ nespēja uzveikt visbriesmīgākās bailes.

Trešās dienas rītā kungs Bords vēl aizvien nebija atgriezies. Un kāda ziņa, kuru Kristīne bija mēģinājusi aizsūtīt savam vīram, viņu nebija sasniegusi. Viņa domāja uzmeklēt klosterī Gunulfu, bet nejaudāja to izdarīt. Viņa staigāja un staigāja savās mājās pa istabu šurp un turp pusaizvērtām, sūrstošām acīm. Dažbrīd tai likās, itin kā viņa staigātu pusmiegā, bet, tikko tā nolikās gultā, bailes un sāpes viņu atkal pārņēma tādā mērā, ka viņai, pavisam modrai, vajadzēja atkal piecelties un staigāt, lai varētu izturēt.

Tūlīt pēc pēcpusdienas aizlūguma pie viņas ienāca Gunulfs Nikulāusa dēls. Kristīne steidzās viņam pretī:

—  Vai tu esi redzējis Erlenu, Gunulf? Par ko viņu apvaino?

—   Ziņas nav labas, Kristīn. Nē, viņi negrib laist nevienu cilvēku Erlena tuvumā — vismazāk mūs,

klostera ļaudis. Viņi domā, ka klostera priekšnieks

Ulavsir ko zinājis par Erlena pasākumu. Erlens no klostera aizņēmies naudu, bet brāļi visi no vietas dievojas, ka neesot zinājuši, kādam nolūkam viņam nauda vajadzīga, kad tie tai pielikuši konventa zīmogu. Un kungs Ulavs liedzas dot jebkādus paskaidrojumus.

—   Jā. Bet kas tad — vai hercogiene būtu pamudinājusi Erlenu …

Gunulfs atbildēja:

—    Drīzāk rādās, ka bijis diezgan grūti hercogieni pierunāt, lai tā pievienojas viņu nodomiem. Vēstuli, kuras uzmetumu kāds redzējis un kuru Erlens un viņa domu biedri Ingebjergai pavasarī nosūtījuši, tie gan rokā nedabūs, vienīgais, ka tie ar draudiem var kundzi Ingebjergu piespiest vēstuli izsniegt. Uzmetumus viņi nekādus nav atraduši. Bet pēc viņas atbildes un Oges Leurisena vēstules, kas atņemta Borgaram Truna dēlam Vēojā, jāspriež, ka viņa tādu rakstu gan saņēmusi — no Erlena un tiem vīriem, kas uzņēmušies viņu šajā pasākumā atbalstīt. Rādās būt skaidrs, ka Ingebjerga ilgu laiku baidījusies sūtīt jaunlielkungu Hokunu uz Norvēģiju, bet ka viņai ieskaidrots: lai kāds gals būtu šim pasākumam, karalis Magnuss nekādā ziņā zēnam neko nenodarīs, jo tas taču ir viņa brālis. Ja Hokuns Knuta dēls Norvēģijā karaļa varu neiegūtu, tad viņa apstākļi diez ko nemainītos, bet šie vīri ir ar mieru ziedot savu mantu un dzīvību, lai viņu uzceltu uz troņa.

Kristīne sēdēja ilgu laiku, nerunādama ne vārda.

—   Es saprotu. Tās ir svarīgākas lietas nekā tas, kas risinājies starp karali un Erlingu vai Haftura dēliem.

—   Jā, — paklusu sacīja Gunulfs. — Būtu palaistas valodas, ka Hafturs Ulava dēls un Erlens ar kuģi devušies uz Bjergvīni. Bet īstenībā tie būtu braukuši uz Kalundborgu un atveduši jaunlielkungu Hokunu uz Norvēģiju, kamēr karalis Magnuss aizbraucis precībās uz ārzemēm.

Pēc brītiņa mūks turpināja tādā pašā balsī:

—   Drīz laikam būs pagājis simt gadu, kopš kāds norvēģu lielmanis iedrošinājies kaut ko tādu — mēģināt nogāzt vīru, kas savas karaļa tiesības likumīgi mantojis, un iecelt citu …

Kristīne sēdēja un ar stīvu skatu raudzījās savā priekšā, Gunulfs nevarēja redzēt viņas seju.

—   Jā. Pēdējie, kas to iedrošinājās, bija Erlena un tavi sentēvi… Arī toreiz mani mirušie senči no Jeslingu cilts turējās karaļa Skūles pusē, — viņa pēc laiciņa domīgi piemetināja.

Viņa ievēroja Gunulfa pētīgo skatu un iesaucās karsti un kvēli:

—   Es esmu tikai vientiesīga sieviete, Gunulf, pārāk maz es ņēmu vērā to, ko mans vīrs ar citiem vīriem par šādām lietām sprieda, ne labprāt es gribēju klausīties, kad viņš vēlējās par tām ar mani runāt. Lai dievs man to piedod, man nebija tik daudz prāta, lai apjēgtu kaut ko tik svarīgu. Bet, lai cik mazprātīga sieviete es esmu, kas cita nekā nezina kā kopt savu mājas soli un audzināt savus bērnus, — to sapratu arī es, ka taisnībai bija jāmēro garš ceļš, iekām kāda lieta sasniedza šo karali un atkal atnāca atpakaļ lauku ciemos. Un arī to es sapratu, ka šīs zemes cilvēkiem vairs neklājas tik labi un ka tie dzīvo grūtākos apstākļos nekā viņlaik, kad es vēl biju maza un nelaiķis karalis Hokuns bija mūsu kungs. Mans vīrs … — drebēdama viņa dažas reizes ātri ievilka elpu, — mans vīrs ir uzņēmies uzdevumu, kas ir tik liels, ka neviens no šīs zemes pavēlniekiem nav iedrošinājies to uzņemties. To es tagad saprotu …

—   Jā, tā ir. — Mūks sažņaudza rokas, viņa balss skanēja vairs tikai kā čuksti. — Tik liels uzdevums … Daudziem liksies slikti, ka Erlens pats bijis neizdošanās cēlonis — tādā veidā . . .

Kristīne iekliedzās un uzlēca kājās. Straujās kustības dēļ viņai krūtīs un rokās iedzēla sāpes un no visas viņas miesas izlauzās sviedri. Satracināta un no karstuma mulsa viņa pagriezās pret priesteri un skaļi sauca:

—   Erlens nebija cēlonis … tas viss tā gadījās … tā bija viņa nelaime!

Viņa nometās ceļos un, uzlikusi rokas uz sola, pacēla sasarkušo, izmisušo seju pret mūku:

—  Tu un es, Gunulf, tu, viņa brālis, un es, viņa sieva kopš trīspadsmit gadiem, mēs nedrīkstētu Erlenu nosodīt — tagad, kad viņš ir nožēlojams gūsteknis, varbūt pat dzīvības briesmās …

Gunulfa seja trīcēja. Viņš raudzījās uz ceļos nokritušo sievieti:

—   Lai dievs tev atmaksā, Kristīn, ka tu vari to tā uztvert. — Viņš atkal žņaudzīja izdēdējušās rokas. — Lai dievs … lai dievs Erlenam dod dzīvot un tādus apstākļus, ka viņš tev spēj atdarīt tavu uzticību. Lai dievs novērš šo nelaimi no tevis un taviem bērniem, Kristīn!

—   Nerunā tā! — Kristīne saslējās, tā ka viņa tagad stāvēja uz ceļiem. Viņa lūkojās mūkam sejā: — Tas nebija uz labu, Gunulf, ka tu iejaucies manās un Erlena darīšanās. Neviens viņu tik bargi nav tiesājis kā tu, viņa brālis un dieva kalps!

—   Nekad es neesmu gribējis Erlenu tiesāt bargāk, nekā … nekā man vajadzēja. — Baltā seja kļuva vēl baltāka. — Neviens cilvēks pasaulē man nav bijis mīļāks par manu brāli. Laikam tāpēc manī degtin dega, kad Erlens pret tevi izturējās slikti, it kā tie būtu mani paša grēki, kas man pašam jāizpērk. Un tad Hūsabija . . . Erlenam vienam bija jāturpina cilts, kas ir arī manējā. Arī sava tēva mantojuma lielāko daļu es nodevu viņa rokās. Tavi dēli ir mani vistuvākie asinsradinieki . . .

—    Erlens nav izturējies slikti pret mani! Es nebiju labāka par viņu! Kādēļ tu tā runā ar mani, Gunulf? Tu nekad neesi bijis mans pātaru tēvs. Priesteris Eilivs manu vīru manis dēļ nevainoja — viņš rāja mani manu grēku dēļ, kad es viņam sūdzēju savas bēdas. Viņš ir labāks priesteris nekā tu, un dievs man viņu izraudzījis, lai es viņā klausītos … Nekad viņš neteica, ka es ciešu netaisnību. Es gribu viņā klausīties!

Kristīnei uzraušoties kājās, arī Gunulfs piecēlās. Bāls aiz saviļņojuma viņš nomurmināja:

—   Tu runā patiesību. Tev jāklausās, ko saka priesteris Eilivs …

Viņš apgriezās, lai aizietu. Te Kristīne strauji satvēra viņa roku:

—   Nē, tā neaizej no manis! Es atceros, Gunulf, es atceros, ka es pie tevis šinī mājā ciemojos. Toreiz tā bija tava. Tu biji labs pret mani. Es atceros, kad es pirmo reizi ar tevi sastapos, es biju bailēs un bažās, es atceros, tu runāji ar mani, gribēdams Erlenu attaisnot, tu jau nevarēji zināt… Tu lūgdams lūdzi dievu par manu un mana bērna dzīvību. Es zinu, ka tu mums vēlēji labu, tu Erlenu mīlēji.

Ak, nespried tik bargi par Erlenu, Gunulf! Kurš no mums dieva priekšā ir tīrs? Mans tēvs viņu iemīļoja, mūsu bērni mīl savu tēvu. Neaizmirsti, ka es biju vāja un viegli pavedināma, un viņš man sagādāja labu un goda pilnu dzīvi. Jā, Hūsabijā ir jauki… Pēdējo vakaru, kad es biju mājās, tur bija tik skaisti, saulriets tovakar bija tik krāšņs. Mēs tur esam piedzīvojuši dažu labu dienu, Erlens un es . . . Lai būtu kā būdams, lai būtu kā būdams, viņš ir mans vīrs, mans vīrs, kuru es mīlu…

Gunulfs abām rokām atbalstījās uz spieķa, kuru viņš tagad lietoja aizvien, kad izgāja no klostera.

—   Kristīn… Nepaļaujies uz saulrieta sārtumu un uz — mīlestību, kuru tu sauc atmiņā tagad, kad tu baidies par Erlena dzīvību.

Es atceros, kad es biju jauns — vēl tikai subdiakons, Gudbjerga, kas apprecēja Uvosas Alfu, toreiz kalpoja Silheimā. Viņu apvainoja zelta gredzena zādzībā. Pēc tam izrādījās, ka viņa ir nevainīga, bet kauns un bailes tādā mērā bija satricinājuši viņas prātu, ka ļaunais ieguva varu pār viņu. Viņa aizgāja ūdensmalā un gribēja noslīcināties. Vēlāk viņa mums bieži stāstīja, ka pasaule viņai tai acumirklī šķitusi tik skaisti sārta un zeltīta un ūdens tik spožs un silts, un patīkams. . . Bet, kad tas jau sniedzies viņai līdz viducim, viņai ienācis prātā minēt Jēzus vārdu un pārmest krustu — tad pasaule uzreiz kļuvusi pelēka un ūdens auksts un viņa atķērusies, kur tā iestigusi…

—   Tad es to nepieminēšu. — Kristīne runāja klusā balsī. Viņa stāvēja, taisna izslējusies. — Vai es jebkad būtu varējusi iedomāties, ka tikšu kārdināta aizliegt savu kungu, kad viņš ir briesmās! Bet man šķiet, ka tas varētu notikt nevis Kristus vārdā, bet gan velna pēc …

—   Tā es nedomāju, es domāju … Lai dievs tev dod spēku, Kristīn, ka tu mīļu prātu spēj panest sava vīra kļūdas…

—  Tu redzi, ka es to daru, — tikpat klusi atbildēja Kristīne.

Gunulfs drebēdams no viņas aizvērsās, viņš bija bāls. Viņš pārlaida roku pār seju.

—   Es iešu mājās. Tur man ir vieglāk — mājās man ir vieglāk salikt visus prātus kopā, lai darītu iespējamo Erlena un tavā labā. Lai dievs — lai dievs un visi svētie paglābj mana brāļa dzīvību un viņu atpestī. Ak, Kristīn, nedomā, ka es savu brāli nemīlu …

Bet, kad viņš bija aizgājis, Kristīnei likās, ka tagad ir vēl ļaunāk. Viņa negribēja, ka nāk iekšā saimes ļaudis, bet staigāja un staigāja pa istabu, rokas lauzīdama un klusu vaimanādama. Bija jau vēls vakars, kad pagalmā iejāja cilvēki. Tūlīt pēc tam atvērās durvis un patumšā parādījās tukls liela auguma vīrietis ceļa drēbēs. Viņš ātri devās pie Kristīnes, piešiem skanot un zobenam velkoties gar zemi. Saskatījusi Sīmonu Andresa dēlu, viņa skaļi iešņukstējās un skrēja tam pretī izplestām rokām, bet aiz sāpēm iekliedzās, kad viņš to pievilka sev klāt.

Sīmons viņu palaida vaļā. Tā palika stāvot, uzlikusi rokas uz viņa pleciem un piespiedusi pieri pie viņa krūtīm, un elsoja, ka nemaz glābties. Viņš viegli apņēma viņas gurnus:

—  No dieva puses, Kristīn! — Jau viņa sausā, siltā balss, viņa dzīvā vīrieša smaka — pēc sviedriem, ceļa putekļiem, zirgiem un ādas lietām — pauda glābiņu. — No dieva puses, vēl ir par agru zaudēt dūšu un cerību … Gan jau atradīsies padoms, tici man!

Pēc kāda brīža Kristīne bija tiktāl attapusies, ka varēja Sīmonam atvainoties. Viņa esot gluži slima, tādēļ ka viņai jaunākais bērns tik pēkšņi bijis jāatņem no krūts.

Sīmons dabūja zināt, kā viņai klājies pēdējās trīs dienās. Viņš pasauca Kristīnes kalponi un tai bargi uzgāja, vai tad visā mājā neesot neviena sieviešu cilvēka, kam būtu tik daudz jēgas saprast, kas kundzei vainas. Bet kalpone bija nepiedzīvojusi meitene, un Erlena pilsētas māju pārvaldnieks bija atraitnis ar divām neprecētām meitām. Sīmons aizsūtīja kādu vīru uz pilsētu pēc dziednieces, bet Kristīni viņš lūdza likties gultā. Kad viņai būšot drusku labāk, tas ieiešot pie viņas parunāties.

Kamēr viņi gaidīja atnākam dziednieci, Sīmonam un viņa kalpam istabā padeva ēst. Pastarpēm viņš sarunājās ar Kristīni, kas blakus telpā ģērbās nost. Jā, viņš tūdaļ devies uz ziemeļiem, tiklīdz uzzinājis, kas noticis Sunbūmājās, viņš jājis uz šejieni un Ramborga uz turieni, lai paliktu pie Borgara un Gutorma sievām.

Ivars esot aizvests uz Mjēscietoksni, bet Hovars atstāts brīvā, viņam tikai vajadzējis apsolīties palikt ciemā. Ļaudis runājot, ka Borgaram un Gutormam esot palaimējies izbēgt… Leugarbrūmāju Juns esot aizjājis uz Reumsdāli, lai ievāktu ziņas un atsūtītu vēstis šurp uz pilsētu. Pusdienas laikā Sīmons esot bijis Hūsabijā, bet tur ilgi neesot uzkavējies. Zēniem klājoties labi, Nokve un Bjergulfs tikai esot lūgtin lūgušies, lai viņus ņemot līdzi.

Kristīne bija atkal atguvusi mieru un drosmi, kad Sīmons vēlā vakarā atsēdās uz viņas gultas malas. Viņu bija pārņēmis patīkams nogurums, kāds mēdz iestāties pēc stiprām sāpēm, un, tā gulēdama, viņa lūkojās svaiņa gaļīgajā saulē nodegušajā sejā un viņa mazajās, asredzīgajās acīs. Tas, ka viņš bija ieradies, Kristīnei bija liels atspaids. Sīmons gan tapa ļoti nopietns, kad padzirdēja vairāk par notikušo, bet viņa vārdi tomēr pauda cerību.

Kristīne gulēdama raudzījās uz briežādas jostu, kas aptvēra Sīmona brango vidukli. Lielo plakano vara sprādzi ar plāno sudraba virskārtu, izrotātu vienīgi ar izgrieztiem «A» un «M» burtiem, kas nozīmēja Ave Maria, garo dunci ar apzeltītiem sudraba apkalumiem un lielajiem kalna kristāliem tvereklī un mazo nodilušo ēdamo nazi ar pārsprāgušo raga spalu, kas bija aizlāpīts ar misiņa stiepli, — to visu tēvs ik dienas bija valkājis kopš viņas bērnu dienām. Kristīne atcerējās to reizi, kad Sīmons to visu bija dabūjis. Necik ilgi pirms savas nāves Lavranss Sīmonam bija gribējis dot savu apzeltīto goda jostu un turklāt vēl sudrabu, lai znots liktu pagatavot tik daudz papildplāksnīšu, ka josta viņam derētu. Bet Sīmons lūdza, lai viņam dodot šo. Un, kad Lavranss sacīja — tā jau Sīmons pats sevi apkrāpjot, tad tas atteica, ka duncis taču esot dārga manta. «Jā, un arī nazis,» piemetināja Rangnfrīda pasmaidīdama, un vīrieši smējās: «Jā, nazis, kā tad!» Šā naža dēļ tēvs un māte tik bieži bija strīdējušies. Rangnfrīda mūžu dienu pukojās, redzēdama neglīto, nodeldēto nazi savam vīram pie jostas. Bet Lavranss nodievojās, ka viņai nekad neizdošoties viņu šķirt no šī naža. «Es taču nekad to neesmu pacēlis pret tevi, Rangnfrīd… un šis nazis ir tikpat labs kā jebkurš cits Norvēģijas valstī, lai to iecirstu sviestā, kad tas ir atlaidies.»

Kristīne lūdza, lai Sīmons viņai dodot nazi apskatīt, un gulēja tādu brītiņu, to rokās turēdama.

—  Es vēlētos, kaut šis nazis piederētu man, — viņa teica klusā, lūdzošā balsī.

—   Jā, to es ticu — es esmu priecīgs, ka tas pieder man, es to nepārdotu ne par divdesmit markām. — Viņš smiedamies apķēra viņas rokas locītavu un nazi atkal atņēma. Sīmona mazās, apaļīgās rokas aizvien bija tik tīkamas — pasiltas un sausas.

Drīz pēc tam viņš novēlēja labu nakti, paņēma sveci un iegāja istabā. Kristīne dzirdēja, ka viņš tur krusta priekšā nometas ceļos, pieceļas, nosviež zābakus uz grīdas… Pēc brītiņa viņš smagi iezvēlās gultā pie ziemeļsienas. Tad Kristīne iegrima dziļdziļā, saldā miegā.

Otrā rītā Kristīne pamodās ļoti vēlu. Sīmons Andresa dēls bija izgājis pirms daudzām stundām un licis mājiniekiem saimnieci viņa vārdā lūgt mierīgi palikt mājās.

Viņš atgriezās tikai pēcpusdienā un tūlīt sacīja:

— Es tev nesu sveicienus no Erlena, Kristīn, — es dabūju ar viņu parunāties.

Sīmons redzēja, cik jauna kļuva viņas seja, cik maiga un mīļi bažīga. Svainis paņēma viņas roku un stāstīdams turēja to savējā. Daudz jau viņi, Erlens un viņš, neesot paspējuši viens otram pateikt, jo vīrs, kas viņu, Sīmonu, uzvedis pie ieslodzītā, visu laiku palicis tai pašā telpā. Tiesnesis Ulavs Sīmonam šo sarunu esot izgādājis, tādēļ ka viņi Halfrīdas dzīves laikā bijuši svaiņi. Erlens sūtot mīļus sveicienus viņai un bērniem, viņš par visiem daudz esot jautājis, bet visvairāk par Geuti. Sīmons domāja, ka pēc dažām dienām Kristīne droši vien dabūšot atļauju redzēt savu vīru. Erlens šķitis esam mierīgs un labā prātā.

—   Ja es šodien tev būtu gājusi līdzi, tad arī es viņu būtu redzējusi, — Kristīne klusu teica.

Sīmons to apšaubīja, tas domāja, ka viņš tāpēc esot ticis pie Erlena, ka nācis viens.

—   Tev visādā ziņā būs vieglāk kaut ko sasniegt, Kristīn, ja vīrietis tev ies pa priekšu.

Erlens sēžot austrumtornī, telpā, kas raugoties uz upi, vienā no kungu kamerām, kaut arī tā esot maza. Ulfs Haldūra dēls it kā sēžot tumšajā kambarī, Hafturs kaut kur citur.

Uzmanīgi un taustīdamies, pie tam vērojot, cik daudz viņa var panest, Sīmons stāstīja, ko viņš pilsētā bija spējis uzzināt. Kad tas redzēja, ka viņai pašai viss ir pilnīgi skaidrs, Sīmons vairs neslēpa, ka arī viņam Erlena stāvoklis liekoties bīstams. Bet visi, ar kuriem viņš, Sīmons, esot runājis, spriežot tāpat: Erlens nemūžam nebūtu uzdrīkstējies domāt par tādu pasākumu un darīt tik, cik tas jau esot darījis, ja tas nebūtu drošs, ka viņu atbalsta liela daļa kungu un bruņinieku. Bet, ja neapmierināto lielmaņu pulks esot tik liels, tad neesot domājams, ka karalis uzdrošināšoties būt bargs pret viņu vadoni. Viņam vajagot Erlenam atļaut kaut kādā veidā izlīgt ar viņu.

Kristīne klusu jautāja:

—   Kādas ir Erlinga Vidkuna dēla domas šinī jautājumā?

—   Es esmu nomanījis, ka dažs labs dotu diezin ko, lai to uzzinātu, — atbildēja Sīmons.

