Senkevičs Henriks

Krustneši

HENRIKS SENKEVIČS KRUSTNEŠI

.

PIRMĀ DAĻA

I

Tinecā, klostera krodziņā «Pie niknā taura», sēdēja vairāki cilvēki un klausījās daudz piedzīvojušā karavīrā, kurš, ieradies no tālām zemēm, stāstīja visādus notikumus, kas tanī karā un ceļā gadījušies.

Runātājs bija bārdains vīrs spēka gados, plecīgs, varena auguma, tikai stipri noliesējis, matus valkāja krellītēm izšūtā tīkliņā; mugurā viņam bija ādas kamzolis ar bruņu iespiestām rievām un virs tā josta, visa vara kalumos; aiz jostas atradās duncis raga makstī, pie sāniem karājās īss ceļa šķēps.

Turpat viņam blakus pie galda sēdēja garmatains jauneklis ar jautru sejas izteiksmi, acīm redzot, viņa biedrs vai ieroču nesējs, jo bija tāpat ģērbies ceļa tērpā, tādā pašā bruņu iespiedumiem izrievotā ādas kamzolī. Pārējo sabiedrību sastādīja divi Krakovas apkaimes šļahtiči un trīs pilsētnieki sarkanās feskās, kuru smailie gali nokarājās uz sāniem līdz pašiem elkoņiem.

Krodzinieks, vācietis gaiši dzeltenā kapucē ar robainu apmali, lēja tiem no kannas māla krūzēs tumīgu alu un ziņkārīgi klausījās karavīru piedzīvojumus.

Vēl uzmanīgāk tomēr klausījās pilsētnieki. Tais laikos naids, kas Loketkas valdīšanas gados pastāvēja starp pilsētniekiem un lauku bruņniecību, jau bija ievērojami atslābis, pilsētnieki tagad augstāk nēsāja galvas nekā iepriekšējos gadsimtos. Bruņinieki turklāt prata novērtēt viņu gatavību ad concessionem pecuniarium ',' Maksāt skaidrā naudā. tāpēc arī ne reizi vien gadījās redzēt krogos tirgoņus brālīgi sadzeram ar šļahtičiem. Pēdējie pat ļoti labprāt ieredzēja tirgoņus, jo tiie, būdami naudīgāki, parasti izmaksāja vapeņotajiem.

Tā arī šoreiz sēdēja un sarunājās, laiku pa laikam pamirkšķinādami saimniekam, lai piepilda kausus.

—            Jūs nu gan, dižciltīgo 'bruņiniek, esat redzējis pasauli, — teica viens no tirgoņiem.

—            Tikai reti kāds starp tiem, kuri tagad no visām pusēm pulcējas Krakovā, bils redzējis tik daudz, — svešais bruņinieks atbildēja.

—            Ļoti daudz saradīsies, — pilsētnieks turpināja. — Lieli svētki un liela laime karalistei! Stāsta arī, un laikam ne bez [pamata, ka karalis licis visu karalienes gultu izklāt ar pērlēm izšūtu brokātu un ierīkot virs tās tādu pašu baldahīnu. Būšot izpriecas un sacīkstes, kādas pasaule līdz šim vēl nav redzējusi.

—    Kūm Gamrot ', nepārtrauc bruņinieku! — otrs tirgonis teica.

—            Es nepārtraucu, kūm Eicntreter 2

•>2 Tā laika uzvārdi, pareizāk, iesaukas. (Autora piezīme.)

, tikai domāju, ka viņam tāpat gribas zināt, ko pie mums runā, jo pats arī droši vien, brauc uz Krakovu. Tik un tā šodien pilsētā vairs neatgriezīsimies, jo vārti jau būs noslēgti, bet naktī smūdži, kas gružos perinās, neļauj gulēt, tā ka laika mums pietiks visam.

—            Uz vienu vārdu jūs atbildat ar divdesmit. Kļūstat vecs, kūm Gamrot!

—    Nu, mitras vadmalas baķi vienā padusē vēl varu panest.

—    o ja! Tādas, kas tik ērda kā siets.

Taču viņu tālāko strīdu pārtrauca ceļojošais bruņinieks, sacīdams:

—            Protams, Krakovā es iegriezīšos, jo tiku dzirdējis par sacīkstēm un labprāt izmēģināšu tajās savus spēkus, tāpat arī mans brāļadēls, kurš, lai gan vēl jauns un bez ūsām, ne vienu vien bruņnesi jau skatījis pie savām kājām .. .

Viesi palūkojās uz jaunekli, kurš jautri pasmaidīja un, aizlicis aiz ausīm savus gairos matus, pacēla pie lūpām alus kausu.

Vecais bruņinieks piebilda:

—     Un, ja arī mēs gribētu atgriezties, mums nav kur iet.

—            Kā tad tā? — viens no šļahtičiem jautāja. — No kurienes esat un kā jūs sauc?

—            Es esmu Bogdanecas Macjka, bet šo pusaudzi, manu brāļadēlu, sauc par Zbišku. Mūsu ģerbonī ir Trulais Pakavs, bet iesauka — Grādi.

—    Kur atrodas jūsu Bogdaneca?

—            Eh, pani mīļie, labāk jautājiet, kur atradās, jo tās vairs nav. Jau Gžimalitu un Nalenču kara laikā mūsu Bogdanecu nodedzināja līdz pamatiem, tā ka palika vienīgi kāda veca māja; visu, kas bija, izlaupīja, bet kalpi aizbēga. Paliķa tikai kaila zeme, pat kaimiņos dzīvojošie zemnieki aizgāja dziļāk gāršā. Ar brāli, šī jaunekļa tēvu, uzbūvējāmies no jauna, 'bet nākošā gadā visu aiznesa pali. Vēlāk brālis nomira, bet pēc viņa nāves paliku viens pats ar bāreni. Tad nodomāju: «Nē, te es nenosēdēšu.» Tieši tai laikā paklīda baumas par karu, runāja it kā 0|esnicas Jasjka, kuru pēc Moskožovas Mikolaja karalis Vladislavs bija nosūtījis uz Viļņu, steigā vervējot Polijā bruņiniekus. Tad es ieķīlāju zemi cienījamam abatam un mūsu radiniekam Tu.J6as Janekam, par naudu nopirku ieročus, zirgus, saposos, kā pienākas, karam, aizsēdināju zirgā pusaudzi, kuram toreiz bija divpadsmit gadu, un aidā pie Oļesni- cas Jasj'kas!

—    Ar pusaudzi?

—    Tad viņš vēl nebija pat pusaudzis, bet jau spēcīgs zēns. Divpadsmit gadu vecumā viņš varēja, atbalstījis stopu pret zemi un piespiedis to ar vēderu, tā savilkt ar rokturi auklu, ka neviens anglis, kurus tikām redzējuši pie Viļņas, labāk nepavilktu.

—    Tik stiprs bija?

—    Nēsāja man bruņu cepuri, bet trīspadsmitajā gadā — ari vairogu.

—    Tad jūs tur izkarojāties.

—     Pateicoties kņazam Vitautam. Viņš bija apmeties pie krustnešiem un katru gadu rīkoja uzbrukumus Lietuvai pie Viļņas. Viņa pulkos bija dažādi ļaudis: vācieši, franči, angļi — vislabākie strēlnieki, čelli, šveicieši un burgundieši. Lauzās oauri mežiem, pa ceļam būvēja pilis un galu galā ar uguni un zobenu briesmīgi izpostīja Lietuvu, tā ka visa tauta, kas apdzīvo šo zemi, gribēja to atstāt un meklēt citu — kaut vai pasaules malā, kaut vai pie Beliāla dēliem, ka tikai tālāk no vāciešiem.

Mēs arī dzirdējām, ka visi lietuvieši gribējuši doties prom ar sievām un bērniem, tikai mēs tam neticējām,

—    Bet es pats to redzēju. E-elil Bez Moskožovas Mikolaja, bez Oļesnicas Jasjkas un, negribu lielīties, arī bez mums vairs nebūtu Viļņas.

—    Zinām. Pili jūs noturējāt.

—    'Noturējām. Tagad iegaumējiet, ko jums teikšu, jo esmu daudz dienējis un labi pazīstu karu. Vēl veci ļaudis mēdza teikt: «spīvā Lietuva» — un pareizi! Labi cīnās, taču ar bruņiniekiem klajā laukā nevar mēroties. Ja vācu zirgi iestieg purvā vai kur ir biezs mežs, — tad cita lieta.

—    Vācieši ir krietni karotāji! — pilsētnieki iesaucās.

Viņi stāv kā mūris vīrs pie vīra un tā, suņabrāļi, iekalti dzelzs bruņās, ka knapi acis pa spraugu var saredzēt. Un veļas kā lavīna. Turpretim lietuvieši, kad bruņinieki viņiem uzbrūk, izirst kā smiltis, bet, ja neizirst, vācieši tos noklāj gar zemi un samin ze.m kājām. Tur nebija tikai vācieši, jo, cik pasaulē ir tautu, tik arī kalpo pie krustnešiem. Bet drošsirdīgi gan! Ne vienreiz vien gadījās, ka bruņinieks saliecies un izstiepis uz priekšu pīķi, viens pats vēl pirms kaujas metās virsū veselam puikam kā vanags putnu baram.

—    Clirist! —- Ganirots iesaucās. — Bet kuri no viņiem tie vislabākie?

—    Kas nu ar ko. Ar stopu vislabāk šauj angļi, jebkuras bruņas caururbj ar savām bultām, bet balodim trāpa no simt soļiem. čehi briesmīgi strādā ar cirvjiem. Ar abrocīgajiem šķēpiem nepārspējami vācieši. Šveicieši ar dzelzs vālēm dragā ķiveres, 'bet vislabākie bruņinieki ir no franču zemes. Tie cīnās gan jāšus, gan kājās un kaujoties visu laiku briesmīgi auro, bet, ko, — nevar saprast, jo viņu valoda atgādina alvas trauku skandēšanu, lai gan pati tauta ir dievbijīga. Ar vāciešu starpniecību viņi mums pārmeta, ka mēs aizstāvot pagānus un saracēņus pret svēto krustu, un solījās to pierādīt bruņinieku divkaujā. šai dieva tiesai jānotiek starp četriem viņu un četriem mūsu bruņiniekiem Romas un čehu karaļa Vaclava galmā. [1]

Šļahtičus un tirgoņus pārņēma vēl lielāka ziņkāre, un viņi pat izstiepa kaklus pār kausiem uz Bogdanecas Macjkas pusi, nepacietīgi jautādami:

—    Kādi mūsu bruņinieki tajā piedalīsies? Sakiet ātrāk!

Macjka pielika pie lupām savu kausu, padzērās, pēc tam atbildēja:

—    E, par viņiem jus nebaidieties. Tur būs Vloščovas Jans, Dobžinas kastelāns, būs Vašmuntovas Mikolajs, būs Zdakovas Jasjka un Cehovas Jarošs: visi slaveni bruņinieki un drošsirdīgi vīri. Cīnīties ar pīķiem, ar šķēpiem vai cirvjiem — tas viņiem na.v nekas jauns. Būs ļaudīm ko paskatīties un ko paklausīties, jo, kā jau teicu, francūzim vari uzkāpt ar kāju uz rīkles, arī tad vēl viņš turpinās aurot. Lai dievs un svētais krusts palīdz, ka tie zaudētu un mūsējie uzvarētu.

—    Uzvarēs, ja vien dievs neliegs savu svētību, — viens no šļah- tičiem teica.

—    Un svētais Staņislavs! — otrs piebilda.

Pēc tam, griezdamies pie Macjkas, sāka prašņāt:

—   'Nu taču, stāstiet! Jūs slavējāt vāciešus un pārējas bruņiniekus, ka esot drosmīgi un viegli pievārējuši Lietuvu. Bet vai pret jums viņiem negāja grūtāk? Vai arī pret jums viņi cīnījās tikpat labprāt? Kā tad dievs jums deva uzvaru? Pacildiniet mūsējos ar!

Taču Bogdanecas Macjka, acīm redzot, nemīlēja lielīties, jo kautri atbildēja:

—    Tie, kuri tikko bija ieradušies no tālām zemēm, labprāt bruka mums virsū, bet, pāris reižu izmēģinājuši, zaudēja sajūsmu, jo mūsu tauta ir ļoti izturīga, un par šo īpašību mums bieži pārmeta: «Nāvi jūs nicināt, bet saracēņiem palīdzat, par to jūs tiksiet bargi sodīti!» Bet mūs pārņēma vēl lielāks niknums, jo tie ir meli! Karalis un karaliene taču nokristīja Lietuvu un visi tur tagad pielūdz kungu Jēzu, lai gan ne katrs to māk. Zināms, ka pat mūsu žēlīgais valdnieks, kad Plookas katedrālē notrieca zemē elku, pavēlēja tam nolikt sveci, kamēr l>eidzot garīdznieki viņam iestāstīja, ka tā nevajag darīt. Bet ko tad vienkāršais cilvēks! Daudzi atkal spriež tā: «Kņazs pavēlēja man kristīties, «n es nokristījos, pavēlēja pielūgt Kristu, un es pielūdzu, bet vai man žēl vecajiem pagānu elkiem biezpiena drupatu, cepta kāļa vai alus putu? Ja es to neizdarīšu, man nobeigsies zirgs vai panīks govs — sāks dot asiņainu pienu, vai raža ies bojā.» Un daudzi tā dara, ar to nokļūdami aizdomās. iBet viņi to dara tāpēc, ka nesaprot un baidās no elkiem. Vecos laikos šiem elkiem klājās labāk. Viņiem bija savas birzis, lielas svētnīcas, jājamie zirgi, un pat desmito daļu viņi saņēma. Bet tagad birzis izcirstas, ko ēst nav, pilsētās skan baznīcu zvani, tāpēc visi šie nešķīsteņi sabēguši mežu biezokņos un tur kauc aiz garlaicības'. Tiklīdz lietuvietis aiziet uz mežu, viņu tūlīt tas vai cits elks sāk raustīt aiz kažoka. «Dod!» — prasa. Daži dod, taču ir arī drosminieki, kuri ne tikai neko negrib dot, bet pat ķer šos, nelabos. Kāds iebēris vērša pūslī kaltētus zirņus, viņam tajā uzreiz trīspadsmit elki salīduši. Lietuvietis aizbāzis to ar pīlādža zaru un aiznesis uz Viļņu pārdot franciskāņu mūkiem, kuri viņam arī labprāt samaksājuši divdesmit skojcus, lai tik Kristus vārdā izskaustu vairāk ienaidnieku. Es pats redzēju to pūsli, pa gabalu nāsīs sitās nelāga smaka — tā šie nešķīstie gari bija pārbijušies no svētītā ūdens .. .

—    Bet kas saskaitīja, ka viņu bija trīspadsmit? — tirgonis Gamrot.s prātīgi jautāja.

—    Tas pats lietuvietis; viņš redzējis, kā tie līduši. Un tāpat no smakas vien varēja saprast, ka ir, bet puļķi neviens negribēja izvilkt.

—    Brīnumi, ir gan brīnumi! — viens no šļabtičiem iesaucās.

—    Daudz visādu brīnumu tur tiku redzējis. Cilvēki viņi labi, neko nevar teikt, tikai viss pie viņiem savādāks. Nēsā garus, pinkainus matus, kurus sukā tikai bajāri, pārtiek no ceptiem kāļiem, ko ciena vairāk par citiem ēdieniem, jo tie it kā vairojot vīrišķību. Savās .mītnēs dzīvo kopā ar lopiem un zalkšiem, bet ēšanā un dzeršanā nezina mēra. Precētas sievietes netur ne graša vērtībā, toties jaunavas ļoti cienī un piedēvē tāin lielu spēku: lai tikai meitene ierīvējot cilvēkam ar kaltētām melleņu ogām vēderu, un tūlīt pārejot graizes.

Nebūtu žēl dabūt graizes, ja vien meitenes ir skaistas! — kūms Eiertreters fesaucās.

—    Par to jūs pajautājiet Zbiškam, —- Bogdanecas Macjka atbildēja.

Zbiška tā iesmējās, ka pat sols, uz kura viņš sēdēja, sāka drebēt.

—    Ir ari skaistas! — sacīja. — Vai tad Ringala nebija skaista?

—    Kas tā par Ringalu? Kāda grēku nožēlotāja, vai, ko? Teic ātrāk!

—     Kā? Vai tiešām neesat neko dzirdējuši par Ringalu? — Macjka jautāja.

—    Neviena vārda.

—    Tā taču kņaza Vitauta māsa, Mazāvijas kņaza Henrika sieva.

—    Ko jūs stāstāt! Kāda kņaza Henrika? Bija tikai viens Mazāvijas kņazs Henriks, Plockas bīskaps, bet viņš taču miris.

—     Tas pats. Viņš gaidīja no Romas dispensiju, bet nāve viņam to piešķīra ātrāk, jo dievam, acīm redzot, ne visai patika šāda rīcība. Oļesnicas Jasjka mani tieši toreiz bija nosūtījis ar vēstuli pie kņaza Vitauta uz Ritersverderi, kad tur no karaļa ieradās Plockas bīskaps kņazs Ilenriks. Vitautam karš jau bija apnicis, jo viņš nekādi nevarēja ieņemt Viļņu, bet mūsu karalim bija apnikuši miesīgie brāļi ar savu izlaidību. Redzēdams, ka Vitauts ir veiklāks un saprātīgāks par īstajiem brāļiem, karalis aizsūtīja pie viņa bīskapu, lai tas pierunā kņazu pamest krustnešus un padoties, apsolīdams par to atdot viņa pārvaldīšanā Lietuvu. Vitauts, allaž kārs uz pārmaiņām, laipni uzklausīja sūtņus. Bija arī mielasti un sacīkstes. Lai gan citi bīskapi to nedara, kņazs Henriks tomēr labprāt sēdās zirgā un sacīkstēs parādīja savu bruņinieka spēku. Bet Mazāvijas kņazi, kā zināms, ir stiprinieki, pat meitenes ho viņu dzimtas viegli pārlauž pakavu. Pirmā gājienā Henriks izsita no segliem trīs bruņiniekus, otrā — piecus, bet no mūsējiem izsvieda mani, un arī Zbiškas zirgs sadursmē atsēdās. Uzvarētāja balvu Henrikam pasniedza daiļā Ringala, kuras priekšā kņazs ar visām bruņām metās ceļos. Un viņi tā samīlējās viens otrā, ka dzīrēs bīskapu no viņas aiz piedurknēm vilka nost clerici, kas bija kopā ar to atbraukuši, bet Ringalu valdīja viņas brālis Vitauts. Tad bīskaps pateica: «Es pats atbrīvošu sevi no precēšanās aizlieguma, ko pāvests, ja ne Romas, tad Avinjonas vēlāk apstiprinās, bet laulībām jānotiek tūlīt, jo citādi es sadegšu!» Tas bija liels grēks, taču Vitauts negribēja pretoties, lai neapvainotu karaļa sūtni, un kāzas notika. Tad viņi aizbrauca uz Suražu, pēc tam uz Slucku, par lieliem sirdēstiem Zbiškam, kurš pēc vācu paraduma kņazi Ringalu bija izvēlējies par savu sirds dāmu un zvērējis tai mūžīgu uzticību . . .

—     Jā gan, — Zbi'ška pēkšņi pārtrauca, — bet vēlāk ļaudis stāstīja, it kā Ringala, sapratusi, ka viņai neklājoties būt par bīskapa sievu (kurš arī apprecējies negribējis atteikties no sava garīdznieka amata) un ka tādām laulībām nebūšot dieva svētības, noindējusi vīru. To pa- dzirdis, es lūdzu kādu dievbijīgu vientuļnieku no Ļublinas apkaimes, lai viņš mani athrīvo no dotā solījuma.

—    Vientuļnieks viņš bija, — Macjka smiedamies teica, — bet vai dievbijīgs, to es nezinu, jo hija piektdiena, kad ieradāmies pie viņa mežā, bet viņš ar cirvi dauzīja lāča kaulus un tā sūca ārā smadzenes, ka ādamābols vien kustējās.

—     Viņš teica, ka smadzenes neesot gaļa, bez tam viņš izlūdzies sev atļauju, jo pēc smadzeņu ēšanas redzot brīnišķīgus sapņus un nākošā dienā līdz pusdienām varot pareģot.

—    Nu, nu! — Macjka atteica. — Bet daiļā Ringala tagad ir atraitne un var atkal aicināt, lai tu viņai kalpo.

—    Viņa velti pūlētos, es izvēlēšos sev citu dāmu, kurai kalpošu līdz nāvei, bet vēlāk arī sievu dabūšu.

—    Vispirms dabū bruņinieka jostu.

—     0 ja! Vai tad pēc karalienes radībām nebūs sacīkšu? Bet pirms sacīkstēm vai pēc tam karalis daudziem izsniegs jostas. Esmu gatavs stāties pretī katram. Bīskaps nebūtu mani uzveicis, ja mans zirgs ne- atsēstos uz pakaļas.

—    Tur būs labāki par tevi.

Te Krakovas novada šļahtiči iesaucās:

—     Pasargi dievs! Te karalienes priekšā cīnīsies ne tādi vien kā tu, bet Slavenākie pasaules bruņinieki. Sacīkstēs piedalīsies Garbovas Zaviša un Farurejs, un Oļesnicas Dobka, un Tačevas Povals, un Biskupicas Paška Ļaundaris, un Jasjka Našans, un Guras Abdanks, un Brohocicu Andžejs, un Ostrovas Kristins, un Kabiļanas Jākubs! Kur nu tev ar viņiem mēroties, ar viņiem ne tikai šeit, bet arī čehu un ungāru galmā neviens nespēj mēroties. Ko tu runā, it kā būtu labāks par viņiem? Cik tev gadu?

—    Astoņpadsmitais, — Zbiška atbildēja.

—    Tad .tevi katrs var piežmiegt ar nagu.

—    Paskatīsimies.

Bet Macjka teica:

—     Dzirdēju, ka karalis bagātīgi apdāvināšot tos bruņiniekus, kuri atgriezušies no Lietuvas kara. Jūs, kas esat šejienieši, sakiet: vai tas ir tiesa?

—     Tas pareizi! — viens no šļabtičiem sacīja. — Visā pasaulē pazīstama karaļa devība, tikai šoreiz būs grūti pie viņa piekļūt, jo Krakovā tagad mudžēt mudž no viesiem, kas saradušies uz karalienes radībām un kristību ceremoniju, gribēdami parādīt mūsu valdniekam cieņu un godu. Būšot ungāru karalis un, runā, pat Romas ķeizars, visādi kņazi un piļu komturi, bet bruņinieku vesels lērums, jo katrs cer, ka tukšām rokām neatgriezīsies. Stāsta arī, ka ieradīšoties pats pāvests Bonifacijs, lai lūgtu mūsu karaļa atbalstu un palīdzību cīņā pret savu Avinjonas pretinieku. Tāpēc tādā burzmā būs .grūti piekļūt, bet, kas piekļūs un nokritīs viņam pie kājām, to jau nu apdāvinās bagātīgi, ja viņš būs pelnījis.

—     Es esmu pelnījis un mēģināšu piekļūt, bet, ja būs karš, atkal iešu cīnīties. So to esmu ieguvis pats, šo to dabūjis no kņaza Vitauta, tā ka nabags neesmu, bet man jau tuvojas mūža novakars, un vecumā, kad kaulos izsīkst spēks, cilvēks grib sev kādu mierīgāku kaktu.

—     Karalis nav atstājis tukšā nevienu, kas Oļesnicas Jasjkas vadībā cīnījies Lietuvā, — viņi visi tagad dzīvo kā pa taukiem.

—     Nu, .redziet! Bet es tad vēl nebiju atgriezies — turpināju karot. Jo, jums jāzina, ka karaļa un kņaza Vitauta vienošanās vāciešiem dārgi maksāja. Kņazs ar viltību saņēma ķīlniekus un pēc tam aidā pret vāciešiem! Nopostīja un nodedzināja pilis, apsita bruņiniekus, izkāva daudz cilvēku. Vācieši kopā ar SvidrigaiLi, kurš aizbēdzis pie viņiem, gribēja atriebties. Atkal sākās liels karagājiens. Pats ordeņa mestrs Konrāds tajā piedalījās ar lielu karaspēku. Ielenca Viļņu, mēģināja no augstiem torņiem graut mūrus, mēģināja ieņemt pili ar nodevību — neko nepanāca! Bet atpakaļceļā viņu tik daudz krita, ka ne puse nepalika pāri. Cīnījāmies vēl arī pret fon Jungingenas Ulrihu, mestra brāli, kurš ir arī Sambijas pārvaldnieks. Bet viņš izbijās kņaza un raudādams aizbēga, pēc tam iestājās miers un sāka atkal atjaunot pilsētu. Kāds dievbijīgs mūks, kurš kailām kājām varēja staigāt pa nokaitētu dzelzi, pareģoja, it kā tagad līdz pasaules galam Viļņa pie saviem mūriem vairs neredzēšot nevienu bruņotu vācieti. Bet, ja tas tā notiks, tad kam par to būs jāpateicas?

Pēc šiem vārdiem Macjka izstiepa savas rokas, platas un ļoti spēcīgas, bet pārējie māja ar galvām apliecinādami:

—    Jā! Jā! Pareizi! Kā tad!

Viņu tālāko sarunu pārtrauca čalas, kas ieskanējās krogā pa logiem, 110 kuriem bija izņemtas vērša pūšļu rūtis, jo nakts bija silta un mierīga. Iztālēm kļuva sadzirdama ieroču šķinda, cilvēku balsis, dziedāšana, zirgu sprauslāšana. Klātesošie izbrīnījās, jo bija vēla stunda un mēness jau atradās augstu pie debesīm. Saimnieks vācietis izsteidzās pagalmā, bet viesi nepaguva iztukšot pēdējos kausus, kad viņš vēl steidzīgāk atgriezās, saukdams:

—    Kāds galms brauc šurp!

Pēc brīža durvīs parādījās sulainis gaišzilā kamzolī ar sarkanu fesku galvā. Apstājies pavērās uz klātesošajiem un, ieraudzījis saimnieku, pavēlēja:

—        Notīriet galdus un iededziet gaismu: te kņaze Anna Danuta ap- \ stāsies atpūsties.

To pateicis, viņš izgāja. Krogā sākās rosme: saimnieks sauca kalpotājus, 'bet viesi izbrīnījušies raudzījās cits citā.

—    Kņaze Anna Danuta, — viens no pilsētniekiem teica, — tā taču ir Ķeistuta meita, Mazā vijas Januša sieva! Viņa jau divas nedējas kā Krakovā, laikam 'būs bijusi viesos Zatorā pie kņaza Vaclava un tagad atgriežas.

—    Kūm Gamrot, — otrs pilsētnieks teica, — iesim labāk šķūnī uz siena, šī sabiedrība mums ]>ar lepnu.

—     Ka brauc pa nakti, par to es nebrīnos, — Macjka sacīja — jo dienā pārāk karsts, bet kāpēc viņa apmetas krodziņā, ja tepat tuvumā ir klosteris?

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—    Skaistās Itingalas īstā māsa, saproti?

Bet Zbiška atteica:

—    Un laikam daudzas Mazā vijas panes brauc viņai līdzi. Ek!

II

Tai brīdī pa durvīm ienāca kņaze — pusmūža sieviete smaidošu seju, ģērbusies sarkanā apmetni, zaļā, pieguļošā tērpā ar apzeltītu jostu, kas stiepās ap gurniem un, priekšā noslīdēdama zemāk, bija saņemta ar lielu sprādzi. Viņai sekoja galma meitenes, dažas vecākas, dažas vēl pusaudzes, ar rožu un liliju vainagiem galvā, daudzām rokās bija kokles. Dažas nesa veselus 'klēpjus svaigu, laikam braucot pa ceļam saplūktu puķu. Istabā saradās daudz ļaužu, jo pēc jaunavām parādījās vairāki galminieki un jauni zēni. Visi sanāca iekšā moži, jautrām sejām, skaļi sarunādamies vai dungodami dziesmiņas, it kā jaukās nakts un dzirkstošās mēness gaismas apskurbināti. Galminieku vidū bija divi dziedoņi, viens ar kokli, otrs ar dūdām pie jostas. Viena meitene, vēl jauniņa, varbūt ne vecāka par divpadsmit gadiem, arī nesa aiz kņazes mazu koklīti, 'kas bija izrotāta ar kapara nagliņām.

—     Lai slavēts Jēzus Kristus! — apstājusies istabas vidū, kņaze sveicināja.

—    Mūžīgi mūžos, āmen! — klātesošie, zemu klanīdamies, atbildēja.

—    Kur saimnieks?

Padzirdis aicinājumu, vācietis panāca uz priekšu un pa vācu ierašai nometās uz viena ceļa.

—            Iegriezāmies šeit atpūsties un stiprināties, — kņaze teica. — Tikai, pasteidzies, jo esam izsalkuši.

Pilsētnieki jlau bija aizgājuši, bet divi vietējie šļahtiči un līdz ar viņiem arī Macjtka un jaunais Zbiška vēlreiz paklanījās un gribēja atstāt .istabu, lai netraucētu kņazei un viņas galmam.

Taču Anna Danuta viņus aizturēja.

—            Jūs esat šļahtioi, netraucēsiet! Iepazīstieties ar galminiekiem. No 'kurienes ar dieva palīgu nākdami?

Viņi tūlīt nosauca savus vārdus, ģerboņus, iesaukas un apvidus, no kurienes cēlušies. Padzirdusi, no kurienes Macjka atgriežas, kņaze sasita plaukstas un iesaucās:

—            Lieliski! Pastāstiet mums par Viļņu, par manu brāli un māsu. Vai kņazs Vitauts ieradīsies šeit uz karalienes radībām un kristībām?

—            Gribētu, 'bet nezina, vai varēs; tāpēc jau iepriekš ar ksendziem un ibajāriem atsūtījis karalienei kā dāvanu sudraba šūpuli. Mēs ar brāļadēlu ieradāmies reizē ar šo šūpuli, apsargājot to ceļā.

—    Vai tas ir šeit? Gribētos redzēt. No tīra sudraba?

—    No tīra sudraba, bet šeit gan nav. Aizveda uz Krakovu.

—    Bet ko jūs darāt Tinecā?

—            Mēs šeit iegriezāmies pie abata, mūsu radinieka, lai nodotu dievbijīgo muku glabāšanā to, ko esam ieguvuši 'karā un ko mums uzdāvināja kņazs Vitauts.

—            Tātad dievs jūs aplaimoja. Vai daudz ieguvāt? Bet sakiet, — kāpēc brālis nezina, vai varēs ierasties?

—    Tāpēc, ka gatavojas karam pret tatāriem.

—            Es zinu, un mani tas uztrauc, jo karaliene šim karagājienam pareģoja nelaimīgu galu, bet, ko viņa .pareģo, tas vienmēr piepildās.

Macjka pasmaidīja.

—            Eh jūs, dievbijīgā pane, neuzdrošinos iebilst, bet ar kņazu Vitautu ies daudz mūsu bruņinieku, drosmīgu vīru, pret kuriem neviens nespēs noturēties.

—    Vai jūs nepiedalīsieties?

—             Nē, mani kopā ar citiem atsūtīja šurp ar šūpuli, un es jau piecus gadus neesmu novilcis bruņas, — Macjka atteica, rādīdams briežādas 'kamzolī bruņu iespiestās rievas. — Bet, mazliet atpūties, jāšu atkal vai arī, ja pats ne, brāļadēlu Zbiš'ku atdošu Melštinas Spitkam, kurš kor. andēs visus mūsu bruņiniekus.

Kņaze Danuta uzmeta acis Zbiškas spēcīgajam augumam, bet saruna partrūka, jo istabā ienāca klostera mūks, kurš, apsveicis kņazi, sāka tai padevīgi pārmest, kāpēc iepriekš nav ziņojusi par savu ierašanos un kāpēc nav apmetusies klosterī, bet gan parastā krogā, kas neesot

piemērots viņa's majestātei. Klosterī taču netrūkstot ēku un telpu, kurās pat vienkāršs cilvēks varot gūt patvērumu, kur nu vēl majestāte, turklāt kņaza laulātā draudzene, kura senči un radinieki tik daudz darījuši klostera labā.

Taču kņaze jautri atbildēja:

—     Mēs šeit iegriezāmies tikai atpūtināt kājas, jo rītā mums jābūt jau Krakovā. Izgulējāmies dienā .un braucam pa nakts vēsumu, bet, tā kā jau dziedāja gaiļi, negribēju traucēt dievbijīgos mūkus, turklāt ar tādiem ļaudīm, kas vairāk domā par dziesmām un dejām nekā par atpūtu.

Kad mūks tomēr neatlaidās, piebilda:

—     Nē. Paliksim tepat. Paklausīsimies laicīgas dziesmiņas, un laiks paiies nemanot, bet uz rīta dievkalpojumu ieradīsimies baznīcā, lai dienu iesāktu ar dieva svētību.

—    'Būs .aizlūgums par cienīto kņazu un jums, cienītā kņaze, — mūks teica.

—    Mans vīrs ieradīsies šeit tikai pēc četrām vai piecām dienām.

—    Dievs kungs svētīs viņu ari no tālienes, bet pa to laiku ļaujiet mums, pazemīgajiem, vismaz atnest no klostera vīnu.

—    Ļoti pateicos, — kņaze sacīja.

Kad mūks aizgāja, viņa iesaucās:

—     Ei, Danusja! Danusja! Kāp uz soliņa un iepriecini mūsu sirdis ar to pašu dziesmu, ko dziedāji Zatorā.

To padzirduši, galminieki steigšus nolika istabas vidū solu. Dziedoņi apsēdās katrs savā galā, bet starp viņiem nostājās tā pali jaunava, kura pirmīt nesa aiz kņazes ar kapara nagliņām izrotātu kokli. Viņai galvā bija vainadziņš, mati izlaisti pār pleciem, mugurā gaišzila kleita un kājās sarkanas kurpītes ar gariem purniem. Stāvēdama uz sola, viņa izskatījās pēc maza, brīnišķīga 'bērna, kā baznīcas figūriņa vai Ziemsvētku lellīte. Acīm redzot, nebija pirmā reize, viņai tā stāvot un dziedot kņazei, jo nevarēja manīt ne vismazākā samulsuma.

—    Sāc, Danusja, sāc! — sauca galma meitenes.

Tad viņa paņēma kokli, pacēla uz augšu galvu kā putniņš, kurš taisās dziedāt un, pievērusi acis, dzidrā balstiņā iesāka:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Dziedoņi viņai tūlīt piebalsoja, viens uz kokles, otrs ar dūdām; kņaze, kurai vairāk par visu patika laicīgas dziesmas, sāka šūpot galvu uz abam pusēm, bet meitene turpinaja dziedat smalka bērna balstiņā, kas bija tik maiga kā putna dziesma mežā pavasarī.

Apmestos uz žoga Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

Un dziedoņi atkal piebalsoja. Jaunais Bogdanecas Zbiška, kurš no mazām dienām bija pieradis pie kara un tā baigajām ainām un neko tamlīdzīgu dzīvē nebija redzējis, pieskārās blaikus stāvošā mazūra plecam un iejautājās:

—    Kas tā tāda?

—     Tā ir kņazes galma meitene. Ir daudz dažādu dziedoņu, kas uzjautrina galmu, bet viņa ir visiemīļotākā, un kņazei vislabāk patīk klausīties viņas dziesmas.

—    Nav brīnums. Es domāju, ka tas ir eņģelis, un nevaru ne noskatīties. Kā viņu sauc?

—     Vai tad nedzirdējāt? Danusja. Bet viņas tēvs ir Spibovas Ju- rands, bagāts un varonīgs komturs, karā iet karogam pa priekšu pirmajā rindā.

—    Ek, kāds neredzēts skaistums!

—    Visiem patīk viņas dziedāšana un izskats.

—    Bet kurš ir viņas bruņinieks?

—    Viņa taču vēl bērns.