Bet viņš Kristīnei neteica un nebija to teicis arī nevienam citam, ar ko par šo lietu bija runājis: viņam nelikās lāgā ticams, ka aiz Erlena stāvētu pulks vīru, kas būtu apņēmušies atbalstīt viņu ar savu mantu un dzīvību tik bīstamā pasākumā. Diezin vai viņi būtu izraudzījušies Erlenu par vadoni, — to, ka uz viņu nevar paļauties, to taču zināja visi viņa kārtas ļaudis. Tiesa gan, viņš bija kundzes Ingebjergas un troņa tīkotāja radinieks, viņš pēdējos gados bija ieguvis zināmu varu un cieņu, viņš nebija tāds nepraša kara lietās kā vairākums viņa vecuma vīru, un viņš bija izdaudzināts par tādu, kas prot vadīt karavīrus un iemantot viņu uzticību . . . Un, kaut gan viņš bieži bija izturējies neprātīgi, runāt tas tomēr runāja tik labi un saprātīgi, ka varēja domāt, dzīves neveiksmes viņu ar laiku ir izmācījušas. Sīmons sprieda, ka būs gan kādi bijuši, kas par Erlena nodomiem būs zinājuši un viņu pamudinājuši, bet būtu jābrīnās, ja tie būtu tā saistījušies, ka tagad nevarētu novērsties un atstāt Erlenu ar tukšu aizmuguri.

Sīmonam šķita, ka arī Erlens pats negaida neko citu, viņš likās esam sagatavojies, ka viņam būs dārgi jāsamaksā par savu pārdrošo soli. — Ja govs iestigusi purvā, tad tā jāķer aiz astes tam, kam tā pieder, — viņš bija teicis un pasmējies. Daudz vairāk jau viņš, liekam cilvēkam klāt esot, nebija varējis pasacīt.

Sīmons pats brīnījās, ka atkalredzēšanās ar svaini viņu tā bija satricinājusi. Bet mazā, šaurā torņa istabiņa, kur Erlens lūdza viņu atsēsties uz gultas — tā sniedzās no sienas līdz sienai un aizņēma pusi no telpas… Erlena garais, smuidrais augums … kā viņš tur stāvēja pie mazās gaismas lūkas mūrī — gluži bez bailēm, skaidrām acīm, nedz bažu, nedz cerību nepārņemts … Tas tagad bija brašs, aukstasinīgs, vīrišķīgs cilvēks, tagad, kad no viņa bija aizpūsta visa šī mīlestības skurbas un sieviešu pļāpu tvanīgā tvīksme, lai gan sievietes un mīlestības dēkas viņu bija novedušas šeit, viņu un viņa drosmīgos nodomus, sašķērsotus, iekām viņš tos bija īstenojis. Bet likās, it kā Erlens par to nemaz nedomātu. Viņš tur stāvēja kā vīrs, kas uzdrošinājies spēlēt bīstamu spēli, ir to zaudējis un tagad droši un vīrišķīgi prot panest savu neveiksmi.

Viņam labi piestāvēja pateicīgais prieks un pārsteigums, kad viņš ieraudzīja svaini. Sīmons sacīja:

—   Vai tu atceries to nakti, svaini, kad mēs abi sēdējām nomodā pie mūsu sievastēva? Mēs sadevāmies rokas, un Lavranss uz tām uzlika savējo — mēs solījāmies viens otram un viņam, ka visu savu laiku turēsimies kopā kā brāļi.

—   Jā. — Erlena seja atplauka smaidā. — Jā, Lavranss gan laikam nedomāja, ka tev jebkad vajadzēs manas palīdzības.

—   Visvairāk gan jātic, — Sīmons palika nesatricināms, — tādām viņa domām, ka tu savā stāvoklī varētu balstīt mani, nevis ka tev vajadzētu palīdzības no manis.

Erlens vēl arvien smaidīja: — Lavranss bija gudrs vīrs, Sīmon. Un, lai cik dīvaini tas izklausās, es zinu, ka viņš mani labi ieredzēja!

Tiešām, tas ir dīvaini, Sīmons nodomāja, bet arī viņš pats — par spīti visam, ko viņš par Erlenu zināja, un par spīti visam, ko tas viņam bija nodarījis, — arī viņš pats nevarēja noliegt, ka jūt tādu kā brāļa mīlestību pret Kristīnes vīru. Tad Erlens apjautājās pēc viņas.

Sīmons stāstīja, kādu viņš to esot atradis — slimu un vienās bailēs par savu vīru. Ulavs Hermaņa dēls esot apsolījies izgādāt viņai atļauju Erlenu apmeklēt, tiklīdz kungs Bords būšot atgriezies.

—   Bet ne tikmēr, kamēr viņa vēl nav vesela! — ātri un bažīgi lūdzās Erlens. Dīvains meitenīgs sārtums pārskrēja pār viņa brūnīgsnējo, neskūto seju. — Tas ir vienīgais, no kā es baidos, Sīmon, ka es to nevarēšu panest — satikt viņu!

Bet pēc brīža viņš sacīja tikpat mierīgi kā pirmāk:

—   Es zinu, ka tu uzticīgi stāvēsi Kristīnei līdzās, ja viņa šogad ieietu atraitnē. Ja viņai paliek Lavransa mantojums, tad taču tie nebūs nabagi — viņa un bērni. Un, ja viņa dzīvotu Jērunmājās, tu aizvien būtu viņas tuvumā.

Pa to starpu — vasarā — Hafturs Ulava dēls no Gūdojas bija izdarījis pašnāvību, nogalinādamies ar mazo duncīti, kuru katrs apcietinātais bija drīkstējis paturēt, lai ar to varētu sagriezt ēdamo. Ieslodzījums laikam tā bija nomācis viņa dvēseli, ka viņš vairs nebija bijis pilnā prātā. Kad Erlens to padzirdēja, viņš teica Sīmonam — tagad viņam vairs neesot jābaidās no Haftura mutes. Erlens tomēr bija ļoti satriekts.

Ar laiku bija iegrozījies tā, ka sargs aizvien kaut kādās darīšanās izgāja laukā, kad svainis vai sieva bija atnākuši pie Erlena. Sīmons un Kristīne noprata un arī savā starpā to pārrunāja, ka Erlena pirmā un pēdējā doma ir — tikt ar šo apsūdzību galā, nenododot līdzvainīgos. Sīmonam viņš to viendien atklāti pateica. Visiem, ar kuriem viņš bija sazvērējies, viņš bija nosolījies, ka turēšot sevi grožos, tā ka drīzāk ļaušot sev nocirst ķepas, ja tiktāl nonākšot.

— Un līdz šim taču es nevienu neesmu pievīlis, kas uz mani paļāvies. — Sīmons viņā paskatījās — Erlena acis bija zilas un dzidras. Skaidrs, ka viņš tiešām tā domāja par sevi.

Arī karaļa pilnvarotiem nebija izdevies uzošņāt nevienu citu, kas būtu piedalījies Erlena gatavotajā valsts nodevībā, vienīgi brāļus Greipu un Tūrvaru Tūres dēlus Mērē, un tie negribēja atzīties, ka viņi zinātu ko vairāk kā tikai to: Erlenam un dažiem citiem bijis nodomā pierunāt hercogieni, lai Hokuns Knuta dēls tiktu uzaudzināts Norvēģijā; pēc tam valsts amata vīriem karalis Magnuss būtu jāpārliecina, ka abām viņa zemēm būtu izdevīgāk, ja viņš savu pusbrāli atstātu Norvēģijā par karali.

Borgaram un Gutormam Truna dēliem bija palaimējies aizbēgt no Vēojas karaļmājām — neviens nevarēja izprast, kādā ceļā, bet ļaudis zīlēja, ka Borgaram būšot palīdzējusi kāda sieviete. Viņš_ bija ļoti skaists un drusku vieglprātīgs. Sunbūmāju Ivars vēl sēdēja Mjēsezera cietoksnī. Jauno Hovaru brāļi, šķiet, bija atstājuši neziņā par saviem nodomiem.

Vienlaikus ar galma padomnieku sasaukto sapulci karaļmājās virsbīskaps bija noturējis apspriedi savā pilī. Sīmonam bija daudz draugu un paziņu, tādēļ viņš varēja Kristīnei ziņot šo to jaunu. Visi bija tādās domās, ka tiesa nospriedīšot Erlenu izķīlāt, pie tam viņa īpašumi piekritīšot karalim. Arī Erlens sacīja, ka tā laikam būšot. Viņš bija labā omā un dzīrās meklēt patvērumu Dānijā. Tādos apstākļos kā tur izveicīgam un kareivīgam vīrietim vienmēr vēl varēšot rasties kāda iespēja tikt uz priekšu, un kundze Ingebjerga droši vien uzņemšot viņa sievu kā radinieci un parādīšot tai pienācīgo godu. Bērnus lai piemitinot Sīmons, — abus vecākos Erlens gan labprāt ņemtu līdzi…

Kristīne ne dienu nebija bijusi ārpus pilsētas pa visu šo laiku un nebija redzējusi savus bērnus, vienīgi

Nokvi un Bjergulfu. Tie kādu vakaru vieni paši bija atjājuši pie mātes. Viņa paturēja tos kādas dienas pie sevis, bet tad aizsūtīja uz Rosvolu, uz kurieni kundze Gunna bija aizvedusi mazos.

Erlens tā gribēja. Un Kristīne baidījās no domām, kas varētu viņai atjaust, ja tai būtu jāredz ap sevi savi dēli un jādzird viņu jautājumi un ja viņai varbūt vajadzētu tiem pastāstīt vairāk. Viņa cīnījās, lai atvairītu visas domas un atmiņas par saviem laulības gadiem Hūsabijā. Tik bagāti tie bija bijuši, ka tagad šķita kā viens vienīgs liels miers — tāpat kā zināms miers šķiet esam bangainā jūrā, ja uz to raugās no augstum augstas klints. Viļņi, kas dzenā cits citu, liekas mūžīgi un mūždien vieni un tie paši. Tā dzīve bija viļņojusi viņas dvēselē visus šos pilnbrieda gadus.

Tagad bija atkal tā kā jaunās dienās, kad viņa savu mīlestību uz Erlenu bija likusi pretī visam un visiem. Atkal viņas dzīve bija vienvienīgas gaidas no mirkļa uz mirkli starp tiem mirkļiem, kad viņa drīkstēja redzēt savu vīru, kad viņa sēdēja tam līdzās uz atgultnes karaļmāju torņa kambarī un rāmi un mierīgi ar viņu sarunājās… ķamēr gadījās, ka viņi, kādu īsu brītiņu vieni palikuši, tvērās viens pie otra nebeidzamos karstos skūpstos un straujos apkampienos.

Pārējo laiku viņa sēdēja Kristus baznīcā — reizēm veseliem cēlieniem. Viņa palika uz ceļiem ar stīvi iestieptu skatu uz svētā Ulava šķirstu aiz kora margu durvīm. Kungs, es esmu viņa sieva. Kungs, es pie viņa turējos, kad viņam piederēju grēkā un netaisnībā. Ar dieva žēlastību mūs abus, necienīgos, svēti savienoja svētās laulības. Ar grēka uguns vātīm apzīmēti, ar grēka nastu apkrauti, mēs kopā stājāmies pie dievnama sliekšņa, un kopā mēs saņēmām pestītāja miesu no priestera rokas. Vai man tagad žēloties, ka dievs pārbauda manu uzticību? Kā lai es nedomāju vienīgi par to, ka esmu viņa sieva un viņš ir mans vīrs tik ilgi, kamēr mēs vēl esam dzīvi.

Ceturtdienā pirms Mīkāla misas tika turēta tiesa un taisīts spriedums lietā pret Erlenu Nikulāusa dēlu no Hūsabijas. Viņu atzina par vainīgu mēģinājumā ar nodevību atņemt karalim Magnusam valsti un pavalstniekus, sacelt Norvēģijā nemieru pret karali un tur ievest algotu karaspēku. Izpētījuši līdzīgas apsūdzības no senākiem laikiem, tiesneši nolēma, ka Erlena Nikulāusa dēla dzīvība un manta nododama karaļa Magnusa rokās.

Ārne Javala dēls atnāca pie Sīmona Darres un Kristīnes Lavransa meitas uz Nikulāusmājām. Viņš bija noklausījies tiesas sēdi.

Erlens nemaz neesot mēģinājis pierādīt savu nevainību. Skaidri un gaiši viņš esot atzinies, ka viņa pasākuma mērķis bijis piespiest karali Magnusu Eirika dēlu atstāt Norvēģijas karaļvalsti savam pusbrālimj aunlielkungam Hokunam Knuta dēlam Porsem. Pēc Arnes domām, Erlens esot runājis lieliski. Viņš esot pieminējis valsts iedzīvotāju lielās grūtības, kas radušās sakarā ar to, ka karalis pēdējos gados tikpat kā nemaz neesot uzturējies Norvēģijas robežās un nekad neesot izrādījis vēlēšanos iecelt sev vietniekus, kas varētu spriest tiesu un vispār rīkoties ar karaļa tiesībām. Sakarā ar karaļa pasākumu Skonē, sakarā ar izšķērdību un nemākulīgo rīkošanos ar naudu — tādas īpašības esot parādījuši tie vīri, kurus karalis visvairāk mēdzot uzklausīt, — tauta tiekot pārslogota un noplicināta, un tā nekad nevarot justies droša, ka to atkal neaicināšot kaut kur palīgā vai tai neuzkraušot pārmērīgus nodokļus. Tā kā norvēģu bruņiniekiem un dižkungiem esot daudz mazāk tiesību un brīvību nekā zviedru dižciltīgiem, tad viņiem esot grūti ar tiem sacensties, tātad esot pilnīgi saprotams, ka jaunais un nesaprātīgais Magnuss Eirika dēls vairāk klausot un mīlot zviedru kungus, jo tiem esot daudz vairāk bagātību un iespēju karalim nākt talkā ar piedzīvojušiem karavīriem.

Viņš, Erlens, un viņa sabiedrotie, iedomādamies labi zinām Ziemeļnorvēģijas un Rietumnorvēģijas iedzīvotāju vairākuma — dižkungu, zemnieku un pilsētnieku noskaņojumu, nemaz neesot šaubījušies, ka viņiem būšot daudz piekritēju, ja tie varēšot norādīt uz troņa tīkotāju, kas mūsu mīļajam kungam nelaiķim karalim Hokunam esot tikpat tuvu rada kā pašreizējais karalis. Viņš, Erlens, esot domājis, norvēģi būšot vienprātīgi tādā ziņā, ka karalis Magnuss esot jāpierunā, lai tas atļaujot savam brālim šeit uzkāpt karaļtronī, bet jaunlielkungam Hokunam būtu jāzvēr dzīvot ar kungu Magnusu mierā un sadraudzībā, nosargāt norvēģu zemes vecās robežas, saglabāt dieva baznīcas priekšrocības, valsts likumus un tautas senās paražas, zemnieku un pilsētnieku tiesības un brīvības un apturēt svešzemnieku ieplūšanu Norvēģijā. Viņa — Erlena un viņa draugu nolūks esot bijis šo visu karalim Magnusam likt priekšā miera ceļā. Kaut gan senākos laikos norvēģu zemniekiem un dižkungiem aizvien bijušas tiesības nogāzt tādu karali, kas mēģinātu valdīt pretlikumīgā kārtā.

Runājot par Ulfa Sakses dēla braucienu uz Angliju un Skotiju, Erlens esot paskaidrojis, ka Ulfa vienīgais mērķis esot bijis iegūt tur labvēlību kungam Hokunam tādam gadījumam^ ja dievs viņu būtu novēlējis norvēģiem par karali. Šinī braucienā bez Ulfa neesot piedalījies neviens cits norvēģis kā tikai Hafturs Ulava dēls no Gūdojas — lai dievs mielojot viņa dvēseli — un viņa radinieki — trīs Truna Jeslinga dēli no Sunbūmājām, un Greips un Tūrvars Tūres dēli no Hatebergu cilts.

Erlena runa esot atstājusi dziļu iespaidu, teica Arne Javala dēls. Bet pašās beigās, pieminot to, ka viņi esot gaidījuši atbalstu no baznīcas tēvu puses, Erlens esot aizņēmis kādreizējās tenkas no tiem laikiem, kad karalis Magnuss bijis pusaudzis zēns. Un tas neesot bijis gudri darīts, sacīja Arne. Virsbīskapa pārstāvis asos vārdos runājis viņam pretī — virsbīskaps Pols Borda dēls taču lolojot un esot jau kā kanclers lolojis sirsnīgu mīlestību pret karali Magnusu, tādēļ ka tam esot tik dievbijīgs prāts, un ļaudis visai labprāt gribot aizmirst, ka tādas valodas par viņu karali vispār klīdušas. Un turklāt viņš drīzumā precēšoties ar kādu jaunavu, ar Nemūras grāfa meitu, tāpēc esot domājams, ka Magnuss Eirika dēls tādas lietas tagad galīgi esot atmetis, kaut arī valodām kādreiz būtu bijis pamats.

Arne Javala dēls Sīmonam Andresa dēlam bija parādījis lielu draudzību, viņam uzturoties Nīdārūsā. Arī šobrīd tas bija Arne, kas Sīmonam atgādināja, ka Erlenam esot iespējams celt iebildumus pret tiesas spriedumu, tādēļ ka tas nesaskanot ar likumu. Pēc likuma burta apsūdzība pret Erlenu esot jāuztur kādam no viņa kārtas, bet kungs Fins no Hestbē esot bruņinieks un Erlens kara kungs. Esot ļoti ticams, ka jaunsasaukta tiesa būšot tādos ieskatos, ka Erlenam neesot piespriežams bargāks sods kā īpašumu apķīlāšana.

Un Erlena izklāstījumi par valdību, kāda, pēc viņa uzskatiem, valstij esot vajadzīga, izklausījušies itin jauki. Visi taču zinot, kur tāds vīrs esot atrodams, kas labprāt stāvētu pie stūres un vadītu kuģi, kamēr karalis esot nepilngadīgs, — Arne paknosījās savā sirmajā bārdā un pazagšus pameta acis uz Sīmonu.

—  Vai šovasar par viņu nekas nav dzirdēts? — Sīmons j autaj a tikpat klusi.

—   Nē. Viņš sakot, ka esot kritis karaļa nežēlastībā, bet šinīs lietās neesot iejaukts, — tā es esmu dzirdējis runājam. Tagad jau pagājis vesels gads, kopš viņš dzīvo mājās, paciezdams kundzes Elines pļāpas. Viņa meitas esot tikpat skaistas un tikpat stulbas kā māte — tā ļaudis stāsta.

Erlens noklausījās tiesas spriedumu ar nesatricināma miera izteiksmi sejā, un, kad viņu veda ārā, viņš sapulces kungus sveicināja tikpat pieklājīgi, brīvi un iznesīgi, kā bija tos sveicinājis ienākot. Viņš bija mundrs un mierīgs, kad Kristīne un Sīmons otrā dienā drīkstēja ar viņu runāt. Arne Javala dēls bija atnāci_s viņiem līdzi, un Erlens sacīja, ka viņš likšot vērā Arnes padomu.

—   Agrāk man nekādi neizdevās aizvest Kristīni sev līdzi uz Dāniju, — viņš teica, aplikdams roku ap sievas vidukli. — Un es aizvien tik ļoti kāroju kopā ar viņu doties pasaulē… — Pār Erlena vaibstiem pārskrēja it kā trīsas, un pēkšņi viņš karsti noskūpstīja Kristīnes bālo vaigu, nebēdādams pār tiem diviem, kas to redzēja.

Sīmons Andresa dēls posās uz Hūsabiju, lai nokārtotu Kristīnes kustamā īpašuma pārvešanu uz Jērunmājām. Viņš deva viņai padomu pie tās pašas reizes aizsūtīt arī bērnus uz Gudbransdāli. Kristīne teica:

— Maniem dēliem nebūs atstāt savas tēvmājas, iekām viņus no turienes nepadzen.

— Es tavā vietā tik ilgi negaidītu, — atteica Sīmons. — Viņi ir tik jauni, ka nemaz vēl nespēj to visu saprast. Ļauj tiem labāk aiziet no Hūsabijas tādā pārliecībā, ka viņi tikai apciemos savu mātesmāsu un aplūkos savas mātes mantojuma tiesu Gudbransdālē.

Erlens pievienojās Sīmonam. Bet iznāca tomēr tā, ka tikai Ivars un Skūle ar tēvoci devās uz dienvidiem. Kristīnei sirds neatļāva aizsūtīt abus mazos tik tālu projām. Kad Lavransu un Mūnanu atveda pie viņas uz pilsētu un jaunākais dēls māti vairs nepazina, viņa pilnīgi sabruka. Sīmons nebija redzējis nevienu asaru Kristīnes acīs kopš viņa vakara, kad tas bija ieradies Nīdārūsā, — tagad viņa nerima raudāt par Mūnanu, kas mātes ciešajos apkampienos spārdījās un ķepurojās, un snaigstījās pēc savas aukles. Un viņa raudāja par mazo Lavransu, kas, ietrusnījies mātes klēpī, apķērās tai ap kaklu un raudāja līdzi, tādēļ ka viņa raudāja. Kristīne abus mazos paturēja pie sevis, tāpat arī Geuti, kas negribēja Sīmonam braukt līdzi. Viņai arī nelikās vēlams izlaist no acīm šo bērnu, kam bija jānes savam vecumam tik nepiemērota smaga nasta.

Priesteris Eilivs bērnus bija atvedis uz pilsētu. Viņš bija no virsbīskapa izlūdzies atvaļinājumu un atļauju apciemot savu brāli Teutras klosterī. To Erlena Nikulāusa dēla mājas priesterim labprāt atvēlēja. Viņa domas bija tādas, ka Kristīne nevarot palikt pilsētā, gādājot par tik daudz bērniem, un viņš piedāvājās paņemt Nokvi un Bjergulfu līdzi uz klosteri.

Pēdējo vakaru pirms priestera un zēnu aizbraukšanas, kad Sīmons ar dvīņiem bija jau projām, Kristīne sūdzēja grēkus šim skaidrajam, ticīgajam cilvēkam, kas visus šos gadus bija bijis viņas garīgais tēvs. Viņi sēdēja kopā vairākas stundas, un priesteris Eilivs piekodināja Kristīnei būt klausīgai un pazemīgai pret dievu un pacietīgai, uzticīgai un mīļai pret savu vīru. Viņa bija nokritusi ceļos pie sola, kur viņš sēdēja. Te priesteris Eilivs piecēlās, nometās ceļos viņai līdzās — vēl ar sarkano stolu, šo Kristus mīlestības jūga zīmi, — un klusi lūdza dievu ilgi un sirsnīgi. Bet viņa zināja, ka viņš lūdz par tēvu un māti, un bērniem, un saimes ļaudīm, par itin visiem, kuru dvēseles labklājību viņš visus šos gadus tik uzticīgi bija centies veicināt.

Dienu pēc tam Kristīne stāvēja krastmalā un noskatījās, kā Teutras klostera laicīgie brāļi uzvelk buras laivai, kurai vajadzēja aizvest priesteri un abus viņas vecākos dēlus. Dodoties mājup, viņa iegāja minorītu baznīcā un palika tur, kamēr jutās pietiekami stipra, lai uzdrošinātos atgriezties savās mājās. Un vakarā, kad abi mazie bija aizmiguši, tā sēdēja pie ratiņa un stāstīja Geutem pasakas, kamēr arī viņam bija laiks iet gulēt.