Tālāko saruniu atkal pārtrauca Danusjas dziesma. Zbiška skatījās no sāniem uz viņas gaišajiem matiem, uz pacelto galvu, uz pievērtajām acīm un visu viņas augumu, kuru apspīdēja vaska sveču liesmas un mēness gaisma, kas pa atvērto logu ieplūda istabā, — un brīnījās arvien vairāk. Viņam šķita, ka kādreiz jau redzējis šo meiteni, tikai neatcerējās, kur, — sapnī vai Krakovā baznīcas logu stikla gleznojumos.

Un, vēlreiz pieskāries galminiekam, klusinātā balsī jautāja:

—    Vai viņa ir no jūsu galma?

—    Viņas māte ieradās no Lietuvas reizē ar kņazi Annu Danutu, kura to izprecināja Spihovas Jurandam. Bija skaista un no slavenas dzimtas, kņaze viņu mīlēja vairāk par visām citām jaunavām, un viņa arī mīlēja kņazi. Tāpēc arī meitu nosauca tai pašā vārdā — par Annu Danutu. Bet pirms pieciem gadiem, kad pie Zlotorijas vācieši uzbruka mūsu galmam, viņa bailēs nomira. Tad kņaze paņēma meiteni pie sevis un kopš tā laika audzina. Tēvs arī bieži ierodas galmā un priecājas, ka kērns vesels un visi viņu mīl. Tikai, ieraudzījis viņu, katrreiz apraudas, atceroties savu nelaiķi sievu, pēc tam jāj atpakaļ un atrieb-

jas vāciešiem par briesmīgo pārestību. Viņš tā mīlēja savu sievu, kā neviens visā Mazāvijā līdz tam netika mīlējis, un daudz vāciešu par viņu jau nokāvis.

Zbiškaim tūlīt iemirdzējās aois, bet uz pieres piepamj>a dzīslas.

—    Tātad viņas māti nogalināja vācieši? — viņš pārvaicāja.

—     Nogalināja un nenogalināja. Pati bailēs nomira. Pirms pieciem gadiem bija miers uri neviens nedomāja par karu, visi dzīvoja bez rūpēm. Kņazs aizbrauca uz Zlotoriju būvēt pili, bez karaspēka, tikai ar galmu, kā parasts miera laikā. Te nodevīgi, nepieteikuši karu un bez kāda iemesla, uzbruka vācieši . . . Pašu kņazu, aizmirsuši bijību pret dievu un visus tos labumus, ko gtuvuši no viņa senčiem, piesēja pie zirga un aizveda, bet cilvēkus apkāva. Ilgu laiku kņazs atradās vācu gūstā, kamēr beidzot karalis. Vladislavs piedraudēja ar karu, un tad viņi nobijušies to atlaida; bet vācu •uzbrukuma laikā nomira Danusjas māte; viņu nosmacēja sirds, kas tai no bailēm bija iesprūdusi kaklā.

—    Vai jūs, pan, bijāt tur klāt? Kā jūs sauc, ,es aizmirsu?

—     Mans vārds ir Dlugoļasas M'ikolajs, bet iesauka Cirvja Piets. Jā, es biju klāt. Redzēju, kā viens vācietis ar pāva spalvām pie bruņu cepures gribēja piesiet Danusjas māti pie segliem un kā viņa sasieta vāciešu acu priekšā nobāla. Man pašam trāpīja ar alebardu, vēl līdz šim laikam palikusi zīme.

To teicis, viņš parādīja dziļu rētu pierē, kas stiepās no matiem līdz pat uzacij.

Iestājās klusums. Zbiška atkal pavērās uz Danusju. Pēc tam teica:

—    Un jūs, kungs, sakāt, ka viņai nav bruņinieka?

Bet Zbiška nesagaidīja atbildi, jo tai brīdī meitene beidza dziedāt. Viens dziedonis, resns un smags vīrs, pēkšņi piecēlās un sols sasvērās uz galu. Danusja sagrīļojās un izplēta rociņas, bet nepaspēja ne nokrist, ne nolēkt; kā meža kaķis piesteidzās Zbiška un satvēra viņu rokās.

Kņaze, pirmajā mirklī no bailēm iekliegušies, tūlīt pēc tam jautri iesmējās un teica:

—     Lūk, Danusjas bruņinieks! Nāc tuvāk, bruņnieciņ, un atdod mums mūsu mīļo dziedātāju!

—     Cik veikli viņš to uztvēra! — galminieku vidū atskanēja vairākas balsis.

Zbiška tuvojās kņazei, piespiedis pie krūtīm Danusju, kura vienu roku bija aplikusi viņam ap kaklu, bet otrā turēja uz augšu paceltu koklīti, baidīdamās, ka to nesaspiež. Viņa smaidīja un izskatījās priecīga, kaut arī mazliet izbijusies. Tikmēr jauneklis pienāca pie kņazes, nolika viņas priekšā Danusju, bet pats nometās uz ceļa un, pacēli galvu, teica ar viņa vecumam apbrīnojamu drosmi:

—     Lai notiek, kā jūs teicāt, cienītā kundze! Ir laiks, ka šai daiļajai meitenei būtu savs bruņinieks, un ir laiks, ka arī man būtu sava dāma, kuras skaistumu un labos tikumus visur cildināšu, tāpēc ar jūsu atļauju gribu dot viņai solījumu un līdz kapa malai palikt uzticīgs visās dzīves vētrās.

Kņazes sejai pārlaidās izbrīns, taču ne no Zbiškas vārdiem, bet tāpēc, ka viss notika tik negaidīti. Tiesa, bruņinieku solījumi nebija poļu ieraša, bet Mazā.vijā, kas atradās pie vācu robežas un bieži redzēja svešu zemju bruņiniekus, pazina to labāk nekā citos apvidos un pildīja diezigan bieži. Arī kņaze par to bija dzirdējusi jau agrāk vēl sava varenā tēva galmā, kur visas Rietumu parašas uzskatīja par likumu un paraugu augstdzimušiem cīnītājiem, tāpēc viņa Zbiškas vēlējumā nesaskatīja nekā tāda, kas varētu apvainot viņu pašu vai Danusju. Gluži otrādi, kņaze pat nopriecājās, ka iemīļotā galma meitene sāk valdzināt bruņinieku sirdis un acis.

Tāpēc viņa ar jautru sejas izteiksmi uzrunāja meiteni:

—    Danusja, Danusja! Vai gribi, lai tev būtu savs bruņinieks?

Meitene vispirms palēcās trīs reizes uz augšu savās sarkanajās kurpītēs, pēc tam, apskāvusi kņazi ap kaklu, iesaucās tik laimīgi, it kā viņai būtu apsolīta izprieca, kas atļauta tikai pieaugušajiem:

—    Gribu! Gribu! Gribu! . . .

Kņazei no smiekliem pat asaras saskrēja acīs, un reizē ar viņu smējās viss galms; beidzot tomēr viņa, atbrīvojusies no Danusjas skāvieniem, sacīja Zbiškam:

—    Nu, solies, solies! Ko tu viņai zvērēsi?

Bet Zbiška, kurš vispārējos smieklos saglabāja nesatricināmu nopietnību, turpinādams stāvēt uz ceļiem, mierīgi atteica:

—     Zvēru, ka, ieradies Krakovā, pakāršu pie viesnīcas durvīm vairogu ar paziņojumu, ko man Skaisti uzrakstīs kleriķis, ka pana Danuta Juranda meita ir visskaistākā un viscēlākā meitene pasaulē. Bet, ja kāds to negribēs atzīt, ar to cīnīšos tik ilgi, kamēr kritīšu pats vai kritīs viņš, ja vien 'labāk negribēs padoties gūstā.

—    Jauki! Redzu, ka pazīsti bruņinieku ierašas. Bet ko vēl?

—    Tālāk. .. uzzinājis no Dlugoļasas Mikolaja, ka panas Danutas māte izlaidusi garu, pārbīstoties no vācieša ar pāva spalvu pušķi pie bruņu cepures, zvēru vairākus tādus pāvu spalvu pušķus noraut no vāciešu galvām un nolikt tos pie manas pavēlnieces kājām.

Kņaze kļuva nopietna un jautāja:

—    Vai tu nopietni solies?

Zbiška atbildēja:

—    Lai dievs un svētais krusts stāv man klāt; šo pašu zvērestu varu atkārtot baznīcā garīdznieka priekšā.

—    Tas ir cildeni cīnīties ar mūsu cilts niknajiem ienaidniekiem, bet man tevis žēl, jo esi vēl jauins un viegli vari iet bojā.

Te panācās uz priekšu Bogdanecas Macjka, kurš līdz tam kā vecāks cilvēks klausīdamies bija tikai raustījis plecus, un atrada par vajadzīgu iebilst:

—     Far to jūs neuztraucieties, cienītā pane. Krist kaujas laukā var gadīties katram, bet šļalvtičam, vai viņš vecs vai jauns, tā pat ir goda lieta. Turklāt šim puisim karš nav nekas neparasts; kaut arī gados jauns, viņš jau ne reizi vien cīnījies jāšus un kājās, ar pīķiem un cirvjiem, gariem un īsiem šķēpiem, ar vairogu un bez. Tā ir jauna paraša, ka bruņinieks zvērē meitenei, kura viņam patīk, taču es Zbiš- kam nepārmetīšu, ka viņš savējai apsolīja pāvu spalvu pušķus. Ir jau sadevis vāciešiem, lai sadod vēl, un, ja pie tam kādus pāris pakaušus ielauzīs, tas tikai pavairos viņa slavu.

—    Tagad redzu, ka man nav darīšana ar pusaudzi, — kņaze teica.

Pēc tam viņa griezās pie Danusjas:

—    Sēdies manā vietā kā šīs dienas galvenā varone, tikai nesmejies, tas nepiestāv.

Danusja apsēdās kņazes vietā un gribēja izlikties nopietna, bet meitenes zilās actiņas smējās par ceļos nometušos Zbišku. un viņa nevarēja noturēties, lai no prieka nešūpotu kājas.

—    Pasniedz viņam cimdus, — kņaze teica.

Danusja dabūja cimdus un pasniedza Zbiškam, kurš saņēma tos lielā godbijībā un, piespiedis pie lūpām, teica:

—     Piespraudīšu tos pie savas bruņu cepures, un vai tam, kurš mēģinās tos iegūt!

Viņš noskūpstīja Danusjai rokas, pēc tam kājas un piecēlās. Te Zbišku atstāja līdzšinējā nopietnība un sirdi pārņēma nevaldāms prieks, ka no šī brīža viss šis galms viņu uzskatīs par pieaugušu vīru, un, kratīdams rokā Danusjas cimdus, viņš pa pusei jautri, pa pusei dedzīgi iesaucās:

—    Nu, suņa-brāļi ar pāvu spalvu pušķiem! Nāciet šurp!

Bet tai brīdī istabā ienāca tas pats mūks, kurš jau te bija iepriekš, un reizē ar viņu divi citi, vecāki. Viņiem sekoja klostera kalpotāji, nesdami no kārklu klūgām pītus grozus ar vīna blašķēm un dažādiem uz ātru roku sadabūtiem gardumiem. Abi jaunatnākušie, sveicinādami kņazi, atkal sāka tai pārmest, ka nav iegriezusies klosteri, bet viņa savukārt atkal paskaidroja, ka izgulējusies pa dienu, kopā ar galmu ce|ojot pa nakts vēsumu, tāpēc atpūta viņai neesot vajadzīga un ka, negribēdama modināt ne cienījamo abatu, ne dievbijīgos mūkus, nolēmusi apstāties krodziņā, ilai atpūtinātu kājas.

Apmainījušies daudziem laipniem vārdiem, viņi beidzot vienojās, ka pēc rīta lūgšanas un mesas kņaze ar savu galmu pabrokastos un atpūtīsies klosterī. Kopā ar mazūriem viesmīlīgie mūki ielūdza arī Krakovas š|ahtičus un Bogdanecas Macjku, kurš jau tāpat bija taisījies iegriezties abatistē, lai tur atstātu glabāšanā kara laupījumu un no devīgā Vitauta saņemtās dāvanas, ar ko gribēja izpirkt ieķīlāto Bogdanecu. Bet jaunais Zbiška nedzirdēja ielūgumu, viņš bija aizskrējis pie saviem un sava .tēvoča vezumiem, ko apsargāja kalpi, lai pārģērbtos un stādītos priekšā kņazei un Danusjai cienīgākā tērpā. Izņēmis no vezuma lūku pīteņus, lika aiznest tos uz kalpu istabu un sāka tur pārģērbties. Vispirms, uz ātru roku sakārtojis matus, ielika tos zīda tīkliņā, kas bija izšūts ar dzintara zīlītēm, bet priekšpusē ar īstām pērlēm. Pēc tam uzvilka ballu zīda jaku ar zelta grifiem un greznu apmali .apakšā, apjoza zeltītu, divkāršu jostu, pie kuras karājās neliels zobens ar sudraba un ziloņkaula apkalumiem. Tas viss bija jauns, mirdzošs, vēl neaptraipīts ar asinīm, lai gan iegūts kaujā no kāda jauna frīzu bruņinieka, kas kalpoja pie krustnešiem. Pēc tam Zbiška uzģērba lieliskas bikses, kurām viena stara bija ar zaļām un sarkanām gareniskām svītrām, otra ar violetām un dzeltenām, bet augšpusē al>as beidzās ar raibiem šaha Jaukumiem. Uzvilcis vēl purpur- sarkanus zābakus ar gariem purniem, viņš, skaists un uzcirties, devās uz kopējo istabu.

Kad Zbiška a]*stājās durvīs, viņa izskats uz visiem atstāja spēcīgu iespaidu. Ieraudzījusi, cik skaists bruņinieks zvērējis viņas mīļajai Danusjai, kņaze kļuva vēl priecīgāka. Meitene pirmajā mirklī metās pie Zbiškas kā stirna. Bet vai nu jaunekļa skaistums, vai galminieku pārsteigtie izsaucieni apturēja viņu, pirms bija pieskrējusi klāt; apstājusies soli no Zbiškas, viņa pēkšņi apjuka, nolaida acis, nosarka un, savijusi plaukstas, sāka lauzīt pirkstiņus.

Bet tūlīt pienāca klāt arī citi: .pati kņaze, galminieki un galminieces, spēlmaņi un mūki — visi gribēja labāk aplūkot skaisto bruņinieku. Maz avij as meitenes skatījās uz viņu kā .uz varavīksni, katra nožēlodama, ka Zbiška nav izvēlējies viņu; vecākie apbrīnoja lepno apģērbu. Ap Zbišku izveidojās ziņkārīgo loks, bet viņš pats stāvēja vidū ar pašapzinīgu smaidu jauneklīgajā sejā un mazliet pagrozījās, lai visi varētu viņu labāk apskatīt.

— Kas tas tāds? — viens mūks jautāja.

—    Bruņinieks, šī šļahtiča brāļadēls, — kņaze atbildēja, norādīdama .uz Macjku, - viņš nupat kā 'zvērēja kalpot Danusjai.

Muki par to nebrīnījās, jo šādi zvēresti neuzlika nekādus pienāku-. mois. Bruņinieki bieži vien zvērēja pat precētām sievām, bet dižciltīgās dzimtās, kur pazina šo Rietumu parašu, gandrīz katrai dāmai bija savs bruņinieks. Zvērot jaunavai, tas vēl nekļuva par viņas līgavaini, gluži otrādi — parasti viņa izvēlējās sev citu par vīru, bet bruņinieks, ja bija sevišķi pastāvīgs, kaut arī palika zvērestam uzticīgs, taču apprecēja citu.

Drusku vairāk mūkus pārsteidza Danusjas jaunums, bet arī ne visai, jo tai laikā sešpadsmitgadīgi pusaudži jau bija kastelāni. Pati lielā karaliene Jadviga, ierodoties no Ungārijas, bija piecpadsmit gadus veca, bet arī trīspadsmitgadīgas jaunavas nereti izgāja pie vīra. Turklāt tai brīdī viņi vairāk skatījās uz Zbišku nekā uz Danus'ju un klausījās Macjku, kurš, lepodamies ar savu brāļadēlu, stāstīja, kā jauneklis ieguvis tik bagātu tērpu.

—     Pirms gada un deviņām nedēļām, — viņš teica, — bijām ielūgti viesos pie Saksijas bruņiniekiem. Tai pašā laikā pie viņiem viesojās arī kāds tālās frīzu tautas bruņinieks, kurš dzīvo pie pašas jūras un kuram bija līdzi dēls, trīs gadus vecāks par Zbišku. Reiz kādā mielastā viņš sā'ka Zbišku izsmiet, ka tam neesot ne ūsu, ne bārdas. Būdams straujas dabas, Zbiška ilgi vis neklausījās, bet tūlīt sagrāba to aiz bārdas un visu izplēsa, par ko vēlāk cīnījāmies uz nāvi un verdzību.

—    Kā tad jūs cīnījāties? — Dlugoļasas pans jautāja.

—     Tā: tēvs aizstāvēja dēlu, es Zbišku; ar vārdu sakot, cīnījāmies četratā visu viesu klātbūtnē uz nomīdītas zemes. Norunājām, ka uzvarētājs saņems uzvarētā vezumus, zirgus un kalpus. Un dievs mums palīdzēja. Kaut arī ar lielām pūlēm, jo ne vīrišķības, ne spēka viņiem netrūka, mēs tomēr sakāvām šos frīzus un ieguvām bagātīgu laupījumu: četrus vezumus, katru ar diviem zirgiem, un četrus milzīgus erzeļus, deviņus kalpus un divus lieliskus bruņu tērpus, kādus pie mums reti var sastapt. Tiesa, ķiveres cīnoties stipri sadauzījām, toties kungs Jēzus mūs iepriecināja ar ko citu: ieguvām veselu apkaltu lādi ar dārgiem apģērbiem, un las, ko Zbiška tagad uzvilcis mugurā, arī bija tur iekšā.

To padzirduši, abi Krakovas šļahtiči un visi mazūri sāka uzlūkot Macjku un viņa brāļadēlu ar vēl lielāku cieņu, bet Dlugoļasas pans, saukts Cirvja Piets, teica:

—    Tagad redzam, ka jūs esat drosmīgi un nepievarami vīri.

—    Tagad ticam, ka šis jauneklis iegūs tos pāvu spalvu pušķus!

iBet Macjka smējās, pie kam viņa bargajā sejā patiešām bija kaut kas plēsīgs.

Fa to 'laiku klostera kalpotāji izņēma no klūgu groziem vīnu un saldumus, bet no ļaužu istabas kalpones sāka nest pilnas, kūpošas bļodas ar ceptām olām un desu rituļiem, kas visā istabā izplatīja stipru un garšīgu cūku tauku smaržu. Ieraugot šos gardumus, visiem iegribējās ēst, un viņi devās pie galdiem.

Taču neviens neapsēdās, iekams kņaze nebija ieņēmusi savu vietu: apsēdusies pret galda vidu, viņa pavēlēja, lai pretī vietu ieņem Zbiška un Danusja. Pēc tam sacīja Zbiškam:

—     Jums ar Danusju jāēd no vienas bļodas, tikai nemin viņai zem sola uz kājām un neaiztiec ceļus, kā to dara citi bruņinieki, tam viņa vēl pārāk jauna.

Uz to Zbiška atbildēja:

—     Es to nedarīšu, cienītā kundze, varbūt ti'kai pēc diviem vai trijiem 'gadiem, kad kungs Jēzus man dos iespēju izpildīt zvērestu un kad šī odziņa pilnīgi nogatavosies; bet uz kājām es arī gribēdams nevarētu uzmīt, jo viņai tās karājas gaisā.

—     Paīeizi, — kņaze teica, — un tomēr man patīkami zināt, ka tev ir labas ierašas.

Pēc tam iestājās klusums, jo visi sāka ēst. Zbiška grieza vistreknākos desas gabalus un sniedza Danusjai vai arī lika tos viņai tieši mutē, bet meitene, priecādamās, ka viņu apkalpo tik stalts bruņinieks, ēda pilniem vaigiem, mirkšķinādama acis un smaidīdama gan Zbiškam, gan kņazei.

Kad trauki bija iztukšoti, klostera kalpotāji sāka izdalīt saldu, smaržīgu vīnu — vīriešiem pilnus kausus, sievietēm tikai pa druskai, bet Zbiškas .bruņnieciskums pilnā mērā parādījās tad, kad ienesa pilnus podus no klostera atsūtītu riekstu. Tur bija gan meža, gan tai laikā vēl reti pazīstamie, no tālienes atvestie itāliešu rieksti, uz kuriem klātesošie metās ar tādu kāri, ka pēc brīža visā istabā bija dzirdama tikai riekstu čaumalu kraiikšķēšana uz zobiem. Taču veltīgi būtu kāds domājis, ka Zbiška rūpējas talkai par sevi, iviņš labāk vēlējās parādīt kņazei un Danusjai savu bruņinieka sļpēku un atturību nekā, metoties uz retiem gardumiem, pazemot sevi viņu acīs. Ņemdams pilnām saujām gan meža, gan itāliešu riekstus, viņš nekoda tos ar zobiem, kā •darīja pārējie, bet saspieda savos dzelzs pirkstos un sniedza Danusjai no čaumalām izlobītus kodolus. Zbiška pat izdomāja viņai mazu izpriecu: izņēmis kodolu, pielika pie lūpām plaukstu un spēcīgi aizpūta čaumalas līdz pat griestiem. Danusja tā smējās, ka kņaze, baidīdamās,

ka meitene neaizrijas, aizliedza Zbiškam šo spēli turpināt, tomēr, redzēdama meiteni priecājamies, jautāja:

—    Nu kā, Danusja, vai labi, ja pašai ir savs bruņinieks?

—    Ai, cik labi! — meitene atbildēja.

Pēc tam, izstiepusi savu sārto pirkstiņu, pieskārās Zbiškas baltajai zīda jakai, bet tūlīt atrāva atpakaļ 1111 iejautājās:

—    Vai rīt tu arī būsi mams?

—    Rīt un svētdien, un līdz kapa malai, — Zbiška atbildēja.

Vakariņas ieilga, jo pēc riekstiem pasniedza saldus pīrādziņus ar

rozīnēm. Daži galminieki gribēja dejot, citi klausīties dziedoņus vai Danusju, bet Danusjai beidzot sāka lipt ciet acis un klanīties galva; vēl pāris reizes paskatījusies uz kņazi, pēc tam uz Zbišku, vēl reizi izberzējusi ar dūrītēm plakstiņus, tūlīt pēc tam, uzticīgi atspiedusies pret bruņinieka plecu, viņa aizuniga.

—    -Guļ? — kņaze jautāja. — Nu tev ir sava «dāma».

—            Viņa man daudzreiz mīļāka miegā nekā citas dejā, — Zbiška atteica, sēdēdams taisni un nekustīgi, lai neuzmodinātu meiteni.

Taču viņu nespēja uzmodināt pat mūzika un dziesmas. Daži pie tam vēl sita ar kājām takti, citi skandināja līdzi traukus, bet, jo lielāks bija troksnis, jo saldāk viņa gulēja, pavērusi lūpas kā zivtiņa.

Danusja pamodās tikai tad, kad, padzirduši gaiļu dziesmas un baznīcas zvanus, visi piecēlās no soliem, saukdami:

—    Uz rīta lūgšanu, uz rīta lūgšanu!

—    Iesim kājām — dievam par godu, — kņaze sacīja.

Un, paņēmusi pie rokas uzmodināto Danusju, kņaze pirmā izgāja no istabas, un viņai sekoja viss galms.

Nakts jau bālēja. Debess austrumu pusē varēja redzēt vieglu gaišumu, augšā iezaļu, zean tā sārtu, bet apakšā šauiru, zeltītu strēmeli, kas aou priekšā izpletās. Rietumu pusē mēness, likās, atkāpās no šī gaišuma. Ausma kļuva arvien sārtāka, spožāka. Pasaule modās mitra no rasas, priecīga un atpūtusies.

—            Dievs devis labu nakti, bet diena būs ļoti karsta, — kņazes galminieki teica.

—           Nav nelaime, — Dlugoļasas pans viņus mierināja, — abatistē izgulēsimies un Krakovā tiksim pievakarē.

—    Laikam atkal tieši uz dzīrēm.

—            Tagad tur katru dienu dzīres, bet pēc radībām un sacīkstēm būs vēl lielākas.

—    Paskatīsimies, kā uzstāsies Danusjas bruņinieks.

—            Nu, tie ir vīri kā ozoli . . . Dzirdējāt, ko stāstīja par divkauju ar tiem diviem frīziem?

—    Varbūt pievienosies mūsu galmam, kaut ko viņi tur apspriežas.

Viņi patiešām apspriedās, jo vecākais, Macjka, nebija seviSķi priecīgs par notikušo, tāpēc, jādams svītas aizmugurē, ar nolūku apstājās, lai varētu brīvāk aprunāties ar brā|adēlu.

—     Atklāti sakot, — viņš teica, — nekas tev te neiznāks. Es gan kaut kā pie karaļa piēkļūšu, kaut vai ar šo galmu, un varbūt ko dabūšu. Man briesmīgi gribētos kādu .nelielu pilīti vai pilsētiņu. Nu, paskatīsimies. Savu dārgo Bogdanecu no ķīlas izpirksim, tas skaidrs: kas piederējis mūsu tēviem, tas arī mums jāpatur. Bet kur ņemt zemniekus? Tos, kurus tur nometināja abats, viņš paņems atpakaļ, bet zeme vien bez zemniekiem nav nekas. Tāpēc apdomā, ko es tev teikšu: tu vari zvērēt vai nezvērēt, kam gribi, bet kņaza Vitauta karagājienā pret tatāriem kopā ar Melštinas panu tev bus jāpiedalās. Ja gājienu izsludinās pirms radībām, tad ne radības, ne bruņinieku sacīkstes negaidi, ej tūlīt, jo tur gaida laupījums. Pats zini, cik kņazs ir devīgs, bet tevi viņš jau pazīst. Ja gūsi sekmes, Vitauts tevi bagātīgi apbalvos. Bet galvenais, ar clieva palīgu, iegūsi neskaitāmus gūstekņus. Tatāru ir kā skudru pasaulē. Uzvaras gadījumā vismaz kādi pieci duči iznāks uz katru karavīru.

Un Macjka, kurš bija ļoti kārs uz zemi un kalpiem, sāka sapņot:

—     Ak dievs! Ja varētu atvest kādus piecdesmit zemniekus un nometināt tos Bogdanecā! Nolīstu prāvu meža gabalu. Tiktu uz kājām abi. Tev jāzin, ka citur nekur nedabū tik daudz gūstekņu kā pie tatāriem.

Taču Zbiška papurināja galvu:

—     O jā! Savest šos kumeļu ganus, kuri pārtiek no sprāgušiem zirgiem un naiv pieraduši pie zemes darbiem? Kāds labums no viņiem būs Bogdanecai? … Bez tam es zvērēju dabūt trīs vācu sekstes. Kur es tās atradīšu pie tatāriem?

—    Zvērēji tāpēc, ka esi muļķis, un tādi ir arī šie zvēresti.

—    Bet kur paliek mans bruņinieka gods?

—    Bet kā bija ar Ringalu?

—     Ringala noindēja kņazu, un vientuļnieks mani atbrīvoja no šī zvēresta.

—     Bet no šī tevi atbrīvos Tinecas abats. Viņš taču pārāks par vientuļnieku, kurš izskatījās vairāk pēc laupītāja nekā pēc mūka.

—    Bet es negribu.

Macjka apstājās un, manāmi sadusmojies, noprasīja:

—    Nu, kā tad būs?

—    Jājiet paši pie Vitauta, es nejāšu.

—    Ak tu puika tāds! Kas lai paklanās karalim?… Un tev nav žēl martu kaulu?

—    Jūsu kauliem var uzgāzties pat koks, tie nesalūzls. Un, ja arī man būtu jūsu žēl, es tomēr nejāšu pie Vitauta.

—    Ko tad tu darīsi? Par vanagu puisi vai dziedoni pie Mazāvijas galma paliksi?

—    Vai tad vanagu puisis kas slikts? Bet, ja jums labāk patīk pukoties nekā uzklausīt mani, — pukojieties.

—    Uz kurieni tu jāsi? Vai tad Bogdaneca tev neko nenozīmē? Ar nagiem arsi zemi? Bez zemniekiem?

—     Nav tiesa! Tā tikai tāda aša izdoma par tiem tatāriem. Būtu paklausījušies, ko stāsta krievi, — tatārus varot atrast tikai tik, cik viņi krituši, bet gūstā tos neviens nespējot saņemt, tāpēc ka stepē tatārus nenoķert. Ar ko es viņus panākšu? Ar tiem smagajiem ērzeļiem, kurus ieguvām no vāciešiem! Redziet! Bet kādti laupījumu es tur dabūšu? Draņķa kažokus un vairāk nekā. Tad nu gan bagāts ieradīšos Bogdanecā! Varbūt mani pat nosauks paT komturu!

Macjka apklusa, jo Zbiškas vārdos bija daudz taisnības, un tikai pēc brīža teica:

—    Bet kņazs Vitautas tevi apdāvinātu.

—     Jā, zinām: vienam viņš iedod par daudz, citam nekā.

—    Nu, tad saki, .uz kurieni jāsi.

—    Pie Spibovas Juraruda.

Macjka no dusmām pagrieza jostu uz sava ādas kamzoļa un teica:

—    Ka tevi nelabais!

—     Klausieties, — Zbiška mierīgi atbildēja. — Es runāju ar Dlugoļasas Mikolaju, un viņš man stāstīja, ka Jurands atriebjoties vāciešiem par sievas nāvi. Iešu palīdzēšu viņam. Pirmkārt, paši teicāt, ka cīnīties ar vāciešiem man nav nekas neparasts, jo labi zinām i viņus pašus, i to, kā ar viņiem cīnīties. Otrkārt, tur pie robežas ātrāk iegūšu viņu pāvu spalvu pušķus un, treškārt, jūs taču zināt, ka kaut kāds knehts tos vis nenēsā uz galvas. Tātad, ja kungs Jēzus palīdzēs iegūt .pušķus, tas palīdzēs tikt arī pie laupījuma. Un beidzot: šejienes gūstekņus nevar pat salīdzināt ar tatāriem. Nometini kaut mežā, viņi tomēr pratīs iekārtoties.

—    Vai tu, puis, es prātu zaudējis? Pašreiz taču nav kara, un diezin kad tas būs!

—    Ak tēvoci! Dravnieki noslēdza mieru ar lāčiem, un šie vairs ne stropus bojā, ne medu ēd! Ha-ha! Lai gan karaspēks nekaro un karalis ar mestru apzīmogojuši pergamentu, vai tiešām jūs nezināt, ka uz robežas vienmēr notiek sathirsmes? Kāds aizdzen lopus, ganāmpulku

un vienas govs dēļ nodedzina veselus ciemus, aplenc pilis. Vai neaizved verdzībā zemniekus un meitenes? Vai neaplaupa tirgoņus uz lielceļiem? Atcerieties vecos laikus, par kuriem paši man stāstījāt! Vai slikti bija tādam Nalenčam, kad viņš sagūstīja četrdesmit bruņiniekus, kuri devās pie krustnešiem, ieslodzīja pazemē un ātrāk neizlaida ārā, kamēr mestrs tam atsūtīja veselu vezumu naudas? Spihovas Jurands arī to vien dara, un pierobežā darba nekad netrūkst.

Brīdi abi jāja klusēdami. Pa to laiku kļuva pavisam gaišs un spožie saules stari apspīdēja klintis, uz kurām bija uzcelts klosteris.

—    Dievs visur var aplaimot, — beidzot Macjka sacīja laipnākā balsī, — izlūdzies sev viņa svētību.

—    Skaidrs, ka viss notiek pēc viņa gribais.

—     Un domā par Bogdamecu, tu taču mani nepārliecināsi, ka pie Spihovas Juranda jāsi Bogdanecas un nevis šīs klakstošās zoss dēļ.

—     Nerunājiet tā, es saskaitīšos. Man patīk viņu redzēt, un es nenoliedzu to un arī citādi zvērēju nekā Ringalai. Vai esat sastapuši skaistāku meiteni?

—     Kam man viņas skaistums! Labāk appreci viņu, kad paaugsies, ja ir bagāta komtura meita.

Zbtākas sejā uzplauka gaišs, labsirdīgs smaids.

—    Arī tā var notikt. Negribu ne citas dāmas, ne citas sievas. Kad jumis kauli kļūs veci, vēl mūsu bērnus auklēsiet.

Šoreiz pasmaidīja Maojka un nu jau pavisam laipni atbildēja:

—     Grādi! Grādi! [2] lai viņi birst kā krusa. Vecumā prieku, pēc nāves pestīšanu dod mums, o Jēzu!

III

Kņaze Danuta, Macjka un Zbiška jau agrāk tika bijuši Tinecā, bet svītā netrūka arī .tādu galminieku, kuri redzēja to pirmo reizi un paceltām galvām ar izbrīnu vēroja lielisko klosteri, tā robotos mūrus, kas stiepās gar klintīm vins kraujām, augstās un lecošās saules staros zeiltaini mirdzošās ēkas, kas pacēlās iekšpusē aiz mietu žoga. Ieraugot šos lieliskots mūrus un dažādās celtnes, šīs mājas un saimniecības ēkas, šos dārzus kalnu pakājē un rūpīgi koptos laukus, kas pavērās skatienam no augšas, tūlīt varēja pateikt, ka šeit gadu īsimteņos uzkrātas neskaitāmas bagātības, pie kādām nebija pieraduši un kas pārsteidza nabadzīgās Mazāvijas iedzīvotājus. Tiesa, pastāvēja seni un bagāti be-

ncdiktīniešu klosteri ari citos zemes novados, piemēram, Ļubušā pie Oderas, Plockā, Mogilņā, kas atrodas Lielpolijā, un citās vietās, taču neviens no tiem nevarēja līdzināties Tineoas klosterim, kura zemes īpašumi bdj'a lielāki par viena otira dalienas kņaza īpašumiem, bet ienākumi varēja radīt skaudību pat tālaika karaļos.

Tāpēc galminiekus pārņēma arvien lielāka izbrīna, bet daži pat negribēja ticēt īsavām acīm. Pa to laiku kņaze, lai īsinātu ceļu un izklaidētu savas pavadones, palūdza vienu no mūkiem pastāstīt senu un drausmīgu leģendu par Daiļo Valgeri, ko viņa dzirdējusi, gan ne visai sīki, Krakovā.

To 'padziirdušas, meitenes ciešā lokā ielenca kņazi un lēni kāpa kalnā, agrās saules staros līdzīgas ejošām puķēm.

—    .Par Valgeri lai stāsta brālis Iiidulfs, viņam tas vienu nakti esot parādījies, — teica kāds mūks, raugoties uz otru — diezgan pavecu vīru, kurš nedaudz salīcis gāja blakus Dlugoļasas Mikolajain.

—    Vai jūs tiešām redzējāt viņu savām acīm, svēto tēv? — kņaze jautāja.

—     Redzēju, — mūks drūmi atbildēja. — Ir brīži, kad ar dieva žēlastību viņam tiek atļauts atstāt elles pazemi un parādīties pasaulē.

—    Kad tas notiek?

Mūks palūkojās uz diviem pārējiem un apklusa, jo pastāvēja nostāsts, ka Valgera gars .parādoties tad, kad klosterī sākot bojāties tikumi un kad mūki vairāk, nekā pienākas, domājot par pasaulīgo mantu un priekiem.

Runāja arī, ka pēc Valgera parādīšanās sekojot kari vai oitas nelaimes, ko neviens negribēja skaļi atzīt, tāpēc, brīdi klusējis, brālis Iiidulfs teica:

—    Viņa parādīšanās nesola neko labu.

—     Es arī negribētu viņu redzēt, — kņaze, pārmetuši krustu, sacīja, — bet kāpēc viņš ir ellē, ja, kā tiku dzirdējusi, atriebās tikai par to, kas viņam smagi pāri .nodarīts.

—     Kaut arī viņš visu dzīvi būtu bijis tikumīgs, — mūks stingri noteica, — tāpat tiktu sodīts, jo dzīvoja pagānu laikos un ar svēto kristību nebija atbrīvots no pirmdzimtā grēka.

Pēc šiem vārdiem kņazei sāpīgi savilkās uzacis, iedomājoties, ka viņas slavenais tēvs, ko mīlēja no visas sirds, tāpat nomira nekristīts un visu mūžību degs elles ugunīs.

—    Klausāmies, — brīdi klusējusi, viņa sacīja.

Un brālis Iiidulfs sāka stāstīt:

—    .Pagānu laikos dzīvoja bagāts grāfs, kuru viņa lielā Skaistuma dēļ iesauca par Daiļo Valgeri. Viss šis novads, cik tālu vien var saredzēt, piederēja viņam, bet karagājienos kopā ar kājniekiem grāfs veda arī simt pīķnešus, jo visi zemturi uz rietumiem gandrīz līdz Opolei un austrumiem līdz Sandomirai bija viņa vasa|i. Viņa ganāmpulkus neviens nevarēja saskaitīt, bet Timecā viņam bija pilns tornis piebērts ar naudu, tāpat kā tagad Malborgā ir krustnešiem.

—    Zinu, ir! — kņaze Danuta pārtrauca.

—     Bija īsts milzis, — mūks turpināja, — ozolus rāva ar saknēm, bet skaistumā, kokles spēlē un dziedāšanā neviens visā pasaulē viņam nevarēja līdzināties. Kad Valgeris reiz ieradās Francijas karaļa galmā, viņā iemīlējās karaliene Helgunda, kuru viņas tēvs dievam par godu gribēja nodot klosterī, un aizbēga ar grāfu uz T'inecu, kur abi dzīvoja netiklībā, jo neviens garīdznieks negribēja vriņus kristīgi salaidāt. Vis- licā toreiz valdīja Vislavs Skaistais no karaļa Popela dzimtas. Daiļā Valgera prombūtnē viņš rīkoja uzbrukumus Tinecas grāfistei. Valgeris viņu uzvarēja un atveda gūstā uz Tinecu, lai gan katra sieva, ieraudzījusi Vislavu, bija gatava pamest tēvu, māti un vīru, lai apmierinātu ar viņu savu kaislību. Tā tas notika arī ar Helgundu. Viņa tūlīt izdomāja Valgeram tādus pinekļus, ka šis milzis, kas ar saknēm rāva ozolus, nevarēja tos saraut, un atdeva to Vislavam, kurš to aizveda uz Visi i cu. Bet Vislava māsa Ringa, sadzirdusi pazemē Valgeru dziedam, tūlīt iemīlējās viņā un izlaida viņu no pagraba. Ticis brīvībā, Valgeris sakapāja Vislavu un Helgundu ar zobenu un viņu miesas izmeta kraukļiem, bet pats ar Ringu atgriezās Tinecā.

—    Vai viņš nepareizi darīja? — kņaze jautāja.

Brālis Hidulfs teica:

—     Ja viņš būtu kristījies un Tinecu atdevis benediktīniešiem, varbūt dievs viņam atlaistu grēkus, bet grāfs to neizdarīja, tāpēc zeme viņu aprija.

—    Bet vai benediktīnieši tad jau 'bija karalistē?

—    Benedi'ktīniešu karalistē tad vēl nebija, toreiz te dzīvoja tikai pagāni.

—    Kā tad viņš varēja kristīties .vai atdot Tinecu?

—    'Nevarēja, tāpēc arī tika notiesāts uz mūžīgām mokām ellē, — mūks svarīgi noteica.

—    Nūja! Pareizi! — vairākas balsis atsaucās.

Tai brīdī viņi pienāca pie klostera galvenajiem vārtiem, kur kņazi sagaidīja abats ar veselu mūku un šļahtiču svītu. Klosterī nekad netrūka arī pasaulīgu cilvēku — «ekonomu», «advokātu», «prokuratūru» un dažādu citu ierēdņu. Tāpat daudzi šļahtiči, pat bagāti bruņinieki rontēja neskaitāmās klostera zemes uz Polijā reti sastopamajām lēņu tiesībām; kā «vasaļi» viņi labprāt uzturējās «sizerēna» galmā, kur lielā altāra tuvumā viegli varēja iegūt dāvanas, priekšrocības un dažādus labumus, kas bieži vien bija atkarīgi no sīka pakalpojuma, vietā pateikta vārda vai arī no visvarenā abata mirkļa noskaņojuma. Daudz vasaļu no tāliem novadiem saradās sakarā ar galvaspilsētā gaidāmajām svinībām, un tie, kuri lielā ļaužu pieplūduma dēļ nespēja atrast mītni Krakovā, apmetās Tinecā. Šādos apstākļos abbas cenlum villa- rurn 1 varēja sagaidīt kņazi ar lielāku svītu nekā parasti.

Tas bija liela auguma cilvēks kalsnu, gudru seju un skūtu pakausi, ko lejāk virs ausīm iejoza sirmu matu vainags. Pierē abatam bija ievainojuma rēta, laikam iegūta jaunībā, kad viņš vēl bija bruņinieks, un vērīgas acis, kas augstprātīgi raudzījās no melno uzacu apakšas. Viņš bija ģērbies talārā, tāpat kā pārējie muki, tikai plecos uzmetis melnu mantiju ar punpura oderi, bet kaklā zelta ķēdē karājās ar dārgakmeņiem izrotāts zelta krusts — abata — klostera priekšnieka augstā amata emblēma. Viss viņa augums liecināja par lepnu, pašapzinīgu cilvēku, kas pieradis pavēlēt.

Taču kņazi viņš sveicināja laipni, gandrīz pazemīgi, jo atcerējās, ka viņas vīrs cēlies no tās pašas Mazāvijas kņazu cilts, no kuras bija cēlušies karaļi Vladislavs un Kazimirs,' bet pa sieviešu līniju — arī pašreiz valdošā karaliene, pasaulē lielākās valsts valdniece. Tāpēc, pārkāpis vārtu slieksni, zemu nolieca galvu un pēc tam, pārkrustījis Annu Danutu un visu viņas galmu ar nelielu zelta vācelīti, ko turēja labās rokas pirkstos, sacīja:

—     Apsveicu jūs, cienītā kundze, mūsu nabadzīgā klostera sienās. Lai svētais Nursijas Benedikts, svētais Maurs, svētais Bonifacijs, svētais Anianes Benedikts un Tolomejas Jānis, mūsu patroni, kas mīt mūžīgā gaismā, dāvā tev veselību, laimi un svētī tevi septiņas reizes dienā visā tavas dzīves laikā!

—    Viņi būtu kurli, ja neuzklausītu tik liēla abata vārdus, — kņaze laipni teica, — jo vairāk tāpēc, ka mēs šeit ieradāmies uz mesu, kuras laikā nododam sevi jusu gādībā.

To teikusi, pasniedza viņam roku, ko tas bruņnieciski noskūpstīja, nometies pa galminieku parašai uz viena ceļa, pēc tam abi reizē iegāja pa vārtiem iekšā. Kā redzams, viņus jau gaidīja uz mesu, jo tai pašā mirklī atskanēja zvani un zvārguļi; taurētāji pie baznīcas durvīm par godu kņazei pūta skanīgās taurēs, citi sita milzīgas, no sarkana vara kaltas un ar ādu apvilktas bungas, kas skaļi rībēja. Uz pagānu zemē dzimušo kņazi katra baznīca vēl joprojām atstāja spēcīgu iespaidu; šī, kas atradās Tinecā, atstāja vēl jo lielāku, tāpēc ka skaistuma ziņā

' Simt ciemu abats.

tikai reta varēja ar to sacensties. Svētnīcas iekšpuse valdīja krēsla, tikai pie lielā altāra mirgoja uguntiņu virkne, kopā ar svecēm izgaismojot apzeltījumus un svēto 'tēlus. Iznāca ornātā tērpies mūks un, paklanījies kņazei, iesāka dievkalpojumu. Tūlīt iekūpējās biezi, smaržīgi dūmi, kas, ietinuši ksendzu un alltāri, lēni mutuļodami, cēlās uz augšu, palielinot baznīcas noslēpumaino svinīgumu. Anna Danuta nolieca galvu un, salikusi rokas sejas augstumā, sāka dedzīgi lūgties. Bet, kad ieskanējās tai laikā baznīcās vēl visai retās ērģeles, gan satricinot visu telpu ar pacilātu rūkoņu, gan piepildot to ar eņģeļu balsīm, gan piebārstot it kā ar lakstīgalu dziesmām, kņaze pacēla uz augšu acis, viņas sejā līdzās dievbijībai un bailēm atainojās bezgalīga svētlaimī'ba, un, skatoties uz viņu, varēja likties, ka tā ir kāda svētā, kas veras brīnumā, ko ieraudzījusi atvērtajās debesīs.

Tā lūdzās pagānismā dzimusī ĶeistUta meita, kura, līdzīgi visiem tā laika cilvēkiem, ikdienišķā dzīvē dieva vārdu lietoja visai familiāri, bet baznīcā pret noslēpumaino un visvareno spēku izturējās ar bērnišķīgām bailēm un pazemību.

Tikpat dievbijīgi, lai gan ne tik pazemīgi, lūdzās visi galminieki. Zbiška stāvēja uz ceļiem kopā ar mazūriem pie altāra žodziņa, aiz kura aizgāja tikai kņaze ar galminiekiem, un lūdza sev dieva aizgādību. iBrīžliem viņš palūkojās uz Damīisju, kura pievērtām acīm sēdēja blakus kņazei, un domāja, ka patiešām bija vērts kļūt par tādas meitenes bruņinieku, bet ka arī tas nav nekāds nieka solījums, ko viņai devis. Tikai tagad, kad viesnīcā izdzertā vīna un alus reibums bija izkūpējis no galvas, viņš norūpējies sāka domāt, kā to varēs izpildīt. Kara nebija. Tiesa, pierobežas sadursmēs viegli varēja uzdurties kādam bruņotam vācietim un vai nu viņam kaulus saberzt, vai pašam galvu nolikt. Tā viņš arī bija teicis Macjkam. «Nelaime tikai tā,» viņš domāja, «ka ne katrs vācietis nēsā pie bruņu cepures pāvu vai strausu spalvas, no krustnešu viesiem vienīgi grāfi, bet no pašiem krustnešiem vienīgi komturi un arī ne visi.» Ja kara nebūs, var paiet gadi, iekams viņš dabūs savus trīs apsolītos pušķus, bez tam viņam vēl ienāca prātā, ka, nebūdams līdz šim iesvaidīts par bruņinieku, viņš drīkst izaicināt ■uz divkauju tikai neiesvaidītus. Tiesa, viņš cerēja saņemt bruņinieka jostu no karaļa rokam sacensībās, kas izsludinātas sakarā ar kristībām, jo viņš to sen pelnījis, bet ko tālāk? Aizjās pie Spihovas Juranda, palīdzēs viņam, nokaus, cik izdosies, k nelītu — un viss. Krustnešu knehti taču nav bruņinieki un nenēlsā pāvu spalvu pušķus.

Redzēdams, ka l>ez sevišķas dieva žēlastības neko daudz nevarēs panākt, Zbiška sarūgtināts un šaubu pilms sāka lūgties:

«Dod mums, Jēzu, karu ar krustnešiem un vāciešiem, kuri ir ne

tikai mūsu karalistes ienaidnieki, bet ari visu to tautu, kas mūsu valodā slavē tavu svēto vārdu. Un svētī mūs, bet viņus noslauki no zemes virsas, jo tie kalpo nevis tev, bet elles priekšniekam un savās sirdīs nēsā naidu pret mums, bet visvairāk dusmīgi par to, ka mūsu karalis un karaliene nokristījuši Lietuvu un neļauj viņiem kapāt ar zobeniem tavus kristīgos kalpus. Sodi viņus par šim dusmām.

Bet es, grēcinieks Zbiška, zemojos tavā priekšā un, griežoties pie tavām piecām brūcēm, lūdzu palīdzību, lai tu pēc iespējas ātrāk atsūti man trīs ievērojamus vāciešus ar pāvu spalvu pušķiem pie ķiverēm un savā žēlsirdībā ļauj man viņus sakaut līdz nāvei. Es to lūdzu tāpēc, ka šos pušķus esmu apsolījis panai Danutai Juranda meitai, tavai kalponei, un pie sava bruņinieka goda zvērējis šo solījumu izpildīt.

Bet, ja pie nokautajiem atradīsies kas vairāk, no tā es desmito daļu taisnīgi atdošu tavai svētajai baznīcai, lai arī tu, saldais Jēzu, labumu un pateicību no manis saņemtu un zinātu, ka es šo solījumu esmu devis nevis aiz vieglprātības, bet no tīras sirds. Un, tā kā tas ir patiesība, palīdzi man, āmen.»

Jo vairāk Zbiška lūdzās, jo lielāka dievbijība pārņēma viņa sirdi — un puisis deva jaunu solījumu: pēc tam kad būs izpircis no ķīlas Bog- danecu, ziedos baznīcai visu vasku, ko bites gada laikā saražos stropos. Viņš cerēja, ka tēvocis Macjka tam nepretosies, bet kungs Jēzus būs sevišķi priecīgs par vasku un, gribēdams to ātrāk dabūt, ātrāk arī viņam palīdzēs. Sī doma Zbiškam likās tik veiksmīga, ka viņa sirdi pārņēma prieks: jauneklis tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka tiks uzklausīts un ka drīz izcelsies karš, bet, ja arī neizcelsies, viņš tāpat savu panāks. Rokās un kājās sajuta tik lielu spēku, ka tai mirklī viens pats varētu uzbrukt veselam pulkam. Viņš pat nodomāja, ka pēc tā, ko apsolījis dievam, var arī Danusjai pielikt klāt pāris vāciešu! Uz to viņu mudināja jaunekļa sajūsma, tomēr saprāts šoreiz ņēma virsroku: Zbiška baidījās ar savām prasībām pārāk apgrūtināt dieva pacietību.

Taču viņa cerības vēl vairāk nostiprinājās, kad pēc dievkalpojuma un visa galma ilgākas atpūtas brokasta laikā noklausījās abata sarunu ar Annu Danutu.

Tai laikā kņazu un karaļu sievas, būdamas ļoti ticīgas un ari tāpēc, ka ordeņa mestri nežēloja viņām dārgu dāvanu, ļoti labvēlīgi izturējās pret krustnešiem. Palti dievbijīgā Jadviga visu mūžu atturēja sava valdonīgā vīra pret viņiem pacelto roku. Vienīgi Anna Danuta, kuras tuviniekiem krustneši bija smagi nodarījuši pāri, ienīda tos no visas sirds. Tāpēc, kad abats pajautāja, kā klājas Mazāvijai, viņa sāka rūgti sūdzēties par ordeni.

— Kā var klāties kņazistē, kurai ir tādi kaimiņi? It kā būtu miers: abas puses apmainās ar sūtņiem, vēstulēm, un tomēr nevari būt drošs nevienu dienu, nevienu stundu. Vakarā, ejot gulēt, pierobežas iedzīvotāji nekad nezina, vai nepamodīsies sasieti, ar šķēpu pie rīkles vai degošiem griestiem virs galvas. Nekādi zvēresti, ne zīmogi, ne pergamenti nespēj mūs nodrošināt pret nodevību. Tieši tā notika pie Zlo- torijas, kad vislielākā miera laikā saņēma un aizveda gūstā kņazu. Krustneši teica, it kā šī pils varot kļūt viņiem bīstama. Bet pilis taču tiek celtas, lai aizsargātos, nevis lai .uzbruktu — un kuram gan kņazam nav tiesību uiz savas zemes celt pilis vai pārbūvēt tās? Ar ordeni nevar sadzīvot ne vājais, ne stiprais, jo vājos ordenis nicina, bet Stipros cenšas padarīt vājus. Tiem, kuri viņiem dara labu, atmaksā ar .«fliktu. Vai pasaulē vēl ir otrs tāds ordenis, kas no citām karalistēm saņēmis tiik daudz labuma kā krustneša no poļu kņaziem, — bet kā viņi par to atmaksāja? Ar naidu, laupīšanām, karu un nodevību. Un vēlltīgi ir visi pārmetumi, neko nellīdz arī sūdzības apuStuliskajai galvaspilsētai, jo viņi sastinguši savā iedomībā, neklausa pat Romas pāvestu. Esot atsūtījuši savus sūtņus uz karalienes radībām un gaidāmajām kristībām, bet tikai tāpēc, lai novērstu varenā karaļa dusmas par vardarbībām Lietuvā. Sirdī turpretī vienmēr domā par karalistes un visas poļu cilts iznīcināšanu.

Abats uzmanīgi klausījās, piekrītoši mājot ar galvu, pēc tam sacīja:

—    Es zinu — Krakovā kā krustnešu delegācijas vecākais ieradies komturs Lihtenšteins, ordeņa brālis, ko viņa ievērojamās izcelšanās, drosmes un gudrības dēļ daudzi ļoti ciena. Varbūt jūs, cienītā kundze, drīz viņu šeit ieraudzīsiet, jo vakar man atsūtīja ziņu, ka ieradīšoties Tinecā, lai pielūgtu dievu pie mūsu relikvijām.

To padzirdusd, kņaze atkal sāka sūdzēties:

—    Ļaudis runā un laikam pareizi, ka drīzumā izcelšoties liels karš, kurā no vienas puses nedalīšoties Polijas karaliste un visas pārējās tautas, kas runā līdzīgi mums, no otras — visi vācieši un ordenis. Par šo karu it kā esot kādas svētās pareģojums . ..

—    Brigitas, — izglītotais abats viņu pārtrauca. — Pirms astoņiem igadiem viņa tika uzņemta svēto skaitā. Svētie — Alvastaras Pēteris un Linkepingas Matīss pierakstījuši viņas atklāsmes, kurās liels karš patiešām ir paredzēts.

To dzirdot, Zbiška pat notrīcēja no prieka un, nespēdams saval- dDties, jautāja:

—    Vai tas drīz izcelsies?

Taču abats, pilnīgi pievērsies kņaeei, nedzirdēja vai ari izlikās, ka nedzird jautājumu.

Kņaze turpināja:

—     Arī mūsu jaunie bruņinieki priecājas par šo karu, bet vecāki un nopietnāki (audis saka: «Mēs nebaidāmies vāciešu, kaut arī viņi ir ļoti stipri un iedomīgi, ne arī viņu pīķu un šķēpu, bet mums bail krustnešu relikviju, jo preit tām nekāds cilvēka spēks neko nevar padarīt.»

Te Anna Danulta ar bailēm pavērās abatā un klusā balsī piebilda:

—     Krustnešiem it kā tiešām esot svētā krusta koka gabaliņi — kā lai ar viņiem karo?

—    Tos viņiem atsūtījis Francijas karalis, — abats sacīja.

Iestājās klusums, pēc tam ierunājās Dlugoļasas Mikolajs, saukts Cirvja Fiets, pieredzējis un daudzzinošs cilvēks:

—     Biju krustnešu gūstā, — viņš sacīja, — un redzēju procesiju, kurā viņi šo lielo svētumu nesa. Bez tam Olives klosteri daudz citu lielisku relikviju, bez kurām ordenis nebūtu kļuvis tik varens.

To dzirdot, banediktīnieši izstiepa kaklus un ziņkārīgi jautāja:

—    Pastāstiet, kas tās par relikvijām!

—     Ir svētās dievmātes tērpa apmale, — Dlugoļasas dzimtkungs atbildēja, — ir Marijas Magdalēnas dzerokļa zobs, ir apdeguši zari no ugunīgā krūma, kurā pats debesu tēvs parādījās Mozum, ir svētā Li'bērija roka un tik daudz dažādu citu svēto kaulu, ka tos nevarētu saskaitīt uz visiem roku un kāju pirkstiem . . .

—    Kā lai ar viņiem karo? — kņaze nopūzdamās atkārtoja.

Abats sarauca savu augsto pieri un, bridi padomājis, atbildēja:

—     Jā, grūti ar viņiem karot kaut vai tikai tāpēc, ka tie ir mūki un uz saviem apmetņiem nēsā krusta zīmi, bet, ja viņi ir pārmērīgi nogrēkojuši, arī relikvijām var apriebties viņu vidū, un tad tās nevis vairos ordeņa spēku, bet, gluži otrādi, mazinās to, lai nokļūtu dievbijīgākās rokās. Lai dievs sargā kristīgo asinis, bet, ja izcelsies liels karš, arī mūsu karalistē atradīsies relikvijas, kas mums palīdzēs cīnīties. Svētā Brigita savā pareģojumā saka: «Es pasludināju viņus par darbīgām bitēlm un noliku uz kristīgo zemju robežas. Bet viņi sacēlās pret man/i, jo nerūpējās par to ļaužu dvēseli un nežēlo miesu, kuri no maldiem atgriezušies pie katoļu ticības un pie manis. Viņi pārvērš tos par vergiem, nemāca tiem dieva baušļus un, liedzot svētos sakramentus, nolemj tos vēl lielākām elles mokām nekā tās, ko saņemtu, paliekot pagānismā. Bet karus rīko, lai apmierinātu savu negausību. Tāpēc pienāks laiks, kad viņiem tiks ielauzti zobi un nocirsta labā roka, bet labā kāja kļūs kliba, lai viņi saprastu savus grēkus.»

—    Lai dievs dod, ka tā notiktu! — Zbiška iesaucās.

Neklausījušies šos pareģojuma vārdus, pārējie bruņinieki un mūki

arī stipri atplauka, bet abats sacīja kņazei:

—    Tāpēc paļaujieties uz dievu, cienītā pane, jo drīzāk viņu, nevis jūsu dienas ir skaitītas, bet pagaidām ar pateicīgu sirdi pieņemiet šo vācelīti, kurā atrodas viena mūsu patrona svētā Ptolomeja kājas pirksts.

Kņaze izstiepa laimē trīcošu roku un, nometusies ceļos, saņēma vācelīti, ko tūlīt piespieda pie lūpām. Reizē ar viņu priecājās arī galminieki, jo neviens nešaubījās, ka šī dāvana atnesīs svētību un labklājību visiem, bet varbūt arī visai kņazistei. Arī Zbiška jutās laimīgs, jo viņam šķita, ka karam jāsākas tūlīt pēc svinībām.

IV

Bija jau krietni pāri pusdienām, kad kņaze ar savu svītu no viesmīlīgās Tinecas izbrauca uz Krakovu. Tā laika bruņinieki, iejājot lielākā pilsētā vai pilī, lai apciemotu ievērojamu personu, bieži vien miēdzia uzģērbt pilnu kaujas tērpu. Tiesa, bija pieņemts tūlīt aiz vārtiem to novilkt, ko daTĪt aicināja pats pils saimnieks ar tradicionāliem vārdiem: «Noņemiet bruņas, dižciltīgo pan, jo esat ieradies pie draugiem,» — un tomēr ierašanās pilnā kaujas tērpā skaitījās iespaidīgāka un cēla bruņinieka cieņu. Sī iespaīdīguma dēļ arī Macjka un Zbiška uzģērba savas labākās bruņas un uzplečus, ko bija ieguvuši no frīzu bruņiniekiem; tās bija gaišas, mirdzošas un gar malām izrotātas ar iekaltu zelta pavedienu. Dlugoļasas Mikolajs, kurš savā mūžā bija redzējis pasaldi un dažādus bruņiniekus un skaitījās liels kara lietu pazinējs, tūlīt uzminēja, ka šīs bruņas kaluši pasaulē slavenākie Milānas ieroču meistari un tādas varot iegādāties tikai bagātākie bruņinieki, jo katra no tām maksājot veselu īpašumu. No tā viņš secināja, ka šie firīzi savā zemē bijuši slaveni vīri, un ar vēl lielāku cieņu sāka raudzīties uz Macjku un Zbišku. Vienīgi bruņu cepures, kaut arī nevarēja smādēt, nebija tik lepnas, toties lielie, skaisti apkaltie ērzeļi modināja galminiekos izbrīnu un skaudību. Sēdēdami ļoti augstos seglos, Macjka un Zbiška no augšas vēroja visu galmu. Viņi abi turēja rokās garus pīķus, katram pie sāniem bija šķēps un pie segliem cirvis. Lai gan vairogus ērtības dēļ bija atstājuši ratos, ari bez tiem izskatījās, it kā viņi dotos kaujā, nevis uz pilsētu.

Abi bruņinieki jāja blakus karietei, kurā sēdēja kņaze ar Danusju, bet tām priekšā cienījamā galma dāma Ofka, Jažombkovas Kristīna atraitne, un vecais Dlugoļasas Mikolajs. Danusja aizrautīgi vēroja dzelzī kaltos bruņiniekus, bet kņaze ik pēc brīža vilka ārā no azotes vācelīti ar svētā Ptolomeja relikvijām un cēla to pie lūpām.

—          Briesmīgi gribas redzēt, kā tie kauli tur iekšā izskatās — beidzot viņa teica, — bet es pati to vaļā nevēršu, var aizkaitināt svēto. Lai bīskaps Krakovā to atver.

Tomēr piesardzīgais Dlugoļasas Mikolajs iebilda:

—    Nē, labāk to neizlaist no rokām, pārāk kārdinoša lietiņa.

—    Varbūt arī jums taisnība, — kņaze, brīdi padomājusi, teica un piebilda: — Mani sen neviens nav tā iepriecinājis kā šis cienījamais abats gan ar šo dāvanu, gan izklīdinādams manas bailes no krustnešu relikvijām.

—     Gudri un taisnīgi runāja, — Bogdanecas Macjka atsaucās. — Arī pie Viļņas viņiem bija dažādas relikvijas, sevišķi tāpēc, lai pārliecinātu viesus, ka cīnās pret pagāniem. Un kas iznāca? Mūsējie redzēja, ka vajag tikai saspļaut saujās un no visa spēka triekt ar cirvi, lai šķeltos i ķiveres, i galvas. Svētie palīdz, grēks būtu to noliegt, bet tikai tiem, kuri dieva vārdā cīnās par taisnību. Tāpēc es domāju, cienītā pane, ka izcelsies karš, lai krustnešiem palīdz kaut visi vācieši, mēs viņus satrieksim lupatās, jo mūsu tauta ir varena un kungs Jēzus devis tai spēku kaulos. Kas zīmējas uz relikvijām — vai tad mūsu Sventokšižas klosterī nav gabaliņš no svētā krusta?

—     Pareizi kā dievs debesīs! — kņaze teica. — Tikai pie mums tas paliks klosterī, kamēr viņi savas relikvijas vadā līdzi kaujās.

—    Vienalga! Dieva varai attālums neko nenozīmē.

—    Vai tiešām? Pastāstiet, — kā tas ir? — kņaze jautāja gudrajam Dlugoļasas Mikolajaim. Tas paskaidroja:

—     Katrs bīskaps jums to apliecinās. Līdz Romai ari tālu, bet pāvests valda visu pasauli, kur nu vēl dievs!

Sie vārdi galīgi nomierināja kņazi, un viņa novirzīja sarunu uz Tinecu un tās jaukumiem. Mazūrus pārsteidza ne tikai klostera bagātība, bet arī visa šī apvidus, pa kuru tagad brauca, Skaistums un bagātība. Visur bija lieli, pārtikuši ciemi ar augļu koku dārziem, liepu alejām ar stārķu ligzdām kokos, bet apakšā atradās bišu stropi ar salmu jumtiņiem. Gar lielceļa abām pusēm pletās labības lauki. Vējš brīžiem salīgoja vēl zaļgano vārpu jūru, kurā kā zvaigznes pie debesīm mirgoja zilās rudzupuķu un sārtās magoņu galviņas. Tālumā aiz tīrumiem šur tur melnēja priežu sils, šur tur acis iepriecināja saules staru apspīdētās ozolu un alkšņu birzis, šur tur rēgojās mitras pļavas, kurās auga lekna zāle, un virs tērcēm lidinājās ķīvītes, un atkal parādījās mājām apbūvēti pakalni un bagātas druvas; kā redzams, šeit dzīvoja rosmīgi, strādīgi ļaudis, kas mīlēja lauksaimniecību, — un, cik tālu vien sniedzās skatiens, šķita, ka šai novadā ne tikai plūst piens un medus, bet tas ir arī mierīgs un laimīgs.

—            Tie ir karaļa Kazimira īpašumi, — kņaze sacīja. — Te varētu dzīvot un dzīvot!

—             Pats kungs Jēzus uzsmaida šai zemei, — Dlugoļasas Mikolajs sacīja, — tā bagātīgi saņem dieva svētību, un kā gan lai būtu citādi, ja, tiklīdz šeit sāk skanēt baznīou zvani, nav tāda nostūra, kur tos nedzirdētu! Jo ir zināms, ka ļaunie gari to nevar paciest un bēg prom mežu biezokņos pat pie Ungārijas robežas.

—            Es brīnos, — ierunājās Jažombkovas Krištīna atraitne Ofka, — kā Daiļais Valgeris, par kuru stāstīja mūki, var parādīties Tinecā, kur zivani skan septiņas reizes dienā?

Sī piezīme uz brīdi apmulsināja Mikolaju, kurš, tikai mazliet padomājis, atbildēja:

—            Vispirms dieva prāts ir neizdibināms, bet, otrkārt, neaizmirstiet, ka viņš katru reizi dabū īpašu atļauju.

—            Lai ir kā būdams, bet es tomēr esmu priecīga, ka nenakšņojām klosterī. Es laikam nomirtu no bailēm, ja man parādītos šāds pekles m'ilzis.

—    Nu, nevar zināt, jo stāsta, ka viņš esot ļoti skaists.

—            Ijai viņš būtu kāds būdams skaistulis, es negribētu, ka mani skūpsta tāds, kuram no mutes nāk sēra smaka.

—    Kā jūs zināt, ka viņš tūlīt gribētu jūs skūpstīt?

No šiem vārdiem kņaze, pēc tam arī pans Mikolajs un abi Bogdanecas bruņinieki sāka smieties. Nesaprazdama, kāpēc, līdz ar citiem smējās arī Danusja. Tad Jažombkovas Ofka, dusmīgi paskatījusies uz Dlugoļasas Mikolaju, sacīja:

—    Es labāk vēlētos viņu nekā jūs.

—            Ei, nesauciet vilku no meža, — mazūrs jautri atbildēja. — Viņš te bieži klimst pa lielceļu starp Krakovu un Tinecu, īpaši pievakarēs; padzirdēs jūs un ieradīsies milža izskatā!

—     Pipari jums uz mēles!

Tai brīdī Bogdanecas Macjka, kurš, sēdēdams sava lielā zirga mugurā, varēja saskatīt tālāk nekā tie, kas sēdēja karietē, pierāvis pavadu, sacīja:

—    Ak žēlīgais dievs, kas tad tas?

—    Kas ir?

—     Kāds milzis jāj mums pretī aiz kalna.

—    Un vārds tapa īstenība! — kņaze iesaucās. — Nestāstiet niekus!

Bet arī Zbiška, izslējies kāpšļos stāvus, apstiprināja:

—    Patiešām milzis — Valgeris, kas tad cits!

To padzirdis, kučieris bailēs strauji apturēja zirgus un, neizlaižot

no rokām grožus, sāka krustīties, jo arī viņš no biukas jau bija ieraudzījis pretējā pakalnā milzīgu jātnieka stāvu.

Kņaze piecēlās un satrauktu seju tūlīt atkal apsēdās, Danusja paslēpa galvu kņazes tērpa krokās. Galminieki, galiminieces un dziedoņi, kuri jāja uz zirgiem nopakaļus, padzirduši nelabā vārdu, sadrūzmē- jās ap karieti. Lai gan vīrieši vēl smējās, taču acīs jau bija manāms nemiers; meitenes nobāla, vienīgi Dlugoļasas Mikolajs, kurš bija visu ko dzīvē pieredzējis, saglabāja bezrūpīgu izskatu un, gribēdams nomierināt kņazi, sacīja:

—     Nebaidieties, cienītā pane. Vēl nav norietējusi saule, un, ja arī būtu jau nakts, svētais Ptolomejs pieveiks Valgeri.

Pa to laiku nepazīstamais, uzjājis iegarenā uzkalna virsotnē, apturēja zirgu un palika nekustīgi stāvam. Rietošās saules staros viņu varēja labi saskatīt, un patiešām šķita, ka viņa augums pārspēj parastos cilvēka izmērus. Attālums starp viņu un kņazes svītu nepārsniedza trīssimt soļus.

—    Kāpēc viņš stāv? — viens no dziedoņiem jautāja.

—    Tāpēc, ka arī mēs stāvam, — Macjka atbildēja.

—     Raugās šurp, it kā izvēlēdamies kādu no mums, — otrs dziedonis teica. — Ja zinātu, ka viņš ir cilvēks, nevis gars, piejātu klāt un ietriektu ar kokli pa galvu.

Sievietes jau bija pārbijušās galīgi un sāka skaļi lūgt dievu. Zbiška, gribēdams kņazes un Danusjas priekšā palepoties ar savu bezbailību, sacīja:

—    Es aizjāšu tāpat. Kas man tāds Valgeris!

To dzirdot, Danusja raudulīgā balsī iesaucās: «Zbiška! Zbiška!» — bet viņš jau devās uz priekšu un jāja arvien ātrāk, pārliecināts, ka gadījumā, ja tas patiešām izrādītos Valgeris, viņš uzdurs to pīķī.

Macjka, kuram bija vērīgas acis, sacīja:

—     Izskatās pēc milža tāpēc, ka Stāv pakalnā. Vīrs nav no mazajiem, taču parasts cilvēks — nekas vairāk. Nu, jāšu arī es, lai starp viņu un Zbišku neizceļas ķilda.

Zbiška, pa to laiku, jādams rikšos, gudroja, vai viņam uzbrukt ar pīķi uzreiz vai vispirms tuvumā aplūkot, kāds izskatās šis uzkalnā stāvošais cilvēks. Nolēma vispirms aplūkot un tūlīt pārliecinājās, ka tā bijusi prātīga doma, jo, arvien vairāk tuvojoties nepazīstamajam, tas viņa acīs sāka zaudēt savu milža izskatu. Būdams liela auguma vīrs, viņš sēdēja zirgā, kas izmēros pārsniedza Zbiškas ērzeli, taču jātnieks no cilvēka neko neatšķīrās. Pie tam viņš bija bez bruņām, samta cepurē, kas atgādināja zvanu, un putekļu apmetnī no balta audekla, zem kura varēja saredzēt zaļu tērpu. Viņš stāvēja pakalnā paceltu galvu un lūdzās. Laikam tāpēc arī bija apturējis zirgu, lai pabeigtu vakara lūgšanu.

«Kas nu tas par Valgeri!» jaunais puisis nodomāja.

Zbiška bija piejājis jau tik tuvu, ka varēja aizsniegt nepazīstamo ar pīķi, kad tas, ieraudzījis savā priekšā lieliski apbruņotu bruņinieku, vēlīgi uzsmaidīja viņam un teica:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžam.

—    Vai tas nav Mazāvijas kņazes galms, kas tur lejā?

—    Ir gan.

—    No Tinecas braucat?

Bet uz šo jautājumu Zbiška neatbildēja, jo bija tik pārsteigts, ka pat nedzirdēja to. Brīdi viņš sēdēja kā pārakmeņojies, neticēdams pats savām acīm, jo pāris simt solu aiz nepazīstamā vīra ieraudzīja vairākus jātniekus, kuru priekšgalā, bet krietni attālinājies jāja spožās bruņās tērpies bruņinieks baltā vadmalas apmetnī ar melnu krustu un tērauda ķiverē ar kuplu pāvu spalvu pušķi.

—    Krustnesis! — Zbiška nočukstēja.