VI

Erlens apcietināts nosēdēja karaļmājās gandrīz līdz Klēmensa misai *. Te pienāca ziņa un vēstule, ka viņš drošā apsardzībā vedams uz satikšanos ar karali Magnusu, kas bija nodomājis šogad svinēt ziemsvētkus Bogahūsā **.

Kristīne ārkārtīgi izbijās. Ar bezgalīgām pūlēm viņa bija iepratusies izlikties mierīga, kamēr Erlens tika turēts ieslodzījumā — kā uz nāvi notiesātais. Tagad to vedīs projām nezināmā tālē. Par karali runāja visādi, un karalim tuvajās aprindās Erlenam draugu nebija. Ivars Ogmuna dēls, tagadējais pils pavēlnieks Bogahūsā, bija izteicies ļoti asi par Erlena nodevību, un ļaudis stāstīja, ka viņš esot vēl vairāk saniknots, kopš zinot, ka Erlens par viņu šā tā esot izrunājies.

Erlens tomēr bija labā prātā. Kristīne gan nomanīja, ka gaidāmā šķiršanās no sievas grauž viņa sirdi. Bet ilgais ieslodzījums sāka viņu tā nomākt, ka tas kāri tvēra pēc izredzes doties tik garā jūrasbraucienā un pret visu citu šķita gandrīz vienaldzīgs.

Triju dienu laikā viss bija nodarīts, un Erlens aizbrauca ar kunga Fina kuģi. Sīmons apsolījās vēl pirms adventa laika atgriezties Nīdārūsā, viņš tikai gribēja kaut cik apkārtot savas mājas darīšanas. Viņš lūdza Kristīni laist ziņu, ja pienāktu kaut kādas jaunas vēstis, viņš tūlīt būšot klāt. Tagad viņai uzausa domas doties uz dienvidiem pie svaiņa un no turienes pie karaļa, mesties tam pie kājām, lūgt žēlastību un piedāvāt visu savu mantu par Erlena dzīvību.

Erlens bija savas pilsētas mājas pārdevis un ieķīlājis dažādiem cilvēkiem. Dzīvojamā ēka tagad piederēja Nīdārholmas klosterim, bet klostera priekšnieks Ulavs laipnā kārtā Kristīnei bija atrakstījis vēstuli un lūdzis viņu lietot ēku, cik ilgi tā viņai esot vajadzīga. Tur nu viņa tagad dzīvoja viena pati ar savu kalponi un Ulfu Haldūra dēlu, kas pierādījumu trūkuma dēļ bija palaists brīvā, kā arī ar viņa brāli Haldūru, savu kalpu.

Kristīne apspriedās ar Ulfu, kas sākumā bija tāds kā šaubīgs — viņš domāja, ka ceļojums pāri Dovrekalniem būšot ļoti grūts. Kalnos esot jau sakritis daudz sniega. Bet, redzot viņas dvēseles bailes, Ulfs viņu neatrunāja. Kundze Gunna abus mazos puisēnus paņēma līdzi uz Rosvolu, bet Geute negribēja šķirties no mātes, un māte savukārt neuzdrošinājās zēnu šeit ziemeļos izlaist no acīm.

Ceļotājiem nonākot Dovrekalnos, apmetās tik nelabs laiks, ka viņi, paklausīdami Ulfa padomam, atstāja savus zirgus Drivstuenē un patapināja tur slēpes — viņi bija sataisījušies nākamo nakti pavadīt ārā. Kristīnei kopš mazām dienām nebija bijušas slēpes pie kājām, tā ka viņai bija grūti patapt uz priekšu, lai gan vīrieši to balstīja cik spēdami. Todien viņi tālāk netika kā līdz kalnāju vidum starp Drivstueni un Jerkinu, un, tā kā sāka mesties tumsa, viņiem bija jāmeklē patvērums kādā birztalā un jāierokas sniegā. Toftarā viņi dabūja aizņemties zirgus. Še viņi iekļuva miglā, un, kad tie nonāca dziļāk ielejā, sāka līt lietus. Kad viņi vairākas stundas pēc satumsas iejāja Formūmāju pagalmā, gar pakšķiem gaudoja vējš, upe šņāktin šņāca un no pakalnēm gāzās un brāzās ūdens. Sētsvidus bija tāds kā staigns purvs, kurā noslāpa pakavu klaboņa. Sestdienas svētvakarā lielajās mājās nebija jūtama ne mazākā dzīvības zīme, un likās, it kā ne cilvēki, ne suņi nebūtu pamanījuši jājējus.

Ulfs pieklaudzināja ar šķēpu pie dzīvojamās ēkas durvīm. Kāds vīrietis nāca un tās atvēra. Tūlīt pēc tam arī Sīmons stāvēja durvīs, plats un tumšs pret aizmugures gaismu, ar bērnu uz rokas. Viņš aiztrieca rejošos suņus atpakaļ istabā. Pazīdams sievasmāsu, Sīmons klusi iekliedzās, nolika bērnu zemē, ievilka Kristīni un Geuti telpā un pats savām rokām viņus izlobīja no salijušām virsdrēbēm.

Istabā bija jauki un silti, bet ļoti smacīgs gaiss pavarda un zemo griestu dēļ, virs kuriem bija jumta stāvs. Cilvēku tur bija vai biezs, un no visiem kaktiem kūņojās laukā bērni un suņi. Tad Kristīne pamanīja abu savu dēlēnu sejas — priecīgas un sārti satvīkušās — istabas viņā galā aiz galda, uz kura stāvēja degoša svece. Viņi panācās uz priekšu un sasveicinājās ar māti un brāli, bet likās tādi kā sveši — Kristīne noprata, ka viņa šeit ielauzusies, izjaukdama visu prieku uņ omulību. Bet citādi istabā bija liela nekārtība, grīda visgarām piebārstīta ar riekstu čaumalām, kas krakstēja pie katra soļa, kuru viņa spēra.

Sīmons norīkoja kalpus un kalpones dažādos darbos, un istaba iztukšojās no lielcilvēkiem un suņu un bērnu varzas — tie bija kaimiņi ar saviem līdznācējiem. Kristīnei atbildot uz Sīmona jautājumiem, viņš aizpogāja kreklu un svārkus, kas bija atrauti vaļā, atsegdami viņa kailās, matainās krūtis. Viņš aizbildinājās, ka bērni viņu esot tā izērmojuši. Viņš izskatījās gaužām nekārtīgs, viņa josta bija sagriezusies, drēbes un rokas netīras, seja melna nokvēpusi un mati pilni gružiem un putekļiem.

Brītiņu pēc tam ienāca divas kalpu sievas un aizveda Kristīni un Geuti uz Ramborgas sievu māju. Tur jau krāsnī kūrās uguns, čaklas meitas, aizdedzinājušas sveces, klāja gultas un palīdzēja Kristīnei un zēnam ieģērbties sausās drānās, kamēr citas lika uz galda ēdamo un dzeramo. Pusaugu meitene ar zīda matauklām bizēs pienesa Kristīnei alus kausu, kuram putas skrēja pāri malām. Tā bija Arnjerda, Sīmona vecākā meita.

Tad ienāca Sīmons pats. Viņš bija uzposies un tagad izskatījās tāds, kādu Kristīne bija radusi viņu redzēt — labā un skaistā ģērbā. Savu mazo meitiņu viņš veda pie rokas, un aiz viņa nāca Ivars un Skūle.

Kristīne apjautājās pēc savas māsas, un Sīmons atbildēja — Ramborga esot pavadījusi Sunbūmāju sievas līdz Ringheimai. Josteins esot atjājis pēc savas meitas Helgas un pie tā paša gribējis paņemt līdzi arī Dangniju un Ramborgu — viņš esot varen ņiprs un laipnīgs vecītis un nosolījies trīs jaunās sievas labi pieskatīt. Varbūt Ramborga tur palikšot visu ziemu. Ap Mateja misu viņa gaidot bērnu, un Sīmons pats esot domājis —

tā kā viņam šoziem laikam iekritīšot bieži būt ārpus mājas, tad Ramborgai pie jaunajām radiniecēm būtu labāk. Nē, kas zīmējoties uz mājas apkopu, tad esot vienalga, vai viņa šeit esot vai neesot, smējās Sīmons, viņš taču nekad neesot prasījis, lai Ramborga, tik jauns bērns, noņemoties ar tik lielu saimniecību.

Kristīnes nodomam Sīmons tūlīt pievienojās, teikdams, ka viņš braukšot tai līdzi uz dienvidiem. Tur viņam esot daudz radu un tēva un paša draugu no veciem laikiem, tā ka viņš cerot viņai tur labāk pakalpot nekā Tronheimā. Un tur viņš varēšot vieglāk nolāgot, vai tas būtu gudri darīts, ja viņa pati uzmeklētu karali. Pēc trim četrām dienām viņš būšot saposies ceļam.

Otrā dienā, svētdienā, viņi kopā aizgāja uz misu un pēc tam apciemoja priesteri Eiriku Rūmunmājās. Priesteris tagad bija vecs. Viņš Kristīni laipni uzņēma un likās ļoti noskumis par viņas nelaimi. Tad viņi aizgāja

uzJērunmājām.

Ēkas bija tas pasas, un istabas bija tas pasas gultas

un tie paši soli un galdi. Tās nu bija viņas mājas. Tagad jau gandrīz tā izskatījās, ka viņas dēliem šeit būs jāizaug lieliem un ka viņai pašai te reiz būs jāaizdara acis. Bet nekad viņa nebija izjutusi tik skaidri kā šinī mirklī, ka dzīvības nesēji šajās mājās bijuši tēvs un māte. Lai kas tiem klusatnē bija jāizcīna, no viņiem plūda siltums un līdzjūtība, miers un drošums uz visiem, kas dzīvoja viņu tuvumā.

Kristīne bija nemierīga un grūtsirdīga, tādēļ viņu mazliet nogurdināja Sīmona runas par viņa paša darīšanām — par viņa mājām un bērniem. Viņa pati juta, ka tas ir netaisnīgi. Viņš taču gribēja tai palīdzēt, cik tik vien spēja. Viņa ieskatīja: tas bija jauki, ka viņš ziemsvētku laikā taisījās braukt projām no savas sētas un sievas, kaut arī tā bija tādu ļaužu. Viņš droši vien par to vien domāja, vai viņam šoreiz netiks dēls, jo viņam taču bija tikai viens bērns ar Ramborgu, lai gan viņi bija precējušies turpat sešus gadus. Kristīne taču nedrīkstēja gribēt, lai svainim viņas un Erlena nelaime tā ķertos pie sirds, ka tas aizmirstu priecāties par paša labajiem apstākļiem, bet bija gan dīvaini šeit staigāt apkārt kopā ar viņu, kam mājās, šķiet, bija tik līksmi un silti, un droši.

Kristīne kā nekā bija iedomājusies, ka Ulvhila Sīmona meita būs atsitusies viņas pašas māsiņā, kuras vārdā bija nosaukta, un ka viņa būs trausla, maiga un gaišmataina. Bet Sīmona meitiņa bija apaļa un tumīga, ar vaigiem kā āboliem un mutīti kā sarkanu ogu. Acis viņai bija tādas kā tēvam jaunībā — pelēkas un spriganas un mati skaisti brūni un cirtaini. Sīmons ļoti mīlēja savu daiļo, atjautīgo bērnu un lepojās ar viņa izvedīgo valodu.

—    Šis skuķis ir tik nelabs, nejauks un neglīts, — jokoja tēvs un, apķēris meiteni ap krūtīm, pacēla to gaisā un pagumzīja, — man šķiet, tas būs kāds meža bērns, kuru kalna gari mums ielikuši šūpulī — mātei un man, tik nešķīsts un nešpetns viņš ir! — Bet tad viņš bērnu spēji nolika zemē un tam ātri trīsreiz pārmeta krustu, it kā pats būtu nobijies no saviem neapdomīgiem vārdiem.

Sīmona bandu meita Arnjerda, nebūdama skaista, tomēr izskatījās laipna un saprātīga, un tēvs viņu visur ņēma līdzi, ja tik tas bija iespējams. Viņš slavēja viņas tikumu rīta agrumā un vakara vēlumā. Kristīnei bija jāiemet acis viņas lādē, lai redzētu, ko visu viņa pati jau bija savērpusi, saaudusi un sašuvusi pūra tiesai.

—   Tas brīdis, kad es šīs savas meitas roku ielikšu krietna un uzticama vīra rokā, būs viens no vislaimīgākiem manā mūžā, — teica Sīmons, ar ilgu skatu noraudzīdamies meitenei pakaļ.

Lai samazinātu ceļa izdevumus un paātrinātu ceļojuma gaitu, Kristīne negribēja ņemt līdzi nevienu kalponi, nedz kalpu, vienīgi Ulfu Haldūra dēlu. Divas nedēļas pirms ziemsvētkiem viņa un Ulfs izjāja no Formūmājām kopā ar Sīmonu Andresa dēlu un abiem viņa kalpiem, jauniem, izveicīgiem puišiem.

Kad viņi nonāca Uslū, Sīmons tūlīt dabūja zināt, ka karalis ziemsvētkus Norvēģijā nepavadīšot — viņš tos laikam svinēšot Stokholmā. Erlens atradās Akersnēses cietoksnī. Cietokšņa virspavēlnieks bija kaut kur aizceļojis, tā ka Kristīnei un Sīmonam pagaidām nebija iespējams Erlenu redzēt. Bet apakšmantzinis Ulavs Hļirnings solījās Erlenam paziņot, ka viņi esot pilsētā.

Ulavs bija ļoti laipns pret Sīmonu un Kristīni, jo viņa brālis bija apprecējis Ramborgu Osmuna meitu no Skūgmājām, tā ka viņš Lavransa meitas uzskatīja par attālām radiniecēm.

Skūgmāju Hjētils ieradās pilsētā un lūdza Kristīni un Sīmonu pavadīt ziemsvētkus pie viņa, bet Kristīne negribēja svinēt nekādus svētkus, ja Erlenam klājās tik nelabi. Un tad arī Sīmons negribēja braukt, lai gan Kristīne viņu ļoti lūdza to darīt. Sīmons un Hjētils bija pazīstami, bet Kristīne savu brālēnu bija redzējusi tikai vienu reizi, kopš tas bija pieaudzis.

Kristīne un Sīmons bija apmetušies tajā pašā mājvietā, kur viņa kādreiz bija bijusi Sīmona vecāku viešņa, toreiz, kad viņa ar to bija saderināta, bet tagad viņi dzīvoja citā ēkā. Istabā bija divas gultas, viņa gulēja vienā un Sīmons un Ulfs otrā. Kalpi gulēja stallī.

Ziemsvētku naktī Kristīne vēlējās piedalīties pusnakts dievkalpojumā Nonnesēteres baznīcā — tādēļ ka klostera māsas tik skaisti dziedot, viņa teica. Tātad visi pieci gāja uz baznīcu. Nakts bija zvaigžņota, mīlīga un jauka, un vakarā bija uzsnidzis sniegs, tā ka bija arī diezgan gaišs. Kad iezvanījās baznīcu zvani, no visām mājām sāka plūst baznīcēni. Sīmonam vajadzēja vest Kristīni pie rokas. Laiku pa laikam viņš uz to zagšus palūkojās. Viņa šoruden bija ļoti novājējusi, bet likās, it kā viņas slaidais, taisnais augums būtu kaut ko atguvis no jaunās meitenes klusā, piemīlīgā daiļuma. Bālajā sejā bija atkal viņas jaunības miera un maiguma izteiksme, aiz kuras slēpās dziļa, slepena, uzmanīga sprindzība. Viņai bija dīvaini spokaina līdzība ar viņdienu jauno Kristīni tais senajos ziemsvētkos … Sīmons paspieda viņas pirkstus un nezināja, ka to ir darījis, līdz sajuta Kristīnes rokas pretspiedienu. Viņš paskatījās — Kristīne smaidīdama pamāja ar galvu, un viņš atskārta, ka viņa sapratusi viņa rokas spiedienu kā pamudinājumu turēties braši un tagad cenšas parādīt, ka viņa to dara.

Kad lielās svētku dienas bija garām, Kristīne aizgāja uz klosteri un lūdza atļauju nodot priekšniecei un tām māsām, kas tur vēl iemita kopš viņas jaunības laikiem, savu padevīgo sveicienu. Tad viņa kādu brītiņu pakavējās priekšnieces pieņemamās telpās un pēc tam iegāja baznīcā. Viņa noprata, ka tai klostera mūros nav nekā, ko meklēt. Māsas bija gan viņu laipni uzņēmušas, bet Kristīne noģida, ka viņa tām ir tikai viena no daudzajām jaunavām, kas šeit bija pavadījušas savu mācības gadu. Ja māsas bija dzirdējušas tādas valodas, ka viņa no citām meitenēm kaut kā atšķīrusies un nevis labā nozīmē, tad viņas katrā ziņā gar to nelikās zinis. Bet Nonnesēterē pavadītais gads, kas Kristīnes dzīvē bija tik nozīmīgs, klostera dzīvē bija pavisam nesvarīgs. Lavranss Bjergulfa dēls sev un savējiem klosterī bija_ nopircis dvēseles aizlūgumus. Jaunā priekšniece, Elines kundze, un klostera māsas solījās lūgt dievu, lai Kristīne un Erlens tiktu paglābti. Bet Kristīne saprata, ka viņai nav tiesības šeit ielauzties un ar saviem apciemojumiem traucēt mūķeņu mieru. Viņu baznīca tai bija atvērta tāpat kā visiem cilvēkiem. Viņa varēja stāvēt ziemeļgalā un klausīties dzidrajās sieviešu balsīs, kas atskanēja no kora, varēja apskatīties pazīstamajā telpā, aplūkot altārus un gleznas, un, kad māsas pa klostera pagalma durvīm bija izgājušas no baznīcas, viņa varēja locīt ceļus pie Grūas Gutorma meitas kapakmens un domās kavēties pie gudrās, stiprās, cienījamās mātes, kuras padomus viņa nebija sapratusi vai bija likusi novārtā, citādu tversmi viņai šajā Kristus kalpoņu miteklī nebija tiesības meklēt.

Svētku beigās pie Kristīnes ieradās kungs Mūnans — viņš teicās tikai tagad dabūjis zināt, ka tā uzturoties pilsētā. Viņš sirsnīgi sasveicinājās ar Kristīni, ar Sīmonu Andresa dēlu un Ulfu, kuru tas joprojām dēvēja par savu radinieku un mīļo draugu. Laikam nebūšot viegli tikties ar Erlenu, jo viņu stingri uzraugot, Mūnans sacīja, viņam neesot izdevies tikt pie sava māsēna. Bet, kad bruņinieks bija aizjājis, Ulfs smiedamies teica, pēc viņa domām, Mūnans diez kā vis nebūšot centies satikties ar Erlenu — Mūnanam esot nāvīgi bail, ka viņu neiejaucot šinī lietā, viņš tikko iedrošinoties klausīties, kad par to runājot. Mūnans bija ļoti novecojis, viņa galvvidus bija galīgi pliks un miesa pavisam vāja, tā ka vaļīgā āda ļengani nokarājās no smagā ķermeņa. Viņš tagad dzīvoja laukā Skūgheimā kopā ar vienu no savām bandu meitām, kas bija atraitne. Tēvs labprāt būtu no viņas atkratījies, jo neviens no viņa pārējiem bērniem — nedz likumīgiem, nedz nelikumīgiem — negribēja pie viņa nākt, kamēr šī pusmāsa mājās bija noteicēja. Viņa bija valdonīga, naudkārīga sieviete ar asu mēli. Bet Mūnans neuzdrīkstējās viņu raidīt projām.

Beidzot — ap jauno gadu Ulavs Hjirnings izgādāja Erlena sievai un Sīmonam atļauju ieslodzīto apmeklēt. Sajās bēdu reizēs Sīmonam vajadzēja atkal sagrauzto sievu pavadīt. Šeit Erlenu uzraudzīja daudz stingrāk nekā Nīdārūsā, lai viņš nepataptu ar kādu sarunāties, pils pavēlnieka ļaudīm klāt neesot.

Erlens bija tikpat mierīgs kā agrāk, bet Sīmons noprata, ka stāvoklis, kādā tas atradās, tagad sāka viņam ķerties pie kauliem. Viņš nekad nesūdzējās un teica, ka viņam nekas neesot jāpiecieš, par viņu tiekot gādāts tik labi, cik iespējams, bet viņš tomēr atzinās, ka viņu mazliet saldējot aukstums. Telpā nebija pavarda. Un arī par sevišķu miesas tīrību šeit nevarot gādāt, lai gan laiks būtu vēl daudz garāks, ja nebūtu utu, ar ko nokauties, — tā viņš smējās.

Arī Kristīne bija mierīga — tik mierīga, ka Sīmons neizsakāmās bailēs gaidīja to dienu, kad viņa sabruks pavisam.

Karalis Magnuss bija devies savā sumināšanas ceļojumā pa Zviedriju, un nebija paredzams, ka viņš tik drīz būs valsts robežu tuvumā vai ka drīzumā notiks kāda pārmaiņa Erlena stāvoklī.

Gregora misas dienā * Kristīne un Ulfs Haldūra dēls bija Nonnesēteres baznīcā. Kad viņi, mājās nākot, bija pārgājuši pār Nonnes strauta tiltu, Kristīne nedevās vis pa ceļu lejup uz mājvietu, kas atradās netālu no bīskapa mājām, bet pagriezās uz austrumiem pret Klēmensa baznīcas laukumu un gāja tālāk pa šaurajām ieliņām starp baznīcu un upi.

Diena bija pelēka un apmākusies, un, tā kā bija iestājies atkusnis, tad gājēju apavi un apmetņu stūri upmalas dzeltenajos mālos samirka un kļuva smagi. Viņi nonāca krastmalas tīrumos. Vienbrīd viņu skati sastapās. Ulfs klusi iesmējās un savieba muti it kā uz ņirdzīgu smīnu, bet viņa acis bija skumjas; Kristīne smaidīja tādu savādu slimu smaidu.

Drīz pēc tam viņi stāvēja krauj malā. Šeit kādreiz bija nobrukusi zeme. Tieši pie viņu kājām atradās mājas — tik cieši klāt pie netīri dzeltenās, ar iemelnām, spurainām nezālēm noaugušās kraujas, ka viņu nāsīs iesitās skarba smaka no cūkaploka, kurā viņi taisni skatījās iekšā. Divas treknas cūkas rakājās pa tumšajiem dubļiem. Krastmala šeit bija tikai šaura sloksne, upes pelēkais, duļķainais ūdens, kurā peldēja čirkstošas viznas, sniedzās līdz pussakritušām ēkām ar bāli apvītušiem velēnu jumtiem.

Viņiem tur stāvot, pie aploka pienāca vīrietis un sieviete un noraudzījās uz cūkām, viņš pārliecās pār iežogu un vienu no tām pakasīja ar garu sudrabkalta cirvja kātu, kuru viņš lietoja spieķa vietā. Vīrietis bija pats Mūnans Borda dēls un sieviete — Brinhila. Mūnans pacēla acis un, ieraudzījis Kristīni, stāvēja ar atplestu muti un lūkojās augšup. Tad Kristīne viņu skaņā balsī jautri sveicināja.

Kungs Mūnans sāka skaļi smieties.

—   Nāciet lejā un iedzeriet malku silta alus tādā draņķa laikā! — viņš sauca uz augšu.

Ceļā uz sētas vārtiem Ulfs stāstīja, ka Brinhila Juna meita vairs neturot ne mājvietu, ne alus bodi. Viņa vairākkārt esot nonākusi grūtībās, un beidzot viņai esot piedraudēts ar pērienu. Bet Mūnans esot viņu izpestījis un galvojis, ka tā savu neatļauto amatu galīgi atmetīšot. Arī viņas dēliem tagad bija tāds stāvoklis, ka mātei jau viņu dēļ vien bija jācenšas uzlabot savu slavu. Pēc sievas nāves Mūnans Borda dēls bija atkal sācis ar viņu pīties un tagad pastāvīgi uzturējās Flūgmājās.

Viņš sagaidīja Ulfu un Kristīni vārtos.

—    Mēs taču visi četri savā ziņā esam radi, — viņš klusi smējās. Viņš bija mazliet ieskurbis, bet ne pārāk. — Tu esi lāga sieviete, Kristīne Lavransa meita, dievbijīga un nemaz ne uzpūtīga … Brinhila tagad ir tikumīga, cienījama sieva, un es toreiz biju neprecējies, kad laidu pasaulē tos divus dēlus, kurus mēs kopā esam piedzīvojuši, un tie ir viskrietnākie no maniem bērniem — to es arī tev, Brinhil, diendienā esmu teicis visus šos gadus. Inge un Gudleiks ir mani mīļākie bērni…

Brinhila aizvien vēl bija skaista, bet ar dzeltenīgu seju, šķita, ka tas ada liktos valga, ja to aiztiktu. It ka viņa visu dienu butu stāvējusi par tauku katliem parlielaisies, nodomaja Kristīne. Bet Brinhilas istaba oija uzkopta, ediens un dzeriens, ko viņa ceļa galda, varen gards un trauki skaisti un spodri.

—  Jā, šeit es aizvien iegriežos, kad man pilsētā ir darīšanas, — teica Mūnans. — Tev taču jāsaprot, ka māte grib ko dzirdēt par saviem dēliem. Inge man laiku pa laikam atraksta, jo viņš ir mācīts vīrs, bīskapa pilnvarotam, protams, tādam jābūt. Es viņam arī izgādāju izdevīgas precības — Tūru Bjarnes meitu no Grjūtes. Vai tu domā, ka ir daudz tādu vīru, kas savam krūmu dēlam dabū tik labu sievu? Tad mēs te sēžam un par to runājam, un Brinhila man ienes ēdamo un alu, tāpat kā senāk, kad viņa Skūgheimā bija manu atslēgu glabātāja. Man ir ļoti grūti dzīvot tur laukos un domāt par savu nelaiķi sievu … Tad es jāju uz pilsētu, lai drusku pabaudītu mājību, ja Brinhila ir tādā prātā, ka novīd man mazliet siltuma un omulības.

Ulfs Haldūra dēls sēdēja, zodu rokā atspiedis, un raudzījās uz Hūsabijas saimnieci. Kristīne klausījās un atbildēja rāmi, laipni un pieklājīgi — viņa bija tik mierīga un smalka, it kā būtu kādu lielsaimnieku dzīrēs Tronheimas apgabalā.

—   Jā, Kristīne Lavransa meita, tu tiki pie sievas vārda un goda, — sacīja Brinhila, — lai gan tu labu prātu nāci pie Erlena manā jumta kambarī. Mani visu mūžu saukāja par kuņu un netikli… Mana pamāte mani pārdeva tur tam, es viņam kodu un skrāpēju, un visu manu nagu pēdas tam sarkanoja sejā, iekām viņš panāca savu …

—  Vai tev nu atkal par to jārunā? — vaimanāja Mūnans. — Tu taču zini, es to tik bieži esmu teicis — es tev būtu devis mieru, ja tu būtu uzvedusies kā cilvēks un mani lūgusi tevi saudzēt, bet tu man lēci acīs kā meža kaķe, kad es vēl godīgi nebiju ienācis pa durvīm …

Ulfs Haldūra dēls sevī klusi nosmējās.

—   Un pēc tam es taču aizvien biju labs pret tevi, — sacīja Mūnans. — Tu dabūji visu, ko tik vēlējies, un mūsu bērni. . . tiem taču ir labāka un drošāka dzīve nekā Kristīnes nabaga dēliem — lai dievs viņiem, bēduļiem, stāv klāt… tā, kā Erlens par viņiem gādājis! Tas taču laikam mātes sirdij ir svarīgāk nekā sievas vārds, un tu zini, ka es daudzkārt esmu vēlējies, kaut tu būtu tāda dzimuma, ka es varētu tevi saistīt pie sevis ar likumu — neviena sieviete man tā nav patikusi kā tu, kaut gan tu reti esi bijusi mīļa un maiga pret mani, — un tā, kuru es dabūju par sievu, lai dievs mielo viņas dvēseli! Es sava ciema baznīcai dāvināju altāri savas Katrīnes un savā vārdā, Kristīn, es dievam un svētajai jaunavai ik dienas pateicos par savu laulību, nevienam vīram nav bijusi labāka… — Viņš šņukstēja un klusi raudāja.

Pēc brītiņa Ulfs Haldūra dēls sacīja, ka tagad esot jāiet. Mājās ejot, viņš ar Kristīni nepārmija ne vārda. Bet savu namdurvju priekšā viņa Ulfam sniedza roku:

—   Ulf— mans rads un mans draugs!

—   Ja tas ko līdzētu, — viņš teica klusi, — es labprāt ietu uz karātavām Erlena vietā — vina un tevis dēļ.

Vakarā, neilgi pirms gulētejamā laika, Kristīne un Sīmons vieni paši sēdēja istabā. Te viņa pēkšņi sāka stāstīt, kur viņa dienā esot bijusi, un atstāstīja sarunu Brinhilas mājās.

Sīmons sēdēja uz ķeblīša drusku tālāk nost. Mazliet uz priekšu saliecies, elkoņiem atspiedies uz ciskām, ļaujot rokām karāties uz leju, viņš raudzījās augšup uz Kristīni ar dīvaini pētīgu skatu asredzīgajās actiņās. Viņš nerunāja ne vārda, un viņa lielajā, tuklajā sejā nenoraustījās ne vaibsts.

Tad Kristīne pieminēja, ka viņa to esot pasacījusi savam tēvam un ko tas bija teicis.

Sīmonssēdēja kluss un nekustīgs. Bet pēc kāda laika viņš mierīgi sacīja:

—    Tas ir vienīgais lūgums, ar kuru es pie tevis esmu griezies visos šajos gados, kamēr mēs esam pazīstami, cik es atceros … tu … Bet, ja tu to nevarēji noklusēt, lai saudzētu Lavransu, tad …

Pār Kristīnes augumu pārskrēja trīsas.

—   Jā. Bet… Ak, Erlen, Erlen, Erlen …

Dzirdot šo spalgo kliedzienu, Sīmons pietraucās stāvus — Kristīne bija sametusies uz priekšu un, galvu rokās ieslēpusi, grīļoties grīļojās, joprojām saukdama Erlenu starp drebošiem, kunkstošiem šņukstiem, kas likās laužamies no viņas ķermeņa, pildām viņas muti ar raudām, kūsājam un plūstam pāri…

—   Kristīn — Jēzus vārdā!

Kad Sīmons viņu satvēra aiz roku dilbiem un mēģināja nomierināt, viņa ar visu savu miesas svaru zvēlās tam pie krūtīm, apķērās viņam ap kaklu un raudādama sauca un sauca sava vīra vārdu.

—   Kristīn, pievaldies! — Viņš to iežņaudza savās skavās un juta, ka viņa to nemana, viņa tā raudāja, ka nejaudāja noturēties kājās. Viņš to pacēla savās rokās, piespieda mirkli pie krūtīm un tad aiznesa un ieguldīja gultā.

—   Pievaldies! — Sīmons teica vēlreiz aizsmakušā balsī, gandrīz vai draudēdams, un uzlika savas rokas uz viņas sejas. Viņa aptvēra viņa rokas un kļāvās tam klāt. Sīmon, Sīmon, ak, viņš jāglābj!

—   Es daru, ko es varu, Kristīn, — tagad tev vajag savaldīties! — Viņš spēji aizvērsās un izgāja pa durvīm. Pagalmā tas sauca kalponi, kuru Kristīne šeit, Uslū, bija salīgusi, tik skaļi, ka starp ēkām noskanēja vien. Meitene atskrēja, un Sīmons lika tai ieiet pie kundzes. Bet viņa tūlīt atnāca atpakaļ. Kundze vēloties būt viena, viņa izbijusies teica Sīmonam, kas turpat vēl stāvēja.

Viņš pamāja ar galvu, aizgāja uz stalli un palika tur, kamēr nebija atnācis Gunārs, viņa kalps, un Ulfs Haldūra dēls, lai pabarotu zirgus vakara reizei. Sīmons ar viņiem patērzēja un tad kopā ar Ulfu atkal aizgāja uz istabu.

Otrā dienā Kristīne ar svaini neko lielu nerunāja. Bet pēcpusdienā, kad viņa sēdēja un šuva kādu apģērba gabalu, kuru tā gribēja aiznest savam vīram, Sīmons iesteidzās istabā un, neteicis ne vārda un uz viņu nepaskatījies, atrāva savai ceļa lādei vāku, izņēma no tās sudraba kausu un, pielējis to ar vīnu, atkal izdrāzās

ārā. Kristīne piecēlās un gāja viņam nopakaļis. Pie namdurvīm stāvēja svešs vīrietis, vēl turēdams savu zirgu, Sīmons sev nomauca zelta gredzenu no pirksta, iemeta to kausā un uzdzēra svešiniekam.

Kristīne uzminēja, kas noticis, un priecīgi iesaucās:

—   Tev atradies dēls, Sīmon!

—   Jā. — Viņš uzsita ziņnesim uz pleca, kad tas kausu un gredzenu pateikdamies iebāza aizjostē. Tad Sīmons paņēma sievasmāsu ap vidu un grieza viņu apkārt. Viņš izskatījās tik līksms, ka Kristīnei bija tam jāuzliek rokas uz pleciem, tad tas viņu noskūpstīja taisni uz mutes un skaļi iesmējās.

—  Tad Formūmājās tomēr valdīs Darres cilts pēc tavas nāves, — viņa priecīgi teica.

—   Tā būs, ja dievs gribēs. — Nē, šovakar es iešu viens pats, — viņš atbildēja, kad Kristīne jautāja, vai viņi kopā neiešot uz vakara dievkalpojumu.

Vakarā Sīmons stāstīja Kristīnei — viņš esot dzirdējis, ka Erlings Vidkuna dēls uzturoties savās mājās Akerāpie Tunsbergas. Viņš, Sīmons, priekšpusdienā esot sev sagādājis iespēju aizbraukt ar kuģi pa fjordu uz leju — viņš gribot parunāt ar kungu Erlingu par Erlena lietu.

Kristīne neko lielu nesacīja. Agrāk viņi reiz gan bija pieskārušies jautājumam, vai kungs Erlings būšot ko zinājis par Erlena nodomiem vai ne, bet vairījušies to iztirzāt dziļāk. Sīmons teica — viņš gribot ar Erlingu Vidkuna dēlu apspriesties, ko tas domājot par Kristīnes nodomu kopā ar viņu, Sīmonu, doties uz Zviedriju pie Lavransa varenajiem ciltsbrāļiem un lūgt no viņiem draugu un radinieku palīdzību.

Tad viņa atbildēja:

—   Bet tagad, svaini, kad tu esi saņēmis tik svarīgu vēsti, tagad, man šķiet, būtu prātīgāk, ja tu šo braucienu uz Akeru atliktu un vispirms dotos uz Ringheimu, lai apraudzītu Ramborgu un savu dēlu.

Sīmonam vajadzēja pagriezties sāņus — tāds vājums viņu pārņēma. Viņš tik ļoti bija gaidījis no Kristīnes kādu zīmi, kas liecinātu, ka viņa saprot, kā viņš ilgojas redzēt savu dēlu. Bet, kad viņš savu aizkustinājumu cik necik bija apvaldījis, viņš teica kautrā balsī:

—   Es domāju tā, Kristīn, — varbūt dievs puisēnam novēlēs labāku laimi, ja es mācēšu būt pacietīgs un

piemakt savas ilgas viņu redzet, kamēr man nebūs izdevies Erlenam un tev drusku palīdzēt tikt uz priekšu

šajā lietā.

Nākamajā dienā Sīmons izgāja un nopirka bagātas un krāšņas dāvanas savai sievai un dēlam, tāpat ari visām tām sievām, kas bija bijušas pie Ramborgas, viņai dzemdējot bērnu. Kristīne atnesa skaistu sudraba karoti, ko bija mantojusi no mātes, — tā lai paliekot Andresam Sīmona dēlam, bet savai māsai viņa sūtīja smago apzeltīto sudraba ķēdi, kuru viņa, maza būdama, reiz bija dabūjusi no tēva kopā ar relikviju krustu. To viņa tagad piestiprināja pie ķēdes, kuru Erlens viņai bija dāvinājis derību reizē. Otrā dienā ap pusdienas

laiku, Sīmons .devās ceļā. , • , ,-

Vakara kuģis izmeta enkuru pie kadas salas ijorda. Sīmons palika uz klāja, gulēja kažokādas maisā, ar dažām vadmalas segām pārsedzies, un lūkojās debess zaigumā, kur zvaigznāji, šķiet, šūpojās un līgojās, kuģim zvalstoties uz kūtri slīdošiem viļņiem. Ūdens šļaukstēja, un vižņi triņājās cits gar citu, dunkšķēdami kuģim pie sāniem. Bija gandrīz jauki sajust, kā aukstums aizvien dziļāk un dziļāk zogas iekšā locekļos. Tas nomierināja …

Tagad viņš tomēr jutās drošs: tik slikti, kā bija bijis, nekad vairš nevarēja būt. Tagad, kad viņam bija dēls. Nevis tādēļ, ka viņš domātu — zēns viņam varētu kļūt mīļāks par meitām. Tas bija kas cits. Lai kādu prieku meitenītes spēja sagādāt tēva sirdij, kad tās viņam tuvojās ar savām rotaļām, smiekliem un čalām, lai cik tīkami bija turēt viņas klēpī un sajust mīkstos bērnu matus pie zoda, vīrietis it kā īsti nestāvēja savas cilts paaudžu vīru rindā, ja viņa mājas un manta, un atmiņas par viņa šīszemes gaitu līdz ar meitas roku pārgāja citas dzimtas īpašumā. Bet tagad, kad viņš drīkstēja cerēt, ka dievs dos šim mazajam puisītim lielam augt, ka Formūmājas pāries no tēva uz dēlu — Andress Gudmuna dēls, Sīmons Andresa dēls, Andress Sīmona dēls —, tagad tas likās pats par sevi saprotams, ka Andresa acīs viņam jābūt tādam, kāds viņa tēvs bija bijis viņa acīs — goda vīrs tikpat savās neredzamās

domās, kā savos redzamos darbos.

Reizem bija bijis ta, ka viņš nebija zinājis, ka lai

ilgāk iztur. Ja viņš būtu redzējis kaut vienu pazīmi, ka Kristīne kaut ko sajauš. Bet Kristīne bija pret viņu tāda kā paša māsa — norūpējusies par viņa labklājību, laipna, maiga un mīļa… Un viņš nezināja, cik ilgi vēl viņiem tā būs jādzīvo kopā — vienā mājā. Vai viņai nekad neienāca prātā, ka viņš varētu arī neaizmirst … Kaut arī viņš bija apprecējis viņas māsu, viņš tomēr nespēja gluži aizmirst, ka viņiem abiem reiz bija lemts dzīvot kopā kā precētiem cilvēkiem …

Bet nu viņam bija šis dēls. Skaitot savas lūgšanas, viņš aizvien bija kautrējies tām pievienot kaut kādus paša vārdus — izsacīt pateicību vai noteiktu vēlēšanos. Bet gan jau Kristus un svētā Marija zināja iztulkot viņa domas, kad viņš pēdējā laikā ik dienas skaitīja divtik daudz tēvreizes un Ave Maria. Un to viņš bija nodomājis darīt tik ilgi, kamēr vien būs projām no savām mājām. Un arī citādi viņš gribēja izrādīt savu pateicību piemērotā un devīgā veidā. Varbūt viņam no tā tika palīdzība arī šajā braucienā.

Taisnību sakot, Sīmonam pašam nelikās ticams, ka šim ceļojumam būs kādi panākumi. Attieksmes starp kungu Erlingu un karali tagad bija galīgi atvēsušas. Un, kaut ari bijušais pavaldonis bija diezin cik varens un lepns un tam nekādā ziņā nebija jābaidās no jaunā karaļa, kam bija daudz grūtāks stāvoklis nekā visbagātākam un dižciltīgākam vīram Norvēģijā, nebija tomēr domājams, ka viņš gribēs to vēl vairāk sakaitināt, aizmetot vārdu par Erlenu un tādējādi saceļot aizdomas, ka viņš kaut ko ir zinājis par Erlena nodevību. Pat ja viņš šajā pasākumā būtu piedalījies, jā, pat ja viņš to būtu pabalstījis, būdams ar mieru turēt līdzi un ļaut sevi iecelt par pavaldoni tajā pašā brīdī, kad valstī sāktu atkal valdīt nepilngadīgs karalis, viņš tomēr nevarēja iedrošināties palīdzēt tādam vīram, kas apkaunojošas mīlestības dēkas dēļ bija ļāvis šim pasākumam sabrukt. Lāgiem, būdams kopā ar Erlenu un Kristīni, Sīmons to pa daļai aizmirsa, jo tie abi, šķiet, to tikko atcerējās. Bet tiesa vien bija: Erlens pats bija vainīgs, ka no visa pasākuma bija izcēlusies tikai nelaime viņam pašam un tiem krietnajiem vīriem, kas bija iekrituši viņa muļķīgās vieglprātības dēļ.

Bet bija jāizstaigā visi ceļi, lai palīdzētu viņai un

viņas vīram. Un nu viņš sāka cerēt, jo varbūt arī šoreiz nāks talkā dievs un jaunava Marija vai kāds no svētajiem, kurus viņš mēdza godināt ar upuriem un dāvanām.

Nākošās dienas vakarā, diezgan pavēlu, Sīmons nokļuva Akerā. Kāds pārvaldnieks viņu saņēma un tūlīt izrīkoja kalpus: vienam bija jāpievieto zirgi, citam jāaizved viņa puisis uz ļaužu māju, bet pārvaldnieks pats uzgāja augšistabā, kur bruņinieks sēdēja pie alus kausa. Tūlīt pēc tam kungs Erlings iznāca uz lieveņa un stāvēja tur, kamēr Sīmons uzkāpa pa kāpnēm. Tad viņš ciemiņu visai cēli apsveica savās mājās un ieveda istabā, kur sēdēja Stigs Hokuna dēls no Manvīkas un kāds pavisam jauns cilvēks — Erlinga vienīgais dēls Bjarne.

Sīmonu saņēma ļoti laipni, apkalpotāji līdzēja tam novilkt virsdrēbes un ienesa ēdamo un dzeramo. Bet viņš noskārta, ka vīrieši — katrā ziņā Erlings un Stigs — ir uzminējuši, kādēļ tas ieradies, un sajuta viņu atturību. Tad Stigs sāka runāt par to, ka Sīmons šinī novadā esot rets viesis un gan nemaz nedeldējot savu kādreizējo svaiņu sliekšņus … Vai viņš pēc Halfrīdas nāves vispār esot bijis tālāk dienvidos nekā līdz Difrīnai? Nē, ne agrāk kā šoziem, atbildēja Sīmons. Patlaban viņš dažus mēnešus esot uzturējies Uslū ar savu sievasmāsu Kristīni Lavransa meitu, kas esot precējusies ar Erlenu Nikulāusa dēlu.

Tad viņi brīdi klusēja. Pēc tam kungs Erlings pieklājīgi apvaicājās pēc Kristīnes un Sīmona sievas, un brāļiem, un māsām, un Sīmons aptaujājās par Elines kundzi un Erlinga meitām un jautāja, kā klājoties Stigām un kas esot no jauna Manvīkā, un ko darot vecie kaimiņi.

Stigs Hokuna dēls bija pilnmiesīgs, tumšmatains vīrs, dažus gadus vecāks par Sīmonu, Halfrīdas Erlinga meitas pusbrāļa Hokuna Tūres dēladēls un Erlinga Vidkuna dēla sievas Elines Tūres meitas brāļadēls. Pirms divām ziemām, sanākot naidā ar karali, viņš bija zaudējis Sīdūnovada pārvaldnieka vietu un Tunsbergas pils virspavēlniecību, bet ar visu to dzīvoja itin labu dzīvi

393

Manvīkā. Viņš bija atraitnis bez bērniem. Sīmons viņu pazina diezgan labi un bija ar to labi saticis, tāpat kā ar visiem saviem pirmās sievas radiem, kaut arī draudzība nebija bijusi pārāk cieša. Viņš taču ļoti labi zināja, ko viņi visi domāja par Halfrīdas otro laulību, — Andresa Gudmuna dēla vecākais dēls bija gan pārticis un labdzimtīgs, bet Halfrīdai Erlinga meitai viņš tomēr nebija līdzinieks, pie tam tas vēl bija desmit gadus jaunāks. Viņi nevarēja saprast, kādēļ Halfrīda bija ieņēmusi sirdī šo jauno puisi, bet ļāva tai darīt pēc sava prāta, jo viņai bija bijusi tik neizsakāmi grūta dzīve pie pirmā vīra.

Erlings Vidkuna dēls Sīmonu līdz šim bija sastapis tikai dažas reizes, un tad viņš, Erlings, aizvien bija bijis kundzes Elines pavadībā, un tādās reizēs viņš nekad nemēdza teikt ne vārda. Neviens nepaguva pasacīt vairāk par «jā» un «ha», ja viņa atradās istabā. Kungs Erlings kopš tā laika bija novecojis, viņš bija pieņēmies miesās, bet viņa augums ar visu to bija stalts un iznesīgs, jo viņš turējās bezgala cēli, un viņam labi piestāvēja tas, ka viņa kādreiz bālganie, sarkandzeltenie mati tagad bija nosirmojuši — kļuvuši pelēki un spīdīgi kā sudrabs.