Un, to redzēdams, nodomāja, ka viņa lūgšanas tikušas uzklausītas, ka dievs savā žēlsirdībā sūta viņam tieši tādu vācieti, kādu Tinecā tika prasījis, un ka šī dieva žēlsirdība ir jāizmanto, tāpēc, ne brīdi nevilcinādamies, nepaspējis ne visu izdomāt līdz galam, ne atjēgties no pārsteiguma, sasvērās seglos, nolieca pīķi zirgam līdz pusausij un, izkliedzis savas dzimtas kaujas saucienu: «Grādi! Grādi!» — pilnos auļos metās virsū krustnesim.

Tas arī bija pārsteigts, jo apturēja zirgu un, nenoliecis savu pīķi, kas slējās uz augšu no kāpšja, raudzījās uz priekšu, it kā neticēdams, ka viņam uzbrūk.

—     Noliec pīķi! — Zbiška iebļāvās, ar kāpšļu dzelžiem ietriekdamies zirgam sānos. — Grādi! Grādi!

Attālums starp viņiem mazinājās. Krustnesis, redzēdams, ka uzbrukums patiešām domāts viņam, pierāva pavadu, nolieca ieroci, un Zbiškas pīķis jau būtu atdūries pret viņa krūtīm, ja tai pašā mirklī kāda spēcīga roka nebūtu salauzusi to kā niedru pie paša kāta, pēc tam tā pati roka tik spēcīgi savilka viņa zirga pavadu, ka rumaks ar visām četrām kājām iestiga zemē un apstājās kā ierakts.

—     Trakais, ko tu dari? — atskanēja dobja, barga balss. — Sūtnim gribi uzbrukt, karali apvainot?

Zbiška atskatījās un pazina to pašu lielā auguma vīru, kurš, noturēts par Valgeri, pirms tam pārbiedēja visas kņazes galma dāmas.

—    Ļauj man uzbrukt vācietim! Kas tu tāds? — Zbiška iesaucās, tverdams kaujas cirvi.

—    Nost cirvi! Dieva dēļ, liec nost cirvi, es saku, citādi nometīšu no zirga! — vēl bargāk iesaucās nepazīstamais. — Tu apvainoji viņa majestāti karali un tiksi nodots tiesai.

Pēc tam viņš pagriezās pret jātniekiem, kuri pavadīja sūtni un pavēlēja:

—    Šurpu!

Tai brīdī uztrauktu un reizē bargu seju piejāja Macjka. Viņš arī skaidri saprata, ka Zbiška uzvedies neprātīgi un ka šis notikums viņiem var sagādāt lielas nepatikšanas, taču bija gatavs uz cīņu. Visa nepazīstamā bruņinieka un krustneša svīta sastāvēja no kādiem piecpadsmit ar stopiem un īsiem šķēpiem bruņotiem cilvēkiem, un divi dzelzī kalti vīri varēja ar viņiem cīnīties ne bez cerībām uz uzvaru. Macjka arī nodomāja: ja jau draud sods, vai nebūtu labāk no tā izbēgt, satriecot šos jātniekus, pēc tam varās kaut kur paslēpties, kamēr vētra pāries. Viņa seja sašķobījās kā vilkam, kas taisās kost, un, nostājies starp Zbišku un nepazīstamo vīru, viņš sāka to izprašņāt, reizē ķerdamies pie šķēpa.

—    Kas jūs tādi? Ar kādām tiesībām?

—   Ar tādām, — nepazīstamais atbildēja, — ka karalis man uzdevis rūpēties par mieru un kārtību šai apvidū, l>et mans vārds ir Tačevas Povals.

To padzirduši, Macjka un Zbiška paskatījās uz bruņinieku, pēc tam iebāza atpakaļ makstīs pa pusei jau izvilktos ieročus un nolieca galvas. Viņi nenobijās, nē, bet nolieca galvas slavena un viņiem labi pazīstama vārda priekšā, jo Tačevas Povals, no ievērojamas dzimtas cēlies šļah- tičs un bagāts kungs, kuram piederēja plaši zemes īpašumi pie Rado- mas, bija arī viens no izcilākajiem bruņiniekiem karalistē. Dziedoņi cildināja viņu dziesmās kā godīguma un varonības paraugu, minot viņa vārdu blakus Garbovas Zavišas, Farureja, Guras Skarbeka, Oļesnicas Dobeka, Jasjkas Našana, Moskožovas Mikolaja un Maškovicas Zin- drama vārdiem. Pie tam šai brīdī viņš zināmā mērā pārstāvēja karaļa personu un uzbrukt viņam nozīmēja tikpat kā nolikt galvu uz bendes bluķa.

Atguvies Macjka godbijīgā balsī teica:

—    Gods un sveiciens jums, pan, jūsu slavai un varonībai.

—    Sveicinu arī jūs, pan, — Povals atbildēja, — lai gan man labāk patiktu iepazīties ar jums ne tik nevēlamos apstākļos.

—    Kā tā? — Macjka jautāja.

Tad Povals griezās pie Zbiškas:

—        Padomā, jaunekli, ko tu esi iedarījis! Uz lielceļa un tepat blakus karalim uzbruki sūtnim! Vai zini, kas tev par to draud?

—       Uzbruka tāpēc, ka ir jauns un dumjš un kaut ko izdarīt viņam ir vieglāk nekā apdomāt, ko dara, — Macjka sacīja. — Ceru, ka jūs viņu netiesāsiet pārāk bargi, kad es izstāstīšu visu, kā tas notika.

—    Ne jau es viņu tiesāšu. Mans uzdevums tikai ieslēgt viņu dzelžos.

—       Kā tad tā? — Macjka iesaucās, pārlaidis atkal drūmu skatienu pār visu |aužu baru.

—    Sakarā ar kara|a pavēli.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums.

—    Viņš ir šļahtičs, — beidzot Macjka sacīja.

—    Tad lai zvērē pie sava bruņinieka goda, ka ieradīsies tiesā.

—    Zvēru pie sava goda! — Zbiška iesaucās.

—    Labi. Kā jūs sauc?

Macjka nosauca vārdu un ģerboni.

—       Ja esat no Mazāvijas kņazes galma, palūdziet, lai viņa aizrunā par jums pie kara|a.

—       Mēs neesam no galma. Jājam no Lietuvas, no kņaza Vitauta. Labāk nebūtu satikuši ceļā šo galmu! No šīs tikšanās arī puisim gadījās šī nelaime.

Un Macjka sāka stāstīt par to, kā viesnīcā sastapušies ar kņazes galmu un par Zbiškas zvērestu, kamēr beidzot viņam pēkšņi radās dusmas uz Zbišku, kura vieglprātības dēļ tagad iekūlušies tik smagās nepatikšanās, un viņš uzbrēca tam:

—    Labāk būtu kritis pie Viļņas! Ko tu, sivēn, domāji?

—        Nu tā! — Zbiška atbildēja. — Pēc zvēresta es lūdzu kungu Jēzu, lai viņš man sūta vāciašus, un apsolīju viņam dāvanu, tāpēc tagad, kad ieraudzīja pāvu spalvas un pie tam vēl apmetni ar melno krustu, tūlīt kāda balss manī iesaucās: «Sit vācieti, tas ir brīnums!» Un .metos viņam virsū, — kurš to nebūtu darījis?

—       Klausieties, — Povals pārtrauca. — Es nevēlu jums sliktu, jo skaidri redzu, ka jaunais cilvēks to izdarīja nevis ļaunā nolūkā, bet saviem gadiem piemītošā vieglprātībā. Labprāt nepievērstu viņa rīcībai nekādu vērību un jātu tālāk, it kā nekas nebūtu noticis. Bet to es varētu darīt tikai tad, ja šis komturs apsolītu nesūdzēties karalinu Palūdziet, varbūt arī viņam žēl pusaudža.

—       Labāk iešu uz tiesu nekā klanīšos krustnesim! — Zbiška iesaucās. — Mans šļahitiča gods to neļauj.

Bargi palūkojies uz viņu, Tačevas Povals sacīja:

—    Slikti dari. Vecāki vīri labāk par tevi zina, ko bruņinieka gods

ļauj, ko neļauj. Mani arī ļaudis mazliet pazīst, bet es tev teikšu: ja būtu izdarījis to pašu, nekaunētos lūgt piedošanu.

Zbiška samulsa, bet, pavēries visapkārt, atteica:

—     Seit ir līdzena zeme, vajag tikai to drusku nomīdīt. Labāk es ar vācieti cīnīšos jāšus vai kājās, uz nāvi vai gūstu, bet lūgties gan nelūgšos viņu.

—    Muļķis! — Macjka pārtrauca. — Kā tu vari cīnīties ar sūtni? Ne tev ar viņu, ne viņam ar tādu piena puiku cīnīties neklājas!

Pēc tam griezās pie Povala:

—     Piedodiet, cienītais pan. Pa kara laiku zēns man galīgi izlaidies, tāpēc labāk lali nerunā ar vācieti, pateiks vēl ko nelabu. Es pats nolūgšos krustnesi, bet, ja pēc sūtņa pilnvaru izbeigšanās šis komturs gribēs cīnīties divkaujā, es arī stāšos viņam pretī.

—    Tas ir ļoti dižciltīgs bruņinieks, ar kuru katru viņš necīnīsies.

—     Kā? Vai tad es jostu un piešus nenēsāju? Ar mani pat kņazs var cīnīties.

—     Pareizi gan, bet viņam tu to nesaki, vienīgi ja pats ieminas, jo baidos, ka nenoskaišas uz jums. Nu, lai dievs jums ,palīdz.

—     lešu tavā vietā acis blisināt, — Macjka sacīja Zbiškam. — Nu, tu man vēl redzēsi!

To teicis, viņš tuvojās krustnesim, kurš, apstājies dažus soļus nostāk, nekustīgi sēdēja sava lielā zirga mugurā līdzīgs dzelzs statujai un dziļi vienaldzīgi klausījās iepriekšējo sarunu. Garajos kara gados Macjka bija daudzmaz iemācījies vāciski un tagad sāka skaidrot kom- turam viņa dzimtajā valodā, kas noticis, vainojot zēna jaunību un nesavaldīgo raksturu: viņam licies, ka pats dievs sūtot viņam bruņinieku ar pāvu spalvu pušķi, un beidzot lūdza piedot Zbiškam viņa nodarījumu.

Bet komtura sejā nepakustējās ne vaibsts. IzsJējies un sastindzis, paceltu galvu viņš raudzījās uz Macjku savām tērauda acīm tik vienaldzīgi un reizē nicinoši, it kā raudzītos ne uz bruņinieku un pat ne uz cilvēku, bet uz žoga mietu. Bogdanecas saimnieks to saprata un, lai gan turpināja runāt tikpat pieklājīgi, iekšēji laikam sāka skaisties; runāja arvien piespiestāk, bet iedegušajos vaigos parādījās sārtums. Varēja redzēt, ka, sadūries ar krustneša salto augstprātību, viņš cīnās ar sevi, lai nesāktu griezt zobus, un valda sašutumu.

Povals to pamanīja un, būdams labsirdīgs, nolēma iet Macjkam palīgā. Arī viņš, meklēdams jaunības gados ungāru, austriešu, bur- gundiešu un čehu galmos dažādus bruņinieka piedzīvojumus, kas viņa vārdu padarīja plaši pazīstamu, bija iemācījies vācu valodu un tagad uzrunāja šai valodā Macjku samierinošā un māksloti zobgalīgā balsī:

—            Redziet, dižciltīgais komturs uzskata, ka šīs lietas dēj nav vēris tērēt vārdus. Ne tikai mūsu karalistē, bet arī visur pusaudži mēdz būt neapdomīgi, bet tāds bruņinieks kā komturs neies cīnīties pret bērniem ne ar šķēpu, ne ar likumu.

To dzirdot, Lihtenšteinam izspūra dzeltenīgās ūsas, un, ne vārda neteicis, viņš devās uz priekšu, pajājot garām Macjkam un Zbiškam.

No trakām dusmām viņiem zem bruņu cepurēm sacēlās mati, bet rokas sniedzās pēc šķēpiem.

—            Pagaidi tu, krustneša dvēsele, — sakostiem zobiem norūca vecākais Bogdanecas bruņinieks, — tagad zvērēšu es un gan atradīšu, beidz tikai savus sūtņa pienākumus.

Bet Povals, kuram arī sāka aptecēties sirds, sacīja:

—            To pēc tam. Lai tagad kņaze aizrunā par jums, citādi puisim klāsies slikti.

To teicis, aizjāja pie krustneša, apturēja viņu un kādu laiku abi dzīvi sarunājās. Macjka un Zbiška ievēroja, ka uz Povalu vācu bruņinieks neskatījās tik augstprātīgi kā uz viņiem — un tas abus bog- daneciešus saniknoja vēi vairāk. Pēc brīža Povals atgriezās pie viņiem un, nogaidījis, kamēr krustnesis attālinās, sacīja:

—            Gribēju aizrunāt par jums, bet tas ir nepiekāpīgs cilvēks. Saka, nesūdzēšoties tikai tad, ja izdarīsiet to, ko viņš vēlēsies. ..

—    Ko tad viņš vēlas?

—            Viņš teica tā: «Kad es apstāšos pasveicināt Mazāvijas kņazi, lai tad viņi piejāj klāt, nokāpj no zirgiem, noņem bruņu cepures un kailām galvām, kājās stāvot, lūdz piedošanu, tad es atbildēšu.»

Strauji paskatījies uz Zbišku, Povals piebilda:

—            Sļahtičiem to grūti izdarīt. . . saprotu, bet gribu brīdināt — ja tu to neizdarīsi, ko var zināt, kas tevi gaida: varbūt bendes cirvis.

Macjkas un Zbiškas sejas it kā pārakmeņojās. Atkal iestājās klusums.

—    Nu, kā būs? — Povals jautāja.

Zbiška atbildēja mierīgi un tik nopietni, it kā viņš šai vienā mirklī būtu kļuvis divdesmit gadus vecāks:

—    Neko darīt! Visi esam dieva varā!

—    Kā tā?

—            Nu tā: ja man būtu divas galvas, lai bende nocērt kaut abas, bet gods man ir viens, un to es nedrīkstu aptraipīt.

Povals kļuva pavisam nopietns un jautāja Macjkam:

—    Bet ko jūs teiksit?

—    Es teikšu, — Macjka drūmi atbildēja, — ka šo puisi esmu audzinājis no mazām dienām … Viņš ir mūsu dzimtas balsts, jo esmu jau vecs, bet to viņš nedarīs, kaut izputētu uz vietas.

Te viņa bargā seja sāka raustīties, un pēkšņi veco vīru pārņēma tāda mīlestība uz brāļadēlu, ka viņš to satvēra savās dzelzī kaltajās rokās un iesaucās:

—    Zbiška! Zbiška!

Jaunais bruņinieks pat izbrīnījās un, apkampis tēvoei, sacīja:

—    Ai, es nemaz nezināju, ka jūs mani tā mīlat! …

—            Redzu, esat īsti bruņinieki, — Povals aizkustināts teica, — un, tā kā jaunais man pie sava goda zvērēja ierasties tiesā, es viņu neslēgšu dzelžos; tādiem cilvēkiem kā jūs var uzticēties. Un esiet mierīgi. Vācietis Tinecā paliks visu dienu, bet es satikšu karali iepriekš un tā izklāstīšu notikumu, lai viņu mazāk sadusmotu. Laime, ka paspēju salauzt pīķi — liela laime!

Bet Zbiška sacīja:

—            Ja man patiešām jānoliek galva, būtu vismaz mierinājuma, ka salauztu krustnesim kaulus.

—            Savu godu tu proti aizstāvēt, bet to, ka ar šādu uzvešanos apkauno visu mūsu tautu, nesaproti! — Povals nepacietīgi atcirta.

—    Saprotu gan, — Zbiška teica, — tāpēc man arī žēl . . .

Tad Povals griezās pie Macjkas:

—            Zināt ko, pan, ja šim zēnam kaut kā 'izdosies izkļūt sveikā, uz- mauciet viņam galvā maisiņu kā medību vanagiem. Citādi viņš nemirs dabiskā nāvē.

—    Gan jau izdosies, ja jūs, pan, noslēpsiet karalim to, kas noticis.

—    Bot ko lai dara ar vācieti? Mēli taču viņam mezglā nesasiesim.

—    Pareizi! Pareizi! …

Tā sarunājoties, viņi atgriezās pie kņazes galma. Povala ļaudis, kuri līdz tam bija jājuši kopā ar Lihtenšteina pavadoņiem, tagad jāja tiem aizmugurē. Pa gabalu varēja redzēt, kā starp mazūru cepurēm vējā plīvo krustneša pāvu spalvas un saulē mirdz viņa spīdīgā bruņu cepure.

—             Dīvaina ir krustnešu daba, — Tačevas bruņinieks, it kā sevī prātodams, ierunājās. — Ja viņiem klājas slikti, viņi ir iecietīgi kā fran- ciskāņu mūki, padevīgi kā jēri un saldi kā medus; liekas, pasaulē nav labāku cilvēku. Bet, tiklīdz sajūt savā pusē spēku, kļūst tik uzpūtīgi, ka briesmas, un tik cietsirdīgi kā neviens. Laikam sirds vietā kungs Jēzus viņiem ielicis kramu. Esmu bijis pie dažādām tautām un ne reizi vien redzējis, kā īsts bruņinieks taupa vājāku, sevī domādams: «Es nekļūšu slavenāks, ja piekaušu guļošo.» Bet krustnesis tieši tad visnik- nāks. Turi viņu ciet un nelaid, citādi būs slikti. Tā arī šis sūtnis —

viņam nepietie(k jūsu atvainošanās, bet vajag vēl arī, lai jūs sevi pazemotu. Priecājos, ka tas nenotiks.

—    To viņš nesagaidīs! — Zbiška iesaucās.

—     Centieties arī neizrādīt, ka esat norūpējušies, tas viņam tūlīt sagādātu prieku.

Sai brīdī viņi sasniedza svītu un pievienojās kņazes galmam. Ieraudzījis viņus, krustnešu sūtnis tūlīt uzpūtās un k|urva iedomīgs, bet viņi izlikās to nemaz nemanām. Zbiška piejāja blakus Danusjai un jautri paziiņoja, ka no uzkalna jau labi saredzama Krakova, Macjka turpretī stāstīja vienam dziedonim par Tačevas pana neparasto spēku, kurš salauzis Zbiškas irdkā pīķi kā sausu stiebriņu.

—    Kāpēc tad viņš salauza? — dziedonis jautāja.

—    Tāpēc, ka puisis atvēzēja to pret vācieti, bet tikai pa jokam.

Dziedonim, kurš pats bija š|ahtičs un pieredzējis cilvēks, šāds joks

nolikās pārāk pieklājīgs, bet, redzēdams, ka Macjka par to runā vieglā tonī, Viņš arī to neņēma nopietni. Toties vācieti šāda izturēšanās sāka nervozēt. Pāris reizes paskatījies uz Zbišku, pēc tam uz Macjku, beidzot saprata, ka no tirgiem viņi nekāps iun tīšu prātu cenšas viņu neievērot. Krustnesim acīs iespīd ejās tāds Ikā tērauda mirdzums, un viņš tūlīt sāka atvadīties …

Viņam dodoties tālāk, Tačevas pans nenoturējās un šķiroties pateica:

—     Jājiet droši, varonīgo bruņiniek. Mūsu zeme ir miermīlīga, un neviens jums neuzbruks, tikai varbūt kāds palaidnīgs zēns.

—     Lai gan šai zemē ir dīvainas parašas, jūsu personā es meklēju nevis aizstāvi, bet ce|a biedru, — Lihtenšteins atteica, — un ceru, ka mēs vēl 'tiksimies gan šejienes galmā, gan citur ..,

Pēdējos vārdos izskanēja it kā apslēpti draudi, tāpēc Povals nopietni atbildēja:

—    Ja dievs tā gribēs . ..

To teicis, paklanījās un uzgrieza viņam muguru, pēc tam paraustīja plecus un pusbalsī, bet tā, lai tuvāk esošie dzirdētu, sacīja:

—    Ak tu nīkulis! Labprāt izceltu tevi ar pīķi no segliem un paturētu gaisā, kamēr trīsreiz noskaiti tēvreizi!

Un sāka sarunāties ar kņazi, kuru labi pazina. Anna Danuta jautāja, ko viņš dara uz lielceļa, un Povals tai paskaidroja, ka jājot karaļa uzdevumā, lai 'uzturētu kārtību pilsētas apkārtnē, kur sakarā ar daudzo viosu sarašancus no visām pusēm viegli varot izcelties kāda sadursme. Un kā pierādījumu tam minēja atgadījumu, kam nupat pats bijis liecinieks. Taču, padomājis, ka kņazes aizstāvību Zbiškam varēs palūgt vēlāk, kad tā būs nepieciešama, viņš šim atgadījumam nepiešķīra lielu nozīmi, lai nesabojātu jautro noskaņu. Kņaze pat pasmējās par Zbišku, kuram tik Steidzīgi devajadzējīušās pāva spalvas, pārējie turpretī apbrī- noja Tačevas pana spēku, kurš ar vienu roku tik viegli pārlauzis šķēpu . .,

Tas, ibūdams drusku [godkārīgs, sirdī priecājās, ka viņu liela, un beidzot pats sāka stāstīt par saviem varoņdarbiem, kas padarījuši slavenu viņa vārdu, sevišķi Burgundijā, Fillipa Drosmīgā galmā. Reiz kādā turnīrā, pēc tam, kad salūzis pīķis, viņš paķēris vienai ordeņa bruņinieku aiz vidukļa, izrāvis no segliem un uzsviedis to pīķa augstumā, lai gan ardenietis viss bijis iekalts dzēlzs bruņās. Par to viņam Filips Drosmīgais uzdāvājis zelta ķēdi, bet karaliene — samta kurpīti, ko viņš kopš tā laika nēsājot pie bruņu cepures.

To padzirduši, visi ļoti izbrīnījās, izņemot vienīgi Dlugoļasas Miko- laiju, kurš teica:

—     Un tomēr šai izsmalcinātajā laikā vairs nav tādu vīru, kādi bija manā jaunībā, vai tādu, par kādiem man stāstīja tēvs. Ja tagad kādam šļahtičam gadās pāršķelt pretinieka hruņas, aizvilkt stopu bez roktura vai sagriezt pirkstos dzelzs zobenu, viņš jau pasludina sevi par stiprinieku un lepojas ar to. Bet vecos laikos pat meitenes to varēja izdarīt.

—    Es nenoliedzu, ka agrāk ļaudis bija spēcīgāki, — Povals sacīja, — taču gadās arī tagad sastapt stipriniekus. Man kungs Jēzus spēku nav žēlojis, un tomēr neuzskatu sevi par stiprāko vīru mūsu karalistē. Vai kādreiz esat redzējuši Garbovas Zavišu? Viņš mani pieveiktu.

—    Redzēju. Pleci viņam tik plati, kā Krakovas zvana sija.

—    Un Oļesnicas Dobku? Reiz turnīrā, ko krustneši bija sarīkojuši Torunā, viņš uzvarēja divpadsmit bruņiniekus par godu un slavu sev un visai mūsu tautai.

—    Bet mūsu mazūrs Staška Celeks bija vēl stiprāks par jums, pan, Stiprāks par Zavišu un Dobeku. Stāstīja, ka viņš, paņēmis saujā svaigi nocirstu zaru, varējiis izspiest no tā sulu. [3]

—    Sulu es arī izspiedīšu! — Zbiška iesaucās.

Un, pirms kāds palūdza viņu izmēģināt, nolēca ceļmalā, nolauza kokam prāvu zaru un pēc tam kņazes un Danusjas acu priekšā saspieda to tik spēcīgi, ka uz oeļa patiešām sāika pilēt sula.

—    Ai Jēzus! — to redzot, iesaucās Jažombkovas Ofka. — Neej karā; būtu žēl, ka itāds aizietu bojā pirms precībām . . .

—    Būtu žēl gan! — pēkšņi sadrumis, Macjka atkārtoja.

Bet Dlugoļasas Mikolajs sāka smieties tin līdz ar viņu arī kņaze. Pārējie skaļi cildināja Zbiškas spēku, jo tais laikos dzelzs dūri vērtēja augstāk par citām īpašībām. Danusjai galma meitenes sauca: «Priecājies!» — un viņa bija priecīga, lai gan lāgā nesaprata, kāds viņai labums no tā saspiestā zara gabala. Galīgi aizmirsis krustnesi, Zbiška raudzījās tik augstprātīgi, ka Dlugoļasas Mikolajs, gribēdams viņu atvēsināt, sacīja:

—     Velti tu lepojies ar savu spēku, ir vel stiprāki. Es pats to netiku redzējis, bet mans tēvs bija aculiecinieks daudz slavenākam notikumam Romas ķeizara Kārļa galmā. Pie viņa ciemos ieradies mūsu karalis Kazimirs ar daudziem galminiekiem, kuru vidū bijis arī plaši pazīstamais stiprinieks Staška Celeks, vojevodas Andžeja dēls. Reiz ķeizars sācis lielīties, ka pie viņa esot kāds čehs, kurš, satvēris ap vidu lāci, uz vietas varot to nožņaugt. Tūlīt sarīkoja izrādi un čehs nožņaudza divus 'lāčus pēc kārtas. Tas ļoti uztrauca mūsu karali un, lai nepaliktu kaunā, viņš pateica: «Bet mans Celeks neļaus sevi apkaunot.» Nolēma pēc trim dienām rīkot sacensības. Saradās daudz ievērojamu dāmu un bruņinieku, un pēc trim dienām pils pagalmā mūsu Celeks saķērās ar čehu, bet cīņa bija īsa, jo Celeks tūlīt ielauza čeham mugurkaulu, saspieda ribas un, saņēmis karaļa uzslavu, tikai nedzīvu izlaida no rokām. Kopš tā laika viņu iesauca par Kaullauzi; reiz viņš viens pats uznesis tornī lielu zvanu, ko divdesmit pilsētnieki nevarējuši izkustināt no vietas.[4]

—     Cik viņam bija gadu? — Zbiška jautāja.

—    Bija vēl jauns!

Pa to laiku Tačevas Povals, jādams pa labi no kņazes, beidzot pieliecās -viņai pie auss un izstāstīja visu patiesību par notikumu uz lielceļa un pie reizes palūdza sev kņazes atbalstu, kad vajadzēs aizstāvēt Zbišku, kurš par savu rīcību varot smagi ciest. Kņaze, kurai Zbiška bija iepaticies, par šo ziņu noskuma un ļoti uztraucās.

—    Krakovas bīskaps mani labi ieredz, — Povals sacīja, — varbūt pierunāšu viņu un karalieni arī, bet, jo vairāk viņam būs aizstāvju, jo labāk . . .

—     Ja karaliene jaunekli ņems savā aizgādībā, ne mats viņam nenokritīs no galvas, — Anna Danuta sacīja, — jo karalis viņu ļoti ciena i dievbijīguma, i pūra dēļ, sevišķi tagad, kad viņa tikusi vaļā no neauglības kauna traipa. Bez tam Krakovā ir karaļa mīļākā māsa kņaze Aleksandra — griezieties pie viņas. Es arī darīšu, ko varēšu, bet viņa tomēr karalim ir īstā māsa, kamēr es tikai māsīca.

—    Karalis mīl arī jūs, cienītā pane.

—    Nu, ne tā, — kņaze mazliet skumji sacīja, — man tiek tikai posmiņš, viņai visa ķēde; man lapsa, viņai cauna. Nevienu no saviem radiem karalis tā nemīl kā Aleksandru. Nav tādas dienas, kad viņa aizietu 'no tā tukšām rokām …

Tā sarunādamies, sasniedza Krakovu. Lielceļš, kas jau no pašas Tine- cas bija cilvēku pilns, šeit mudžēt mudžēja. Viņi sastapa šļahtičus, kuri jāja uz pilsētu kalpu pavadībā, gan tērpušies bruņās, gan vasaras uzvalkos un salmu platmalēs. Daži jāja uz zirgiem, citi brauca ratos ar sievām un meitām, kuras gribēja redzēt sen izsludinātās sacīkstes. Vietām visu 'lielceļu bija aizsprostojuši tirgoņu vezumi; viņi nedrīkstēja mest līkumu apkārt Krakovai, lai pilsēta nezaudētu daudzos nodokļus. Sais vezumos viņi veda sāli, vasku, labību, zivis, lopu ādas, kaņepes, kokus, kokmateriālus. Citi brauca no pilsētas, piekrāvuši ratus ar vadmalu, alus mucām un dažādām pilsētas precēm. Krakovu jau varēja 'labi saredzēt: karaļa, augstmaņu un pilsētnieku dārzus, kas no visām pusēm iejoza pilsētu, aiz tiem mūrus un baznīcu torņus. Jo tuvāk, jo kustība kļuva dzīvāka, bet pie vārtiem cauri drūzmai bija grūti izbraukt.

—    Tā tik ir pilsēta! Laikam otras tādas nav pasaulē, — Macjka sacīja.

—    Vienmēr te kā tirgū, — viens no dziedoņiem atteica. — Vai sen, kā šeit bijāt, pan?

—    Sen. Un brīnos, it kā to redzētu pirimo reizi, jo esam ieradušies no mežonīgām zemēm.

—    Stāsta, ka karaļa Jagaiļa laikā Krakova ārkārtīgi augusi.

Tas bija tiesa: kopš Lietuvas lielkņaza nākšanas Polijas tronī Krakovas tirgum kļuva pieejamas plašas lietuviešu un krievu zemes un pilsētā ar katru dienu auga iedzīvotāju skaits, vairojās pārticība, izvērsās celtniecība, tā kļuva par vienu no ievērojamākajām pasaulē . . .

—    Krustnešu pilsētas arī lieliskas, — atkal ierunājās resnais dziedonis.

—    Ja varētu tām piekļūt, — Macjka sacīja. — Būtu bagāts laupījums!

Bet Povals domāja par ko citu — un proti, par to, ka jaunais Zbiška, kurš nogrēkojās tikai savas muļķīgās nesavaldības dēļ, iet tikpat kā vilkam rīklē. Kara laikā būdams bargs un nežēlīgs, savās varenajās krūtīs viņš tomēr nēsāja baloža sirdi, tāpēc labāk par citiem saprata, kas sagaida vainīgo, un viņu pārņēma žēlums …

—    Visu laiku šaubos, — viņš atkal uzrunāja kņazi, — sacīt karalim, kas noticis vai nesacīt. Ja krustnesis nesūdzēsies, nekas nebūs, bet, ja sūdzēsies, tad labāk būtu visu izstāstīt iepriekš, lai valdnieks neiedegas pēkšņās dusmās . . .

—    Ja krustnesis kādu var iznīcināt, viņš to iznīcinās, — kņaze sacīja, — bet es pirms tam pateikšu jauneklim, lai viņš pievienojas mūsu galmam, varbūt mūsu galminieku karalis tik hairgi netiesās.

To teikusi, kņaze pasauca Zbišku, kurš, padzirdis, par ko ir runa, nolēca no zirga, noslīga viņai pie kājām un ar vislielāko prieku bija gatavs kļūt par viņas galminieku — un ne tik daudz lielākas drošības dēļ, oik tāpēc, lai būtu Danusjas tuvumā . . .

Povals pa to laiku jautāja Macjkam:

—    Kur apmetīsieties?

—    Viesnīcā.

—    Viesnīcās jau sen vairs nav nevienas vietas.

—    Tad jāsim pie pazīstama tirgotāja Arni leja, varbūt viņš ļaus mums pārnakšņot.

—    Bet es jums teikšu tā: jāsim pie manis. Jūsu brāļadēls varētu kopā ar kņazes galminiekiem apmesties pilī, bet viņam labāk būt tālāk no karaļa. Ko cilvēks izdara pirmajā dusmu uzplūdumā, to vēlāk nomierinājies vairs nedara. Bez taim jūs laikam dalīsiet mantu, vezumus un kalpus, kas prasīs daudz laika. Ziniet, pie manis jums būs labi un mierīgi.

Macjku mazliet uztrauca tas, ka Povals tik ļoti norūpējies par viņu drošību, tomēr viņš no visas sirds pateicās, un viņi iejāja pilsētā. Ieraudzījuši sev apkārt visādus brīnumus, Macjka un Zbiška uz brīdi atkal aizmirsa savas bēdas. Lietuvā un pierobežā viņi bija redzējuši tikai atsevišķas pilis, 'bet no ievērojamākām pilsētām tikai Viļņu — slikti uzbūvētu un nodedzinātu, pelnos un drupās, te turpretī tirgotāju mūra nami bija daudzreiz lielāki par turienes lielkņazu pilīm. Tiesa, daudzas mājas bija no koka, bet arī tās pārsteidza ar augstām sienām un jumtiem, kā arī stiklotām logu rūtīm alvas ietvaros, kas tā atspoguļoja saules rieta blāzmu, ka likās, it kā mājā būtu izcēlies ugunsgrēks. Toties ielās, kas atradās tuvāk tirgus laukumam, visi nami bija celti no sarkaniem ķieģeļiem vai akmeņiem, augsti, ar balkoniem un melniem krustiem uz sienām. Tie stāvēja cits pie cita kā zaldāti ierindā, vieni plati, citi šauri, tikai deviņas olektis, taču stalti, ar velvētām priekštelpām un bieži vien ar krucifiksu vai vissvētākās dievmātes attēliem virs vārtiem. Bija ielas, kurās redzēja divas namu rindas, virs tām šauru debess strēmeli, apakšā viscaur no akmeņiem bruģētu ceļu, bet gar abām pusēm, cik tālu vien sniedzās skatiens, noliktavas un noliktavas, l>agātas, pilnas ar lieliskām, ļoti dīvainām vai pilnīgi nepazīstamām precēm, uz 'kurām pie nepārtrauktiem kariem un laupījumiem pieradušais Macjka raudzījās mazliet kārām acīm. Bet vēl vairāk viņus abus pārsteidza sabiedriskās celtnes: Jaunavas Marijas baznīca tirgus laukumā, vadmalas darbnīca, rātsnams ar milzīgu pagrabu, kurā pārdeva Svidņicas

alu, tāpat citas baznīcas, vadmalas noliktavas, milzīgs mercatorium 1 ārzemju tirgotājiem, nams, kurā glabājās pilsētas svari, tāpat frizētava, pirts, vaska, vara, zelta un sudraba kausētavas, alus darītavas, veselas mucu kaudzes pie tā saucamā šrotamta — ar vārdu sakot, pārticība un bagātība, kādu pie pilsētas nepieradis cilvēks, kaut arī pats būdams turīgs «pilsētiņas» īpašnieks, nespēja pat iedomāties…

Pova'ls aizvadīja Macjku un Zbišku uz savu māju svētās Annas ielā, ierādīja viņiem lielu istabu um 'nodeva viņus saivu ieroču nesēju gādībā, bet pats devās uz pili, no kuras atgriezās vakariņās diezgan vēlu naktī. Redzē ar viņu ieradās vairāki viņa draugi, 'kuri, bagātīgi lietodami vīnu un gaļu, jautri dzīroja, tikai saimnieks bija tāds kā noskumis, bet, kad viesi beidzot aizgāja mājās, viņš sacīja Macjkam:

—     Es runāju ar kādu mācītu kanoniķi, kurš labi pazīst likumus, un viņš man teica, ka par sūtņa apvainošanu draud nāves sods. Tāpēc lūdziet dievu, lai krustnesis nesūdzas . ..

To dzirdējuši, abi bruņinieki, kaut arī dzīrēs bija iebaudījuši drusku pa vairāk, aizgāja gulēt ne visai jautrā garastāvoklī. Macjka pat nevarēja aizimigt un pēc kāda laika uzrunāja brāļadēlu:

—    Zbiška!

—    Kas ir?

—    Visu apsvēris, es domāju, ka tev tomēr nocirtīs galvu.

—    Domājat? — Zbiāka miegainā balsī pārjautāja.