Jauno Bjarni Erlinga dēlu Sīmons agrāk nekad nebija redzējis. Tas bija uzaudzis kāda garīdznieka — Erlinga drauga mājās Bjergvīnes tuvumā. Radu starpā runāja — tēvs neesot gribējis, ka dēls uzaugot Giskē, kur sievieši tik daudz pasakojot. Erlings pats tur neuzturējās biežāk, kā bija vajadzīgs, bet zēnu ņemt līdzi savos pastāvīgajos ceļojumos viņš neuzdrošinājās, jo Bjarnem pusaudža gados bija bijusi ļoti vārga veselība, un divus citus dēlus Erlings jau bija zaudējis mazus.

Zēns izskatījās ārkārtīgi skaists, tur tā sēžot ar gaismu aizmugurē, rādīdams seju no sāniem. Melni, ļoti cirtaini mati kuploja virs pieres, lielās acis šķita melnas, deguns bija prāvs un daiļi izliekts, mute glezna, ar pilnīgām, tvirtām lūpām un smakrs labi veidots. Turklāt viņš bija gara, slaida un plecīga auguma. Bet, kad Sīmons sēdās pie galda, lai ieturētu vakariņas, apkalpotājs pabīdīja sveci, un tad viņš ieraudzīja, ka Bjarnes dziedzerainais kakls ir rētu sagandēts, tās stiepās abpus zoda līdz aizausim — balti, spīdīgi nedzīvas ādas plankumi ar zilsarkanām svītrām un pietūkušiem mezgliem. Un tādēļ Bjarne bija pasācis laiku pa laikam uzvilkt galvā — gandrīz uz pašām ausīm — savas apaļās, ar kažokādu apšūtās samta plecapkakles kapuci, jo šajā apkaklē viņš sēdēja arī istabā. Pēc kāda brīža viņam laikam tapa silti, tad viņš to nolaida — un tad atkal uzvilka, likās, it kā viņš pats nemaz neapzinātos to darām. Visbeidzot Sīmonam, to vienā gabalā redzot, sāka raustīties rokas, lai gan viņš mēģināja neskatīties.

Kungs Erlings gandrīz nenovērsa skatu no dēla, bet šķita, it kā arī viņš nezinātu, ka viņš nemitīgi raugās uz zēnu. Erlinga Vidkuna dēla vaibsti nebija sevišķi kustīgi, un viņa bāli zilajām acīm nepiemita diez kāda īpaša izteiksme, bet viņa mazliet nepastāvīgā un ūdeņainā skatā šķita iegūlušās gargaru gadu bēdas un domas, un mīlestība.

Tad visi trīs vecākie vīrieši patērzēja — pieklājīgi un gausi, kamēr Sīmons mielojās un jauneklis sēdēja klāt un raustīja savu kapuci. Pēc tam visi četri labu laiciņu dzēra, un tad kungs Erlings jautāja, vai Sīmons neesot piekusis no ceļa grūtībām, un Stigs lūdza viņu apmierināties ar vietu sev blakām savā gultā. Sīmons bija priecīgs, ka_ pārrunas varēja atlikt uz rītdienu. Šis pirmais vakars Aķerā viņu bija ļoti nomācis.

Otrā dienā, kad viņš izteica savu lūgumu, kungs Erlings atbildēja gandrīz uz mata tā, kā Sīmons bija paredzējis. Viņš sacīja, ka no laba prāta karalis Magnuss viņā nekad neesot klausījies un viņš, Erlings, esot zinājis — tiklīdz Magnuss Eirika dēls būšot sasniedzis tādu vecumu, kad viņam radīšoties pašam savi uzskati, tas nolemšot, ka Erlingam Vidkuna dēlam nebūšot viņam vairs nekas ko teikt, kad viņš, Magnuss, būšot pilngadīgs. Un, kopš šis strīds starp viņu un viņa draugiem, no vienas puses, un karali, no otras puses, esot izlīdzināts, viņš neesot neko ne dzirdējis, ne matījis nedz no karaļa, nedz karaļa draugiem. Un, ja viņš arī Erlenu karaļa priekšā aizstāvētu, diezin vai tas Erlenam ko līdzētu. Bet viņš gan labi zinot — daudzi šeit Norvēģijā domājot, ka viņš savā ziņā esot pabalstījis Erlena pasākumu. Sīmons varot ticēt vai neticēt — ne viņš, ne viņa draugi neesot zinājuši, ka kaut kas tiekot gatavots. Un tomēr, ja šī lieta būtu nodota kaut kādā citādā veidā vai ari šie dēkainie jaunie trakgalvji savu drosmīgo mēģinājumu būtu izdarījuši un tas nebūtu izdevies, viņš, Erlings, būtu uzstājies par savidotāju. Bet tagad, kad tā esot iznācis, šķiet, neviens prātīgs cilvēks nevarot prasīt, lai viņš uzstātos un tādējādi vēl pastiprinātu aizdomas, ka viņš bijis divkosīgs.

Viņš ieteicot Sīmonam griezties pie Haftura dēliem. Tie esot karaļa māsēni, un, ja viņi ar to neesot tieši saķildojušies, tad viņu attieksmes esot diezgan draudzīgas. Un, cik viņš, Erlings, noprotot, tad Erlena aizstāvētāji drīzāk būšot atrodami Haftura dēlu aprindās un lielmaņu jaunākajā paaudzē.

Tad vēl — nākamvasar šeit, Norvēģijā, esot paredzēts svinēt karaļa kāzas. Tā kungam Magnusam varētu būt piemērota izdevība parādīt saviem pretiniekiem iecietību un žēlastību. Un uz kāzām droši vien ieradīšoties karaļa māte un kundze Isabele. Sīmona māte savā jaunībā taču esot bijusi karalienes Isabeles pavadone … Vai Sīmons nevarētu griezties pie augstās kundzes, jeb vai Erlena sieva ar savu lūgumu apžēlot viņas vīru nevarētu krist pie kājām karaļa līgavai vai Ingebjergai Hokuna meitai?

Sīmons nodomāja: tā nu gan būtu vispēdējā izeja — Kristīnei mesties ceļos kundzes Ingebjergas priekšā. Ja hercogiene zinātu, kas ir goda prāts, tad tā jau sen būtu pacēlusi savu balsi un izpestījusi Erlenu no visām grūtībām. Bet, kad Sīmons to reiz Erlenam bija pieminējis, tas bija smējies un teicis — kundzei Ingebjergai pašai aizvien esot daudz grūtību un sarežģījumu, un tagad viņa droši vien esot saskaitusies, jo nemaz tā nerādoties, ka viņas mīļākajam bērnam jebkad tikšot karaļa gods.

VII

Tikai pavasarī Sīmons Andresa dēls devās uz ziemeļiem, lai aizvestu savu sievu un kuslo dēliņu uz Formūmājām. Tur viņš kādu laiku palika, lai apkārtotu savas mājas darīšanas. Kristīne negribēja braukt projām no Uslū. Viņa neuzdrošinājās padoties karstajām, neatvairāmām ilgām pēc saviem trim dēliem, kas dzīvoja ielejā. Ja viņa gribēja izturēt un panest to dzīvi, ko viņa diendienā dzīvoja, tad tā nedrīkstēja turēt prātā savus bērnus. Viņa varēja izturēt, viņa šķita esam mierīga un drosmīga, viņa runāja ar svešiem cilvēkiem, dzirdēja, ko sveši cilvēki teica, un uzklausīja padomus un mierinājumus, bet viņa nedrīkstēja rimties domāt par Erlenu, vienīgi par Erlenu! Retajos mirkļos, kad viņa savas domas nespēja noturēt gribas grožos, viņas apziņā uzzibēja ainas un priekšstati. Ivars stāv Formūmāju malkas šķūnī kopā ar Sīmonu un ar sasprindzinātu uzmanību gaida, ķamēr tēvocis, kas cilā un svārsta malkas šķilas, viņam sameklēs lietaskoku. Geutes gaišā zēna seja ar vīrišķīgas noteiktības izteiksmi, kad tas viņā pelēkajā dienā viņruden kalnos sagubušu augumu cīnījās pret sniegputeni — viena slēpe atslīdēja atpakaļ, un viņš pats atkrita augšpēdu un nobrauca lielu gabalu pa kraujumu lejā, kamēr beidzot dziļi iegrima kupenā, vienu brīdi šķita, ka viņš tūlīt sāks raudāt, jo viņš taču bija tikai pārguris, nevarīgs bērns. Domas traucās pie abiem mazajiem: Mūnans tagad katrā ziņā staigāja un drusku runāja — droši vien viņš bija tikpat jauks, kā tie citi bija bijuši viņa vecumā. Lavranss savu māti laikam jau bija aizmirsis. Un abi lielie Teutras klosterī. Nokve, Nokve, viņas pirmdzimtais… Cik daudz šie abi lielie saprata, un ķo viņi domāja, un kā Nokve to panesa savā bērna prātā, ka viņa dzīvē laikam gan nekas vairs neiegrozīsies tā, kā māte un viņš pats, un

visi citi bija iedomājušies …

Priesteris Eilivs Kristīnei bija atsūtījis vēstuli, un viņa Erlenam bija pastāstījusi, kas tur bija rakstīts par viņu dēliem. Citādi viņi savus bērnus nekad nepieminēja. Viņi nerunāja par pagātni un arī par nākotni vairs ne. Kristīne aiznesa vīram kādu apģērba gabalu vai kaut ko ēdamu, viņš izjautāja sievu, kā tai klājies kopš pēdējās tikšanās, viņi sēdēja roku rokā uz gultas. Reiz gadījās, ka tie uz brītiņu palika vieni mazajā, aukstajā, netīrajā, smirdošajā telpā, tad viņi glaudās viens pie otra ar mēmiem, karstiem glāstiem un klausījās, to nemaz neapzinoties, kā ārā uz kāpnēm smējās Kristīnes rokasmeita ar pils kalpiem.

Tad, kad Erlens viņai būs atņemts vai ari atdots atpakaļ, tad vēl būs laika gana vērst domas uz bērnu pulciņu un grozītiem apstākļiem, uz visu citu viņas dzīvē, tikai ne uz šo vīru. Viņa nedrīkstēja zaudēt nevienu stundu, kuru varēja pavadīt kopā ar Erlenu, viņa neuzdrošinājās domāt par atkalredzēšanos ar saviem četriem bērniem ziemeļos, tādēļ viņa bija vienis prātis ar Sīmonu Andresa dēlu, kad tas piesolījās braukt viens pats uz Tronheimu un, notiekot Erlena īpašuma dalīšanai, kopā ar Arni Javala dēlu aizstāvēt viņas tiesības. Daudz bagātākam karalim Magnusam nebija tapt, iegūstot Erlena mantību, — Erlens bija iestidzis parādos daudz dziļāk, nekā pats to zināja, un viņš bija aizsūtījis naudu uz Dāniju un Skotiju, un Angliju. Erlens paraustīja plecus un teica ar tādu kā pussmaidu — par to jau nu viņš atlīdzību vairs negaidot.

Erlena stāvoklis bija gandrīz tāds pats, kad Sīmons Andresa dēls rudenī ap Krusta misas laiku atkal atgriezās Uslū. Bet viņš pārbijās, redzot, cik novārguši viņi izskatījās, tiklab Kristīne, kā Erlens, un viņš sajuta dīvainu maigumu un smeldzi sirdī, kad viņi abi tomēr vēl spēja tik daudz valdīties, ka attapās viņam pateikties par ierašanos pilsētā šinī gada laikā, kad zemkopim tik grūti pamest mājas. Patlaban tauta pulcējās Tuns-

bergā, kur uzturējās karalis Magnuss, lai sagaidītu savu līgavu.

Uz mēneša beigām Sīmonam radās izdevība sarunāt uz turieni jūras braucienu — ar dažiem tirgotājiem, kas taisījās doties ceļā pēc nedēļas. Te kādu rītu pie viņa atnāca svešs vīrietis, kas lūdza Sīmonu Andresa dēlu papūlēties tūlīt pat aiziet uz Halvara baznīcu — tur viņu gaidot Ulavs Hjirnings.

Apakšmantzinis bija ārkārtīgi uztraukts. Viņš dzīvoja cietoksnī, kamēr mantzinis kavējās Tunsbergā. Vakar vakarā cietoksnī esot ieradušies trīs kungi, kas parādījuši vēstuli ar karaļa Magnusa zīmogu, ka viņiem esot jāizmeklē Erlena Nikulāusa dēla lieta. Ulavs Hjirnings licis ieslodzīto aizvest pie viņiem. Kungi esot bijuši ārzemnieki, laikam franči — Ulavs neesot sapratis viņu valodu, bet pils priesteris šorīt ar viņiem sarunājies latīniski, viņi esot radi tai jaunavai, kas būšot karaliene, — brīnišķīgas izredzes! Viņi esot Erlenu stingri nopratinājuši, tiem esot bijis līdzi arī tāds kā moku sols un vairāki vīri, kas ar tādām lietām prot apieties. Šodien viņš, Ulavs, esot atteicies izvest Erlenu no cietuma kameras, viņš licis ieslodzīto stingri apsargāt, uzņemoties atbildību, jo tāda rīcība esot nelikumīga, par tādu Norvēģijā vēl nekad neesot dzirdēts!

Sīmons aizņēmās no kāda baznīcas priestera zirgu un kopā ar Ulavu taisnā ceļā aizjāja uz Akersnēsi.

UlavsHjirnings šad tad bailīgi paraudzījās Sīmona sejā, kas pauda apslēptu niknumu un laiku pa laikam pārklājās ar tumšu sārtumu. Reizēm viņš — it kā neapzinoties — spēji un strauji sakustējās, pie tam svešais zirgs sacirtās un saslējās, negribēdams klausīt šim

jātaieļjam^^ Sīmon, ka jūs esat saniknots, — teica

Ūlavs Hjirnings.

Sīmons tik tikko aptvēra, kas ar viņu notiek. Viņš bija tā satraukts, ka brīžiem sajuta nelabumu. Aklais, mežonīgais spēks, kas viņā kūsāja un uzdzina viņa dusmas līdz pēdējām robežām, bija tāds kā kauns — tā teikt, kailam cilvēkam, neapbruņotam, neapsargātam, bija jāpacieš svešas rokas savās drānās, bija jāpacieš, ka sveši pirksti apgrābsta viņa ķermeni, — tas jau bija tā, it kā notiktu vardarbība pret sievieti! Sīmons gluži samulsa aiz atriebes kāres un alkām redzēt asinis par tādu noziegumu. Nē, tādas lietas šai zemē nebija parastas un atļautas. Vai tad norvēģu dižciltīgos pie tādām gribēs pieradināt? … Tas nu gan nedrīkstēja notikt!

Viņš jutās slims aiz bailēm no tā, kas viņam būs jāredz… Kad Ulavs Hjirnings atslēdza Erlena cietuma durvis, bailes nomāca visas citas viņa jūtas, bailes no

kauna.,.kas viņam būs jāpadara otram cilvēkam, redzot to tada stāvokli.

Erlens gulēja zeme šķērsam par telpas vidu, galvu vienā kaktā, kājas otrā. Viņš bija tik liela auguma, ka vienīgi tad spēja atrast sev vietu, kur izstiepties visā garumā. Viņam apakšā, uz grīdas biezās netīrumu kārtas, bija paklāti salmi un daži apģērba gabali, un ķermenis bija apsegts ar viņa tumšzilo, ar kažokādu izoderēto apmetni, kas sniedzās līdz pašam zodam, tā ka apkakles pelēkbrūnās caunādas mīkstā spalva jaucās ar

Erlena izpurušo melnsprogaino bardu, kas tam bija uzaugusi ieslodzījuma laikā.

Mute melnajā bārdā likās balta. Arī seja bija balta kā sniegs. Deguna prāvais taisnais trīsstūris, rēgodamies starp iekritušiem vaigiem, šķita nedabiski liels. Melnpelēkie lāsainie mati atkārās atsevišķās valgās šķipsnās no augstās, šaurās pieres, iedubušos deniņos bija redzami ik pa prāvam iesārtam zilumam, it kā kāds viņu tur būtu spiedis vai turējis ciet.

Lēnām, ar pūlēm viņš atvēra lielās, gaišzilās acis un, saskatot pazīstamos cilvēkus, mēģināja pasmaidīt. Viņa balss bija mazliet svešāda un neskaidra:

—    Atsēdies, svaini, — viņš pagrieza galvu pret tukšo gultu. — Jā, es esmu mācījies klāt, kopš mēs pēdējo reizi_tikāmies …

Ulavs Hjirnings pārliecās pār Erlenu un apjautājās, vai viņš ko nevēloties. Nesaņēmis atbildi — laikam tādēļ, ka Erlens nejaudāja runāt, — Ulavs pacēla viņa apmetni. Erlenam bija tikai linaudekla bikses kājā un saplīsis krekls mugurā — un skats uz viņa zili sasistiem, satūkušiem locekļiem Sīmonu tā sašausmināja un satricināja kā kaut kādas nešķīstības atklājums. Diezin vai arī Erlens jūt kaut ko līdzīgu, viņš sev ļautāja …

Pār svaiņa seju pārslīdēja sārtuma ēna, kad Ulavs pārlaida ūdenstraukā samērcētu drānu pār viņa rokām un kājām. Un, kad tas viņam atkal bija uzklājis apmetni, Erlens ar dažām vieglām kustībām to saraustīja kartībā un ar zoda palīdzību uzvilka līdz pašam kaklam, tā ka viņš bija pilnīgi apsegts.

—   Jā, — noteica Erlens, tagad jau vairāk paša balsī, arī smaids ap bālajām lūpām bija drusku redzamāks, — nākamo reizi būs ļaunāk! Bet es nebīstos … nevienam nav jābīstas … viņi no manis nekā neizdabūs — šādā veidā …

Sīmons juta, ka viņš runā patiesību. Ar spīdzinājumiem neizspiedīs ne vārda no Erlena Nikulāusa dēla. Viņš, kas aiz uztraukuma un neapdomības varēja izdarīt un izpļāpāt diezin ko, ar varu neļaus sevi izkustināt ne par rokas platumu. Un Sīmons juta, ka to kaunu un pazemojumu, ko viņš pārdzīvoja Erlena vietā, Erlens pats tikko izjuta — tik ļoti to bija pārņēmis stūrgalvīgs prieks, ka viņš varēja spītēt saviem bendēm un paļauties uz savu norūdīto ķermeni. Viņš, kas, saduroties ar stipru gribu, aizvien tik nožēlojamā kārtā nolaida dūšu, viņš, kas baismu brīdī pats varbūt spēja būt nežēlīgs, viņš tagad saslējās, aiz šīs nežēlības nojauzdams pretinieku, kas bija vājāks par viņu.

Bet Sīmons atbildēja sakostiem zobiem:

—   Nākamās reizes gan laikam nebūs! Ko sakāt jūs,

Ūlav?…

Ulavsnopurinaja galvu, bet Erlens sacīja ar savas vecās, vieglprātīgās jautrības noēnu balsī:

—   Jā, kaut es varētu… tam tik noteikti ticēt — kā jūs! Bet nav domājams, ka šie zeļļi… ar to apmierināsies … — Viņš ievēroja, ka noraustās Sīmona platā, muskuļotā seja. — Nē, Sīmon — svaini! — Erlens gribēja pacelties uz elkoņa, aiz sāpēm viņam izlauzās dīvaini apslāpēts vaids, un viņš bez samaņas atkrita atpakaļ.

Ulavs un Sīmons nopūlējās gar viņu neveiklām rokām. Kad ģībonis bija pārgājis, Erlens kādu brīdi gulēja vaļējām acīm. Tad viņš runāja nopietnāk:

—  Vai jūs to nesaprotat… Magnusam … ir ļoti svarīgi … dabūt zināt, kuriem vīriem viņš nedrīkst uzticēties… ilgāk, nekā viņš tos redz. Tik liels nemiers un neapmierinātība, kāda šeit ir novērota …

—  Jā, yai viņš domā, ka tā apslāpē neapmierinātību? — Ulavs Hjirnings teica draudīgi. Erlens atteica klusā, skaidrā balsī:

—  Es šajā pasākumā esmu izturejies tā, ka nebūs daudz tādu, kas par to raizēsies, kā man iet, to es pats zinu …

Abi pārējie nosarka. Sīmons bija domājis, ka Erlens pats to neieskatīs, un līdz šim viņu sarunās nekad nekas nebija zīmējies uz kundzi Sunivu. Tagad viņam izmisumā izlauzās jautājums:

—   Kā tu varēji rīkoties tik nepiedodami vieglprātīgi!

—  Ne, to ari es tagad nesaprotu, — Erlens vaļsirdīgi sacīja, — bet velns parāvis! Es taču nevarēju iedomāties, ka viņa prot lasīt rakstu! Viņa man šķita — liela nepraša…

Erlena acis atkal aizvērās, likās, it kā viņš no jauna taisītos krist nemaņā. Ulavs Hjirnings nomurmināja, ka viņš kaut ko atnesīšot, un izgāja pa durvīm. Sīmons pārliecās pār Erlenu, kas atkal gulēja pusviru acīm.

—   Svaini, vai — vai arī Erlings Vidkuna dēls iejaukts šajā pasākumā?

Erlens pakratīja galvu, kūtri smaidīdams:

—   Jēzus vārdā — nē. Mēs spriedām — vai nu viņam pietrūks drosmes, vai arī viņš visur tīkos būt noteicējs. Bet nejautā, Sīmon, es negribu nekā teikt… nevienam, tad es zinu, ka nekā neizpļāpāšu …

Te Erlens pēkšņi čukstēja savas sievas vārdu. Sīmons noliecās pie viņa, domādams, ka viņš lūgs, lai tagad atved Kristīni. Bet Erlens runāja ātri, it kā karstuma uzliesmojumā:

—   Viņa nedrīkst to dabūt zināt, Sīmon. Saki, ka pienākusi karaļa pavēle nelaist nevienu manā tuvumā. Aizved viņu pie Mūnana uz Skūgheimu… vai dzirdi… šie franči vai mauri… mūsu karaļa jaunie draugi… neliksies mierā! Aizved viņu projām, iekām pilsētā par to sāk runāt! Sīmon?

—  Jā. — Kā to izdarīt, Sīmons nevarēja pat iedomāties.