Un, pagriezies pret sienu, saldi aizmiga, jo ceļā bija ļoti noguris…

V

Nākošā dienā abi Bag<danecas bruņinieki kopā ar Pavaļu devās uz rīta mesu katedrālē pielūgt dievu un pie reizes apskatīt galmu un viesus, kas pulcējās pilī. Jau pa ceļam Povals satika daudzus j>aziņas, tai skaitā vairākus valstī un aiz tās robežām slavenus bruņiniekus, uz kuriem jaunais Zbiška raudzījās ar apbrīnu, sevī solīdamies vīrišķībā un citos tikumos kļūt tāds pats kā viņi, ja vien izikļūs sveikā no nepatikšanām ar Lihtenšteinu. Kāds no šiem bruņiniekiem, Krakovas kastelāna radinieks Toporčiks, pastāstīja jaunumu, ka no Romas atgriezies sholas- tiķis Voioelis Jastžembcs, ikurš vedis pāvestam Bonifacijam IX karaļa iedūgumu ierasties Krakovā uz kristībām. Banifacijs pieņēmis ielūgumu, bet, šaubīdamies, vai personīgi varēs ierasties, pilnvarojis sūtni, lai tas viņa vārdā kristību laikā turētu gaidāmo bērinu, un pie reizes lūdza

1 Tirgus nams, iebraucamā vieta. 4*

jaunpiedzimušo nosaukt par Bonifatu vai Bondfiaciju, ar ko viņš apliecinot savu īpašo svētību karaliskajam pārim.

Runāja arī par Ungārijas karaļa Zigismunda drīzu ierašanos, par ko neviens nešaubījās. Lūgts vai nelūgts Zigismunds ieradās vienmēr, kad notika kādas viesības, dzīres vai sacīkstes, kurās labprāt ņēma dalību, cerēdams gūt pasaules slavu i kā valdnieks, i kā dziedātājs, i kā viens no labākajiem bruņiniekiem. Povals, Garbovas Zaviša, Oļes- nicas Dobka, Našans un citi izcili vīri smaidot atcerējās, kā Zigismunda iepriekšējo apciemojumu reizēs karalis Vladislavs klusībā lūdzis viņus turnīrā pārāk neuzbrukt un saudzēt «ungāru viesi», kura plaši pazīstamā godkāre bija tik liela, ka neveiksmes gadījumā viņam acīs saskrēja asaras. Taču visvairāk bruņiniekus interesēja Vitauta izturēšanās. Stāstīja brīnumus paT krāšņo šūpuli no tīra sudraba, ko Lietuvas kņazi un bajāri atveduši kā dāvanu no Vitauta un viņa sievas Annas. Kā parasti pirms dievkalpojuma, ļaudis pulcējās grupās, stāstot cits citam dažādus jaunumus. Padzirdīs par šūpuli, vienā tādā grupā sarunās iejaucās Macjka un iztēloja, cik dārga ir šī dāvana, bet vēl vairāk stāstīja par lielo karagājienu, ko Vitauts paredzējis rīkot pret tatāriem, par ko visi viņu sāka izprašņāt. Patiesībā gājiens jau bija sācies, milzu karaspēks virzījās uz Krievijas austrumiem un, ja tas izdotos, karaļa Jagaiļa vara izplestos gandrīz pa puspasauli, līdz pat nepazīstamajām Āzijas dzīlēm, līdz Persijas robežai un Arāla krastiem. Macjka, kurš agrāk bija Vitautam tuvu stāvoša persona un labi zināja viņa nolūkus, prata par tiem tik sīki un izteiksmīgi pastāstīt, ka, gaidot atskanam zvanu uz mesu, ap viņu katedrāles priekšā saradās vesels bars ziņkārīgo. Tas, viņš teica, būs vienkārši krusta karš. Lai gan Vitauts saucas lielkņazs, patiesībā viņš valda Lietuvu Jagaiļa uzdevumā un ir tikai paval- donis, tātad nopelnus gūs karalis. Tā būs liela slava jaunkristītajai Lietuvai un varenajai Polijai, kad apvienotais karaspēks aiznesīs krusta tzīmi tādās zemēs, kur pestītāja vārdu min tikai tāpēc, lai to zaimotu, un kur līdz šim ne polis, ne lietuvietis nav spēris kāju! Kad poļu un lietuvju karaspēks atkal uzsēdinās kipčaku tronī padzīto Tobtamišu, viņš atzīs sevi par karaļa Vladislava «dēlu» un, kā solījies, ar visu Zelta ordu sāks pielūgt svēto krustu.

Visi sasprindzināti klausījās, taču daudzi nesaprata, par ko ir runa, kam Vitauts grib palīdzēt, pret ko cīnīties, tāpēc daži sāka jautāt:

—     Pasakiet skaidrāk, — ar ko karos?

—    Ar ko? Ar Timu.ru Klibo, — Macjka paskaidroja.

Uz brīdi iestājās klusums. Lai gan rietumu zemju bruņinieki ne reizi vien bija dzirdējuši Zelta, Zilās, Azovas un dažādu citu ordu nosaukumus, taču tatāru lietas un atsevišķu ordu savstarpējās cīņas bija samērā svešas. Toties tālaika Eiropā novarētu atrast nevienu cilvēku, kurš nebūtu dzirdējis par briesmīgo Timuru Klibo vai Tamerlānu, kura vārdu izrunāja ar tādām pašām bailēm kā kādreiz Atilas vārdu. Tas taču bija «pasaules valdnieks» un «laika valdnieks» — divdesmit septiņu iekarotu valstu pavēlnieks, Maskavas Krievzemes, Sibīrijas, Ķīnas līdz pat Indijai, Bagdādes, Ispahanas, Alepas un Damaskas pavēlnieks, kura ēna pāri arābu smiltājiem krita uz Ēģipti, bet pāri Bosforam uz Grieķijas karalisti, cilvēku cilts iznīcinātājs, drausmīgais piramīdu cēlējs no cilvēku galvaskausiem, neskaitāmu kauju uzvarētājs, kas pats nekad nav cietis sakāvi, «dvēseļu un miesas valdnieks».

Viņš uzsēdināja Tohtamišu Zelta un Zilās ordas tronī un atzina par savu «dēlu». Bet, kad tā vara izpletās no Arāla līdz Krimai, pār vairāk zemēm, nekā to bija visā Eiropā, «dēls» iegribēja kļūt neatkarīgs valdnieks, par ko briesmīgais tēvs «ar vienu pirkstu» nogāza viņu no troņa, un Tohtamišs atbēga pie Lietuvas valdnieka pēc palīdzības. Vitauts taisījās iecelt viņu atpakaļ tronī, bet, lai to varētu izdarīt, vispirms jācīnās ar pasaules valdnieku Klibo.

Lūk, kāpēc Timura vārds klausītājos atstāja spēcīgu iespaidu, un pēc neilga klusuma viens no vecākajiem bruņiniekiem — Jaglovas Voicehs sacīja:

—    Ar tādu karot nav joks.

—    Ja būtu par ko, — Dlugoļasas Mikolajs dzīvi iebilda. — Kāda mums daļa, vai aiz trejdeviņām zemēm pār Beliāla bērniem valda Tohtamišs vai kāds Kufluks?

—    Tohtamišs būtu pieņēmis 'kristīgo ticību, — Macjka sacīja.

—    Būtu pieņēmis, bet nepieņēma. Vai šiem suņabrāļiem, kuri neatzīst Kristu, var ticēt?

—    Bet Kristus dēļ var sevi upurēt, — Povals atbildēja.

—    Un bruņinieka goda dēļ, — piebilda kastelāna radinieks Topor- čiks. — Mūsu Vidū taču arī ir tādi, kuri labprāt piedalīsies šai karā. Melštinas Spitkam ir jauna un mīļa sieva, un tomēr viņš jau aizjāja pie kņaza Vitauta.

—    Un nav brīnums, — sarunā iejaucās Jasjka Našans, — jo, piedaloties šai karā, katrs var iegūt pestīšanu, lai arī cik nāvīgu grēku būtu pastrādājis.

—     Un mūžīgu slavu, — Tačevas Povals sacīja. — Reiz karš, tad karš — un, ja ienaidnieks ir stiprs, jo labāk. Timurs iekarojis visu pasauli un pārvalda divdesmit septiņas valstis. Tas butu liels gods mūsu tautai, ja mēs viņu uzveiktu.

—    Kāpēc gan ne? — Toporčiks sacīja. — Kaut viņš būtu pakļāvis simt karalistes, lai citi viņa baidās, ne mēs! Jūs pareizi teicāt! Vajag tikai saaicināt kopā desmittūkstoš krietnu pīķnešu — un mēs iegūsim visu pasauli.

—    Un kura gan cita tauta spēs uzvarēt Klibo, ja ne mūsu? …

Tā irunāja bruņinieki, un Zbiška pat izbrīnījās, kāpēc viņam agrāk

nelbija radusies vēlēšanās kopā ar Vitautu doties uz mežonīgajām stepēm . . . Atrodoties Viļņā, viņam gribējās redzēt Krakovu, galmu, piedalīties bruņinieku sacīkstēs, tagaid turpretī jauneklis nodomāja, ka šeit ■viņu varbūt gaida negods un tiesa, kamēr tur ļaunākajā gadījumā kristu slavas vaiņagotā nāvē.

Bet simtgadīgais Jaglovas Voieehs, kuram no vecuma jau trīcēja kakls, bet kura gudrība atbilda gadu skaitam, aplēja bruņiniekus kā ar aukstu ūdeni:

—     Muļķi, — viņš teica. — Vai tad neviens no jums nezina, ka karaliene runājusi ar kungu Jēzu, bet, ja jau pats pestītājs viņai tā uzticas, kāpēc tad svētais gars, kas ir trijādības trešā persona, nebūtu pret viņu labvēlīgs? Tāpēc arī viņa redz nākotnes notikumus, it kā tie risinātos viņas acu priekšā, un reiz teica . . .

Te viņš apklusa un brīdi stāvēja ar drebošu galvu, pēc tam sacīja:

—    Aizmirsu, ko viņa teica, bet tūlīt atcerēšos.

Un viņš sāka domāt, kamēr pārējie sasprindzināti gaidīja, jo visi bija pārliecināti, ka karaliene spēj paredzēt nākotni.

—     Aliā! — vecais beidzot iesaucās. — Atcerējos gan! Karaliene teica, ka gadījumā, ja visi šejienes bruņinieki kopā ar kņazu Vitautu dotos pret Klibo, pagānu vara tiktu salauzta. Bet tas nevar notikt kristīgo valdnieku negodīguma dēļ. Jāsargā robežas gan no čehiem, gan ungāriem, gan ordeņa, jo nevienam nevar uzticēties. Ja turpretī Vitautam sekos tikai saujiņa poļu, viņus tūlīt sakaus vai nu Timurs Klibais, vai viņa vojevodas, kuri komandē neskaitāmus karapūļus . . .

—     Tagad taču ir mictrs, — ieminējās Toporčiks, — un pats ordenis it kā palīdzot Vitautam. Pat krustneši nevar citādi, un tiem vismaz jāparāda svētajam tēvam, ka ir gatavi cīnīties pret pagāniem. Starp citu, galminieki stāsta, ka Kuno Lihtenšteins ieradies šeit ne tikai uz kristībām, 'bet arī lai apspriestos ar karali.

—    Tur jau viņš ir! — Macjka izbrīnā iesaucās.

—    Patiešām! — Povals atskatījies teica. — Nudien viņš! Maz gan viesojies pie abata, laikam vēl pirms gaismas būs izjājis no Tinecas.

—    Viņš laikam ļoti steidzas, — Macjka drūmi sacīja.

Tai brīdī Kuno Lihtenšteins pagāja viņiem garām. Macjka pazina viņu pēc krusta uz apmetņa, bet krustnesis nepazina ne Macjku, ne Zbišku, jo iepriekš tos bija redzējis bruņu cepurēs, zem kurām pat atvērtā stāvoklī redzama tikai maza daļa bruņinieka sejas. Ejot garām, viņš pamāja ar galvu Tačevas iPovalam un Toporčikam, pēc tam lēni un majestātiski reizē ar saviem ieroču nesējiem pa kāpnēm devās augšup tiz katedrāli.

Te ieskanējās zvani, iztraucējot kovārņu un baložu barus, kuri mājoja torņos, un reizē pasludinot, ka dievkalpojums tūlīt sāksies. Macjka un Zbiška ienāca baznīcā reizē ar citiem, mazliet uztraukušies par Lih- tenšteina ātro atgriešanos. Vecais bruņinieks uztraucās vairāk, kamēr jaunā uzmanību pilnīgi saistīja karaļa galms. Zbiška savā mūžā nebija redzējis neko tik spožu kā šī baznīca un tajā sanākušos ļaudis. No abām pusēm viņu ielenca karalistes ievērojamākie vīri, slaveni kā padomnieki un kā cīnītāji. Daudzi no tiem, kuri tālredzīgi saprecināja Lietuvas lielkņazu ar jauno un daiļo Polijas karalieni, bija jau miruši, bet daži vēl dzīvoja, uz kuriem visi raudzījās ar milzīgu cieņu. Zbiška nevarēja ne noskatīties uz Krakovas kastelāna Jasjkas Tencina lielisko stāvu, kurā bardzība harmonēja ar iznesību un taisnīgumu; apbrīnoja pārējo padomdevēju gudrās un cienīgās sejas un varenos augumus; mati uz pieres bruņiniekiem bija apcirpti līdz uziacīm, bet gar deniņiem un pakausī nokarājās gari un sacirtoli. Dažiem galvā bija tīkliņi, citiem tikai apsēji, kas saturēja matus. Ārzemju viesi, Romas ķeizara, Čehijas, Ungārijas, Austrijas sūtņi un viņu pavadoņi, pārsteidza ar savu tērpu ārkārtīgo eleganci; lietuviešu kņazi un bajāri, kas stāvēja blakus karalim, neraugoties uz karsto vasaras laiku, krāšņuma dēļ bija ģērbušies dārgos zvērādu kažokos; krievu kņazi savos platajos, stīvajos tērpos uz baznīcas sienu un apzeltījumu fona atgādināja bizantiešu svētbildes. Bet ar vislielāko interesi Zbiška gaidīja karaļa un karalienes parādīšanos un cik varēdams spiedās uz altāra žodziņa pusi, aiz kura netālu no altāra bija redzami divi sarkani samta spilveni, jo karaliskais pāris mesu vienmēr klausījās uz ceļiem. Gaidīt nenācās ilgi: karalis ienāca pirmais pa sakristejas durvīm, un, kamēr aizgāja līdz altārim, viņu varēja labi apskatīt. Viņam bija melni, cirtoti, virs pieres mazliet izretuši, gari mati, sānos aizlikti aiz ausīm, tumša, gludi skūta seja, izliekts un visai ass deguns, grumbas ap muti, mazas, melnas, spīdīgas acis, kuras viņš šaudīja uz visām pusēm, it kā gribēdams, ejot līdz altārim, saskaitīt visus baznīcā sanākušos cilvēkus. Sejas izteiksme bija labsirdīga un reizē sasprindzināta, kā cilvēkam, kuram, likteņa paceltam augstāk, nekā pats bija cerējis, pastāvīgi jādomā, vai viņa izturēšanās atbilst ieņemamajam amatam, un kurš baidās dzēlīgu piezīmju. Tāpēc viņa sejā un kustībās bija jaušama it kā nepacietība. Varēja viegli iedomāties, ka viņa dusmas mēdz but pēkšņas un briesmīgas un ka viņš vēl joprojām ir tas pats kņazs, kurš savā laikā, blēdīgo krustnešu izvests no pacietības, viņu sūtņiem uzkliedzis: «Jūs pie manis ar pergamentu, es jums ar pīķi!»

Tomēr tagad šo kara|a iedzimto uzbudināmlbu mazināja lielā un patiesā dievbijība. Baznīcā no karaļa ņēma paraugu ne tikai nesen kristītie lietuviešu kņazi, bet arī kopš seniem laikiem dievbijīgie poļu augstmaņi. Bieži vien viņš, atgrūdis spilvenu, lai vairāk piepūlētu miesu, metās ceļos uz kailiem akmeņiem; bieži, pacēlis uz augšu rokas, turēja tik ilgi, kamēr sagurušas tās nolaidās pašas. Noklausījās vismaz trīs •mesas ik dienas un pie tam klausījās tās ar baudu. Sakramenta biķera atvēršana un zvana skaņas tā pacelšanas brīdī vienmēr saviļņoja un aizrāva viņa sirdi, piepildīja to ar svētlaimi un satraukumu. Mesai beidzoties, iznāca no baznīcas it kā atmodies no miega, nomierinājies, laipns, un galminieki jau sen zināja, ka tieši tādās reizēs vislabāk lūgt no viņa žēlastību vai dāvanas.

Pa sakristejas durvīm ienāca Jadviga. Ieraudzījuši viņu, bruņinieki, kas stāvēja tuvāk dievgaldam, lai gan mesa vēl nebija sākusies, tūlīt nometās ceļos, neapzinīgi godinot viņu kā svēto. Zbiška izdarīja to pašu, jo visā šai ļaužu pūlī neviens nešaubījās, ka patiešām redz svēto, kuras attēli ar laiku greznos baznīcu altārus. Sevišķi pēdējos gados Jadviga dzīvoja tik sūri un pašaizliedzīgi, ka viņu sāka godināt ne vien kā karalieni, bet arī kā reliģisku būtni. Kungu un kalpu vidū no mutes mutē klīda valodas par karalienes brīnumdarbiem. Stāstīja, ka pieskaršanās viņas plaukstai izārstējot slimos, bet cilvēki ar stīvām rokām un kājām atkal spējot savus locekļus kustināt, kad uzvelkot mugurā karalienes vecās drēbes. Ticami liecinieki apgalvoja, ka savām ausīm dzirdējuši, kā Kristus uzrunājis viņu no altāra. Nometušies ceļos, viņu godināja ārzemju monarbi, godināja un baidījās viņu apvainot pat lepnais krustnešu ordenis. Pāvests Bonifacijs IX sauca viņu par dievbijīgo un izraudzīto baznīcas meitu. Vērojot Jadvigas izturēšanos, ļaudis visā pasaulē atcerējās, ka viņa, būdama Anžujas un poļu Pjastu dzimtas atvase un varenā Ludviķa meita, kas izaugusi visspožākajā galmā, un, beidzot, visdaiļākā no jaunavām, atteicās no laimes, atteicās no pirmās mei- tenīgās mīlestības un, k|uvusi karaliene, apprecēja «mežonīgo» Lietuvas kņazu, lai kopā ar to pievērstu kristīgajai ticībai pēdējo pagānu tautu Eiropā. Ko nevarēja panākt ne vācieši, ne ordeņa varenība, ne krusta kari, ne izlieto asiņu jūra — to panāca viens viņas vārds. Nekad vēl apustulības slava nebija apmirdzējusi tik jaunu un daiļu galvu, nekad apustulība netika savienojusies ar tādu uzupurēšanos, nekad sievietes skaistums nebija zaigojis tik eņģeliskā labsirdīgumā un tik klusas skumjās.

Viņu apdziedāja menestreli visos Eiropas galmos; Krakovā ieradās bruņinieki no vistālākajām zemēm, lai redzētu šo poļu karalieni; kā acuraugu viņu mīlēja pašas tauta, kuras varenību un slavu viņa bija pavairojusi, apprecoties ar Jagaili. Tikai vienas lielas rūpes nomāca viņu un visu tautu: jau ilgus gadus dievs savai izredzētajai nedeva pēcnācējus.

Bet, kad beidzot arī šī nelaime bija pāri, priecīgā vēsts par izlūgto svētību zibens ātrumā izplatījās no Baltijas jūras līdz Melnajai jūrai un Karpatiem un ļoti ielīksmoja visus milzīgās valsts iedzīvotājus. Atskaitot krustnešu galvaspilsētu, šo vēsti air prieku uzņēma pat svešzemju galmos. Romā dziedāja Te Deum. [5] Poļu zemēs galīgi nostiprinājās uzskats, ka viss, ko tik «svētā valdniece» lūgs dievam, noteikti piepildīsies.

Tāpēc pie karalienes nāca ļaudis kaulēdamies, lai izlūdz viņiem veselību, nāca sūtņi no apgabaliem un apriņķiem, lai vajadzības gadījumā izlūdz gan lietu, gan veiksmīgu siena pļauju, gan labu laiku labības novākšanai, gan krietnu medus ienesumu, gan lai ezeros būtu daudz zivju un mežos zvēru. Bargi bruņinieki no pierobežas pilīm un miestiņiem, kuri, sekojot "vācu parašai, nodarbojās ar laupīšanām un karoja savā starpā, pēc viņas pirmā aizrādījuma tūlīt lika šķēpus makstis, bez izpirkšanas maksas atlaida gūstekņus, atdeva nolaupītos ganāmpulkus un miermīlīgi sadevās rokās. Visi nelaimīgie un nabagie pulcējās pie Krakovas pils vārtiem. Viņas skaidrais gars pārņēma cilvēku sirdis, atvieglināja vergu likteni, mazināja kungu lepnību, tiesnešu bardzību un kā laimes vēstnesis, kā taisnības un miera eņģelis lidinājās pār visu zemi.

Tāpēc visi ar drebošām sirdīm gaidīja radību dienu.

Bruņinieki uzmanīgi vēroja karalienes augumu, lai pēc tā secinātu, cik ilgi viņiem vēl jāgaida uz nākošo troņmantinieku vai troņmantinieci. Krakovas bīskaps Višs, kurš reizē bija arī labākais ārsts karalistē un plaši pazīstams ārzemēs, tik ātri vēl nesolīja dzemdības, bet, ja tām jau gatavojās, tad tikai tāpēc, ka tais laikos bija parasts visas svinības sākt krietni laikus un turpināt vairākas nedēļas. Kaut arī drusku padevies uz priekšu, karalienes augums joprojām izskatījās slaids. Drēbes viņa valkāja ļoti vienkāršas. Izaugusi spožā karaļgalmā un būdama skaistākā no visām sava laika princesēm, kādreiz viņa mīlēja dārgus audumus, kakla rotas, pērles, zelta sprādzes un gredzenus, bet tagad jau vairākus gadus ne tikvien kā nēsāja mūķenes tērpu, bet pat aizsedza seju, baidīdamās, lai domas par pašas skaistumu neradītu viņā pasaulīgu lepnumu. Velti Jagailis, uzzinājis par karalienes stāvokli, prieka uzplūdumā lūdza viņu izgreznot guļamistabu ar brokātu un dārgakmeņiem. Jadviga atbildēja, ka sen atteikusies no greznības un labi zinot, ka dzemdības bieži vien beidzas ar nāvi, tāpēc dieva žēlastība tai jāpieņemot nevis starp dārgakmeņiem, bet gan klusā pazemībā.

Zeltu un dārgakmeņus izlietoja vai nu Akadēmijai, vai nesen kristīto Lietuvas jauniešu sūtīšanai mācībās uz ārzemju universitātēm.

Karaliene piekrita tikai mūķenes tērpa apmaiņai: kopš tā brīža, kad cerība kļūt par māti tuvojās piepildījumam, Jadviga vairs neaizsedza seju, pareizi uzskatīdama, ka nu viņai vairs nepiestāv grēku nožēlo- tājas tērps.

Visi ar mīlestību tagad vēroja karalienes daiļo seju, ko nevarēja padarīt skaistāku ne zelts, ne dārgakmeņi. Uz augšu paceltām acīm, ar grāmatu vienā un rožukroņi otrā rokā viņa lēni nāca no sakris- tejas durvīm uz altāra pusi. Zbiška ieraudzīja lilijmaigu seju, debeszilas acis, tik tiešām eņģeļa vaibstus, kas pauda mieru, krietnumu un labsirdību, un viņa sirds sāka dauzīties kā āmurs. Viņš zināja, ka pēc dieva norādījuma tam jāmīl savs kara'lis un karaliene, un viņš tos mīlēja, kā prata, bet tagad viņam sirds pēkšņi iekvēlojās lielā mīlestībā, kas rodas nevis pēc pavēles, bet izceļas pati no sevis kā liesma un reizē ir gan vislielākā cieņa, gan padevība, gan vēlēšanās uzupurēties. Zbiška bija jauns un straujš bruņinieks, un tūlīt viņu pārņēma vēlēšanās kaut kā šo padevīgā bruņinieka mīlestību un uzticību pierādīt, kaut ko viņas dēļ izdarīt, kaut kur doties, kaut ko piekaut, kaut ko iegūt un pie tam nolikt savu galvu. «Būs jāiet pie kņaza Vitauta,» viņš domāja, «jo kā gan svētajai valdniecei varu pakalpot, ja nekur tuvumā nav kara.» Viņš pat neiedomājās, ka varētu pakalpot kā citādi, nevis tikai ar šķēpu, pīķi vai cirvi, toties bija gatavs viens pats uzbrukt visiem Timura Klibā pulkiem. Viņam gribējās tūlīt pēc dievkalpojuma kāpt zirgā un kaut ko uzsākt. Ko — pats nezināja. Zināja tikai to, ka neizturēs, ka viņam kaist rokas un kaist visa dvēsele . . .

Zbiška aizmirsa draudošās briesmas, uz brīdi aizmirsa pat Danusju, beft, kad viņš to atcerējās, padzirdis bērnu kori, kas pēkšņi atskanēja baznīcā, viņam radās sajūta, ka «tas ir kas cits». Danusjai bija zvērējis uzticību, zvērējis nogalināt trīs vāciešus, un to arī izpildīs, bet karaliene taču ir pārāka par visām sievietēm — un, padomājis, cik daudz karalienes dēļ varētu nogalināt, ieraudzīja savā priekšā neskaitāmus bruņu tērpus un cepures, strausu un pāvu spalvu pušķus, un ari tā viņam likās vēl nepietiekami. . .

Visu šo laiku Zbiška nenovērsa no karalienes acis, pacilātu sirdi domādams, ar kādu lūgšanu viņu godināt, jo uzskatīja, ka par kara- īlieni kaut kā vienkārši lūgties nevar. Mācēja pateikt «Pater noster, qui es in coelis, sanctificetur nomen Tuum» 1 — to viņam bija iemācījis kāds franciSkāņu mūks Vi|ņā, bet vai nu tāpēc, ka mūks pats tālāk nezināja, vai arī tāpēc, ka pārējo Zbiška bija aizmirsis, visu «tēvreizi» noskaitīt neprata. Bet tagad viņš atkal un atkal atkārtoja šos dažus vārdus, kas viņa dvēseles valodā nozīmēja: «Dod, kungs, mūsu mī|ajai karalienei veselību, ilgu mūžu un laimi un sargā viņu vairāk par visiem citiem.» Tā kā šos vārdus izrunāja cilvēks, kuram pašam draudēja sods, skaidrs, ka visā baznīcā neviens tik sirsnīgi nelūdzās . . .

Pēc mesas, Zbiška nodomāja, ja viņam atļautu pieiet pie karalienes, nokrist viņas priekšā uz vaiga uin apskaut viņas kājas, tad lai nāk kaut vai pasaules gals; taču pirmajai mesai sekoja otra, pēc tam trešā, — un tad viņa aizgāja uz savām istabām, jo parasti gavēja līdz pusdienām un apzināti nepiedalījās jautrās brokastīs, kurās, par prieku karalim un viesiem, uzstājās jokdari un kumēdiņu meistari. Tā vietā pie Zbiškas pienāca vecais Dlugoļasas bruņinieks un aicināja viņu pie kņazes.

—     Brokastīs apkalposi mani un Danusju kā mans galminieks, — kņaze teica, — varbūt tu iepatiksies karalim ar kādu trāpīgu vārdu vai izturēšanos un iegūsi viņa simpātijās. Ja krustnesis tevi pazīs, varbūt nesūdzēsies, redzēdams, ka tu man kalpo pie karaļa galda.

Zbiška noskūpstīja kņazei roku, pēc tam piegāja pie Danusjas. Lai gan viņš bija vairāk pieradis pie kara un cīņām nekā pie galma parašām, laikam tomēr zināja, kas bruņiniekam jādara, ieraugot no rīta savu sirds dāmu, jo, pakāpies atpakaļ un sataisījis izbrīnījušos seju, krustīdamies iesaucās:

—    Dieva tēva un dēla, un svētā gara vārdā!

Bar audzī jusies uz viņu savām zilajām actiņām, Danusja jautāja:

—    Ko Zbiška krustās, kad dievkalpojums jau beidzies?

—     Pa šo nakti tu, daiļā pana, esi kļuvusi tik skaista, ka esmu pilnīgi pārsteigts!

Bet Dlugoļasas Mikolajs, kā jau vecs cilvēks, necieta ārzemju bruņinieku jaunās parašas, tāpēc, paraustījis plecus, sacīja:

—     Ko tu velti tērē laiku, runādams par viņas Skaistumu! Tāda knīpa vien ir, knapi var saredzēt.

Zbiška tūlīt uzmeta viņam niknu skatienu:

—     Varat saukt viņu par knīpu, — bāls no dusmām sacīja, — bet ziniet, ja jūs būtu jaunāks, tūlīt liktu nomīdīt zemi tepat pie pils un lai tad krītu es vai jūs!

—    Klusu, piena puika! … Es arī vēl šodien tiktu ar tevi galā!

—          Klusu! — kņaze atkārtoja. — Būtu labāk domājis par savu galvu nevis te cēlis troksni! Man vajadzēja pameklēt Danusjai solīdāku bruņinieku. Un to es tev saku, ja gribi ķildoties, ej, kur gribi, te tādi nav vajadzīgi. ..

Zbiška sakaunējās un sāka lūgt kņazei piedošanu. Tai pašā laikā sevī nodomāja, ka gadījumā, ja Dlugoļasas Mikolajam ir pieaudzis dēls, izaicinās to uz cīņu kājās vai jāšus, bet to «knīpu» nepiedos. Pagaidām tomēr nolēma karaļa namā izturēties klusi jo klusi un ncizaicināt nevienu, ja, protams, to nespiedīs darīt bruņinieka gods …

Tauru skaņas pavēstīja, ka brokastis gatavas, un kņaze Anna, paņēmusi pie rokas Danusju, devās uz karaļa istabām, pie kurām stāvēja slaveni augstmaņi un bruņinieki, gaidot viņas ierašanos. Kņaze Aleksandra jau bija ieradusies agrāk, jo viņa, būdama karaļa īstā māsa, ieņēma pie galda vietu augstāk. Istaba tūlīt piepildījās ar ārzemju viesiem un vietējiem ielūgtiem augstmaņiem un bruņiniekiem. Karalis sēdēja galda augstākajā galā, bet viņam blakus — Krakovas bīskaps un Voicehs Jastžembcs; pēdējais, kaut arī būdams zemākā amatā par prelātiem, kā pāvesta sūtnis sēdēja pa labi no karaļa. Nākošās vietas ieņēma abas kņazes. Aiz Annas Danutas platā krēslā ērti atlaidās bijušais Gneznas arhibīskaps Jānis, Silēzijas Pjastu dzimtas kņazs, Opoles kņaza Boleka III dēls. Zbiška par viņu bija dzirdējis Vitauta galmā un tagad, stāvēdams aiz kņazes un Danusjas, tūlīt pazina pēc ārkārtīgi kuplajiem matiem, kas, savīti pīnēs, darīja viņa galvu līdzīgu baznīcas sla- cināmslotiņai. Poļu kņazu galmos viņu tā arī bija iesaukuši par slacināmo — Kropidlu, un pat krustneši viņu sauca šai vārdā — Grapidla. Viņš bija pazīstams ar jautrību un vieglu uzvešanos. Dabūjis pret karaļa gribu polisi uz Gneznas arhibīskapiju, gribēja ieņemt to ar varu; atbrīvots no titula un izraidīts, viņš saistījās ar krustnešiem, kuri viņam piešķīra nabadzīgu Kamcnskas bīskapisti Piejūrē. Tikai tad, sapratis, ka ar varenu karali labāk dzīvot saderībā, izlūdzās piedošanu, atgriezās atpakaļ un saka gaidīt, kamēr atbrīvosies kāda vieta, cerot, ka labsirdīgais valdnieks viņam to piešķirs. Viņa cerības nākotnē piepildījās, bet pagaidām viņš centās ar jokiem iegūt sev karaļa labvēlību. Senās simpātijās pret krustnešiem viņam tomēr palika. Pat tagad, Jagaiļa galmā, augstmaņu un bruņinieku ne sevišķi ieredzēts, meklēja Lihten- šteina tuvumu un labprāt sēdās viņam blakus pie galda.

Tā bija arī šoreiz. Stāvēdams aiz kņazes krēsla, Zbiška atradās tik tuvu krustnesim, ka varētu aizsniegt to ar roku. Viņam tūlīt pirksti sāka niezēt un, pašam negribot, savilkties dūrēs, taču jauneklis apspieda savas tieksmes un neļāva rasties ērcīgām domām. Tomēr viņš nevarēja noturēties, laiku pa laikam neuzmetis kārus skatienus uz Lihtenšteina galvu, kurai pakausī jau bija sākuši izkrist mati, uz viņa kaklu, pleciem un rokām, mēģinot pie reizes noteikt, vai viņam būtu daudz jāpūlas, ja gadītos sastapties ar to kaujā vai divcīņā. Zbiškam šķita, ka ne visai daudz: lai gan krustneša lāpstu kauli zem pieguļošā tērpa no plānas pelēkas vadmalas likās esam spēcīgi, viņš tomēr bija vārgulis, salīdzinot ar Povalu, ar Biskupicas Pašku Ļaundari, ar abiem slavenajiem Sulim- čikiem, ar Kozihgluvu Kšonu un daudziem citiem pie karaļa galda sēdošiem bruņiniekiem.

Zbiška raudzījās uz viņiem ar izbrīnu un skaudību, taču viņa galveno vērību pievērsa pats karalis, kurš, skatīdamies apkārt, ik pēc brīža aizlika aiz auss ar pirkstiem matus, it kā uztraucies par to, ka brokastis vēl nav sākušās. Vienu mirkli viņa skatiens apstājās ari pie Zbiškas, un jaunais bruņinieks tūlīt sajuta neizskaidrojamas bailes; iedomājoties, ka viņam laikam nāksies stāties karaļa bargās sejas priekšā, viņu pārņēma briesmīgs nemiers. Tad pirmo reizi viņš nopietni padomāja par atbildību un draudošo sodu, kas līdz šim bija licies tāls, neskaidrs un tāpēc neuztrauca. i

Vācietim pat neienāca prātā, ka bruņinieks, kas tik pārdroši uzbruka viņam uz lielceļa, atrodas tepat tuvumā. Sākās brokastis. Ienesa vīna mērci, tik stipru, sajauktu ar olām, kanēli, krustnagliņām un safrānu, ka smarža izplatījās pa visu istabu. Tai pašā brīdi āksts Carušeks, kas sēdēja uz taburetes pie durvīm, iedziedājās kā lakstīgala, kas karalim laikam ļoti patika. Otrs āksts reizē ar ēdienu iznēsātājiem apstaigāja galdu; nemanot nostājies viesim aiz muguras, viņš tik veikli atdarināja tuvu bites zuzināšanu, ka dažs, to padzirdīs, nolika karoti un sāka purināt matus. To redzot, pārējie nevarēja novaldīt smieklus. Zbiška cītīgi apkalpoja kņazi un Danusju, bet, kad pēc tam ari Lihtenšteins sāka plikšķināt puspliko pakausi, atkal aizmirsa briesmas un sāka smieties līdz asarām. Viņam palīdzēja turpat tuvumā stāvošais jaunais Lietuvas kņazs Jamonts, Smoļenskas pavaldoņa dēls, un tik sirsnīgi, ka smejoties tam krita no bļodas ēdieni.

Beidzot, sapratis savu kļūdu, krustnesis pasniedzās pēc zuteņa un vienlaikus pateica dažus vārdus vāciski bīskapam Kropidlam, kurš tos tūlīt atkārtoja poliski:

—    Dižciltīgais bruņinieks tev saka, — viņš teica, uzrunājot ākstu, — ka dabūsi divus skojcus, tikai nezuzini tik tuvu, jo bites mēdzot padzīt, bet tranus nosist. . .