Erlens kādu brīdi gulēja aizvērtām acīm, tad viņš sacīja ar tādu kā smaidu:

—   Es šonakt domāju par to dienu, kad viņa dzemdēja mūsu vecāko dēlu — viņai nekādā ziņā nebija vieglāk, ja spriež pēc viņas vaidiem. Un, ja viņa to varēja izturēt septiņas reizes — mūsu prieka pēc, tad taču arī es varu …

Sīmons klusēja. Par tādu netīkamu kautrību, kādu viņš juta, kad dzīve tam dzīrās atklāt savu moku un baudu pēdējos noslēpumus, Erlenam, šķiet, nebija ne jausmas. Tiklab ar visļaunāko, kā arī ar visjaukāko viņš apgājās tik vienkārši kā nevainīgs zēns, kuru draugi — apskurbušu un ziņkārīgu — paņēmuši līdzi uz meitu māju …

Erkns nepacietīgi no skurināja galvu:

—   Šīs mušas ir tas trakākais … Liekas, it kā viņās būtu pats velns …

Sīmons paņēma savu cepuri un sita, kur tikai pagadījās, zilmelno mušu čemuros, tā ka tās pacēlās gaisā veseliem bariem — sīkdamas un dūkdamas. Visas, kas apreibušas nokrita zemē, viņš saniknots iemina netīrumos. Tas tomēr necik nelīdzēja, jo gaisa lūka sienā bija vaļā, — ziemā tā gan bija bijusi aizsegta ar ādas rūti koka ietvarā, bet tā telpu bija padarījusi ļoti tumšu.

Sīmons joprojām sita mušas, arī tad, kad atgriezās Ulavs Hjirnings kopā ar priesteri, kas nesa dzeramo kausu. Priesteris pabāza roku zem Erlena pakauša un balstīja viņu, kamēr viņš dzēra. Laba tiesa no dzeramā tam ielija bārdā un aiztecēja gar kaklu. Viņš gulēja kā bērns — mierīgs un neapmulsis, kad priesteris viņu

pēc tam ar drānu apslaucīja.

Sīmonam bija tāda sajūta, it kā viņā kas rūgtu, asinis kaklā tukstēja un tukstēja līdz pašām aizausim, un sirds lēkāja dīvaini un strauji. Brīdi viņš stāvēja pie durvīm un stīvu skatu noraudzījās uz gari izstiepušos cilvēka stāvu zem apmetņa. Drudža sārtums bangām cēlās un zuda Erlena sejā. Viņš gulēja puspievērtām spulgām acīm un tomēr uzsmaidīja savam svainim, bet tā bija tikai viņa dīvainā — it kā nepieaugušā smaida ēna.

Otrā rītā, kad Stigs Hokuna dēls Manvīkā ar saviem viesiem — Erlingu Vidkuna dēlu un viņa dēlu Bjarni — sēdēja pie brokastīm, pagalmā bija dzirdama vienvienīga zirga pakavu klaboņa. Drīz pēc tam tika atrautas kungistabas durvis, pa kurām knašiem soļiem ienāca Sīmons Andresa dēls. Tas pārlaida piedurkni pār seju, jo jādams bija līdz kaklam notašķījies ar dubļiem.

Trīs vīrieši piecēlās no galda un devās ienācējam pretī ar aprautiem saucieniem, kas pa daļai nozīmēja sveicienu, pa daļai izbrīnu. Sīmons, labdienu nepadevis, atspiedās uz sava zobena, kura spalu viņš bija apņēmis

abām rokām, un sacīja:

—     Vai gribat dzirdēt neparastas vēstis: viņi Erlenu Nikulāusa dēlu staipījuši uz moku sola — vairāki ārzemnieki, kurus karalis atsūtījis, lai viņu pratinātu…

Vīrieši klusi iekliedzās un sastājās ap Sīmonu Andresa dēlu. Stigs iecirta vienu plaukstu otrā:

—   Ko viņš teica! …

Līdz ar to Stigs un Bjarne Erlinga dēls kā neviļus pagriezās pret kungu Erlingu. Sīmons spēji iesmējās — smēiās un smēiās.

Viņš noslīga uz krēsla, kuru Bjarne Erlinga dēls viņam pabīdīja, satvēra alus kausu, ko jauneklis viņam pasniedza, un kāri dzēra.

—  Kādēļ jūs smejaties? — kungs Erlings stingri noprasīja.

—   Es smejos par Stigu. — Sīmons sēdēja, mazliet uz priekšu saliecies, uzlicis savas rokas uz dubļiem notašķītām ciskām. Viņš vēl dažas reizes aiz smiekliem nosprauslojās. — Es domāju — mēs taču visi šeit esam lielmaņu dēli, es domāju — jūs būsit sašutuši, ka tā drīkst notikt mūsu kārtas cilvēkam, es domāju — jūs jautāsit, kā tas vispār varēja notikt…

Es nevaru apgalvot, ka man būtu diez cik labi zināms, kāds šinīs lietās ir likums. Kamēr mans kungs, karalis Hokuns, ir miris, esmu apmierinājies ar pienākumu kalpot viņa pēcnācējam, paklausot tā pavēlei kara un miera laikā, citādi es mierīgi dzīvoju savās mājās. Bet es to visu citādi nevaru saprast kā vienīgi tā, ka pret Erlenu Nikulāusa dēlu ir rīkojušies nelikumīgi. Viņa kārtas ļaudis viņu tiesāja… Ar kādām tiesībām tie nosprieda atņemt viņam dzīvību, to es nezinu … Tad viņam atlika sodu un ļāva doties ceļā, lai viņš varētu sastapties ar karali, savu radinieku, ja tam labpatiktu ar Erlenu izlīgt. Pēc tam cilvēks turpat vai gadu mitinās Akerspils tornī, kamēr karalis gandrīz visu šo laiku pavadījis ārzemēs, dažas vēstules ir gan nosūtītas uz vienu un otru pusi, bet iznākuma nav nekāda. Tagad karalis atsūta kaut kādus vīrus — tie nav ne norvēģi, ne karaļa pavadoņi — un mēģina Erlenu nopratināt tādā veidā, kas jāuzskata par nedzirdētu rīcību pret norvēģi, kam ir karaļa pavadoņa tiesības, — kaut zemē valda miers un Erlena radi un ciltsbrāļi pulcējas Tunsbergā, lai svinētu karalim kāzas …

Ko jūs par to domājat, kungs Erling …

— Es domāju… — Erlings nosēdās uz sola tieši Sīmonam pretī.—Es domāju, ka jūs, Sīmon Darre, to skaidri un gaiši esat pateicis, kā uz to visu jāskatās. Manuprāt, karalis var rīkoties tikai trejādi: vai nu viņam Erlens jāsoda pēc Nīdārūsas tiesas sprieduma, vai viņam jāsasauc jauna tiesa, kuras locekļi ir karaļa pavadoņi; tādā gadījumā Erlena apsūdzētājam jābūt vīram, kas nav bruņinieks, — šai tiesai jānospriež, ka

Erlens jāizraida, un jādod viņam likumīgais laiks, lai viņš varētu atstāt karaļa Magnusa valstis. Vai arī karalim jāatļauj Erlenam izlīgt. Un tas būtu visgudrākais, ko^viņš varētu darīt.

Šī lieta man tagad šķiet tik skaidra, ka ikviens, kam tik jūs Tunsbergā to celsit priekšā, jūs uzklausīs un pabalstīs. Tunsbergā ir Juns Haftura dēls un viņa brālis. Erlens viņiem ir tikpat tuvu rada kā karalim, — Ogmuna dēli sapratīs, ka šeit ir rīkojušies bez apdoma. Vispirms jums gan būs jāgriežas pie karaļa pavadoņa vecākā, jāpierunā viņš un Pols Eirika dēls, lai tie sasauc sapulcē tos zvērinātos, kas patlaban atrodas pilsētā un liekas visvairāk piemēroti uzņemties šo uzdevumu.

—   Vai jūs un jūsu piederīgie nebrauksit man līdzi, kungs?

—   Mēs nedomājam piedalīties kāzu svinībās, — Erlings strupi noteica.

—   Haftura dēli ir jauni, un kungs Pols ir vecs un nevarīgs — un tie citi… Jūs pats to zināt vislabāk, kungs, viņiem ir gan vara, tādēļ ka tie bauda karaļa labvēlību un arī aiz citiem iemesliem, bet… Erling Vidkuna dēls, kas gan viņi ir pret jums? Jums, kungs, ir bijusi tik liela vara šajā zemē, kāda nav bijusi nevienam vadonim kopš … es nezinu, kopš kādiem laikiem. Aiz jums, kungs, stāv vecās ciltis, no kurām šīs zemes ļaudis pazinuši ikvienu vīru kopš paaudžu paaudzēm — tik sen, cik sen mūsu ciemos dzīvo teiksmas par labiem un bargiem laikiem. Tēva dzimtā … Kas ir Magnuss Eirika dēls vai Sudrheimas Haftura dēli, salīdzinot ar jums? Vai viņu bagātība var stāties blakus jūsējai? Padomi, kurus jūs man dodat… tas viss prasīs laiku, un franču kungi uzturas Uslū, un es varu to apzvērēt, ka viņi nepadosies, visiem ir skaidrs, ka karalis Norvēģijā mēģinās valdīt pēc svešzemju paraugiem. Es zinu, ārzemēs ir tāds paradums, ka karalis var pārkāpt likumu, kad viņam tīk, ja tas starp bruņiniekiem var atrast klausīgus vīrus, kas viņu pabalsta pret pašu kārtas ļaudīm … Ulavs Hjirnings ir rakstījis vēstuli un līdz ar viņu tie dižkungi, kas ir ar mieru viņam pievienoties. Bīskaps solījās rakstīt, bet visu šo nemieru un strīdu jūs varat izbeigt tai pašā mirklī, kad

405

jūs nostāsities karaļa Magnusa priekšā. Jūs esat šīs zemes vecās kungu varas pirmais pārstāvis, karalis zina, ka aiz jums stāvam mēs visi no vietas …

—  Nevaru teikt, ka es agrāk kādreiz to būtu pamanījis, — rūgti noteica Erlings. — Tu iestājies par savu svaini ar sirds siltumu, Sīmon. Bet vai tu to nesaproti — tagad es nevaru. Tūlīt pacelsies valodas: tiklīdz Erlenu iedzina tādās spailēs, ka bija jābaidās — viņš nespēs palikt nerunājis, parādījās Erlings Vidkuna dels!

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Stigs atkal iejautajās:

—   Vai Erlens … ir ko teicis?

— Nē, — nepacietīgi atbildēja Sīmons. — Viņš turējis muti. Un es domāju, ka viņš to darīs arī turpmāk. Erling Vidkuna dēls, — Sīmons sacīja lūdzēja balsī, — viņš ir jūsu radinieks, jūs bijāt draugi…

Erlings dažas reizes īsi un smagi guvās pēc elpas:

—     Jā… Sīmon Andresa dēls, vai jūs arī pilnīgi apjēdzat, ko Erlens bija uzņēmies? — Izjaukt kopvalsti ar zviedriem — valdīšanas veidu, kāds līdz šim nekad nebija izmēģināts, kas, šķiet, mūsu zemei ar katru gadu atnes vairāk un vairāk posta un grūtību, atgriezties pie vecā valdīšanas veida, kuru mēs pazīstam un par kuru mums ir zināms, ka tas nes laimi un uzplaukumu. Vai jūs saprotat, ka tā ir gudra un drosmīga vīra doma, — un vai jūs saprotat, ka citiem uzņemties šo domu šķetināt tālāk tagad ir visai grūti? Porses dēlu lietu Erlens ir zaudējis, un citu karaliska cēluma vīru, ap kuriem tauta varētu pulcēties, nav. Jūs varbūt teiksit, ja Erlens būtu izdarījis to, ko viņš bija nodomājis, un atvedis jauno Hokunu uz Norvēģiju, tad man būtu viegli saņemt grožus savās rokās. Paveikt diez ko vairāk nekā izcelt zēnu malā šiem puikām nebūtu bijis pa spēkam, ja apdomīgi vīri nenāktu talkā un iesākto nepabeigtu. Tā ir — to es uzdrošinos apgalvot. Dievs vien to zina, ka es šajos desmit gados neesmu mantojis nekādu labumu, bet drīzāk gan esmu bijis spiests atstāt novārtā paša īpašumus, aizvien tikai cīnoties un pūloties, aizvien tikai dzīvojot rūpēs un raizēs. Viens otrs mūsu zemē to ir izpratis, un ar to man jābūt mierā! — Viņš uzsita ar dūri uz galda. — Vai jūs varat to saprast, Sīmon, ka tas vīrs, kas uzņēmies uz saviem pleciem tik lielu uzdevumu, ka neviens nespēj pateikt, vai no tā uz laiku laikiem nav atkarīga mūsu un mūsu pēcnācēju labklājība šinī zemē, — ka šis vīrs to visu līdz ar savām biksēm nomet uz maukas gultas gala … Tik tiešām, kā dievs ir debesīs, viņš būtu gan pelnījis tādu pašu sodu kā Euduns Hestakorns! Tad Erlings turpināja drusku rāmāk: — Jāpiebilst — neba es Erlenam nenovēlu izglābties, un nedomājiet, ka es neesmu sašutis par tām ziņām, kuras jūs atnesāt. Un man liekas — ja jūs paklausīsit manam padomam, tad atradīsiet pietiekami daudz vīru, kas jums pievienosies. Bet es neticu, ka mana līdzdalība šinī lietā varētu jums tik daudz līdzēt, ka man tādēļ neaicinātam būtu jābrauc pie karaļa.

Sīmons piecēlās — stīvi un gausi. Viņa seja aiz noguruma bija gluži pelēka. Stigs Hokuna dēls piegāja viņam klāt un saņēma viņu aiz pleciem — tūlīt viņš dabūšot ēst. Viņš, Stigs, tikai neesot gribējis, ka istabā esot sveši cilvēki, kamēr viņi vēl runājot. Bet tagad viņš varēšot atspirdzināties ar ēdamo un dzeramo un pēc tam iet gulēt. Sīmons pateicās — viņš pēc brītiņa gribot jāt tālāk, ja Stigs varētu viņam aiztapināt citu zirgu un ja tas viņa kalpam Junam Dolkam dotu naktsmājas. Sīmonam Juns vakar esot bijis jāpamet pusceļā, jo viņa zirgs neticis līdzi Sīmona ērzelim. Jā, viņš, Sīmons, esot jājis gandrīz cauru nakti — viņš iedomājies, ka labi zinot ceļu uz šejieni, un tomēr vairākkārt

esot nomaldījies …

Stigs lūdza Sīmonu pagaidīt līdz rītdienai, tad viņš pats jāšot tam līdzi — katrā ziņā kādu ceļa gabalu, jā, varbūt pat līdz Tunsbergai…

—  Te man vairs nav ko gaidīt. Es tikai domāju vēl aiziet uz baznīcu. Kad jau reiz šeit esmu, tad gribu pie Halfrīdas kapa noskaitīt lūgšanu …

Asinis šalca un zvanīja viņa pārgurušajā ķermenī un sirds pukstēja gandrīz vai dzirdami. Viņam bija tāda sajūta, it kā tūlīt pat būtu jāgāžas gar zemi, it kā viņš būtu pusaizmidzis. Bet viņš sadzirdēja savu paša balsi, kas rāmi un mierīgi sacīja:

—  Vai jūs nevēlaties nākt man līdzi, kungs Erling? Es zinu, jūs bijāt viņai no radiem vismīļākais …

Sīmons uz kungu Erlingu nepaskatijas, bet viņš juta, ka tas sastingst. Pēc brītiņa viņš caur savu asiņu šalku un zvanoņu sadzirdēja Erlinga Vidkuna dēla skaidro un pieklājīgo balsi:

— To es darīšu labprāt, Sīmon Darre … Laiks ir nejauks, — viņš teica un, apjozies ar zobenu, apņēma biezu apmetni ap pleciem. Sīmons stāvēja mēms kā akmens, kamēr Erlings nebija saposies. Tad viņi gāja.

Arālīņāja rudens lietus, un no jūras puses vēlās tik bieza migla, ka viņi tālāk par dažām asīm abpus takas nespēja saskatīt ne tīrumus, ne nodzeltējušās birztalas. Ceļš līdz baznīcai nebija tāls. Sīmons iegāja turpat blakām mācītāja mājā pēc atslēgas. Viņš nopriecājās, redzēdams, ka tur tagad ienākuši jauni iemītnieki — tā viņam nevajadzēja ielaisties garās sarunās.

Tā bija maza mūra baznīca ar vienu pašu altāri. Gabalu atstatu no Erlinga Vidkuna dēla pie balta marmora kapakmens Sīmons, kā jau pienākas, ceļos nometies, skaitīja lūgšanas un meta krustus, pats nemaz neapzinādamies, ka to dara, un, nekā nedomājot, raudzījās uz baznīcas izrotājumiem un vecajām gleznām, kuras viņš bija redzējis simtām reižu.

Viņš pats nemaz neapjēdza, ka to bija izdarījis. Bet tagad viņš darīs tālāk. Ko viņš īsti teiks, tas viņam vēl nebija prātā, bet, kaut arī gluži vārgs aiz kauna un sašutuma par sevi pašu, viņš tomēr zināja, ka mēģinās to darīt.

Viņš atcerējās padzīvojušās sievietes bālo, slimīgo seju sienasgultas pustumsā, viņas mīlīgo, maigo balsi — tajā pēcpusdienā, kad viņš sēdēja uz gultas malas un viņa to stāstīja. Tas bija apmēram mēnesi pirms gaidāmā bērna piedzimšanas, viņa pati domāja, ka tas varētu viņai maksāt dzīvību, un tomēr viņa bija ar mieru un pat priecīga tik dārgi nopirkt viņu abu dēlu. Nabaga mazulis, kas te zem akmens pie mātes pleca mazā zārciņā gulēja. Nē, ko viņš bija gribējis darīt, to nespēja darīt neviens vīrietis …

Un Kristīnes baltā seja. Viņa to zināja, kad viņš todien pārnāca no Akersnēses. Bāla un mierīga viņa par to runāja un viņu iztaujāja, bet viņš vienu īsu mirklīti bija redzējis viņas acis un kopš tā mirkļa vairs neiedrošinājās tajās ieskatīties. Kur viņa patlaban atradās un ko darīja, to viņš nezināja. Vai tā sēdēja mājvietā vai bija pie vīra, vai arī viņu bija pierunājuši aizbraukt uz Skūgheimu — to visu viņš bija nodevis Ulava Hjirninga un priestera Ingolfa ziņā, viņam pašam bija pietrūcis spēka. Un viņam arī šķita, ka nedrīkst zaudēt laiku.

Sīmons to nemaz nesajauta, ka viņš savu seju ir ieslēpis rokās. Halfrīd, tas taču nav ne kauns, ne grēks, manu Halfrīd… Tomēr. Tas, ko viņa bija izpaudusi viņam, savam vīram… par savām bēdām un savu mīlestību, tas bija iemesls, kādēļ viņa bija palikusi pie tā vecā velna. Kaut arī tas bija nonāvējis savu bērnu zem mātes sirds — viņa bija palikusi, lai nekārdinātu savu vismīļāko draugu …

Erlings Vidkuna dēls stāvēja uz ceļiem bez jebkādas izteiksmes pelēkbālajā, skaisti veidotajā sejā. Saliktās rokas viņš turēja pie krūtīm piespiestas. Laiku pa laikam tas ar lēnu, maigu un daiļu kustību pārmeta krustu, lai pēc tam atkal sakļautu abu roku pirkstu galus.

Nē! Tas bija tik briesmīgi, ka neviens vīrietis nespētu to izdarīt. Pat Kristīnes dēļ viņš to nespēs. Viņi abi reizē piecēlās kājās, paklanījās altāra priekšā un gāja projām. Sīmona pieši pie katra soļa uz baznīcas klona klusi iešķindējās. Neviens no viņiem vēl nebija pateicis ne vārda, kopš viņi bija izgājuši no mājām, un Sīmons nezināja, kas tagad notiks.

Sīmons aizslēdza baznīcas durvis, kamēr Erlings Vidkuna dēls aizgāja pa kapsētu uz priekšu. Zem mazā jumtiņa kapsētas vārtos viņš apstājās. Sīmons nāca nopakaļus. Kādu brīdi viņi tur nostāvēja, iekām devās mājup pa smaļo lietu.

Erlings runāja lēni un mierīgi, bet Sīmons izjuta trulās, bezgalīgās dusmas, kas trakoja Erlinga dvēseles dziļumos, Sīmons neuzdrošinājās pacelt acis.

—  Velns parāvis, Sīmon Andresa dēls, ko tas viss nozīmē?

Sīmons nespēja pateikt ne vārda.

—  Vai jūs domājat mani piespiest… darīt pēc jūsu prāta, tādēļ ka jūs varbūt esat dzirdējis tenkas par to, kas noticis tad, kad jums vēl mātes piens bija uz lūpām … — Viņa dusmas taisījās lauzties uz āru.

Sīmons pakratīja galvu:

—      Es tikai domāju, kungs, — ja jūs atcerētos viņu, kas bija labaka neka vistirakais zelts, jums varbūt ieželotos Erlena sievas un viņas bērnu.

Kungs Erlings uz Sīmonu paskatījās — viņš nekā neatbildēja, bet sāka raustīt sūnas un ķērpjus no kapsētas mūra apžoga. Sīmons rīstījās un ar mēli apslapēja lūpas:

—    Es pats lāgā nezinu, ko es domāju, Erling Vidkuna dēls … tikai to, ka, atceroties viņu, kas panesa visus šos ļaunos gadus … kam nebija cita patvara un atspaida kā vienīgi dievs… ka, atceroties viņu, jūs gribēsit līdzēt tik daudziem, cik iespējams! Tādēļ ka jums nebija iespējams līdzēt viņai. Ja jūs jebkad būtu nožēlojis, ka todien aizjājāt no Manvīkas, atstājot Halfrīdu kunga Fina varā …

—   Bet es taču to nedarīju! — Tagad Erlinga balss bija griezīga. — Jo es zinu, ka viņa nekad… bet to tu laikam gan nesaproti! Jo, ja tu kaut brīdi būtu pilnīgi sapratis, cik lepna viņa bija, tā sieviete, kuru tu dabūji par sievu… — viņš aiz dusmām iesmējās, — tad tu to nebūtu darījis. Es nezinu, ko tu zini, bet tu vari zināt visu. Hokuns toreiz gulēja slims, mani sūtīja uz Manvīku, lai es Halfrīdu pārvestu mājās pie viņas radiem.

Elineun viņa bija uzaugušas kā māsas, viņas bija gandrīz vienos gados, lai gan Eline bija viņas tēvamāsa … mums būtu —ja viņa būtu atgriezusies mājās —, mums būtu aizvien un visur jāsatiekas. To visu mēs pārrunājām, nosēdēdami veselu nakti tai pūķa midzenī uz lieveņa, tikpat viņa, kā es pastarā tiesā varēsim atbildēt par ķatru vārdu, kas toreiz tika runāts. Lai tad dievs mums pasaka, kādēļ tam visam tā bija jānotiek …

Lai gan dievs viņai beidzot atlīdzināja viņas tikumu, piešķirdams tai par mierinājumu labu vīru bijušā vietā — tādu zaļu zēnu kā tevi, tu viņas pašas mājās gulšņāji ar viņas pašas kalponēm un ļāvi tai uzaudzināt tavus bandu bērnus … — viņš aizmeta saraustīto sūnu klumšķi tālu projām.