Āksts noglabāja krustneša iedotos skojcus, un, izmantojot visos galmos nerriem piešķirto brīvību, sacīja:

—    Dobžinas zemē ir daudz medus, tāpēc arī to apsēduši trani. Sit viņus, karali Vladislav!

—    Se, ari no manis grasis par asu vārdu, — Kropidla sacīja,

—    tikai iegaumē: kad notrūks sēdeklis, dravnieks lauzīs sev kaklu. Tiem Malborgas traniem, kas apsēduši Dobžinu, ir dzeloņi, un pie viņu stropiem bīstami līst.

—    0 ja! — iesaucās Maškovicu Zindrams, Krakovas komandants.

—   Viņus var izkvēpināt.

—    Ar ko?

—    Ar pulveri!

—            Vai ar cirvi nocirst stropu! — teica milzis Paška Ļaundaris no Biskupicas.

Zbiškam sāka priecīgi dauzīties sirds, jo viņš uzskatīja, ka šādi vārdi sola karu. Tos saprata arī Kuno Lihtenšteins, kurš, ilgi dzīvodams Torunā un Helminā, bija iemācījies poļu valodu, ko nelietoja vienīgi aiz lepnības. Tomēr tagad, Maškovicu Zindrama runas sakaitināts, pievērsa tam savas pelēkās acis un teica:

—    Paskatīsimies.

—            Mūsu tēvi jau redzēja pie Plovciem, un mēs arī redzējām pie Viļņas, — Zindrams atbildēja.

—            Pēc tam dosimies uz elli, kā mēdza teikt velns, — āksts Cerušeks piebilda.

—    Ka viņš tevi parautu!

—            Jocīgāk būtu, ja viņš jūs parautu. Vēl nav redzēts velns ar slacināmo rokās, bet es domāju, ka jūs mani iepriecināsiet. ..

—            Vispirms es tevi apslacināšu. Dodiet vīnu — un lai dzīvo mīlestība kristīgo vidū!

—    īstu kristīgo! — uzsvērti atkārtoja Kuno Lihtenšteins.

—            Kā tā? — pacēlis galvu, iesaucās Krakovas bīskaps Višs. — Vai tā nav izsena kristīga karaliste, kurā jūs atrodaties? Vai te nav vecākas baznīcas nekā Malborgā?

—    Nezinu, — krustnesis atbildēja.

Karalis bija sevišķi jūtīgs, kad runāja par kristiānismu. Jagailim šķita, ka krustnesis varbūt grib pārmest tieši viņam, tāpēc tā izspiedušies vaigi tūlīt pārklājās sarkaniem plankumiem, iemirdzējās acis.

—       Ko tas nozīmē! — viņš rupjā balsī iesaucās. — Vai es neesmu kristīgs karalis? Ko?

—       Karaliste saucas kristīga, — krustnesis auksti atbildēja, — bet tikumi tajā ir pagāniski. . .

To padzirduši, piecēlās kājās bargie bruņinieki: Vrocimoviču Marcins no Puskazas ģerboņa, Koritņicas Florians, Vodzinkas Bartošs, Kobi- |anu Domrats, Tačevas Povals, Biskupicas Paška Ļaundaris, Maškovicu Zindrams, Targovisku Jasiks, Kozihgluvu Kšons, Bobovas Zigmunts un Ilarbimovicu Staška, spēcīgi, slaveni vīri, daudzu kauju un turnīru uzvarētāji, un, gan sarkdami no dusmām, gan bālēdami, gan griezdami zobus, cits par citu sāka saukt:

—    Vai mums! Viņš ir viesis, un mēs nevaram viņu izaicināt!

Bet Melnais Zaviša Sulimčiks, slavenākais no slavenajiem, «bruņinieku paraugs», pagriezis pret Lihtenšteinu sarauktu pieri, sacīja:

—       Nepazīstu vairs tevi, Kuno. Kā tu, būdams bruņinieks, vari apvainot lielisku tautu, zinot, ka tev kā sūtnim par to nedraud nekāds sods!

Taču Kuno mierīgi izturēja bargo skatienu un lēni, uzsvērti atteica:

—       Pirms ierašanās Prūsijā mūsu ordenis karoja Palestīnā, bet tur pat saracēņi cienīja sūtņus. Tikai jūs tos necienāt, tāpēc arī nosaucu jūsu parašas par paganiskām.

Troksnis k|uva vēl lielāks. Pie galda atkal atskanēja saucieni:

—    Vai mums! Vai mums!

Taču visi noklusa, kad karalis, kura seja kvēloja dusmās, pēc lietuviešu parašas vairākas reizes sasita plaukstas. Tai brīdī no galda piecēlās vecais Tenčinas Jasjka Topurs, Krakovas kastelāns, sirms, cienījams vīrs, kura amats viesa sirdīs bailes, un sacīja:

—       Dižciltīgais Lihtenšteinas bruņiniek, ja jūs kā sūtni kāds ir apvainojis, sakiet, un taisnība tūlīt tiks bargi gandarīta.

—       Nevienā citā kristīgā valstī tas man nebija gadījies, — Kuno sacīja. — Vakar ceļā uz Tinecu man uzbruka kāds jūsu bruņinieks un, lai gan pēc apmetnim uzšūtā krusta viegli varēja pazīt, kas es esmu, tomēr apdraudēja manu dzīvību.

Padzirdis šos vārdus, Zbiška stipri nosarka un neviļus paskatījās uz karali, kura seja kļuva vienkārši briesmīga. Tenčinas Jasjka izbrīnījies sacīja:

—    Vai tas var būt?

—    Pajautājiet Tačevas panam, viņš bija notikuma liecinieks.

Visu acis pievērsās Povalam, kurš brīdi stāvēja drūmi nolaistām acīm, pēc tam teica:

—    Tā ir …

To padzirduši, bruņinieki sāka klaigāt: «Negods! Negods! Lai zeme viņu aprij!» Un no kauna vieni sita sev ar dūrēm pa krūtīm un gurniem, citi spaidīja pirkstos uz galda alvas traukus, nezinādami, kur likt acis.

—    Kāpēc tu viņu nenogalināji? — karalis dārdošā balsī jautāja.

—            Tāpēc, ka viņam par to jāatbild tiesas priekšā, — Povals paskaidroja.

—    Vai jūs viņu ieslodzījāt? — kastelāns Tenčinas Topurs jautāja.

—    Nē, viņš pie bruņinieka goda zvērēja, ka ieradīsies tiesā.

—    Un neieradās! — Kuno dzēlīgi iesaucās, paceldams galvu.

Tai brīdī netālu aiz krustneša muguras kāda jauna, skumja balss ierunājās:

—            Nedod dievs, ka es labāk izvēlētos negodu nekā nāvi. Es to izdarīju: Bogdanecas Zbiška!

To padzirduši, visi bruņinieki metās virsū nelaimīgajam Zbiškam, bet viņus savaldīja karaļa bargais rokas mājiens; piecēlies kājās, viņš zvērošām acīm iesaucās no dusmām aizsmakušā balsī, kas atgādināja pa bruģi braucošu ratu rīboņu:

—            Nocirst viņam galvu! Nocirst viņam galvu! Lai krustnesis to nosūta mestram uz Malborgu.

Pēc tam pavēlēja netālu stāvošajam jaunajam Lietuvas kņazam, Smoļenskas pavaldoņa dēlam:

—    Turi viņu, Jamont!

Karaļa dusmu pārbaidīts, Jamonts uzlika drebošas rokas Zbiškam uz pleciem, bet tas, pagriezis pret viņu bālu seju, sacīja:

—    Es nebēgšu …

Sirmais Krakovas kastelāns Tenčinas Topurs pacēla roku, rādīdams, ka grib runāt, un, kad visi apklusa, teica:

—            Cienījamo karali! Lai šis komturs pārliecinās, ka nevis tava straujā daba, bet mūsu likumi soda ar nāvi par uzbrukumu sūtņa personai. Citādi patiešām varētu iedomāties, ka tavā karalistē nepastāv kristīgi likumi. Es pats spriedīšu tiesu par vainīgo!

Sos pēdējos vārdus viņš pateica pacilātā balsī un, laikam pat nepieļaudams domu, ka šī balss varētu palikt neuzklausīta, pamāja Jamontam:

—    Ieslodzīt viņu tornī. Bet jūs, Tačevas pan, būsit liecinieks.

- — Izstāstīšu visu šī jaunekļa vainu, ko neviens no mums, pieaugušiem vīriem, nekad nebūtu pieļāvis, — Povals atbildēja, drūmi raudzīdamies uz Lihtenšteinu.

—     Pareizi! — citi tūlīt piebalsoja. — Viņš vēl ir zēns! Kāpēc tad viņa dēļ apvaino mūs visus?

Iestājās klusums, vīru naidīgie skatieni pievērsās sūtnim. Pa to laiku Jamonts izveda Zbišku no zāles, lai nodotu to strēlniekiem, kuri stāvēja pils pagalmā. Savā jaunajā sirdī viņš juta žēlumu pret ieslodzīto, ko vēl vairāk pavairoja iedzimts naids pret vāciešiem. Bet kā lietuvietis, kas pieradis akli izpildīt lielkņaza gribu un pats izbijies no karaļa dusmām, pa ceļam sāka čukstēt jaunajam bruņiniekam, it kā vēlēdams tam labu:

—    Zini, ko es tev teikšu: pakaries! Labāk tūlīt pakaries! Karalis noskaities, tik un tā nocirtīs tev galvu. Kāpēc tu nevarētu viņu iepriecināt? Pakaries, draugs! Pie mums tā pieņemts.

No kauna un bailēm galīgi apjucis, Zbiška sākumā nesaprata, ko Jamonts runā. Beidzot sapratis, no pārsteiguma pat apstājās:

—    Ko tu runā?

—    Pakaries! Kāpēc lai tevi tiesā? Iepriecināsi karali! — Jamonts atkārtoja.

—     Pakaries pats! — jaunais bruņinieks iesaucās. — Lai gan esi kristīts, āda tev vēl palikusi pagāna, ja pat tik daudz nesaproti, ka kristīgajam ir grēks to darīt.

Kņazs tikai paraustīja plecus:

—    Ne jau no labas gribas. Tik un tā tev nocirtīs galvu.

Zbiškam iešāvās prātā, ka par tādiem vārdiem šo bajārēnu vajadzētu izaicināt uz divkauju kājās vai jāšus, ar zobeniem vai cirvjiem, bet viņš apspieda šo vēlēšanos, atcerējies, ka viņam vairs nebūs laika to darīt. Tāpēc skumji nokāra galvu un klusēdams ļāva sevi nodot pils strēlnieku komandiera rokās.

Zālē pa to laiku vispārējo uzmanību saistīja cits notikums. Redzēdama, kas notiek, Danusja sākumā tā pārbijās, ka viņai aizrāvās elpa. Meitenes sejiņa nobāla kā audekls, actiņas iepletās no šausmām, un viņa raudzījās uz karali, sastingusi kā vaska tēls baznīcā. Bet, kad beidzot dzirdēja, ka viņas Zbiškam nocirtīs galvu, kad jauno bruņinieku saņēma un izveda no istabas, meiteni pārņēma neizsakāms žēlums, viņai sāka raustīties lūpas un uzacis; neko nelīdzēja ne bailes no karaļa, ne lūpu kodīšana — Danusja pēkšņi ieraudājās tik sāpīgi un skaļi, ka visu sejas pievērsās viņai, bet karalis jautāja:

—    Ko tas nozīmē?

—     Žēlīgais karali! — kņaze Anna iesaucās. Tā ir Spihovas Juranda meita, kurai šis nelaimīgais bruņinieciņš deva solījumu. Viņš apsolīja tai trīs pāvu spalvu pušķus no krustnešu bruņu cepurēm un, ieraudzījis tādu pušķi pie šī komtura cepures, iedomājās, ka pats dievs viņam to sūtījis. Viņš to izdarīja nevis aiz ļaunprātības, valdniek, bet vienīgi aiz muļķības, tāpēc esi viņam žēlīgs un nesodi, par ko tevi, ceļos nometušies, lūdzam.

Tā teikusi, piecēlās un, paķērusi Danusju pie rokas, pieskrēja ar viņu pie karaļa, kurš, to redzēdams, kāpās atpakaļ. Tomēr viņas paspēja nomesties ceļos, un Danusja, apskāvusi ar rokām valdnieka kājas, sāka lūgties:

—    Piedod Zbiškam, karali, piedod Zbiškam!

Saviļņota un reizē nobijusies, meitene paslēpa savu gaišo galviņu karaļa pelēkā tērpa krokās un, trīcot kā lapa, sāka skūpstīt viņa ceļus. Kņaze Anna Danuta nometās otrā pusē un, salikusi rokas, lūdzoši raudzījās uz karali, kura sejā atspoguļojās liels apjukums. Viņš atvirzījās kopā ar visu krēslu, taču neatgrūda ar varu Danusju, tikai purināja abas rokas, it kā atgaiņādamies no mušām.

—           Lieciet mani mierā! — iesaucās. — Viņš ir noziedzies, apkaunojis visu karalisti! Lai viņam nocērt galvu!

Bet mazās rociņas savilkās arvien spēcīgāk ap viņa ceļiem, un bērna balstiņa lūdza arvien žēlīgāk!

—    Piedod Zbiškam, karali, piedod Zbiškam!

Tad atskanēja bruņinieku balsis:

—    Spihovas Jurands, slavens bruņinieks, vācieši no viņa ļoti baidās!

—    Bet šis jauneklis jau izcēlās pie Viļņas, — Povals piemetināja.

Taču karalis turpināja atgaiņāties, lai gan Danusjas izskats viņu bija

aizkustinājis:

—            Lieciet mani mierā! Ne mani apvainoja, ne es varu viņam piedot. Lai ordeņa sūtnis viņam piedod, tad arī es piedošu, bet, ja ne, tad galvu nost.

—            Piedod viņam, Kuno! — Melnais Zaviša Sulimčiks teica, — pats mestrs tev par to nepārmetīs.

—    Piedod viņam, kungs! — abas kņazes iesaucās.

—    Piedod viņam, piedod! — bruņinieki piebalsoja.

Kuno sēdēja piemiegtām acīm un paceltu galvu, it kā tīksminādamies par to, ka viņu lūdz abas kņazes un tik ievērojami bruņinieki. Pēkšņi vienā acumirklī viņš pārvērtās: nolaida galvu, sakrustoja uz krūtīm rokas, pieņēma pazemīgu izskatu un klusinātā, maigā balsī sacīja:

—            Jēzus, mūsu pestītājs, piedeva krustā piesistam ļaundarim un saviem ienaidniekiem . . .

—     Pareizi vārdi! — bīskaps Višs ieminējās.

—    Pareizi! Pareizi!

—    … Kā lai es drīkstētu nepiedot, — Kuno turpināja, — būdams

ne tikai kristīgais, bet arī mūks? Tāpēc kā Kristus kalps un ordeņa brālis piedodu viņam no visas sirds un dvēseles.

—    Slava viņam! — Tačevas Povals iebrēcās.

—    Slava! — pārējie piebalsoja.

—     Bet, — krustnesis sacīja, — jūsu vidū es esmu sūtnis un savā personā pārstāvu visu vareno ordeni, kas ir Kristus ordenis. Tātad, kas mani apvainojis kā sūtni, tas apvainojis arī ordeni, bet, kas apvainojis ordeni, tas apvainojis pašu Jēzu Kristu, bet tādu noziegumu pret dievu un cilvēkiem es nevaru piedot; ja jūsu likumi to piedod, lai tas kļūst zināms visiem kristīgajiem valdniekiem.

Pēc šiem vārdiem iestājās dziļš klusums. Tikai pēc brīža atskanēja zobu griešana, apvaldīta niknuma smagas nopūtas un Danusjas elsas.

Līdz vakaram visu sirdis nosvērās Zbiškas pusē. Tie paši bruņinieki, kuri no rīta bija gatavi pēc karaļa pirmā mājiena sakapāt puisi ar šķēpiem, tagad lauzīja galvas, kā varētu viņam palīdzēt. Kņazes nolēma griezties ar lūgumu pie karalienes, lai tā pierunā Lihtenšteinu pavisam atteikties no sūdzības, bet vajadzības gadījumā uzraksta ordeņa mestram, lai tas pavēl sūtnim izbeigt lietu. Tas likās drošs ceļš, jo Jadviga bija ieguvusi tik ārkārtīgu cieņu, ka lielmestrs izpelnītos pāvesta dusmas un visu pārējo kristīgo valdnieku nosodījumu, ja tas noraidītu viņas lūgumu. Tas likās esam droši ari tāpēc, ka mestrs Konrāds fon Jungin- gens bija miermīlīgs cilvēks un daudz labsirdīgāks par saviem priekštečiem. Par nelaimi, Krakovas bīskaps Višs, kurš reizē bija arī karalienes galvenais ārsts, uz visstingrāko noliedza kaut ar vienu vārdu ieminēties viņai par šo notikumu. «Karaliene nekad nav labprāt klausījusies par nāves sodiem,» viņš teica, «un, kaut tas būtu bijis vienkāršs laupītājs, viņa tūlīt ņemtu to pie sirds, nerunājot nemaz par šo jaunekli, kurš noteikti izpelnītos viņas žēlastību. Taču katrs uztraukums tagad var smagi kaitēt viņas veselībai, kas karalistei nozīmē daudz vairāk nekā desmit bruņinieku galvas.» Beigās katram, kas pretēji viņa aizliegumam iedrošinātos uztraukt karalieni, bīskaps piedraudēja ar briesmīgām karaļa dusmām un piedevām vēl arī baznīcas lāstiem.

Abas kņazes nobijās šo draudu un nolēma karalienei neko neteikt, bet tik ilgi lūgt karali, kamēr viņš kaut cik iežēlojas. Viss galms un visi bruņinieki jau bija nostājušies Zbiškas pusē. Tačevas Povals paziņoja, ka tiesā teiks tīru patiesību, taču liecinās jaunekļa labā un visu notikumu iztēlos kā zēnisku nesavaldību. Un tomēr katrs paredzēja, bet kastelāns Tenčinas Jasjka atklāti pateica, ka gadījumā, ja krustnesis ietiepsies, bargais sods var tikt izpildīts.

Tāpēc bruņinieku sirdis vēl jo vairāk noskaitās uz Lihtenšteinu un ne viens vien sevī nodomāja vai pat atklāti pateica: «Kā sūtnī viņu

nevar izaicināt uz divkauju, bet, kad atgriezīsies Malborgā, lai nedod dievs, ka nomirtu dabiskā nāvē.» Un tie nebija tukši draudi, jo bruņinieki, kuri valkāja jostu, nedrīkstēja mētāties ar vārdiem: ja kāds ko pateica, to arī vajadzēja izdarīt vai pašam iet bojā. Vairāk par visiem sašuta bargais Povals, jo Tačevā viņam bija mīļota meita Danusjas vecumā, tāpēc Danusjas asaras galīgi satrieca viņa sirdi.

Vēl tai pašā dienā viņš apmeklēja cietumā Zbišku, ieteica nezaudēt dūšu un pastāstīja, kā par viņu lūgušas abas kņazes un raudājusi Danusja … Uzzinājis, ka viņa dēļ meitene kritusi karalim pie kājām, Zbiška jutās aizkustināts par šo rīcību līdz asarām un, nezinādams, kā izpaust savu pateicību un ilgas pēc viņas, slaucīdams ar rokām acis, sacīja:

—     Eh! Lai dievs viņu svētī, bet man ātrāk dod iespēju cīnīties par viņu kājās vai jāšus! Pārāk maz vāciešu es viņai apsolīju — tādai vajadzēja solīt tik, cik viņai gadu. Lai tik kungs Jēzus izpestī mani no šīs nelaimes, es viņas dēļ neskopošos! . . Un viņš pavērsa uz augšu savas pateicības pilnās acis.

—     Vispirms apsoli ko kādai baznīcai, — Tačevas pans sacīja. — Ja dievam iepatiks tavs solījums, tu noteikti drīz izkļūsi brīvībā. Otrkārt, klausies: tavs tēvocis aizgāja pie Lihtenšteina un pēc tam es arī iešu. Tas tev nebūs nekāds negods palūgt piedošanu, jo vainīgs esi, mi nevis kādam Lihtenšteinam, bet ordeņa sūtnim. Vai tu piekriti?

—     Ja man to saka tāds bruņinieks kā jūsu augstība, jā — es to izdarīšu! Bet, ja viņš gribēs, lai es lūdzos tā, kā gribēja ceļā no Tinecas, lai tad man labāk nocērt galvu. Paliks tēvocis, un viņš atriebs krustnesim, kad izbeigsies tā sūtniecības laiks.

—    Paskatīsimies, ko viņš teiks Macjkam, — Povals sacīja.

Macjka patiešām vakarā bija pie vācieša, bet tas viņu uzņēma ļoti

augstprātīgi: pat uguni nelika iedegt un sarunājās pa tumsu. Vecais bruņinieks no viņa atgriezās drūms kā nakts un devās pie karaļa. Karalis viņu pieņēma laipni, jo bija jau pavisam nomierinājies un, kad Macjka nometās ceļos, lika tam tūlīt piecelties, jautādams, ko viņš vēlas.

—     Cienījamo valdniek, — Macjka sacīja, — bija noziegums, tātad jābūt arī, sodam, citādi pasaulē nebūtu nekādas taisnības. Bet ir arī mana vaina, jo es ne tikai necentos savaldīt šī jaunekļa straujo dabu, bet vēl slavēju par to. Tā es viņu audzināju, bez tam no mazām dienām viņu audzināja karš. Mana vaina, cienījamo valdniek, jo ne reizi vien tiku viņam teicis: vispirms dur, pēc tam redzēsi, ko esi nodūris. Un karā tas bija labi, turpretī galmā izrādījās slikti! Bet tas ir zelta puisis, mūsu cilts pēdējā atvase, un man viņa briesmīgi žēl —

—        Viņš apgānīja mani, apgānīja karalisti, — karalis sacīja, — vai tāpēc lai es viņu cienātu ar medu?

Macjka apklusa, jo, atceroties Zbišku, žēlums pēkšņi aizspieda tam kaklu un tikai pēc ilgāka laika viņš atkal ierunājās vēl arvien satrauktā un trīcošā balsī:

—        Tikai tagad, kad gadījās nelaime, sapratu, kā es viņu mīlu. Es esmu vecs, viņš ir mūsu dzimtas pēdējā atvase. Ja nebūs viņa — nebūs mūsu. Cienījamo karali un valdniek, apžēlojies par mūsu dzimtu!

Te Macjka atkal noslīga ce|os un, izstiepis uz priekšu savas karos nocietējušās rokas, ar asarām acis sacīja:

—        Bijām karā pie Viļņas, un dievs mums piešķīra bagātu laupījumu, kam lai tagad to atstāju? Ja krustnesis grib sodu, valdniek, lai ir sods, tikai ļaujiet man ziedot savu galvu. Kā es dzīvošu bez Zbiškas? Viņš vēl jauns, lai izpērk ieķīlāto zemi un vairo pēcnācējus, kā dievs cilvēkiem noteicis. Krustnesis pat nepajautās, kā galva nocirsta, ka tikai nocirsta. Un mūsu dzimtai arī tas nebūs nekāds negods. Grūti jau ir cilvēkam doties nāvē, bet padomājot jāatzīst, ka labāk mirt vienam nekā iznicināt visu dzimtu . . .

Tā runādams, Macjka apkampa karalim kājas, bet karalis sāka mirkšķināt acis, kas nozīmēja, ka viņš ir aizkustināts. Beidzot sacīja:

—        Tas nekad nenotiks, ka es liktu nevainīgam, iesvaidītam bruņiniekam nocirst galvu! Tas nenotiks! Nekad!

—        Tas būtu netaisnīgi, — kastelāns piebilda. — Likums vainīgo soda, bet tas nav nekāds drakons, kam būtu vienalga, kā asinis viņš lok. Un ņemiet vērā, ka tas tomēr būtu negods jūsu dzimtai, ja brāļadēls piekristu tam, ko jus sakāt: tad i viņu pašu,  viņa pēcnācējus visi uzskatītu par zemiskiem cilvēkiem.

Uz to Macjka atbildēja:

—        Viņš tam nepiekristu. Bet, ja tas notiktu bez viņa ziņas, viņš pēc tam mani atriebtu, tāpat kā es atriebšu viņu.

—        Ha! — Tenčinas Jasjka iesaucās. — Panāciet, lai krustnesis atsakās no sūdzības.

—    Es jau biju pie viņa.

—    Un kas ir? — karalis, izstiepis kaklu, jautāja. — Ko viņš teica?

—        Viņš teica tā: «Jums vajadzēja uz Tinecas ceļa man lūgt piedošanu — negribējāt, tagad es negribu.»

—    Kāpēc jūs negribējāt?

—        Tāpēc, ka viņš lika mums nokāpt no zirgiem un lūgt, kājās stāvot.

Karalis aizlika matus aiz ausīm un gribēja kaut ko sacīt, bet tai

brīdī ienāca galminieks un paziņoja, ka Lihtenšteinas bruņinieks lūdzot viņu uzklausīt. «

To padzirdējis, Jagailis paskatījās uz Tenčinas Jasjku, pēc tam uz Macjku un pavēlēja viņiem palikt, varbūt cerēdams, ka tādējādi viņam izdosies nokārtot lietu ar savu kara)a autoritāti.

Ienācis iekšā, krustnesis paklanījās karalim un sacīja:

—    Cienījamo valdniek! Te ir rakstiska sūdzība par apvainojumu, ko piedzīvoju jūsu karalistē.

—    Sūdzieties viņam, — Jagailis atteica, norādīdams uz Tenčinas Jasjku.

Taču krustnesis, raudzīdamies karalim tieši sejā, sacīja:

—    Nepazīstu ne jūsu likumus, ne jūsu tiesas, zinu vienīgi to, ka ordeņa sūtnis var sūdzēties tikai pašam karalim.

Jagailis nepacietībā sāka mirkšķināt savas mazās acis, taču izstiepa roku, paņēma sūdzību un atdeva to Jasjkam.

Tas attina papīru un sāka lasīt, bet, jo tālāk lasīja, jo viņa seja kļuva drūmāka un bēdīgāka.

—     Jūs, kungs, — viņš beidzot sacīja, — tā prasāt šī jaunekļa dzīvību, it kā viņš būtu bīstams visam jūsu ordenim. Vai tad jus, krustneši, pat no bērniem sākuši baidīties?

—    Mēs, krustneši, nebaidāmies nekā, — komturs lepni atbildēja.

Bet vecais kastelāns klusi piebilda:

—    It īpaši dieva.

Otrā rītā kastelāna tiesā Tačevas Povals darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai mazinātu Zbiškas vainu. Taču velti viņš centās puiša rīcību izskaidrot ar bērnišķību un nezināšanu, velti mēģināja iestāstīt, ka pat vecāki bruņinieki, kas būtu apsolījuši iegūt trīs pāvu spalvu pušķus un lūguši dievu tos ātrāk sūtīt, pēkšņi ieraudzījuši tādu pušķi savā priekšā, arī varētu nodomāt, ka tā ir dieva roka. Tikai vienu izcilais bruņinieks nevarēja noliegt — un, proti, to, ka Zbiškas pīķis, ja viņš nebūtu iejaucies, noteikti ieurbtos krustnesim krūtīs. Kuno lika atnest uz tiesu bruņas, kas viņam todien bija mugurā, un izrādījās, ka tās ir no plānas dzelzs, ko lieto tikai svinīgos gadījumos, un tik trauslas, ka Zbiška, ņemot vērā viņa ārkārtīgo spēku, būtu neglābjami izdūris tās cauri un nonāvējis sūtni. Pēc tam jautāja Zbiškam, vai viņš gribējis nogalināt sūtni, ko tiesājamais nenoliedza. «Pa gabalu uzsaucu viņam,» teica, «lai noliec pīķi, jo dzīvs viņš man neļautu noraut ķiveri, bet, ja viņš pa gabalu būtu pateicis, ka ir sūtnis, es viņu neaizskartu.»

Sī atbilde ļoti patika bruņiniekiem, kuri, jūtot līdzi jauneklim, lielā skaitā bija sapulcējušies tiesā, un tūlīt atskanēja vairākas balsis:

—    Pareizi! Kāpēc viņš neteica!

Taču kastelāna seja palika drūma un barga. Pavēlējis klātesošajiem klusēt, pats ari brīdi klusēja, pēc tain, pētījoši raudzīdamies Zbiška, jautāja:

—    Vai tu vari pie krucifiksa apzvērēt, ka apmetni ar krustu neredzēji?

—     Nekādā ziņā! — Zbiška atbildēja. — Ja nebutu redzējis krustu, es domātu, ka tas ir mūsu bruņinieks, bet mūsējam es neuzbruktu.

—     Bet kāds gan cits krustnesis pie Krakovas varētu būt, ja ne sūtnis vai viņa pavadonis?

Uz to Zbiška nekā neatbildēja, jo nebija ko atbildēt. Visiem bija pārāk skaidrs — ja nebūtu iejaucies Tačevas pans, tagad tiesas priekšā, par mūžīgu negodu visai poļu tautai, gulētu nevis sūtņa bruņas, bet gan pats sūtnis ar caurdurtām krūtīm — tāpēc pat tie, kuri no visas sirds vēlēja Zbiškam labu, saprata, ka spriedums nevar būt viņam labvēlīgs.

Pēc brīža kastelāns teica:

—     Tā kā tu karstumā neapdomāji, kam uzbrūc, un darīji to bez ļauna nolūka, mūsu pestītājs to ņems vērā un tev piedos, bet savu dvēseli tu, nelaimīgais, novēli vissvētākajai jaunavai, jo likums tev nevar piedot. . .

Pēc šiem vārdiem, lai gan tamlīdzīgu spriedumu bija gaidījis, Zbiška mazliet nobāla, bet tad uzreiz atmeta atpakaļ savus garos matus, pārkrustījās un teica:

—    Dieva griba! Zināms, grūti jau ir!

Pēc tam pagriezās pret Macjku un norādīja ar acīm uz Lihtenšteinu, it kā lūgdams neaizmirst, un Macjka pamāja ar galvu par zīmi, ka saprot un neaizmirsīs. So skatienu un šo kustību saprata arī Lihtenšteins, un, lai gan viņam krūtīs sita tikpat varonīga, cik nežēlīga sirds, vienu mirkli viņam tomēr pārskrēja trīsas no galvas līdz kājām, tik briesmīgs un ļauns tai brīdī izskatījās vecais cīnītājs. Krustnesis saprata. ka starp viņu un šo veco bruņinieku, kura seju zem bruņu cepures pat nevarēja lāgā saskatīt, tagad sāksies cīņa uz dzīvību un nāvi, ka, pat ja viņš gribētu no tā paslēpties, nekur nepaslēpsies un pēc sūtņa pilnvaru izbeigšanās būs spiests cīnīties kaut vai Malborgā.

Pa to laiku kastelāns iegāja blakus istabā nodiktēt veiklam rakstvedim spriedumu Zbiškas lietā. Pārtraukumā te viens, te otrs bruņinieks pienāca pie krustneša un pateica:

—     Lai dievs dod, ka pastarā dienā tevi tiesā žēlīgāk! Priecājies par asinīm?

Bet Lihtenšteins uzklausīja tikai Zavišu, kurš ar saviem kaujas nopelniem, bruņinieku likumu zināšanām un ārkārtīgu stingrību to pildīšanā bija visur plaši pazīstams. Sarežģītās lietās, kad runa bija par bruņinieka godu, pie Melnā Zavišas griezās pēc padoma pat no tālāin zemēm, un neviens nekad neiedrošinājās runāt viņam pretī — ne tikai tāpēc, ka divkauja ar viņu bija neiespējama, bet arī tāpēc, ka viņu uzskatīja par «goda spoguli». Viens nosodošs vai cildinošs vārds no viņa lūpām ātri izplatījās Polijas, Ungārijas, Čehijas, Vācijas bruņinieku vidū un varēja sagādāt labu vai sliktu slavu bruņiniekam.

Tāpēc Lihtenšteins pienāca viņam klāt un, it kā gribēdams attaisnot savu cietsirdību, sacīja:

—            Vienīgi lielmestrs kopā ar kapitulu varētu viņu apžēlot — es nevaru.

—            Kāda jūsu mestram daļa par mūsu likumiem; te var apžēlot mūsu karalis, nevis jūsu mestrs, — Zaviša atbildēja.

—    Bet man kā sūtnim bija jāprasa sods.

—    Vispirms jūs esat bruņinieks, nevis sūtnis, Lihtenštein . ..

—    Vai tu domā, ka esmu aptraipījis savu bruņinieka godu?

—            Tu taču pazīsti mūsu bruņinieku tikumus un zini, ka tiem jālīdzinās diviem zvēriem: lauvai un jēram. Kuram tu līdzinies šai gadījumā?

—    Ne tu esi mans tiesnesis …

—            Tu taču jautāji, vai neesi aptraipījis bruņinieka godu, un es tev atbildēju, ko domāju.

—    Slikti atbildēji, man tas spriežas kaklā.

—    Pats ar savu, nevis manu naidu aizrīsies.

—            Toties Kristus ņems to vērā, ka es vairāk rūpējos par ordeņa diženību nekā par savu slavu . ..

—    Viņš tiesās mūs visus.

Tālāko sarunu pārtrauca kastelāna un rakstveža ierašanās. Visi jau zināja, ka spriedums būs nelabvēlīgs, un tomēr iestājās dziļš klusums. Kastelāns nostājas aiz galda un, paņēmis rokā krucifiksu, lika Zbiškam nomesties ceļos.

Rakstvedis sāka lasīt spriedumu latīņu valodā. Ne Zbiška, ne klātesošie bruņinieki to nesaprata, tomēr visi nojauta, ka tas ir nāves spriedums. Noklausījies to, Zbiška vairākas reizes iesita sev pa krūtīm, atkārtodams: «Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!»

Pēc tam viņš piecēlās un iekrita Macjkam rokās, kurš klusēdams sāka skūpstīt tam galvu un acis.

Tās pašas dienas vakarā, taurēm skanot, herolds visos četros tirgus laukuma stūros paziņoja bruņiniekiem, viesiem un pilsoņiem, ka dižciltīgais Bogdanecas Zbiška kastelāna tiesā notiesāts uz nāvi, nocērtot galvu ar šķēpu …

Taču Macjka izlūdzās, lai sprieduma izpildīšanu atliek, ko viņam viegli izdevās panākt, jo tais laikos ļaudis mirstot mēdza sīki sadalīt mantu, tāpēc uz nāvi notiesātajiem parasti deva termiņu pārrunām ar radiniekiem un dvēseles sagatavošanai. Arī pats Lihtenšteins neprasīja sprieduma tūlītēju izpildīšanu, jo uzskatīja, ka, reiz ordeņa gods saņēmis gandarījumu, nav nekādas vajadzības galīgi nokaitināt vareno monarhu, pie kura bija sūtīts ne tikai piedalīties kristību svinībās, bet arī apspriest jautājumu par Dobžinas zemi. Taču galvenais iemesls bija karalienes veselība. Bīskaps Višs negribēja ne dzirdēt par soda izpildīšanu pirms radībām, pamatoti uzskatīdams, ka tādas lietas valdniecei nevarēs noslēpt un, padzirduši par to, viņa tūlīt uztrauksies, kas tai var smagi kaitēt. Tādā kārtā Zbiškam atlika vēl varbūt vairāki mēneši laika, lai dotu pēdējos rīkojumus un atvadītos no pazīstamiem.

Katru dienu viņu apmeklēja Macjka un mierināja kā vien mācēdams. Viņi bēdīgi sarunājās par Zbiškas nenovēršamo nāvi, bet vēl bēdīgāk par to, ka var izbeigties viņu dzimta.

—    Neko nevar darīt, būs jāprecas jums, — Zbiška reiz ieminējās.

—    Es gan labāk gribētu atrast kādu attālu radinieku, — Macjka norūpējies atbildēja. — Kur nu man domāt par precēšanos, kad tev drīz nocirtīs galvu. Bet, ja arī kādu noteikti vajadzēs precēt, es to nedarīšu ātrāk, iekams nebūšu nosūtījis Lihtenšteinam izaicinājumu uz divkauju un dabūjis atriebties. Par to tu neuztraucies!

—    Dievs jums to atlīdzinās. Lai man ir kaut šis iepriecinājums! Es gan zināju, ka jūs viņam to nepiedosiet. Kā jūs to izdarīsiet?

—    Kad izbeigsies yiņa sūtniecības laiks, būs vai nu karš, vai miers — saproti? Ja būs karš, aizsūtīšu viņam paziņojumu, ka pirms tam izaicinu uz divkauju.

—    Uz nomīdītas zemes?

—    Uz nomīdītas zemes kājās vai jāšus, bet tikai uz nāvi, ne uz verdzību. Turpretī, ja būs miers, aizjāšu uz Malborgu un iesitīšu ar pīķi pa pils vārtiem, bet taurētājiem likšu paziņot, ka izaicinu viņu uz nāves cīņu. Nekā viņš nenoslēpsies.

—    Skaidrs, ka nenoslēpsies un jūs viņu pieveiksiet uz galvošanu.

—    Uz galvošanu? . .. Zavišu nepieveiktu, Pašku nepieveiktu, Po- valu arī ne, bet tādus kā viņš, negribu lielīties, pieveikšu divus. Lai māte stāv viņam klāt! Vai tad frīzu bruņinieks nebija stiprāks? Bet kā es viņam triecu no augšas pa ķiveri, kur mans cirvis iesprūda? Zobos iesprūda. Vai ne?

Zbiška, atviegloti uzelpojis, teica:

—    Būs vieglāk nomirt.

Un abi nopūtās, pēc tam vecais šļahtičs ierunājās trīcošā balsī:

—     Tu nebēdājies. Pastarā tiesā taviem kauliem nebūs jāmeklē citam cits. Es tev pasūtīju ozola zārku, tādu, ka pat Jaunavas Marijas baznīcas kanoniķiem nav labāku. Tu nesapūsi kā tāds nieka šļabtičs, izlēcējs no zemnieku vidus. Nē! Es pat nepie|aušu, ka tev nocērt galvu uz tās pašas vadmalas, uz kuras cērt pilsoņiem. Es jau sarunāju ar Amileju, viņš iedos pilnīgi jaunu, tik lielisku, ka no tās varētu pašūt kažoku pašam karalim. Arī mesas tev nežēlošu — nebaidies!

Tas iepriecināja Zbiškas sirdi, un viņš, noliecies tēvocim pie rokas, atkārtoja:

—    Dievs jums to atlīdzinās.

Neraugoties uz visiem mierinājumiem, brīžiem viņu tomēr pārņēma drausmīgas skumjas, un reiz, kad Macjka atkal atnāca apraudzīt, viņš, tikko sasveicinājies ar tēvoci, raudzīdamies caur restēm mūra sienā, jautāja:

—    Kā ir ārā?

—    Zelta laiciņš, un saulīte tā silda, ka taisni prieks.

Salicis aiz kakla abas rokas un atliecis galvu, Zbiška sacīja:

—    Ek, varenais dievs! Cik labi būtu tagad sēdēt zirgā un auļot pa plašajiem laukiem! Zel mirt jaunam! Briesmīgi žēl!

—    Cilvēki mirst ari zirga mugurā! — Macjka atteica.

—    Jā! Bet cik paši pirms tam nonāvē! …

Un sāka izprašņāt par bruņiniekiem, kurus bija redzējis karaļa pili: par Zavišu, Farureju, Tačevas Povalu, Targoviskas Lisu un visiem pārējiem — ko dara, kā priecājas, kā apgūst cildeno kara mākslu? Un kāri klausījās Macjku, kurš stāstīja, kā tie no rītiem, bruņās tērpušies, lec pāri zirgiem, kā rauj virves, kā vingrinās, cīnoties ar svina asmeņu šķēpiem un cirvjiem, un, beidzot, kā dzīro un kādas dziesmas dzied. Ar visu sirdi un dvēseli Zbiška gribēja steigties pie viņiem, bet, kad uzzināja, ka Zaviša tūlīt pēc kristībām dosies kaut kur Ungārijā cīnīties pret turkiem, nevarēja novaldīties, neiesaucies:

—     Laiduši mani viņam līdzi! Lai es mirtu vismaz kaujā pret pagāniem!

Tas nevarēja notikt, bet pa to laiku notika kas cits. Abas Mazāvijas kņazes nepārtraukti domāja par Zbišku, kurš bija savaldzinājis viņas ar savu jaunību un skaistumu. Pēdīgi kņaze Aleksandra sadomāja nosūtīt vēstuli mestram. Tiesa, mestrs nevarēja grozīt kastelāna spriedumu, bet viņš varēja aizbilst par jaunekli pie karaļa. Tiesa, karalim nepieklājās apžēlot cilvēku, kurš uzbrucis sūtnim, bet likās pilnīgi droši, ka pēc paša mestra iejaukšanās viņš to labprāt darītu. Abu kņazieņu sirdīs atkal pamodās cerība. Kņaze Aleksandra nebija vienaldzīga pret izsmalcinātajiem ordeņa bruņiniekiem, kuri savukārt ļoti cienīja arī viņu. Ne reizi vien no Malborgas tā saņēma bagātīgas dāvanas un vēstules, kurās mestrs viņu dēvēja par godājamu, dievbijīgu labdari un dedzīgu ordeņa aizstāvi. Viņas lūgumam bija liela nozīme, un šķita pilnīgi ticami, ka tas netiks noraidīts. Vajadzēja tikai atrast raitnieku, kas pacenstos pēc iespējas ātrāk aizvest vēstuli un atgriezties ar atbildi. To padzirdis, vecais Macjka apņēmās jautājumu tūlīt nokārtot.

Paklausot lūgumam, kastelāns noteica termiņu, līdz kuram solīja atlikt sprieduma izpildīšanu. Cerību pilns Macjka tai pašā dienā sāka posties ceļā, pēc tam devās pie Zbiškas, lai pastāstītu tam priecīgo vēsti.

Pirmajā brīdī jaunekli pārņēma tik liels prieks, it kā viņam jau būtu atvērtas cietuma durvis. Bet, brīdi padomājis, pēkšņi sadrūma un teica:

—    Kas gan no vāciešiem ko labu ir sagaidījis! Lihtenšteins taču arī varēja prasīt karalim, lai apžēlo, — un ar to vēl būtu ieguvis, jo viņam tad nedraudētu atriebība, bet viņš to nedarīja . . .

—    Viņš noskaities par to, ka mēs uz Tinecas ceļa negribējām lūgt viņam piedošanu. Par mestru Konrādu ļaudis visumā atsaucas labi. Galu galā ar to mēs neko nezaudēsim.

—    Protams, — Zbiška sacīja, — bet pārāk zemu viņam jūs tur neklanieties.

—    Kas man tur ko klanīties? Aizvedīšu tikai kņazes Aleksandras vēstuli — un vairāk nekā . ..

—    Nu, ja esat tik labi, lai dievs jums tur palīdz …

Tad, ātri uzlūkojis tēvoci, teica:

—    Bet, ja karalis mani apžēlos, tad Lihtenšteins būs mans, ne jūsu. To neaizmirstiet. . .

—    Kamēr galva vēl nav droša, neko neapņemies. Jau tāpat tev pietiek visādu dumju solījumu, — sirmgalvis dusmīgi atteica.

Pēc tam abi apkampās un Zbiška palika viens. Cerības viņa dvēselē mainījās ar šaubām, bet, kad iestājās nakts un uznāca vētra, kad aizrestotajā logā sāka plaiksnīt zibens uzliesmojumi un no pērkona dārdiem iedrebējās mūri, kad pēdīgi tornī kaukdams ielauzās viesulis un nodzēsa blāvo kvēpeni pie gultas — tumsā Zbiška atkal zaudēja katru cerību un visu nakti ne mirkli neaizvēra acis. . .

«Laikam man neizbēgt no nāves,» viņš domāja, «un tur neko vairs nevar līdzēt.»

Bet nākošā rītā viņu apmeklēja cienījamā kņaze Anna un viņai līdzi atnāca Danusja ar savu mazo koklīti pie jostas. Zbiška pēc kārtas noslīga viņām pie kājām un, kaut arī bija ļoti norūpējies, negulējis nakti, bēdīgs un nedrošs par savu nākotni, tomēr neaizmirsa bruņinieka pienākumus un slavēja Danusjas skaistumu.

Paskatījusies uz Zbišku skumju pilnām acīm, kņaze teica:

—     Nepriecājies par viņu; ja Macjka neatvedis labvēlīgu atbildi vai vispār neatgriezīsies, tad drīz tu, nabadziņš, debesīs priecāsies par jaukākām lietām.

Un, iedomājusies jaunā bruņinieka neskaidro nākotni, kņaze sāka raudāt, bet viņai tūlīt pievienojās Danusja. Zbiška vēlreiz noslīga viņām pie kājām, jo arī viņa sirds no šīm asarām atmiekšķējās kā vasks siltumā. Viņš nemīlēja Danusju tā, kā vīrs mīl sievu, taču juta, ka mīl no visas sirds un ka, ieraugot meiteni, viņa krūtīs notiek kaut kas tāds, it kā tur dzīvotu cits cilvēks, ne tik bargs, ne tik nevaldāms, ne tik kareivīgs, toties saldas mīlas alkstošs. Viņu pārņēma liels žēlums, ka jāšķiras no meitenes, ka nevarēs izpildīt viņai doto solījumu.

—    Nabadzīte! Nu es vairs nevarēšu nolikt tev pie kājām pāvu spalvu pušķus, — viņš teica. — Bet, kad nonākšu dieva vaiga priekšā, pateikšu: «Piedod man, kungs, grēkus, bet visu labu, kas tik ir uz zemes, dod vienīgi Spihovas Juranda meitai Danusjai.»

—     Jūs tikai nesen iepazināties, — kņaze sacīja. — Lai nedod dievs, ka tas būtu veltīgi.

Zbiška sāka atcerēties visu, kas bija noticis Tinecas klostera krodziņā, un šīs atmiņas viņu galīgi aizkustināja. Beidzot palūdza Danusju uzdziedāt to pašu dziesmiņu, ko meitene dziedāja toreiz, kad viņš to paņēma no sola un aiznesa kņazei.

Lai gan Danusjai prāts nenesās uz dziedāšanu, viņa tūlīt pacēla savu galviņu pret pagraba velvēm un, kā putniņš aizvērusi actiņas, iesāka:

Ak, kaut cs varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Apmestos uz žoga, Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā …»

Bet pēkšņi Danusjai no pievērto plakstiņu aj)akšas sāka plūst asaras, un viņa vairs nespēja padziedāt. Zbiška satvēra viņu rokās tāpat kā toreiz Tinecas krodziņā un, nēsādams pa istabu, sajūsmā runāja:

—     Tu man būtu ne tikai sirds dāma. Ja dievs mani izglābtu, tu paaugtos un, ja vecāki at|autu, es tevi apprecētu, meitenīti . . . Ek!

Apskāvusi Zbišku ap kaklu, Danusja paslēpa savu saraudāto seju uz viņa pleca, bet jaunekli pārņēma arvien lielāks žēlums, kas, nākdams no viņa brīvās slavu dabas dzīlēm, šai vienkāršajā dvēselē pārvērtās it kā lauku dziesmā:

Tad es tevi apprecētu, meitenīti

Tad es tevi apprecētu! …

VI

Te pēkšņi gadījās notikums, kas |aužu acīs pilnīgi aizēnoja visus citus notikumus. 21. jūnija pievakarē pilī izplatījās vēsts, ka negaidīti saslimusi karaliene. Izsauktie ārsti kopā ar bīskapu Višu visu nakti palika viņas istabā, bet no kalponēm ļaudis uzzināja, ka Jadvigai sākušās priekšlaicīgas dzemdības. Krakovas kastelāns Tenčinas Jasjka Topurs tai pašā naktī aiztrieca sūtņus pie promesošā karaļa. Nākošā rītā ziņa izplatījās visā pilsētā un tās apkārtnē. Bija svētdiena, un ļaudis bariem pulcējās visās baznīcās, kur ksendzi noturēja aizlūgumus par karalienes veselību. Tūlīt viss kļuva skaidrs. Pēc dievkalpojuma ārzemju bruņinieki, kas jau bija saradušies uz paredzētajām svinībām, šļahta un tirgoņu deputācijas devās uz pili; ģildes un brālības ieradās ar saviem karogiem. Ap pusdienas laiku Vaveli ielenca nepārredzama ļaužu jūra, kurā karaļa sardze uzturēja kārtību, aicinot saglabāt mieru un klusumu. Pilsēta gandrīz pilnīgi izmira, tikai šad tad tukšajās ielās parādījās apkārtnes zemnieku bari: uzzinājuši par karalienes slimību, arī viņi steidzās uz pili. Beidzot galvenajos vārtos parādījās bīskaps un kastelāns, bet līdz ar viņiem katedrāles kanoniķi, karaļa padomdevēji un bruņinieki. Gar mūra sienu viņi izklīda uz visām pusēm un iejuka pūlī ar tādām sejas izteiksmēm, it kā taisītos pavēstīt ko jaunu, bet vispirms stingri piekodināja atturēties no jebkādiem izsaucieniem, kas varētu nākt par ļaunu slimniecei. Pēc tam visiem paziņoja, ka karaliene dzemdējusi meitu. Jaunā vēsts iepriecināja ļaužu sirdis, sevišķi vēl uzzinot, ka ne mātei, ne bērnam nekas ļauns nedraud, kaut arī dzemdības bija priekšlaicīgas. Ļaudis sāka izklīst, jo pils tuvumā nedrīkstēja kliegt, bet katram gribējās ļaut vaļu prieka jūtām. Kad pūlis nonāca ielās, kas veda uz tirgus laukumu, tūlīt atskanēja dziesmas un priecīgi izsaucieni. Neviens neskuma par to, ka piedzimusi meita. «Vai slikti,» viņi teica, «ka karalim Ludviķim nebija dēlu un karalisti mantoja Jadviga? Viņai apprecoties ar Jagaili, valsts varenība divkāršojās. Tāpat būs arī tagad. Kur vēl atrast otru tādu troņmanti- nieci, kāda būs mūsu princese, jo ne Romas ķeizaram, ne kādam citam karalim nav tik lielas valsts, tik plašas teritorijas, ne tik daudz bruņinieku! Viņas roku centīsies iegūt varenākie pasaules monarhi, zemu klanīsies mūsu karalim un karalienei, brauks uz Krakovu, kas mums, tirgoņiem, nāks tikai par labu, nerunājot nemaz par to, ka kāda jauna valsts, čehu vai ungāru, apvienosies ar mūsu karalisti.» Tā savā starpā sprieda tirgoņi, un prieks par notikušo ar katru mirkli pieauga. Ļaudis dzīroja savās mājās un krogos. Tirgus laukumā iedegās neskaitāmas laternas un lāpas. Sarodoties arvien lielākā skaitā, Krakovas apkārtnes zemnieki veselām nometnēm novietojās priekšpilsētās pie saviem vezumiem. Ebreji trokšņoja ap Kazimežas sinagogu. Līdz vēlai naktij, gandrīz līdz rītausmai, tirgus laukums, sevišķi pie rātsnama un svariem, vārījās kā lielo tirgu dienās. Ļaudis stāstīja cits citam, ko zināja, un sūtīja uz pili pēc jaunām vēstīm, no visām pusēm ielencot atnācējus.

Nepatīkamākais bija tas, ka virsbīskaps Pēteris nokristīja bērnu tai pašā naktī, no kā secināja, ka meitenīte ir ļoti vārga. Taču pieredzējušas pilsones zināja pastāstīt gadījumu, kad bērni, kas piedzimuši pusdzīvi, tieši pēc kristībām kļuvuši dzīvotspējīgi. Tas vairoja cerības, ko vēl vairāk nostiprināja arī meitenei dotais vārds. Runāja, ka ne Bonifacijs, ne Bonifacija tūlīt pēc dzimšanas nevarot nomirt, jo viņiem paredzēts izdarīt kaut ko labu, bet pirmajos dzīves gados, vēl jo vairāk pirmajos mēnešos, bērns nespēj izdarīt ne labu, ne sliktu.

Tomēr nākošā dienā kā par jaunpiedzimušo, tā par viņas māti no pils pienāca sliktas ziņas un satrauca pilsētu. Baznīcas cauru dienu bija ļaužu pilnas kā atlaidu laikā. Sāka ienākt ziedojumi aizlūgumiem par karalienes un princeses veselību. Daudzi ar saviļņojumu vēroja, kā nabadzīgi zemnieki nesa labību, jērus, vistas, kaltētu sēņu vērtenes vai riekstu grozus. Lielākus ziedojumus deva bruņinieki, tirgoņi, amatnieki. Izsūtīja raitniekus uz brīnumdarītājām vietām. Astrologi pētīja zvaigznes. Pašā Krakovā sarīkoja svinīgu procesiju, kurā piedalījās visas ģildes un brālības. Pilsēta izrotājās karogiem. Sarīkoja arī bērnu procesiju, jo uzskatīja, ka nevainīgas būtnes visvieglāk var izlūgties dieva žēlastību. Pa pilsētas vārtiem iebrauca arvien jauni apkārtnes iedzīvotāju bari.

Tā gāja diena pēc dienas nepārtrauktās zvanu skaņās, lūgšanās, procesijās un dievkalpojumos. Kad pagāja nedēļa, bet dižciltīgā slimniece un viņas bērns vēl dzīvoja, visiem sirdī sāka rasties cerība. Ļaudīm likās neiespējami, ka dievs varētu priekšlaicīgi paņemt pie sevis valdnieci, kura tik daudz darījusi viņa labā un tagad būtu spiesta atstāt nepabeigtu milzīgu pasākumu, paņemt apustulīgu sievieti, kura upurēja savu personīgo laimi, lai nokristītu pēdējo pagānu tautu Eiropā. Zinātnieki atcerējās, ko viņa labu darījusi Aķadēmijai, garīdznieki - dieva godam, valstsvīri — mieram kristīgo monarhu starpā, juristi — taisnībai, nabagi — trūkumcietējiem, un neviens nespēja iedomāties, ka varētu priekšlaicīgi pārtrūkt dzīve, kas bija tik nepieciešama karalistei un visai pasaulei.

Te 13. jūlijā sēru zvani pavēstīja bērna nāvi. Pilsētā atkal sākās drūzma un cilvēkus pārņēma nemiers, bet pūlis no jauna ielenca Vaveli, cenšoties uzzināt kaut ko par karalienes veselību. Taču šoreiz neviens neiznāca ar labām vēstīm. Gluži otrādi, augstmaņiem, kas iejāja pili vai izjāja no tās, bija drūmas sejas un ar katru dienu kļuva vēl drūmākas. Klīda baumas, ka Krakovas brīvo zinību maģistrs ksendzs Skarbimežas Staņislavs ne mirkli neatkāpjoties no karalienes, kura ik dienas pieņemot svēto komūniju. Runāja ari, ka pēc katras komūnijas viņas istabu piepildot dievišķa gaisma. Daži pat redzēja to logos, bet šis skats vēl vairāk satrauca padevīgo pavalstnieku sirdis, jo liecināja, ka karalienei jau sākas aizkapa dzīve.

Daži tomēr neticēja pašam ļaunākajam un stiprinājās cerībā, ka taisnīgajām debesīm pietiks ar vienu upuri. Taču piektdien, 17. jūlija rītā, izplatījās vēsts, ka karaliene mirst. Visi devās uz pili. Pilsētā palika tikai kropļi, pat mātes ar jaunpiedzimušiem zīdainiem ieradās pils laukumā. Aizslēdza veikalus, pārstāja gatavot ēdienus. Pārtrauca visus darbus, toties Vaveles pils priekšā melnēja ļaužu jūra — nemierīga, satriekta, bet klusējoša.

Beidzot pulksten trīspadsmitos dienā ieskanējās zvans katedrāles tornī. Sākumā neviens nesaprata, ko tas nozīmē, tomēr no uztraukuma mati slējās stāvus. Visas galvas un acis pagriezās uz torņa pusi, kur zvans šūpojās arvien plašākiem vēzieniem. Tā sērīgām skaņām sāka pievienoties ari citas baznīcas — Franciskāņu, Svētās trijādības, Jaunavas Marijas — un arvien tālāk visā pilsētā. Pēdīgi visi saprata, ko nozīmē šie zvani; cilvēkus pārņēma šausmas un tādas sāpes, it kā zvanu bronzas mēles šaustītu tieši visu klātesošo sirdis.

Piepeši tornī parādījās melns karogs ar lielu miroņgalvu vidū, zem kuras bija sakrustoti divi cilvēka stilbu kauli. Tūlīt izklīda visas šaubas. Karaliene bija atdevusi dvēseli dievam.

No simtu tūkstošu cilvēku krūtīm izlauzās -vaimanas un raudas, sajaucoties ar sērīgajām zvanu skaņām. Daudzi krita gar zemi, citi plēsa sev drēbes vai skrāpēja seju, mēmā stulbumā raudzījās uz mūriem, dobji elsoja vai, izstiepuši rokas uz baznīcas un karalienes istabas pusi, sauca pēc brīnuma un dieva žēlastības. Bet atskanēja arī dusmu un izmisuma balsis, kas nonāca līdz zaimiem. «Kāpēc mums atņēma mūsu mīļoto karalieni? Ko līdzēja mūsu procesijas, mūsu pātari un lūgšanas? Zelts un sudrabs dievam patika, bet mums par to nekā? Paņemt paņēma, pretī neko neiedeva.» Citi ar asarām acis visu laiku vaidēja: «Jēzus! Jēzus! Jēzus!» Pūlis gribēja iekļūt pilī, lai vēlreiz paskatītos uz savu iemīļoto valdnieci. Viņus nelaida, bet apsolīja, ka drīzumā karalienes mirstīgās atliekas novietos baznīcā, kur katrs varēs tās aplūkot un noskaitīt lūgšanu. Pievakarē sadrūmušie ļaudis sāka atgriezties pilsētā, daloties iespaidos par karalienes pēdējiem brīžiem, par gaidāmajām bērēm un brīnumiem, kādi notikšot pie viņas kapa, par ko visi bija pilnīgi pārliecināti. Runāja pat, ka karalieni tūlīt pēc nāves kanonizēs par svēto, bet, ja kads saubijas, vai tas var notikt, parejie sašuta un piedraudēja ar Avinjonu …

Dziļas sēras pārņēma pilsētu, visu zemi, un ne tikai vienkāršajiem ļaudīm, bet visiem šķita, ka reizē ar karalienes nāvi nodzisa karalistes laimīgā zvaigzne. Pat Krakovas augstmaņu vidū bija tādi, kas drūmi raudzījās nākotnē. Daudzi jautāja sev un citiem, — kas tagad notiks? Vai Jagailim pēc karalienes nāves ir tiesības valdīt Polijā, jebšu viņš atgriezīsies Lietuvā un paturēs savu lielkņaza titulu? Daži paredzēja un, kā izrādījās, ne bez pamata, ka viņš pats atteiksies no troņa; tad no Polijas atkritīs plašas teritorijas un atkal sāksies lietuviešu uzbrukumi un saniknoto karalistes iedzīvotāju asiņainie pretuzbrukumi. Pieaugs ordeņa, Romas ķeizara un Ungārijas karaļa spēks, bet Polija, kas vēl vakar bija viena no varenākajām valstīm pasaulē, pagrims un kritīs negodā.

Tirgoņi, kuriem bija plaši atvērtas Lietuvas un Krievijas zemes, paredzēdami sev lielus zaudējumus, lūdza dievu, lai" Jagailis paliek karalistē, bet tādā gadījumā drīz izceltos karš ar ordeni. Bija zināms, ka tikai karaliene no tā atturēja. Tagad ļaudis atcerējās, ka reiz, sašutusi par krustnešu mantkāri un rijību, viņa tiem gaišredzīgi pareģoja: «Kamēr esmu dzīva, tikmēr valdu sava vīra roku un taisnīgās dusmas, bet atcerieties, ka pēc manas nāves jūs piemeklēs sods par jūsu grēkiem!»

Bet savas augstprātības apmātie krustneši nebaidījās kara, cerot, ka pēc karalienes nāves viņas svētuma oreols vairs neatturēs brīvprātīgo pieplūdumu no rietumu zemēm un viņiem tūlīt ieradīsies palīgā tūkstoši cīnītāju no Vācijas, Burgundijas, Francijas un vēl tālākām zemēm. Tomēr Jadvigas nāve bija tik izcils notikums, ka krustnešu sūtnis Lihtenšteins, nenogaidījis pat karaļa ierašanos, aizsteidzās uz Malborgu, lai nogādātu lielmestram un kapitulam šo svarīgo un zināmā mērā draudīgo ziņu.

Arī Ungārijas, Austrijas, Romas, Čehijas valstu sūtņi sekoja Lihten- šteina paraugam vai arī nosūtīja raitniekus pie saviem valdniekiem. Jagailis ieradās Krakovā ļoti satriekts. Pirmajā brīdī viņš paziņoja

augstmaņiem, ka bez karalienes vairs negribot valdīt Polijā un došoties uz savu dzimto Lietuvu, pēc tam no žēlabām it kā sastinga, negribēja neko izlemt, neatbildēja uz jautājumiem. Brīžiem atkal briesmīgi sašuta uz sevi par to, ka bija izbraucis, ka nebija klāt pie karalienes nāves, neatvadījās no viņas un nedzirdēja viņas pēdējos vārdus un novēlējumus. Velti Skarbimežas Staņislavs un bīskaps Višs mēģināja viņu pārliecināt, ka karaliene saslima pilnīgi nejauši un, ja radības būtu notikušas laikā, pēc visiem aprēķiniem, viņš noteikti paspētu ierasties. Tas Jagaili neiepriecināja un nemazināja viņa bēdas. «Bez viņas es neesmu karalis,» viņš atbildēja bīskapam, «tikai grēcinieks, kurš nekad nepazīs mierinājuma.» Pēc tam nolīda acis un neviens vairs nespēja izdabūt no viņa ne vārda.

Pa to laiku |aužu prātus nodarbināja karalienes bēres. No visas zemes Krakovā atkal bariem sāka pulcēties augstmaņi, šļahta un vienkāršā tauta, sevišķi ubagi, kuri cerēja bēru ceremonijā, kam vajadzēja ilgt veselu mēnesi, gūt bagātas dāvanas. Karalienes mirstīgās atliekas novietoja katedrālē uz paaugstinājuma tādējādi, ka zārka platākā daļa ar mirušās galvu atradās krietni augstāk. Tas tika darīts ar nolūku, lai tauta varētu labāk redzēt karalienes seju. Katedrālē nepārtraukti notika dievkalpojumi, pie katafalka dega tūkstoši vaska sveču, bet starp to liesmām un puķēm gulēja viņa — mierīga, smaidoša kā mistiskā baltā roze, ar sakrustotām rokām uz debeszilā tērpa. Tauta uzskatīja viņu par svēto, pie viņas veda garā vājos, kroplus, slimus bērnus, un dievnamā ik pēc brīža iekliedzās vai nu kāda māte, ieraudzījusi sava siimā bērna sejā sārtumu, veselības vēstnesi, vai kāds paralitiķis, pēkšņi sajutis spēku savos vārgajos locekļos. Tādās reizēs cilvēku sirdis pārņēma trīsas, vēsts par brīnumu izplatījās visā baznīcā, pilī, visā pilsētā un pulcināja pie zārka arvien lielākus nelaimīgu cilvēku barus, kuri tikai no brīnuma varēja gaidīt glābiņu.

Par Zbišku pa visu šo laiku galīgi aizmirsa: kas gan tik lielās bēdās lai atcerētos vienkāršu šļahtas jaunekli, kas bija ieslodzīts pils tornī! No cietuma sargiem Zbiška tomēr zināja par karalienes slimību, dzirdēja tautas balsu troksni pie pils, bet, padzirdis vaimanas un zvanu skaņas, nokrita ce|os un, aizmirsis savu likteni, no visas sirds sāka apraudāt mīļotās valdnieces nāvi. Zbiškam šķita, ka līdz ar viņu kaut kas izdzisis arī pašam un ka pēc šīs nāves vairs nav vērts dzīvot pasaulē.

Bēru atbalsis, baznīcu zvanus, procesiju dziesmas un pūļa vaimanas viņš dzirdēja veselām nedēļām. Pa šo laiku viņš sadrūma, zaudēja ēstgribu, nevarēja aizmigt un staigāja pa savu kameru kā meža zvērs pa būri. Viņu nomāca vientulība, jo daždien pat cietuma sargs neatnesa svaigu ēdienu un dzērienu — tik ļoti visi bija aizņemti ar karalienes apbedīšanu. Kopš viņas nāves dienas Zbišku neapmeklēja ne kņaze, ne Danusja, ne Tačevas Povals, kurš agrāk bija tik līdzcietīgs, ne Macjkas paziņa tirgonis Amilejs. Sarūgtināts Zbiška nosprieda, ka, Macjkam promesot, visi viņu aizmirsuši. Reizēm ienāca prātā, ka varbūt arī likums viņu aizmirsis un visu mūžu nāksies pavadīt šai cietumā. Tad viņš lūdza dievam nāvi.

Beidzot, kad pēc karalienes apbedīšanas bija pagājis mēnesis, sāka šaubīties arī, vai atgriezīsies Macjka. Viņš taču bija solījies steigties, nežēlot zirgu. Malborga nemaz nav pasaules malā. Divpadsmit nedēļās varēja aizjāt un atgriezties, it sevišķi vēl, ja bija steidzama lieta. «Bet varbūt viņš nemaz nesteidzas!» Zbiška bēdīgi domāja. «Varbūt pa ceļam ieskatījās kādā sievā un priecīgs vedīs to uz Bogdanecu, lai tur sagaidītu sev pēcnācēju, bet es te visu mūžu gaidīšu sev dieva žēlastību !»

Pēdīgi viņš zaudēja laika rēķinu, galīgi pārstāja sarunāties ar sargiem un vienīgi pēc zirnekļa tīkla, kas arvien vairāk aizauda loga dzelzs restes, noprata, ka tuvojas rudens. Stundām ilgi sēdēja uz gultas, atspiedis elkoņus uz ceļiem un sabāzis pirkstus matos, kas viņam sniedzās jau tālu pāri pleciem un, it kā pussnaudā, pusnemaņā nepacēla galvu arī tad, kad sargs sadomāja atnest viņam ēdienu. Te kādu dienu nočīkstēja aizbīdnis un pazīstama balss no kameras sliekšņa iesaucās:

—    Zbiška!

—    Tēvoci! — uztrūcies no gultas maisa, Zbiška atsaucās.

Macjka apskāva viņu, pēc tam saņēma rokās brāļadēla gaišmataino galvu un sāka to skūpstīt. Jaunekļa sirdi pārņēma tādas žēlabas, sāpes un skumjas, ka viņš, atspiedies pret tēvoča krūtīm, sāka raudāt kā mazs bērns.

—    Domāju, ka vairs neatgriezīsieties, — viņš elsodams teica.

—    Un daudz netrūka, — Macjka atbildēja.

Tikai tagad Zbiška pacēla galvu un, paskatījies uz viņu, iesaucās:

—    Bet kas ar jums noticis?

Un izbrīnījies turpināja raudzīties vecā karavīra novārgušajā, iekritušajā un audekla bālajā sejā, viņa sakumpušajā stāvā un nosirmojušajos matos.

—    Kas noticis? — atkārtoja.

Macjka apsēdās uz gultas maisa un brīdi smagi elpoja.

—    Kas noticis? — viņš beidzot ierunājās. — Tikko biju pārjājis robežu, silā mani ar bultu sašāva vācieši. Sirojošie bruņinieki, saproti?

Vēl tagad man grūti paelpot… Dievs atsūtīja palīgus, citādi tu mani te neredzētu.

—    Kas jūs izglāba?

—    Spihovas Jurands, — Macjka sacīja.

Uz brīdi iestājās klusums.

—            Viņi uzbruka man, bet pusdienu vēlāk Jurands viņiem. Labi, ja pusei izdevās aizmukt. Viņš mani aizveda uz savu pili, un veselas trīs nedēļas es tur cīnījos ar nāvi. Dievs man neļāva nomirt, un, lai gan vēl jūtos slikti, tomēr atgriezos.

—    Tātad Malborgā nebijāt?

—            Ar ko es varēju jāt? Viņi aptīrīja mani līdz pēdējam un kopā ar citām mantām paņēma arī kņazes vēstuli. Atgriezos lūgt kņazei Aleksandrai otru, bet ceļā mēs izšķīrāmies, un, vai varēšu panākt, nezinu, jo man jau laiks taisīties uz viņpasauli.

To teicis, iespļāva plaukstā un, izstiepis to, parādīja Zbiškam tīras asinis, sacīdams:

—    Redzi?

Pēc brīža piebilda:

— Laikam dievs tā grib.

Drūmu domu nospiesti, abi ilgi klusēja, pēc tam Zbiška teica:

—    Tā visu laiku arī spļaujat asinis?

—            Kā gan lai nespļauju, ja bultas uzgalis veselu puspēdu iesprūdis ribās! Arī tu spļautu, nebaidies. Pie Spihovas Juranda man gan kļuva jau labāk, bet tad atkal briesmīgi saguru, jo ceļš tāls, bet es

steidzos.

—    Eh! Kāpēc jums vajadzēja steigties?

—            Gribēju vēl sastapt kņazi Aleksandru un dabūt no viņas otru vēstuli. Spihovas Jurands arī teica: «Jāj un atved šurp otru vēstuli. Man pagrabā ir vairāki vācieši, vienu no viņiem uz bruņinieka goda vārda izlaidīšu ārā, un viņš to vēstuli aizvedīs mestram.» Atriebjoties par sievas nāvi, viņš vienmēr tur pagrabā vairākus vāciešus un labprāt klausās viņu vaidus nakti un važu skaņas, jo ir kļuvis ļoti cietsirdīgs. Saproti?

—            Saprotu. Es tikai brīnos, kur varēja pazust pirmā vēstule; ja jau Jurands saņēma tos, kuri jums uzbruka, vēstulei vajadzēja atrasties pie viņiem.

—            Visus jau nesaņēma, kādi pieci aizmuka. Tāds nu reiz ir mūsu liktenis.

To teicis, Macjka ieklepojās, atkal izspļāva asinis un drusku ievaidējās no sāpēm krūtīs.

—            Jus esat smagi sašauts, — Zbiška sacīja. — Ka tas gadījās? No paslēptuves?

—            No tik bieziem krūmiem, ka so|a attālumā neko nevarēja redzēt. Jāju bez bruņām, jo tirgotāji man stāstīja, ka apvidus pilnīgi drošs, turklāt bija ļoti karsti.

—    Kas vadīja uzbrukumu? Krustnesis?

—            Mūks ne, bet vācietis gan, helminietis no Lencas, pazīstams uzbrucējs un laupītājs.

—    Kas ar viņu notika?

—            Sēž ķēdēs pie Juranda. Bet viņam arī esot pagrabā divi ma- zūru šļahtiči, kurus grib atdot par sevi.

Atkal iestājās klusums.

—            Ak Jēzus, — beidzot Zbiška sacīja, — tātad Lihtenšteins paliks dzīvs un tas no Lencas arī, bet mums jāiet bojā neatriebtiem. Man nocirtīs galvu, un jūs arī laikam ziemu nenodzīvosiet.

—            Ko nu! Pat līdz ziemai nenovilkšu. Ja varētu vismaz tevi kaut kā izglābt.

—    Vai šeit tikāties ar kādu?