Sīmons stāvēja mēms un nekustīgs. Erlings saplūkāja jaunu sūnu klumšķi un aizmeta arī to.

—   Es darīju tā, kā viņa man lika. Vai tu nu zini diezgan? Citas izejas nebija. Lai kur mēs būtu satikušies, mēs būtu — mēs būtu… Maucība nav jauks vārds. Asinsgrēks — vēl nejaukāks …

Sīmons mazliet sakustējās, stīvi palocīdams galvu.

Viņš pats to atskārta — būtu smieklīgi pateikt savas domas. Erlingam Vidkuna dēlam tolaik nebija vēl ne trīsdesmit gadu, un tas bija smalks un iznesīgs. Halfrīda viņu tā bija mīlējusi, ka viņā pavasara rītā būtu vai viņa kāju pēdas noskūpstījusi — pagalma rasotā zālē… Viņš, Sīmons, bija pavecīgs, aptaukojies, neglīts zemnieks — un Kristīne. Nemūžam viņai neienāktu prātā, ka kāda dvēsele varētu krist grēkā, un kaut viņi dzīvotu divdesmit gadus vienā sētā. To nu viņš reiz līdz galam bija sapratis …

Un tā viņš tikai klusu, gandrīz pazemīgi pateica:

—   Sirds viņai neatļāva iedomāties, ka nevainīgajam bērnam, kuru viņas vīrs bija sadzīvojis ar viņas kalponi, dzīvē klāsies grūti. Viņa bija tā, kas mani lūdza izturēties pret bērnu tik labi, cik tik man iespējams. Ak, Erling Vidkuna dēls, Erlena nabaga nevainīgās sievas dēļ… Viņa ir pagalam pārbēdājusies. Man liekas, es nenieka nedrīkstu atstāt nedarītu, iekām neesmu atradis palīdzību viņai un viņas bērniem …

Erlings Vidkuna dēls stāvēja, pie vārtu staba pieslējies. Viņa seja bija tikpat mierīga kā parasti, un viņa balss, uzņemot atkal valodu, bija vēsa un pieklājīga:

—   Man viņa patika, Kristīne Lavransa meita, kaut arī es to reti esmu redzējis… viņa ir skaista un cienīga sieviete, un es jums to jau vairākkārt esmu apgalvojis, Sīmon Andresa dēls, — jums katrā ziņā tiks līdzēts, ja jūs paklausīsit manu padomu. Es tikai lāgā nesaprotu, kāda šai jūsu savādajai iedažai ir jēga. Jūs taču nedomāsit, ka es… tādēļ, ka mans tēvocis noteica, kas man jāprec … es toreiz biju nepilngadīgs, un tā meitene, kas man vislabāk patika, bija cita līgava, kad mēs iepazināmies… Tik nevainīga, kā jūs sakāt, Erlena sieva gan nav. Jā, jūs esat apprecējies ar viņas māsu, tas tiesa, bet jūs pats, nevis es, esat vainīgs, ka mēs esam ielaidušies šādā — ērmotā sarunā, un tādēļ jums jāpacieš, ka es to pieminu. Es atceros, ka klīda tādas valodas — toreiz, kad Erlens precējās. Precības notiekot pret Lavransa Bjergulfa dēla prātu un padomu, bet meitenei esot svarīgāk panākt savu nekā klausīt tēvam un glabāt savu godu. Jā, viņa ar visu to var būt laba sieva, bet viņa taču dabūja Erlenu, tā ka viņiem savs prieka un baudas laiks ir bijis. Es neticu, ka Lavranss diez kā priecājās par šo znotu — viņš jau bijis izraudzījies citu vīru savai meitai, kad tā iepazinusies ar Erlenu, viņa bija saderināta, to es zinu … — Erlings aprāvās, palūkojās mirkli uz Sīmonu un apmulsis novērsa seju.

Aiz kauna pārpārim notvīcis, Sīmons nolaida galvu uz krūtīm un tomēr sacīja klusi un noteikti:

—   Jā, viņa bija man saderēta.

Viņi stāvēja kādu brīdi klusēdami, nedrīkstēdami viens otrā paskatīties. Tad Erlings Vidkuna dēls aizsvieda pēdējo sūnu klumšķi, pagriezās un izgāja ārā lietū. Sīmons palika stāvot, bet, kad Erlings kādu gabalu pa miglu bija pagājis, tas apstājās un nepacietīgi māja ar roku.

Tad viņi devās mājup tikpat nerunīgi, kā bija nākuši. Viņi bija bezmaz jau sasnieguši mājas, kad kungs Erlings teica:

—  Es to darīšu, Sīmon Andresa dēls. Jums jāpagaida līdz rītdienai, tad mēs varēsim jāt visi četri.

Sīmons pameta acis uz kungu Erlingu — viņa seja aiz kauna un sāpēm bija gluži pārviebta. Viņš gribēja pateikties, bet nejaudāja, viņam bija jāiecērt zobi apakšlūpā, jo žokļi trīcēja vien.

Ejot iekšā pa namdurvīm, Erlings Vidkuna dēls it kā nejauši pieskārās Sīmona plecam. Bet viņi abi labi zināja, ka neiedrošināsies paskatīties viens uz otru.

Nākamajā dienā — viņi patlaban posās ceļā — Stigs Hokuna dēls gribēja Sīmonam katrā ziņā aizdot citu apģērbu, jo tam nebija līdzi ko mainīt. Sīmons aplūkoja sevi no galvas līdz kājām—kalps bija gan tīrījis un sukājis viņa drēbes, bet tās tomēr pēc garā jājiena šļakatu laikā bija tādas pašas, kā bijušas, — stipri aplietotas. Sīmons sev uzsita uz gurniem:

—   Es esmu par resnu, Stig. Un es taču nejāšu, lai piedalītos dzīres …

Erlings Vidkuna dēls stāvēja, vienu kāju uzlicis uz sola, jo viņa dēls tam piesprādzēja apzeltītu piesi. Likās, it kā kungs Erlings šodien vēlētos turēties cik iespējams tālāk nost no saviem apkalpotājiem. Bruņinieks iesmējās — dīvaini dusmīgiem smiekliem:

— Par ļaunu jau tas nenāks, ja Sīmona Darres izskats liecinās, ka viņš sevi netaupa sava svaiņa labad, bet nāk tieši no lielceļa ar savu taisno, godīgo valodu. Viņam ir veikla mēle, mūsu bijušam svainim, Stig. Es tikai bīstos par vienu — ka viņš, uzsācis runāt, nezinās, kad jābeidz …

Sīmons turpat stāvēja sarkans kā vēzis, bet nekā nesacīja. Ikvienā Erlinga Vidkuna dēla vārdā, ko tas viņam kopš vakardienas bija teicis, viņš izjuta zobgalīgu īgnumu — un dīvaini negribētu vēlību — un noteiktu vēlēšanos šo pasākumu sekmēt, ja viņš to reiz bija ņēmis savās rokās.

Tā viņi aizjāja no Manvīkas, kungs Erlings, viņa dēls un Stigs, visi kopā desmit grezni apģērbti un labi apbruņoti vīri. Sīmons, viena vienīga kalpa pavadīts, domāja — varbūt viņam bija jādodas uz Manvīku labākās drānās un ar vairāk pavadoņiem, Formūmāju Sīmonam Darrem nebija nekādas vajadzības šeit jāt līdzās saviem kādreizējiem svaiņiem kā nabagļaužu vīram, kas savā bezspēcībā meklējis viņu atbalstu. Bet viņam bija viss viens. Viņš bija tik pārguris un tik sagrauzts tā dēļ, ko pats vakar bija darījis, ka viņam tagad šķita vienalga, kāds iznākums būs šim jājienam.

Sīmons aizvien bija izturējies tā, it kā neticētu nejaukajām baumām par karali Magnusu. Viņš nemaz nebija tāds svētulis, ka nespētu panest stipru joku pieaugušu vīriešu sabiedrībā. Bet, kad ļaudis sadūra galvas kopā un drebinādamies čukstēja par tumšiem, slepeniem grēkiem, viņam aizvien sametās nelabi. Un viņam šķita nepiedienīgi domāt vai noklausīties kaut ko tādu par karali, kuram viņš bija zvērējis uzticību.

Un tomēr viņš bija pārsteigts, kad stāvēja jaunā karaļa priekšā. Sīmons nebija redzējis Magnusu Eirika dēlu kopš viņa bērnu dienām un katrā ziņā bija domājis, ka karalis izskatīsies sievišķīgs, nespirgts un pavītis, bet tas bija viens no visskaistākajiem jaunekļiem, kādu Sīmons jebkad bija redzējis, un tam bija vīrišķīgs un karalisks izskats, kaut arī tas bija jauns un trausli slaida auguma.

Mugurā viņam bija gaišzils, ar zaļiem rakstiem izrakstīts tērps, kas krokās krita līdz pašai zemei un ko ap šmaugo vidukli saturēja apzeltīta josta. Šai smagajā ģērbā bezgala daiļi un iznesīgi kustējās viņa lielais stāvs, kas bija slaiks kā egle. Karalim Magnusam bija gaiši mati, kas gludi pieglaudās skaisti veidotai galvai, tikai paši matu gali bija mākslīgi sacirtoti, tā ka tie kupli sprogojās ap brīvo plato kaklu. Viņa vaibsti bija smalki un atklāti, vaigi sārti un sejas āda svaiga, lai gan mazliet dzeltenīgi iedegusi. Viņam bija skaidras acis un drošs skats. Apsveicinoties ar saviem vīriem, viņš paturēja cēlu stāju un izrādīja draudzīgu laipnību. Tad viņš uzlika roku uz Erlinga Vidkuna dēla piedurknes un paveda viņu dažus soļus sāņus, pateikdamies viņam par ierašanos.

Viņi kādu brīdi sarunājās, un kungs Erlings minēja, ka tam esot īpašs lūgums, ar kuru tas griežoties pie karaļa žēlastības un labvēlības. Sulaiņi nolika bruņiniekam krēslu karaļa dižsēdekļa priekšā, pārējiem trim vīriem ierādīja sēdekļus drusku patālāk un paši aizgāja projām.

Sīmons it kā pats no sevis zināja uzstāties un izturēties tāpat kā savās jaunās dienās, viņš bija arī piekāpies un no Stiga aizņēmies garu brūnu tērpu, tā ka izskata ziņā vairs neatšķīrās no pārējiem vīriem. Bet viņš, tur sēdēdams, jutās kā sapnī, viņš bija un atkal nebija tas pats kādreizējais jaunais Sīmons Darre, veiklais un iznesīgais bruņinieka dēls, kas pirms mūžīgi ilgiem laikiem Uslū galmā karalim Hokunam bija pasniedzis sveci un dvieli. Viņš bija un atkal nebija Formūmāju zemnieks Sīmons, kas visus šos gadus bija dzīvojis ielejā brīvu, rosīgu dzīvi — savā ziņā bezrūpīgi, lai gan aizvien bija zinājis, ka viņa dvēseles dziļumos kvēlo šī kvēle, bet viņš bija mācējis novērst savas domas no tās. Viņā pamodās trula, draudīga vēlēšanās sacelties — viņš sevī nezināja nevienu gribētu grēku, nedz vainu, liktenis bija uzpūtis šo liesmu, un viņam bija jāsavaldās, lai neko neizrādītu, kamēr viņš ceptin cepās lēnā ugunī.

Sīmonspiecēlās, jo visi citi to darīja, — karalis Magnuss staveja kajas.

— Mīļo radiniek, — atskanēja viņa jaunā, žirgtā balss, — pēc manām domām, stāvoklis ir tāds: jaunlielskungs Hokuns ir mans brālis, bet mēs nekad neesam domājuši, ka mums būs kopīgs galms, — vieni un tie paši vīri nevar kalpot mums abiem. Laikam jau arī Erlens nav domājis, ka tā būs, kaut gan viņš zināmu laiku ir turējis manis piešķirtu amatu un vienlaikus bijis Hokuna uzticības vīrs. Bet tiem maniem vīriem, kas labāk grib kalpot manam brālim Hokunam, es dodu vaļu un brīvību meklēt laimi viņa sētā. Bet, kas tie par vīriem, to es esmu nodomājis uzzināt no Erlena mutes.

—    Tādā gadījumā jums, kungs un karali, par šo jautājumu jārauga vienoties ar Erlenu Nikulāusa dēlu. Jums jādara pēc sava solījuma, atļaujot savam radiniekam doties ceļā un ar jums parunāt.

—   Jā, viņš ir mans rads un jūsu rads, un kungs Ivars pierunāja mani ļaut viņam doties ceļā, bet viņš nedarīja pēc sava zvēresta un aizmirsa, ka mēs esam radi. — Karalis Magnuss pasmējās un atkal uzlika roku uz Erlinga piedurknes. — Mani radi, šķiet, dzīvo pēc mūsu tautas parunas, kas skan tā: rads rada velns. Bet dieva, svētās jaunavas un savas līgavas dēļ es tomēr esmu ar mieru savam radiniekam Erlenam no Hūsabijas parādīt žēlastību, dāvinot viņam dzīvību, atdodot mantību un atceļot trimdu, ja viņš gribētu ar mani izlīdzināties, tāpat arī dot viņam laiku aizceļot no manas valsts, ja viņš vēlētos doties pie sava jaunā kunga — hercoga Hokuna. Tādu pašu žēlastību es gribu parādīt ikvienam viņa sabiedrotam, bet es vēlos zināt, kuri tie ir, kuri no šīs zemes vīriem savam kungam kalpojuši ar viltu. Ko sakāt jūs, Sīmon Andresa dēls, — es zinu, ka jūsu tēvs bija mana mātestēva uzticamais balsts un ka jūs pats karalim Hokunam godam esat kalpojis, — vai arī jums nešķiet, ka man ir tiesības izpētīt šo lietu?

—   Man šķiet, kungs un karali, — Sīmons panācās uz priekšu un vēlreiz palocījās, — kamēr jūsu žēlastība žēlīgi valdīs pēc šīs zemes likumiem un paražām, jūs laikam gan nekad nedabūsit zināt, kuri tie bijuši, kas domājuši par apvērsumu un nodevību pret karali. Jo tai pašā brīdī, kad tauta apjēgs, ka jūsu žēlastība vēlas turēties pie savu priekšteču iestādītiem likumiem un paradumiem, neviens cilvēks šajā zemē gan negribēs apdraudēt mieru. Bet viņi klusēs un drīzāk domās — tas kādu laiku varbūt bija grūti ticams —, ka jūs,

kungs, neverojot savu jaunību, esat gan spējīgs gudri valdīt par divām karaļvalstim.

—   Tā ir, kungs un karali, — viņam iekrita runā Erlings Vidkuna dels,_—_neviens šaja zeme nav domājis jums neklausīt, ja jus rīkosities taisnīgi…

—  Nav domājis? Tātad, pēc jūsu ieskatiem,_ Erlens nav domājis par apvērsumu un valsts nodevību, ja mes šo lietu apskatam tuvāk?

Vienu mirkli likās, it kā Erlingam nebūtu ko atbildēt, te Sīmons uzņēma valodu:

—   Jūs, kungs, esat mūsu karalis, no jums ikkatrs gaida, lai jūs nelikumību sodītu pēc likuma. Bet, ja jūs Erlenam sekosit pa pēdām, tad var notikt, ka tie vīri, kuru vārdus jūs tagad tik ļoti gribat uzzināt, nāk paši un to pasaka vai ari nāk citi, kas sāk pārdomāt, kā tas viss bija, jo par to daudz tiks runāts, ja jūsu žēlastība rīkosies tā, kā jūs pirmāk teicāt, pret tik pazīstamu un labdzimtīgu vīru kā Erlenu Nikulāusa dēlu.

—  Ko jūs ar to gribat sacīt, Sīmon Andresa dēls? — asi iejautājās karalis, pie tam nosarkdams.

—   Sīmons domā, —metās starpā Bjarne Erlinga dēls, — ka jūsu žēlastībai neatlēktu nekāds labums, ja ļaudis sāktu jautāt, kādēļ Erlenam netiek goda pilna apiešanās, uz ko katram ir tiesības, vienīgi zagļiem un blēžiem ne. Viņi varētu sākt domāt par citiem karaļa Hokuna meitasdēliem …

Erlings Vidkuna dēls strauji pagriezās pret dēlu, viņš izskatijas dusmīgs, bet karalis sausi jautaja:

—  Vai jūs valsts nodevēju neuzskatāt par blēdi?

—       Neviens_ vinu tā nedēvē, ja viņa nodoms izdodas — atbijdeja Bjarne._

Vienu bridi visi stāv eja klusēdami. Tad Erlings Vidkuna dels sacīja:

—       Lai Erlenu dēvētu kā_ dēvēdami, kungs, jums tomēr nepiedien viņa deļ apgazt likumu …

—       Tad attiecīgais likums ir jāgroza, — atcirta karalis, — ja man nav varas sev pagadat ziņas, ka ļaudis doma saglabat man uzticību …

—    Un tomēr jūs nevarat rīkoties pēc grozīta likuma, kamēr tas nav grozīts, vai ari tā būtu varmācība pret tautu, un tautai jau kopš sendienām grūti pierast pie savu karaļu varmācībām, — Erlings skarbi noteica.

—   Man taču ir sava bruņniecība un savi zvērinātie, uz kuriem es varu balstīties, — atbildēja Magnuss Eirika dēls ar zēniskiem smiekliem. — Ko sakāt jūs, Sīmon?

—   Es saku, kungs, — varētu izrādīties, ka šis balsts nemaz nav tik drošs, ja spriežam pēc bruņinieku un muižnieku rīcības Dānijā un Zviedrijā, kad tauta nespēja pret viņiem aizstāvēt karaļvaru. Bet, ja jūsu žēlastībai ir tādi nodomi, tad es lūdzu mani atbrīvot no jūsu kalpības, jo tādā gadījumā es labāk piederu pie

zemnieku pūļa.

Sīmons bija runājis tik mierīgi un apdomīgi, ka pirmajā brīdī likās, it kā karalis nebūtu sapratis viņa

domu. Tad yinš smējās:

—   Vai jus man draudat, Sīmon Andresa dels? Vai

jūs man gribat nomest cimdu?

—   Kā jūs vēlaties, kungs, — Sīmons sacīja tikpat mierīgi, bet viņš izņēma savus cimdus no aizjostes un paturēja tos rokā. Jaunais Bjarne paliecās uz priekšu un satvēra cimdus.

—   Tad nu gan jūsu žēlastība būtu ieguvis sev nepiemērotus kāzu cimdus! — Bjarne smējās, paceldams gaisā biezos, apdeldētos jājamos cimdus. — Ja izies valodas, kungs, ka jūs tādus esat tīkojis, tad jums varbūt piedāvās pārāk daudzus — par lētu cenu!

Erlings Vidkuna dēls klusi iekliedzās. Ar strauju kustību viņš it kā aizslaucīja jauno karali uz vienu, trīs vīrus uz otru pusi. Bīdīdams tos uz durvīm, viņš teica:

—  Es gribu ar karali parunāt divatā.

—  Nē, nē, es gribu runāt ar Bjarni! — iesaucās ka-

rafetuftifA^^lfflgieiftMMķfddēlu līdz ar citiem pa

durvīm laukā.

Kadu laiku viņi klaiņoja pa pils pagalmu un ārpuse pa kalnu — neviens neteica ne vārda. Stigs Hokuna dēls izskatījās domīgs, bet turēja muti, tāpat kā viņš bija darījis līdz šim, Bjarne Erlinga dēls visu laiku staigāja, paslepen smaidīdams. Pēc kāda brīža no pils iznāca Erlinga Vidkuna dēla bruņu kalps un sava kunga vārdā lūdza, lai viņi to pagaidot mājvietā, — viņu zirgi stāvot pils pagalmā.

Tad viņi sēdēja mājvietā. Viņi vairījās runāt par notikušo, pēdīgi sarunas sāka risināties par zirgiem, suņiem un medību vanagiem un beidzās ar to, ka Sīmons un Stigs līdz vēlai naktij nosēdēja kopā, viens otram klāstīdami visādus nostāstus par sievietēm. Stigām Hokuna dēlam tādu aizvien bija bijis vesels krājums, bet Sīmonam izgāja tā: ja viņš kādu atminējās, tad taisni to Stigs sāka stāstīt, un notikums bija vai nu viņa paša piedzīvots, vai arī tas nesen bija gadījies kaut kur Manvīkas tuvumā, kaut gan Sīmons atcerējās par to dzirdējis bērnībā no kalpiem Difrīnā.

Sīmons un Stigs pārspēja viens otru zviedzot un smejoties. Šad tad Sīmonam likās, it kā sols zem viņa sašūpotos, — viņam no kaut kā bija bail, bet viņš neuzdrošinājās izdomāt līdz galam, no kā. Bjarne Erlinga dēls klusi smējās, dzēra vīnu un grauza ābolus, raustīja savu kapuci un reizēm arī palaida kādu joka stāstu — tie bija vissāļākie, bet tik dziļdomīgi, ka Stigs tos nesaprata. Bjarne teica — viņš tos esot dzirdējis no kāda priestera Bjergvīnē.

Beidzot atnāca kungs Erlings. Dēls gāja viņam pretī, lai tam noņemtu virsdrēbes. Erlings sirdīgi pagriezās pret jaunekli:

—   Tu! — Viņš iesvieda savu apmetni Bjarnem rokās, tēva sejā pavīdēja smaids, ko viņš negribēja parādīt. Viņš pievērsās Sīmonam.

—   Jā, nu jūs varat būt apmierināts, Sīmon Andresa dēls! Nu jūs varat droši ticēt, ka tā diena vairs nav tālu, kad jūs mierā un saderībā dzīvosit kaimiņos — jūs un Erlens, un viņa sieva, un visi viņu dēli…

Sīmona seja metās vēl drusku bālāka, kad tas piecēlās un kungam Erlingam pateicās. Viņš tagad zināja, kas tās bija bijušas par bailēm, kurām tas nebija uzdrošinājies skatīties acīs. Bet tur nu vairs nekā nevarēja līdzēt.

Pēc nedēļām divām Erlens Nikulāusa dēls tika atbrīvots. Sīmons ar abiem saviem kalpiem un Ulfs Haldūra dēls aizjāja uz Akersnēsi, lai viņu pārvestu mājās.

Koki bija gandrīz kaili, jo iepriekšējā nedēļā bija pūtis stiprs vējš. Tad, kad vīri jāja uz pilsētu, sala pliksalām, ceļš skanēja vien zem zirgu pakaviem, un tīrumos baltoja sarma. Rādījās pēc sniega — debess bija vienmērīgi apmākusies un dienasgaisma blāva un salti pelēka.

Sīmons ievēroja, ka Erlens, iznākot pils pagalmā, mazliet pievilka vienu kāju un, kāpjot zirgā, likās pastīvs un neveikls. Viņš bija arī ļoti bāls. Viņš bija noskuvies un apcirpis matus — sejas augšdaļa tagad bija palsi dzeltena, bet apakšdaļa balta, ar zilganiem bārdas rugājiem. Acis bija iegrimušas. Bet viņš izskatījās varen stalts garajos, tumšzilajos svārkos un apmetnī un, atvadoties no Ulava Hjirninga, nezaudēja stāju, un vīriem, kas cietumā bija viņu apsargājuši un viņam pienesuši ēdienu, pasniedza naudas balvas, it kā viņš būtu liels vīrs, kas aizjāj no kāzu nama.

Pirmo ceļa gabalu šķita, it kā viņam būtu auksti, viņš vairākkārt nodrebinājās. Tad viņa vaigos iesitās krāsa, seja atžirga — likās, it kā viņā uzkūsātu sula un dzīvība. Sīmons nodomāja, ka Erlens laikam nav salaužams, tāpat kā kārklu klūga.

Viņi sasniedza mājvietu, un Kristīne iznāca pagalmā savamvīram pretī. Sīmons centās neskatīties un tomēr nevarēja to nedarīt.

Viņi sarokojās un pateica dažus vārdus — klusā un skaidrā balsī. Viņi vedās jauki un piedienīgi, pirmo reizi satikdamies visu mājinieku klātienē. Vienīgais — ka viņi abi pārpārim notvīka, vienu mirkli saskatījās un tad nodūra acis. Tad Erlens savai sievai atkal sniedza roku, un viņi kopā uzkāpa jumtistabā, kur tie, uzturoties pilsētā, domāja piemist.

Sīmons pavērsās uz tās ēkas pusi, kur viņš līdz šim ar Kristīni bija mājojis. Te viņa apgriezās uz kāpņu apakšējā pakāpiena un sauca dīvaini skanīgā balsī:

— Vai tu nenāksi, svaini? Tev taču kas jāieēd, — un tu, Ulf!

Kristīnes augums šķita tik jauns un vijīgs, kad viņa tur tā stāvēja, gurnos mazliet pagriezusies un raudzīdamās pāri plecam. Kolīdz viņa bija iejadusies Uslū, tā bija sākusi siet citādi savu galvautu. Šeit, dienvidos, tikai sīkpilsoņu sievas nēsāja baltautu pēc sendienu paražas, kā Kristīne to bija valkājusi kopš apprecēšanās: cieši piekļautu pie sejas, kā mūķenes sien savu

galvasdrānu, stūri krusteniski pār pleciem, tā ka kakls ir pilnīgi apsegts, un vienās krokās sānos un pakausī virs matu mezgla. Tronheimā uzskatīja it kā par dievbijības zīmi valkāt galvautu tādā veidā, kuru virsbīskaps Eilivs aizvien slavināja kā vistikumīgāko un piedienīgāko precētām sievietēm. Bet, lai neatšķirtos no citām sievām, Kristīne bija pasākusi lakatu siet pēc dienvidnieku paražas: gludi pār galvvidu, tā ka gali uz muguras vaļīgi nokarājās un bija redzami mati uz pieres un kakls un pleci palika atsegti. Un tad vēl tā piederējās, ka pīnes uzsprauda tikai tik augstu, ka tās netika redzamas zem lakata malas, bet mīksti pieglaudās galvas apveidam. Sīmons to jau agrāk bija pamanījis, pie tam nodomādams, ka viņai tas labi piestāv, bet viņš agrāk nebija ievērojis, cik daudz jaunāka viņa tā izskatās. Un viņas acis mirdzēja kā zvaigznes.

Vēlāk, dienā, atnāca viens otrs, kas Erlenu gribēja apsveikt, — Hjētils no Skūgas, Marks Tūrgeira dēls un pievakarē pats Ulavs Hjirnings, priesteris Ingolfs un kungs Gutorms, viens no Halvara baznīcas garīdzniekiem. Abiem priesteriem nākot, bija sācis snigt sniegs sausām, graudainām pārslām, un viņi bija noklīduši no ceļa un iemaldījušies tīrumā, kur auga dadži — tie bija pieķērušies pie viņu drānām no vienas vietas. Nu visiem bija ko darīt, nolasot dadžus no priesteru un viņu pavadoņu drēbēm, Erlens un Kristīne tos lasīja no kunga Gutorma tērpa, viņi sarka vienā sarkšanā un jokoja ar priesteri, un viņu balsis, viņiem smejoties, bija dīvaini nedrošas un drebošas.

Vakaram metoties, Sīmons diezgan daudz dzēra, bet viņam nereiba — vienīgi locekļi kļuva tādi kā smagi. Viņš dzirdēja ikkatru runāto vārdu — nejēdzīgi skaidri. Citi ļoti drīz kļuva runīgi — neviens no viņiem nebija karaļa draugs.

Tagad, kad viss bija padarīts, Sīmonam viss šķita dīvaini apnicīgs. Tās tik bija tādas muļķīgas valodas, ko viņi te sēdēdami izgrūda — skaļās balsīs un iekarsuši. Hjētils Osmuna dēls bija mazliet vientiesīgs, un viņa svainis Marks arī nebija nekāds gudrais. Ulavs Hjirnings bija taisnprātīgs un jēdzīgs cilvēks, bet tuvredzīgs, un arī abi priesteri nelikās sevišķi apķērīgi. Nu viņi visi tur sēdēja un klausījās Erlenā, un piebalsoja viņam, un viņš aizvien vairāk un vairāk kļuva viņš pats, tāds, kāds aizvien bija bijis — pārgalvīgs un neapdomīgs. Tagad viņš paņēma Kristīnes roku un nolika to uz sava ceļgala, un rotaļājās ar viņas pirkstiem — Erlens un Kristīne sēdēja tā, ka viņu pleci saskārās. Viņas sejā iesitās gaišs sārtums, viņa nevarēja nolaist acis no sava vīra. Kad tas paslepen viņai aplika roku ap vidu, viņas mute tā drebēja, ka viņa tikai ar pūlēm spēja sakļaut lūpas.

Te atvērās durvis un ienāca Mūnans Borda dēls.

—   Un beidzot ienāk bullis pats, — smiedamies iesaucās Erlens, uzlēca kājās un devās viņam pretī.

—   Lai dievs un svētā Marija stāv man klāt — man liekas, Erlen, tev viss vienalga, — īgni noteica Mūnans.

—   Jā, radiniek, kas tur būtu par jēgu — tagad vēl pūst un vaimanāt!

—   Tādu cilvēku es vēl nekad neesmu redzējis — izposta pats savu laimi!

—   Jā, tas man nekad nav bijis pa dabai — braukt uz elli ar pliku pakaļu, lai nesadegtu bikses, — atteica Erlens, un Kristīne apmulsusi klusi iesmējās.

Sīmons, nolaidis galvu uz galda, apņēma to abām rokām. Lai visi domā, ka viņš piedzēries un aizmidzis, — lai viņam liek mieru …

Nekas nebija citādāk, kā viņš bija iedomājies, kā viņam katrā ziņā bija vajadzējis iedomāties. Arī viņa pati ne. Te nu tā sēdēja, vienīgā sieviete starp visiem šiem vīriešiem, tikpat maiga un kautra, un droša, un mierīga kā aizvien. Tāda viņa arī toreiz bija bijusi, kad tā viņu, Sīmonu, bija pievīlusi, — bezkaunīga vai bezvainīga, to viņš nezināja. Ak nē, nav tiesa, toreiz viņa nebija tik droša, toreiz viņa nebija bez kauna — nebija mierīga aiz mierīgās sejas izteiksmes. Bet šis vīrietis viņu bija nobūris — viņa dēļ tā līksmi staigāja pār karstiem akmeņiem, un tā arī viņam, Sīmonam, bija gājusi pāri, it kā nezinādama, ka viņš ir kas cits, nevis salts akmens.

Ak, ko viņš te gulēja un sadomāja blēņas, — viņa gribēja panākt savu un par citu nebēdāja. Lai viņiem tiek savs prieks — kas viņam par daļu! Kas viņam par bēdu, ja viņi laiž pasaulē vēl septiņus dēlus, tad viņi būtu veseli četrpadsmit, kam būtu jādalās Lavransa Bjergulfa dēla mantojuma pusē. Tā nemaz nerādījās, ka viņam, Sīmonam, diez ko būtu jāraizējas par saviem bērniem, Ramborga bērnu piegādāšanā nebija tik mudīga kā viņas māsa — viņa pēcnācējiem reiz varas un mantas būs gana. Bet tas viņam bija vienalga — šovakar. Viņš kāroja vēl dzert, bet juta, ka šonakt dieva dāvanām nebūs svētības, un, ja viņš dzertu, tad viņam vajadzētu pacelt galvu un varbūt iejaukties sarunā.

—   Jā, tu laikam domā, ka tu būtu piemērots pavaldonis, — zobgalīgi sacīja Mūnans.

—  Nē! Ko tu gan_ nedomā, — mēs gribējām iecelt tevi šai amata! — smejas Erlens.

—   Dieva dēļ —valdi mēli, cilvēk! Visiem bija lieli smiekli.

Erlens pienāca pie Sīmona un pieskārās viņa plecam:

—   Vai tu guli, svaini? — Sīmons pacēla galvu. Erlens stāvēja viņa priekšā ar kausu rokā. — Sadzersim, Sīmon. Tev man jāpateicas visvairāk, ka esmu izglābies, un es, puis, mīlu dzīvi, lai tā būtu kāda būdama! Tu izturējies pret mani kā brālis, —ja tu nebūtu mans svainis, es laikam būtu zaudējis galvu. Tad tu būtu varējis apņemt manu atraitni…

Sīmons uzlēca kājās. Vienu acumirkli viņi abi stāvēja un skatījās viens otram sejā, — Erlens uz rāvienu bija skaidrā, viņš nobālēja, un viņa mute atdarījās un tvēra gaisu…

Sīmons ar sažņaugtu dūri izsita Erlenam kausu no rokas, medvīns aiztecēja pa grīdu. Tad viņš pagriezās un izgāja no istabas.

Erlens palika stāvam. Viņš noslaucīja roku svārkos, pats nemaz neapzinādamies, ka to dara, tad apskatījās visapkārt: neviens nekā nebija pamanījis. Kausu viņš ar kāju paspēra zem sola. Vēl kādu brīdi pastāvējis, viņš klusi izgāja ārā, lai meklētu svaini.

Sīmons Darre stāvēja apakšā pie kāpnēm — Juns Dolks patlaban izveda zirgus no staļļa. Viņš ir nepakustējās, kad Erlens pienāca viņam klāt.

— Sīmon! Sīmon, — es nezināju… es nezināju, ko es runāju!

—   Tagad tu to zini.

Sīmona balss bija pavisam neskanīga. Viņš stāvēja kā stabs, uz Erlenu nepaskatījies.

Erlens raudzījās apkārt kā bez padoma. Aiz mākoņu plīvura blāvoja bāla mēness vizma, gaisā pārsloja sīks, graudains sniegs. Erlens noskurinājās.

—       Uz kurieni… uz kurieni tu iesi? — viņš jautāja paklusi, nolūkodamies kalpā un zirgos.

—       Meklēt sev citu mājvietu, — strupi atbildēja Sīmons. — Tu gan vari iedomāties, ka šeit es vairs nevēlos palikt…

—       Sīmon! — iesaucās Erlens. — Ai, ko tik es nedotu, lai tas nebūtu pateikts!

—   Tāpat arī es, — Sīmons attrauca tikpat strupi. Augšstāvā atvērās durvis. Kristīne iznāca uz lieveņa

ar laternu rokā, izliecās ārā un laida gaismu pagalmā.

—   Vai jūs te stāvat? — viņa jautāja dzidrā balsī.

—  Ko jūs tur darāt?

—       Es jutu, ka man jāaprauga zirgi, kā smalki ļaudis mēdz izteikties, — Sīmons smiedamies atbildēja.

—       Bet tu taču savus zirgus esi izvedis pagalmā! — viņa izsaucās jautrā izbrīnā.

—       Jā, ko gan cilvēks neizdara, kad viņam žvingulis galvā, — Sīmons smējās tāpat kā pirmāk.

—       Nāciet nu augšā! — viņa aicināja laipni un līksmi.

—       Jā. Tūlīt. — Viņa iegāja iekšā, un Sīmons uzsauca Junam, lai viņš ievedot zirgus stallī. Viņš pievērsās svainim — Erlena stāja un vaibsti bija dīvaini slābani.

—   Es pēc brītiņa nākšu. Mums jārauga izlikties tā, it kā tas nebūtu teikts, Erlen, — mūsu sievu dēļ. Bet tik daudz varbūt arī tu saproti — tu esi pēdējais cilvēks zemes virsū, kam es būtu novēlējis to zināt. Un neaizmirsti, ka es neesmu tik aizmāršīgs kā tu!

Augšstāvā atkal atdarījās durvis. Viss viesu pulks iznāca uz lieveņa un Kristīne viņiem līdzi, tāpat arī kalpone, kas nesa laternu.

—       Jā, — ņirgājās Mūnans Borda dēls, — ir jau vēla nakts, un man šķiet, ka šie divi ļautiņi jau ļoti noilgojušies pēc gultas …

— Erlen. Erlen. Erlen… — Kristīne tvērās pie vīra krūtīm, tiklīdz viņi bija palikuši vieni. Viņa tam pieglaudās cieši jo cieši. — Erlen. Tu izskaties noraizējies… — viņa čukstēja izbijusies, ar pusviru lūpām pietiekusies pie viņa mutes. — Erlen? — Viņa apņēma abām rokām viņa deniņus.

Erlens stāvēja kādu brīdi, rokas viegli aplicis ap viņas augumu. Tad viņš to piespieda sev klāt ar klusu, aizsmakušu skaņu kaklā.

Sīmons aizgāja uz stalli — viņš gribēja Junam ko pateikt, bet pa ceļam aizmirsa, kas tas bija. Vienu brīdi viņš stāvēja staļļa durvīs un raudzījās apmiglotā mēnesnīcā un sniega virpulī — tagad sāka snigt lielākām pārslām. Juns un Ulfs iznāca no staļļa un aizslēdza tā durvis, un visi trīs vīrieši kopā aizgāja uz to ēku, kur viņiem bija jāpārnakšņo.

PIEZĪMES

GRĒKA AUGLIS

I

7. lpp.

* Nīdarholmas klosteris atradās uz saliņas pie Nīdārūsas pilsētas.

9. lpp.

* Skeuna — apvidus pie Nīdārūsas pilsētas; šeit atradās Erlena īgašļims — Hūsabija.

*   Ringdrots — «Gredzenu karalis». Slengvanbeuge — «Zīmogotais».

17. lpp.

* Hercogs Skūle, kas kopā ar bīskapu Nikulāusu vadīja aristokrātisko bagleru partiju, pretendēja uz karaļa titulu, bet oficiāli to neieguva. Mūnans Bīskapa dēls un viņa dēls Nikulāuss arī ir vēsturiskas personas.

** Zviedru karalienes nozagšana no Vrētas krostera attēlota vairākās senās leģendās un balādēs.

*** Vesterjētlande, Vēnerezers, Sūlberga atrodas Zviedrijā.

v

96.    lpp.

*    Koleģiātbaznīca — baznīca, kuras priekšgalā trīs mācītāji.

VI

97.    lpp.

*    Norvēģu jūdze ir apmēram desmit kilometru.

109. lpp.

*   Ziemasnakts — 14. oktobris. 112. lpp.

*   Feginsbreka — paugurs pie Nīdārūsas, no kura paveras skats uz pilsētu.

HŪSABIJA

131.   lpp.

*    «Margigra» — «Jūras vārava».

132.   lpp.

*   Domāts bruņinieks Knuts Porse, Ingebjergas — karaļa mātes favorīts.

138. lpp.

*    Vikingu laikā un vēlāk, XI—XII gs., Norvēģijā valdīja pirmsfeodālās attiecības; zemniecība bija brīva, un aristokrātija kā kārta neizdalījās no zemniecības; samērā izplatīta bija mājas verdzība. Kristietības ieviešana XI gs. sākumā sekmēja feodalizācijas nostiprināšanos, ko sevišķi atbalstīja baznīca. Pilsoņu karam, kas norisinājās XII gs. beigās un XIII gs. sākumā starp birkebeiniešiem un feodālo bagleru partiju, daudzējādā ziņā bija zemnieku kara raksturs, tomēr birkebeiniešu uzvara, kaut arī tā uz laiku sakāva jau izveidojušos un topošo feodālo aristokrātiju un baznīcas piekritējus un novērsa zemnieku nospiešanu dzimtbūšanas jūgā, nespēja, protams, likvidēt feodālās attiecības. XIII gs. Norvēģijā tika ieviesti bruņinieku, baronu utt. feodālie tituli un atkal nostiprinājās baznīca. Tomēr brīvā zemniecība, kaut arī tā pamazām zaudēja savas pozīcijas, vēl joprojām nēsāja ieročus un piedalījās tautas sanāksmēs (tingos); par «dižajiem» sauca ne tikai bruņiniekus, bet arī daļu turīgākās zemniecības, kam piederēja feodālas vai pusfeodālas saimniecības. Lai nostiprinātu savu varu, karaļi aizliedza mantošanas ceļā iegūt titulus un privilēģijas, bet tajā pašā laikā piešķīra privilēģijas vācu tirdzniecības apvienības Hanzas pilsētām un izdarīja tur aizņēmumus, kam Norvēģijas ekonomikā bija visai bēdīgas sekas.

Tālākie notikumi XIV—XVII gs. — ūnija vispirms ar Zviedriju, tad ar Dāniju, Hanzas nostiprināšanās, vēlāk — Reformācija, visu feodāli administratīvo un baznīcas amatu nodošana dāņiem — noveda pie Norvēģijas neatkarības zaudēšanas, feodāļu šķiras iznīkšanas; norvēģu zemniecību ekspluatēja zviedru un dāņu feodālās

valstis. Tomēr Norvēģija neizveidojas dzimtbūšana, tam bija pozitīva loma valsts attīstībā kapitālisma laikmetā.

141. lpp.

* Zviedrija šajā laikā karoja ar Novgorodu. 143.*lgIJmes šaurums uz ziemeļiem no Nīdārūsas.

171 'Par Ganvikas juru jeb Ganviku sauca Ledus okeānu ar Barenca jūru un Balto jūru.

III

178. lpp.

*    Bluķa krēsls — no koka stumbra izdobts sedeklis.

195.    lpp.

*   Tagad — Vardē.

** Lensmaņi — vietējās varas pārstāvji.

196.    lpp.

* Kuģu nosaukumi norvēģu valodā vienmēr ir sieviešu dzimtes, ago de Kompostellas pilsēta (Spanijas ziemeļrietumos).

IV

209 * Geuldāle un Medaldāle ielejas netālu no Nīdārūsas un Skeunas, kur dzīvoja Erlens un Kristīne.

V

228 * Valdresa ieleja uz rietumiem no Gudbransdales.

239. lpp.

* Pagānu dievi, kuri netiek nosaukti aiz māņticības.

VII

258. lpp.

*   Jerkina — tajā laikā pastāvīga apmetne Dovres plakankalnē.

VIII

274. lpp.

*   Domāta periodiskā ieroču skate un pārbaude, vai visi ir apbruņoti saskaņā ar nolikumu, stāvokli un dienesta pakāpi.

280. lpp.

*   Vasarasdiena — 14. aprīlis. 284. lpp.

*   Halvara misa — 15. maijs.

ERLENS NIKULĀUSA DĒLS I

295. lpp.

*   Updāle — ieleja Dovres kalna nogāzē pie Orkedāles ielejas. 297. lpp.

*   Jemtlane — apgabals uz austrumiem no Nīdārūsas, tagad zviedru, senos laikos norvēģu īpašums.

299. lpp.

*   Hērna, Skūgula un Snutra — senskandināviešu mitoloģijas dievietes.

301. lpp.

*   Skone — apvidus pašos Zviedrijas dienvidos, toreiz Dānijas īpašums.

305. lpp.

*   Geuldēlas ieleja, kas atrodas blakus Orkedālei.

323. lpp.

* Šajā dienā bija pieņemts baznīcā nožēlot grēkus, berot pelnus uz galvas.

IV

359. lpp.

* Margreta — norvēģu karaliene. ** Isabele — skotu princese, vēlāk norvēģu karaļa Eirika II

sieva.

VI

378. lpp.

*   Klemensa misa — 23. novembri.

** Bogahūsa — cietoksnis Zviedrijā pie Norvēģijas dienvidaustrumu robežām; XIV gs. šis apgabals piederēja Norvēģijai.

VIII

385. lpp.

*   Gregora misa — 13. februāri.

III

Šajos ziemsvētkos Hūsabijā neredzēja daudz ciemiņu. Erlens negribēja nekur braukt, kur tas bija ielūgts, bet dzīvoja pa māju, būdams vienmēr nelabā omā.

Iemesls bija tas, ka viņam šis gadījums daudz vairāk ķērās pie sirds, nekā viņa sieva varēja nojaust. Kopš

[1] un vārds tapa miesa un dzīvoja starp mums. (Lat.)

[2] apslēp savu vaigu no maniem grēkiem un deldē visus manus noziegumus.

Radi manī, ak dievs, šķīstu sirdi un atjauno manī pastāvīgu garu.

Nemet mani nost no sava vaiga un neatņem man savu svēto garu.

[3] mūsu tēvs. es ticu vienvienīgam dievam. esi sveicināta, Marija, žēlastības pilna.

[4] mana dvēsele slavē to kungu. un mans gars priecājas par dievu, savu pestītāju.

[5] radi manī, ak dievs, šķīstu sirdi un atjauno manī pastāvīgu garu! Neatmet mani no sava vaiga un neatņem no manis savu svēto garu… (Lat.)

[6] kad es uzmostos, tad es vēl esmu pie tevis. (lcit.)

[7] tā kunga miesu. (lat.)

[8] mīlestībā. (lat.)

[9] mīlestības mākslā. (Lat.)

[10] marijas dzimšana. (lcit.)

Content

Unsete Sigrija Kristīne Lavransa meita 2 Sieva

GRĒKA AUGLIS

I

II

IV

V

VI

HŪSABIJA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ERLENS NIKULĀUSA DĒLS

I

II

III

IV

VI

VII

PIEZĪMES