—            Biju pie Krakovas kastelāna, domāju, varbūt pēc Lihtenšteina aiz jāšanas viņš tevi apžēlos.

—    Vai tad Lihtenšteins jau aizjāja?

—            Tūlīt pēc karalienes nāves, uz Malborgu. Aizgāju pie kastelāna, bet viņš man pateica: «Ne tāpēc jūsu brā|adēlam nocirtīs galvu, lai iztaptu Lihtenštcinam, bet gan tāpēc, ka tāds ir spriedums. Vai Lihtenšteins te ir vai nav, tas vienalga. Ja krustnesis pat nomirtu, tas arī neko nemainītu, jo, saka, likums ir taisnīgs un to nevar kā vamzi izgriezt ar oderi uz otru pusi. Vienīgi karalis, saka, var apžēlot, cits neviens.

—    Un kur ir karalis?

—    Pēc bērēm aizbrauca uz Krievzemi.

—    Tātad nekā nevar līdzēt?

—            Nekā. Kastelāns vēl teica: «Man viņa žēl, un arī kņaze Anna par viņu lūdz, bet ko nevaru, to nevaru . . .»

—    Vai kņaze Anna vēl šeit?

—            Lai dievs viņai atmaksā! Viņa ir laba sieviete. Vēl šeit — esot saslimusi Juranda meita, bet kņaze to mīl kā savu bērnu.

—    Ak dievs! Arī Danusja slima? Kas viņai kaiš?

—    Vai es zinu? Kņaze saka, ka esot noburta.

—            Laikam Lihtenšteins! Neviens cits, kā tikai Lihtenšteins — suņa- brālis!

—    Varbūt arī viņš. Bet ko tu viņam izdarīsi? Nekā.

—    Tad tāpēc visi mani bija aizmirsuši, ka arī viņa slima . . .

To teicis, Zbiška sāka staigāt pa kameru platiem soļiem, pēc tam satvēra Macjkas roku, noskūpstīja to un sacīja:

—            Dievs jums atlīdzinās par visu, jo es būšu vainīgs, ka nomirsiet, bet, ja jūs manis dēļ jājāt uz Prūsiju, kamēr neesat galīgi saguris, tad izdariet man vēl vienu pakalpojumu. Aizejiet pie kastelāna un palūdziet, lai viņš izlaiž mani uz bruņinieka goda vārda kaut uz divpadsmit nedēļām. Pēc tam atgriezīšos, un lai tad nocērt man galvu, bet nedrīkst taču aiziet bojā bez jebkādas atriebības. Zināt… es aizjāšu uz Malborgu un tūlīt piesūtīšu Lihtenšteinam izaicinājumu. Citādi nemaz nevar būt. Vai nu viņš krīt, vai es.

Macjka paberzēja pieri.

—    Aiziet jau var, bet vai kastelāns ļaus?

—            Došu bruņinieka goda vārdu. Uz divpadsmit nedēļām, vairāk man nav vajadzīgs.

—            Viegli pateikt: uz divpadsmit nedēļām! Bet, ja tiksi ievainots un neatgriezīsies, ko tad par tevi domās?

—            Kaut četrrāpus, bet atgriezīšos. Nebaidieties! Bet pa to laiku varbūt karalis pārradīsies no Krievzemes un varēs griezties pie viņa pēc apžēlošanas.

—    Tas tiesa, — Macjka sacīja.

Pēc brīža tomēr piebilda:

—            Bez tam man kastelāns vēl teica: «Sakarā ar karalienes nāvi bijām piemirsuši tavu brāļadēlu, bet nu tagad izbeigsim šo lietu.»

—            Gan viņš atļaus, — Zbiška paļāvīgi teica. — Viņš taču zina, ka šļahtičs savu vārdu turēs, bet, vai man nocirtīs galvu tagad vai pēc Miķeļa dienas, tas viņam vienalga.

—    Labi! Šodien pat aiziešu.

—            Šodien labāk ejiet pie Amileja un mazliet atpūšaties. Lai uzliek jums uz brūces kādu smēri, rīt aiziesiet pie kastelāna.

—    Nu tad, ardievu!

—    Ardievu!

Viņi apkampās, un Macjka devās uz durvīm, bet pie sliekšņa apstājās un sarauca pieri, it kā piepeši ko atcerējies.

—            Jā, bet tev taču vēl nav bruņinieka jostas. Lihtenšteins pateiks, ka ar neiesvaidītu viņš necīnīsies — ko tu viņam izdarīsi?

Zbiška samulsa, bet tikai uz brīdi, pēc tam sacīja:

—            Bet kā tad karā? Vai tad tur iesvaidītie izvēlas tikai iesvaidītos?

—    Karš ir karš, divkaujā tas ir citādi.

—    Tā gan … bet . . . pagaidiet. . . jāpadomā … 0, ir izeja! Kņazs

Janušs mani iesvaidīs. Ja kņaze un Danusja viņu palūgs, viņš iesvaidīs. Tad es pa ceļam iegriezīšos Mazāvijā un izaicināšu Dlugoļasas Mikolaja dēlu.

—    Par ko?

—     Par to, ka Mikolajs, zināt, tas kņazes galminieks, kam palama ir Cirvja Piets, reiz nosauca Danusju par «knīpu».

Macjka paskatījās uz viņu ar izbrīnu, bet Zbiška, laikam gribēdams labāk izskaidrot, par ko ir runa, turpināja:

—     Piedot es to viņam nevaru, bet ar pašu Mikolaju necīnīšos tāpēc, ka viņam laikam jau astoņdesmit gadu.

Uz to Macjka viņam atbildēja:

—    Klausies, tu, puika! Man žēl tavas galvas, bet tava prāta nav žēl, jo esi dumjš kā auns.

—    Par ko jūs dusmojaties?

Macjka neko neatbildēja un gribēja aiziet, bet Zbiška viņu vēlreiz atturēja:

—    Kā Danusja? Vai jau vesela? Nedusmojieties par niekiem. Mēs taču tik ilgi neesam redzējušies.

Un atkal noliecās pie vecā vīra rokas. Tas gan paraustīja plecus, taču atbildēja jau pielaidīgāk:

—     Juranda meita vesela, viņu tikai vēl nelaiž no istabas ārā. Dzīvo sveiks!

Zbiška palika viens un jutās, it kā būtu garīgi un miesīgi atjaunots. Viņam bija patīkami iedomāties, ka varēs vēl trīs mēnešus dzīvot, ka dosies tālā ceļā, uzmeklēs Lihtenšteinu un cīnīsies ar viņu uz dzīvību un nāvi. Tikai iedomājoties vien par to, sirdi pārņēma prieks. Ir labi kaut divpadsmit nedēļas sēdēt zirgam mugurā, jāt pa plašo pasauli, cīnīties un pirms nāves tikt atriebtam. Pēc tam lai notiek kas notikdams, jo priekšā vēl daudz laika. Var atgriezties karalis un piedot vainu, var izcelties karš, ko visi jau sen paredzējuši, var gadīties arī, ka pats kastelāns, ieraudzījis pēc trim mēnešiem lepnā Lihtenšteina uzvarētāju, pateiks: «Nu, tagad vari jāt, kur gribi.» Jo Zbiška skaidri juta, ka nevienam, izņemot krustnesi, pret viņu nav nekāda naida un ka pats bargais Krakovas pans tikai apstākļu spiests notiesājis viņu uz nāvi.

Zbiška nešaubījās, ka tos trīs mēnešus viņam neliegs, un kļuva arvien paļāvīgāks. Viņš pat domāja, ka piešķirs vēl vairāk, jo vecajam kastelānam neienāks ne prātā, ka šļahtičs, kas devis bruņinieka goda vārdu, varētu to lauzt.

Tāpēc, kad nākošās dienas pievakarē Macjka atkal ieradās cietumā,

Zbiška, nespēdams mierīgi nosēdēt, devās tam pretī pie sliekšņa ar jautājumu:

—    Vai atļāva?

Macjka apsēdās uz gultas, jo bija pārāk nespēcīgs, lai nostāvētu, bridi smagi elpoja un beidzot sacīja:

—     Kastelāns teica tā: «Ja jums vajag sadalīt zemi vai mantu, uz vienu vai divām nedēļām jūsu brāļadēlu uz bruņinieka goda vārda varu izlaist, vairāk gan ne.»

Zbiška bija tik pārsteigts, ka labu laiku nespēja pateikt ne vārda.

—     Uz divām nedēļām? — pēc brīža sacīja. — Divās nedēļās es neaizjāšu pat līdz robežai! . . . Ko tas nozīmē? Varbūt jūs kastelānam nepateicāt, kāpēc es gribu doties uz Malborgu.

—    Ne es vien viņu lūdzu, bet arī kņaze Anna.

—    Un ko viņš?

—     Ko viņš? Kastelāns kņazei atbildējis, ka viņam tava galva neesot vajadzīga un pašam arī tevis žēl. «Ja varētu,» teicis, «atrast kādu pantu vai vismaz šķietamu iemeslu, kam pieķerties, es viņu atbrīvotu pavisam, bet citādi — ko nevaru, to nevaru. Neklāsies,» teicis, «labi tai valstij, kurā cilvēki sāks skatīties uz likumu caur pirkstiem un draudzības dēļ piedos pārkāpumus; to es nedarītu, pat ja notiesātais būtu mans radinieks Toporčiks vai miesīgs brālis.» Ko darīsi, ka te tik nepielūdzami cilvēki! Un vēl viņš teicis tā: «Mums nav jāskatās uz krustnešiem, bet apkaunot sevi viņu priekšā nedrīkstam. Ko domātu viņi paši un viņu viesi, kas tur sarodas no visām pasaules malām, ja es atlaistu uz nāvi notiesātu šļabtiču, lai viņš jāj pie tiem cīnīties? Vai ticētu, ka vainīgais saņems savu sodu un ka mūsu valstī ir kāda taisnība? Labāk es nocirtīšu vienu galvu nekā ļaušu apsmieklam karali un karalisti.» Uz to kņaze atbildējusi, ka viņai dīvaina liekoties tāda taisnība, no kuras pat karaļa radiniece nevar izglābt cilvēka dzīvību, taču vecais viņai atteicis: «Karalis var apžēlot, bet arī viņš nevar apžēlot pret likumu.» Un tik ilgi abi strīdējušies, kamēr kņaze sadusmojusies: «Tad nevārdziniet,» teikusi, «viņu cietumā!» Uz to kastelāns viņai atbildējis: «Labi! Rīt pavēlēšu tirgus laukumā celt ešafotu.» Un tā viņi izšķīrušies. Tagad tevi laikam tikai kungs Jēzus var izglābt . . .

Iestājās ilgs klusums.

—     Kā tad tā? — Zbiška dobji ierunājās. — Vai tiešām jau tik ātri?

—     Pēc divām vai trim dienām. Ja nav glābiņa, tad nav. Ko varēju, to izdarīju. Kritu kastelānam pie kājām, lūgdams žēlastību, bet viņš tikai savu: «Atrodi tādu pantu vai iemeslu.» Bet ko es varu atrast? Biju pie ksendza Skarbimežas Staņislava, gribēju lūgt, lai pasniedz tev pēdējo sakramentu. Vismaz būtu tas gods, ka tevi biktēja tas pats garīdznieks, kas karalieni. Bet neatradu viņu mājās, bija aizgājis pie kņazes Annas.

—    Varbūt pie Danusjas?

—     Kur nu! Meitene jūtas arvien labāk. Rīt no rīta vēl aiziešu pie ksendza. Stāsta, ka pēc viņa bikts pestīšana esot tik droša, it kā būtu jau kabatā.

Zbiška apsēdās, atspieda elkoņus pret ceļiem un nokāra galvu tā, ka mati viņam pilnīgi aizsedza seju. Vecais vīrs ilgi raudzījās uz viņu, beidzot sāka klusi saukt:

—    Zbiška! Zbiška!

Jauneklis pacēla seju, kas bija drīzāk nikna un auksti iecirtīga nekā sāpju sagrauzta.

—    Kas ir?

—    Uzklausi tagad mani uzmanīgi, varbūt esmu atradis izeju.

To teicis, pievirzījās pavisam tuvu Zbiškam un sāka gandrīz vai čukstēt:

—    Tu laikam esi dzirdējis par kņazu Vitautu, kurš, mūsu tagadējā karaļa ieslodzīts Krevā, izbēdzis no cietuma, pārģērbies par sievieti? Neviena sieviete te tavā vietā nepaliks, bet tu ņem manu vamzi, ņem kapuci un ej ārā — saproti? Varbūt neievēros. Noteikti. Ārpusē ir tumšs. Sejā viņi tev neskatīsies. Vakar redzēja, ka eju prom, un neviens nepaskatījās. Esi rāms un klausies tālāk: rīt atradīs mani — un kas par to? Nocirtīs galvu? Liela nelaime, kad man tāpat pēc divām vai trim nedeļām jāmirst. Bet tu, izkļuvis laukā, sēdies zirgā un taisnā ceļā steidzies pie kņaza Vitauta. Pasaki, kas tu esi, paklanies, viņš tevi pieņems, un tev tur klāsies kā dieva azotē. Te ļaudis stāsta, it kā tatāri sakāvuši kņaza karaspēku. Nevar zināt, vai tas ir taisnība, bet var būt, jo nelaiķe karaliene tā pareģoja. Ja taisnība, jo vairāk kņazam būs vajadzīgi bruņinieki, un viņš priecāsies tevi redzēt. Tikai turies pie viņa, jo pasaulē nav labāka dienesta. Citi karaļi, zaudējuši karu, krīt arī paši, bet kņazs Vitauts ir tik veikls, ka pēc zaudēta kara kļūst vēl varenāks. Un ļoti devīgs, bet mūsējos mīl vairāk par visiem. Izstāsti viņam visu, kā bija. Pasaki, ka gribēji kopā ar viņu iet pret tatāriem, bet nevarēji, jo sēdēji cietumā. Var gadīties, ka viņš tev iedāvinās zemi, zemniekus, iesvaidīs par bruņinieku un aizrunās par tevi pie karaļa. Viņš ir lielisks aizstāvis, tu redzēsi. Nu, ko?

Zbiška klausījās klusēdams, un Macjka, it kā savu vārdu iedvesmots, runāja tālāk:

—    Tu nedrīksti tik jauns iet bojā, tev jāatgriežas Bogdanecā. Bet, līdzko būsi atgriezies, jāapņem sieva, lai neizbeigtos mūsu dzimta.

Tikai pēc tam, kad radīsi sev pēcnācējus, varēsi izaicināt uz nāves cīņu Lihtenšteinu. Pirms tam gan nemēģini viņam atriebties, jo var gadīties, ka prūšos tevi sašauj tāpat kā mani — tad vairs nekas nelīdzēs. Tāpēc ņem tagad manu kamzoli, manu kapuci un ej ar dieva palīgu.

To teicis, Macjka piecēlās un sāka noģērbties, bet Zbiška arī piecēlās un, apturējis viņu, sacīja:

—            Nē, es to nedarīšu, ko jūs gribat, lai dievs un svētais krusts man palīdz.

—    Kādēļ? — Macjka izbrīnījies jautāja.

—    Tādēļ, ka nedarīšu.

Macjka no satraukuma un dusmām pat nobāla.

—    Tad labāk tu nebūtu piedzimis!

—            Jūs jau teicāt kastelānam, — Zbiška sacīja, — ka esat gatavs mirt manā vietā.

—    Kā tu to zini?

—    Tačevas Povals stāstīja.

—    Un kas par to?

—            Kā — kas? Vai tad kastelāns jums neteica, ka tas būtu negods man un visai mūsu dzimtai? Un vai tas nebūtu vēl lielāks negods, ja es no šejienes aizbēgtu, atstājot jūs soda izpildīšanai?

—            Kāda soda? Ko man kāds var izdarīt, ja es tāpat drīz miršu? Dieva dēļ, esi taču prātīgs!

—            Tieši tāpēc. Lai dievs mani soda, ja es jūs, vecu un slimu, šeit atstātu. Tfu, kauns! . ..

Iestājās klusums, dzirdēja vienīgi Macjkas smago un gārdzošo elpu un sargu sasaukšanos ārpusē pie vārtiem. Ārā jau bija dziļa nakts.

—            Klausies, — Macjka beidzot ierunājās sagrauztā balsī, — ja reiz Vitautam nebija negods aizbēgt pārģērbtam no Krevas, nebūs arī tev.

—            E, nē! — Zbiška skumji atteica. — Jūs taču pats zināt, ka Vitauts ir lielkņazs, paša karaļa iecelts tronī, bagāts un varens, turpretī es — nabaga šļahtičs, kam ir tikai gods . . .

Pēc brīža, it kā pēkšņā dusmu uzplūdumā iesaucās:

—            Bet vai to nesaprotat, ka arī es jūs mīlu un neļaušu jums mirt savā vietā!

Tad Macjka grīļodamies piecēlās, izstiepa uz priekšu rokas un, lai gan tā laika cilvēkiem bija stingri raksturi, izmisuma pilnā balsī iekliedzās:

—    Zbiška!

Nākošā dienā tiesas kalpi sāka vest uz tirgus laukumu baļķus ešafotam, ko vajadzēja uzcelt pretī rātsnama galvenajiem vārtiem.

Kņaze Anna tomēr vēl apspriedās ar Jastžembcas Voicehu, Skarbi- mežas Staņislavu un citiem mācītiem kanoniķiem, kuri labi pazina ne tikai rakstītus, bet arī nerakstītus likumus. To darīt viņu mudināja kastelāna vārdi, ka gadījumā, ja varētu atrast kādu «pantu vai iemeslu», viņš nekavējoties atbrīvotu Zbišku. Sprieda ilgi un neatlaidīgi, vai tiešām nevar kaut ko atrast un, lai gan ksendzs Staņislavs jau bija sagatavojis Zbišku nāvei un pasniedzis viņam pēdējo sakramentu, viņš tieši no cietuma vēlreiz ieradās uz apspriedi, kas ilga gandrīz līdz gaismiņai.

Beidzot pienāca soda diena. No agra rīta ļaužu pūļi plūda uz tirgus laukumu, jo šļahtiča galva radīja lielāku interesi, nekā tad, ja tā piederētu vienkāršam cilvēkam, turklāt laiks arī bija jauks. Sieviešu vidū izplatījās valodas, ka notiesātais esot jauns un neparasti skaists puisis, tāpēc ceļš no pils līdz tirgum no pilsētnieču krāšņajiem tērpiem saplauka kā ziedošs lauks; arī logos un balkonos uz tirgus pusi varēja redzēt sieviešu aubes, zelta un samta apsējus vai meiteņu kailās galvas, ko rotāja vienīgi rožu un liliju vainagi. Lai izskatītos cienīgāk, ieradās arī pilsētas domnieki, kaut gan viņiem ar šo notikumu nebija nekāda sakara, un nostājās ešafota tuvumā tūlīt aiz bruņiniekiem, kuri, gribēdami izrādīt jauneklim savu līdzjūtību, sapulcējās pie paša paaugstinājuma. Tālāk raiboja sīko tirgoņu un amatnieku pūlis savu cehu krāsās. Studenti un vispār bērni, atspiesti aizmugurē, lodāja pa pūli, iespraukdamies visur, kur vien radās drusku brīva vieta. Pāri šai cilvēku galvu biezajai masai pacēlās ar jaunu vadmalas audumu pārklāts paaugstinājums, uz kura nostājās trīs cilvēki: bende, plecīgs un barga izskata vācietis, ģērbies sarkanā kamzolī un tādā pašā kapucē, ar smagu, abpusēji asu šķēpu rokā, un divi viņa palīgi kailām rokām, ar virvēm pie jostas. Viņiem pie kājām atradās bluķis un zārks, kas arī bija apsists ar vadmalu. Jaunavas Marijas baznīcas torņos skanēja zvani, piepildot pilsētu ar metālisku dunoņu un biedējot kovārņu un baložu barus. Ļaudis vēroja gan ceļu, kas veda uz pili, gan paaugstinājumu un bendi uz tā ar saulē liesmojošu šķēpu rokās, gan, beidzot, bruņiniekus, kurus pilsētnieki vienmēr uzlūkoja ar skaudību un cieņu. Šoreiz bija uz ko skatīties, jo četrstūrī ap ešafotu stāvēja paši slavenākie. Visi apbrīnoja Melnā Zavišas platos plecus, nopietno izskatu un viņa kraukļ- melnos matus, kas krita uz pleciem, Maškovicu Zindrama masīvo, kvadrātveidīgo stāvu un līkās kājas, Biskupicu Paškas Ļaundara pār- cilvēcīgi lielo augumu, Vodzinkas Bartoša bargo seju, skaisto Oļesni- cas Dobeku, kurš Torunas turnīrā pieveica divpadsmit vācu bruņiniekus, un tāpat divkaujās ar ungāriem Košicos slavu ieguvušo Bobovas Zigmuntu, Kozihgluvu Kšonu, tuvcīņā briesmīgo Targoviskas Lisu un,- beidzot, Harbimovicu Stasjku, kurš varēja panākt skrejošu zirgu. Vispārēju uzmanību saistīja arī Bogdanecas Macjka ar savu bālo seju; viņu atbalstīja Koritņicas Florians un Vrocimoviču Marcins. Visi uzskatīja, ka viņš ir notiesātā tēvs.

Taču vislielāko interesi radīja Tačevas Povals, kurš, stāvot pirmajā rindā, savās spēcīgajās rokās turēja Danusju, kas bija ģērbusies baltā tērpā ar zaļu rūtu vainadziņu gaišajos matos. Ļaudis nesaprata, ko tas nozīmē un kāpēc šī balti ģērbusies meitenīte atnākusi noskatīties soda izpildīšanu. Vieni teica, ka tā esot notiesātā māsa, citi saskatīja viņā jaunā bruņinieka sirds dāmu, bet arī viņi neprata izskaidrot ne viņas tērpa nozīmi, ne to, kāpēc ieradusies. Viņas saraudātā sejiņa ar ābolsārtajiem vaidziņiem visu sirdīs modināja līdzcietību un žēlumu. Pūlī ļaudis sāka kurnēt par kastelāna nepielūdzamību, par likuma bardzību, un šī kurnēšana reizēm pārauga draudošā rūkoņā, līdz beidzot šur un tur sāka atskanēt balsis, ka vajagot nojaukt ešafotu, tad soda izpildīšana tikšot atlikta.

Pūlis atdzīvojās un sakustējās. No mutes mutē gāja valodas, ka, ja karalis būtu šeit, viņš katrā ziņā attaisnotu jaunekli, kurš, kā apgalvoja, neko ļaunu neesot nodarījis.

Taču visi noklusa, kad tālumā atskanēja kliedzieni, liecinot, ka tuvojas karaļa strēlnieki un alebardisti, kas veda notiesāto. Drīz vien gājiens sasniedza tirgus laukumu. Tā priekšgalā soļoja apbedīšanas brālības locekļi, tērpušies melnās, līdz zemei garās drānās un tādos pašos sejas aizsegos ar caurumiem acīm. Tauta baidījās šo drūmo stāvu, tāpēc, ieraudzījuši viņus, visi apklusa. Viņiem sekoja strēlnieku nodaļa, kas sastāvēja no izlasītiem lietuviešiem jēlmītas briežādas kamzoļos. Tā bija karaļa gvarde. Procesiju noslēdza alebardistu nodaļa, bet pašā vidū, starp tiesas rakstvedi, kuram vajadzēja nolasīt spriedumu, un ksendzu Skarbimežas Staņislavu, kurš nesa krucifiksu, gāja Zbiška.

Visu acis tagad pievērsās viņam, un no visiem logiem un balkoniem izkārās meiteņu stāvi. Zbiška gāja, tērpies savā baltajā, cīņā iegūtajā jakā ar zeltā izšūtiem grifiem un smalkām zelta bārkstīm gar apakšmalu un šai lieliskajā tērpā izskatījās pēc prinča vai kāda augstmaņa dēla. Augums, plcci, kas bija jaušami zem pieguļošā tērpa, šaurie gurni un platās krūtis liecināja par pilnīgi pieaugušu vīrieti, bet virs šī vīra stāva pacēlās vēl tīri bērna galva ar jaunu sejiņņ un pirmajām pūkām uz virslūpas — brīnum daiļa karaliska pāža šefa ar zeltainiem matiem, kas priekšā bija apcirpti līdz uzacīm, bet aizmugurē krita uz

pleciem. Viņš gāja vienādiem, vingriem soļiem, taču seja bija bāla.

^Reizēm it kā pa miegam paskatījās uz pūli, reizēm pacēla acis pret baznīcu torņiem, kovārņu bariem un dunošajiem zvaniem, kuri iezvanīja viņa pēdējo brīdi; reizēm turpretī viņa sejā parādījās tāds kā izbrīns, ka šīs zvanu skaņas, meiteņu vaimanas un viss šis svinīgums ir viņam par godu. Bet tirgus laukumā pa gabalu ieraudzījis paaugstinājumu un sarkano bendes stāvu uz tā, notrīcēja un pārkrustījās. Ksendzs tūlīt pasniedza viņam noskūpstīt krucifiksu. Dažus soļus tālāk viņam pie kājām nokrita rudzupuķu pušķis, ko svieda kāda meitene no pūļa. Zbiška pieliecās, pacēla to un uzsmaidīja meitenei, kas sāka skaļi raudāt. Viņš laikam nolēma, ka šo ļaužu baru, šo sieviešu, kas māja viņam ar lakatiņiem, priekšā jānomirst varonīgi, atstājot par sevi vismaz «braša puiša» piemiņu, tāpēc, sasprindzinājis visus spēkus un gribu, ar strauju kustību atsvieda atpakaļ matus, vēl augstāk pacēla galvu un gāja lepni, kā iet bruņinieku sacīkšu uzvarētājs, kad viņu ved saņemt apbalvojumu. Viņi tomēr gāja lēni, jo priekšā drūzmējās arvien vairāk ļaužu, kuri ļoti negribīgi atbrīvoja ceļu. Velti lietuviešu strēlnieki, iedami pirmajā rindā, nemitīgi kliedza: «Eik šalin! Eik šalin!» (Nost no ceļa!) Neviens negribēja minēt, ko nozīmē šie vārdi, un spiedās vēl ciešāk. Lai gan divas trešdaļas krakoviešu tai laikā bija vācieši, taču visapkārt atskanēja draudīgi lāsti pret krustnešiem: «Kauns! Kauns! Lai izput šie krustnešu vilki, ja viņu dēļ nākas nāvēt musu bērnus! Kauns karalim un karalistei!» Redzot tautas pretestību, lietuvieši noņēma no pleciem uzvilktus lokus un caur pierēm skatījās uz ļaudīm, taču bez pavēles neiedrošinājās šaut pūlī. Tomēr kapteinis izsūtīja uz priekšu alebardistus, jo ar alebardām bija vieglāk atbrīvot ceļu, un tā gājiens nonāca līdz bruņiniekiem, kuri četrstūrī ielenca paaugstinājumu.

Bruņinieki pašķīra ceļu bez pretošanās. Pirmie uznāca alebardisti, aiz viņiem gāja Zbiška ar ksendzu un rakstvedi. Bet tai brīdī notika kaut kas tāds, ko neviens nebija paredzējis. Pēkšņi no bruņinieku rindām iznāca Tačevas Povals ar Danusju rokās un iesaucās «stāt!» tik dārdošā balsi, ka viss gājiens uz vietas sastinga. Ne kapteinis, ne kareivji nedomāja pretoties augstajam panam un svaidītajam bruņiniekam, kuru ik dienas bija redzējuši pilī, bieži vien konfidenciālās sarunās ar karali. Pēc tam arī citi, tāpat slaveni bruņinieki, iesaucās pavēlošās balsīs: «Stāt! Stāt!» — bet Tačevas pans pienāca pie Zbiškas un pasniedza viņam baltā tērpā ģērbušos Danusju.

Jauneklis, domādams, ka ir jāatvadās, satvēra meiteni rokās, apskāva un piespieda pie krūtīm, taču Danusja nepiekļāvās viņam un neapvija rokas ap kaklu, bet ātri norāva sev no gaišajiem matiem baltu plīvuru, kas bija zem rūtu vainaga un pilnīgi ietina tajā Zbiškas galvu, vienlaikus raudulīgā bērna balstiņā skaļi iesaukdamās:

—    Viņš ir mans! Viņš ir mans!

—    Viņš pieder meitenei! — piebalsoja varenas bruņinieku balsis. — Jāiet pie kastelāna!

—     Pie kastelāna! Pie kastelāna! — viņiem atsaucās pērkondārdoši tautas kliedzieni. Biktstēvs pacēla uz augšu acis, tiesas rakstvedis apjuka, kapteinis un alebardisti nolaida ieročus, jo visi saprata, kas noticis.

Bija sena poļu un slavu paraša, stipra kā likums, ko pazina ne tikai Podhalas, Krakovas, bet arī citos novados: ja nevainīga meitene uzmeta uz nāvi notiesātam puisim savu plīvuru par zīmi, ka grib iziet pie viņa par sievu, ar to viņa izglāba notiesāto no nāves un soda. So parašu zināja poļu bruņinieki, zemnieki un pilsētnieki, un par tās spēku bija dzirdējuši arī vācieši, kopš seniem laikiem dzīvodami poļu pilsētās un miestos. To redzot, vecais Macjka no pārdzīvojuma pilnīgi sa- guma, bruņinieki, atbīdījuši nost strēlniekus, ielenca Zbišku un Danusju, saviļņotā un iepriecinātā tauta kliedza arvien skaļāk: «Pie kastelāna! Pie kastelana!» Pūlis devās uz priekšu kā milzīgs jūras vilnis. Bende un viņa palīgi steigā noskrēja no paaugstinājuma. Izcēlās sajukums. Visiem kļuva skaidrs, ka, ja Tenčinas Jasjka tagad gribētu nostāties pret svēto senču parašu, pilsētā izceltos draudoši nemieri. Tautas lavīna tūlīt metās virsū ešafotam. Vienā mirklī norāva vadmalu un saplēsa to gabalos, pēc tam no spēcīgu roku rāvieniem un cirvju cirtieniem sāka liekties, brakšķēt un lūst baļķi un dēļi — īsā laikā tirgus laukumā nepalika ne pēdas no paaugstinājuma.

Zbiška, arvien vēl turēdams rokās Danusju, atgriezās pilī, šoreiz patllsām kā īsts uzvarētājs. Viņam blakus priecīgām sejām gāja karalistes pirmie bruņinieki, bet visapkārt drūzmējās tūkstoši sieviešu, vīriešu un bērnu, skaļi klaigādami, dziedādami, stiepdami Danusjai pretī rokas un slavinādami abu drosmi un skaistumu. Pie logiem bagātās pilsētnieces aplaudēja viņiem ar savām baltajām rokām, visur ļaudīm varēja redzēt prieka asaras acīs. Laimīgajam jauneklim zem kājām krita rožu un liliju vainagu lietus, lentu, pat zeltītu jostu un matu tīkliņu lietus, bet viņš gāja starodams kā saule, pateicības pilnu sirdi, ik pēc brīža paceldams uz augšu savu balto meiteni un sajūsmā skūpstīdams viņas ceļgalus, kas tā saviļņoja jaunās pilsētnieces, ka dažas no viņām krita savu mīļoto apkampienos, solīdamās tāpat izglābt viņus, ja tiktu notiesāti uz nāvi. Zbiška un Danusja kļuva it kā bruņinieku, pilsētnieku un vienkāršās tautas iemīļoti bērni. Vecais Macjka, ko joprojām pieturēja pie rokām Koritņicas Florians un Vrocimoviču

Marcins, no prieka brīžiem zaudēja vai prātu un nevarēja saprast, kā viņam šāds brā|adēla glābšanas veids nebija ienācis ne prātā. Vispārējā troksnī Tačevas Povals savā varenajā balsī stāstīja bruņiniekiem, kā šo veidu apspriedēs pie kņazes izdomājuši, pareizāk, atcerējušies Voicehs Jastžembcs un Skarbimežas Staņislavs, rakstītu un nerakstītu likumu zinātāji, bet bruņinieki brīnījās par tā vienkāršību un sprieda, ka laikam tāpēc nevienam neienāca prātā šī paraša, ka pilsētā, ko senlaikus apdzīvoja vācieši, tā jau sen vairs netika praktizēta.

Tomēr viss vēl bija atkarīgs no kastelāna. Bruņinieki un tauta devās uz pili, kur karaļa prombūtnes laikā uzturējās Krakovas pans, kas reizē bija arī tiesas rakstvedis. Ksendzs Skarbimežas Staņislavs, Zaviša, Farurejs, Maškovicu Zindrams un Tačevas Povals devās pie viņa izskaidrot parašas spēku un atgādināt paša vārdus, ka tūlīt atbrīvotu notiesāto, ja vien atrastos kāds «pants vai iemesls». Vai tad varēja būt labāks iemesls par senču parašu, kas nekad netika pārkāpta? Tiesa, Tenčinas Jasjka iebilda, ka šī paraša vairāk piestāvot vienkāršajai tautai un Podbalas laupītājiem, nevis šļahtai, bet pārāk labi zināja visus likumus, lai neatzītu šīs parašas spēku. To sacīdams, viņš aizsedza savu sirmo bārdu ar plaukstu un smaidīja aiz pirkstiem, jo laikam bija priecīgs. Beidzot kņazes Annas Danutas, dažu garīdznieku un bruņinieku pavadībā Tenčinas Jasjka iznāca zemā lievenī.

Ieraudzījis viņu, Zbiška atkal pacēla uz augšu Danusju, bet kastelāns uzlika savu vecīgo roku uz viņas zeltainajiem matiem, brīdi paturēja, pēc tam nozīmīgi un laipni pamāja ar sirmo galvu.

Visi saprata šo zīmi, un pūļa kliedzieni satricināja pils mūrus. «Lai dievs tev palīdz! Ilgu mūžu tev, taisnais kungs! Dzīvo un tiesā mūs!» sauca no visām pusēm. Pēc tam atskanēja jauni kliedzieni par godu Zbiškam un Danusjai, bet drusku vēlāk viņi abi, uzkāpuši lievenī, nokrita ceļos kņazes Annas Danutas priekšā, kurai Zbiška pateicās par dzīvību, jo viņa bija tā, kas kopā ar mācītajiem vīriem izdomāja viņa glābšanas plānu un iemācīja Danusju, kas viņai jādara.

—     Lai dzīvo jaunais pāris! — redzot viņus nometušos ceļos, iesaucās Tačevas Povals.

—    Lai dzīvo! — pārējie piebalsoja.

Bet sirmais kastelāns, griežoties pie kņazes, sacīja:

—    Tikai, cienītā kņaze, saderināšanai jānotiek tūlīt, jo paraša tā prasa.

—    Saderināsim tūlīt, — labā kundze priekā starojošu seju atbildēja, — bet guldināšanu bez viņas tēva Spihovas Juranda atļaujas es nepieļaušu.

VII

Pie tirgotāja Amileja Macjka un Zbiška apspriedās, ko darīt. Vecais bruņinieks gaidīja drīzu nāvi; to viņam pareģoja arī labs brūču pazinējs franciskāņu mūks tēvs Cibeks, tāpēc Macjka gribēja ātrāk atgriezties Bogdanecā, lai varētu tikt apbedīts blakus saviem senčiem Ostrovas kapsētā.

Taču ne visi senči tur atdusējās. Kādreiz tā bija liela dzimta. Kara gadījumā viņi pulcējās kopā ar saucienu «Grādi!», bet ģerbonī nēsāja Trulo Pakavu, tādējādi izceļoties citu šļabtiču vidū, kuriem ne vienmēr piešķīra tiesības uz ģerboni. 1331. gadā kaujā pie Plovciem vācu strēlnieki purvā nošāva septiņdesmit četrus Bogdanecas cīnītājus, palika dzīvs tikai viens, Voicehs, pēc palamas Taurs, kuram karalis Vladislavs Loketeks pēc vācu sakāves ar īpašu rīkojumu piešķīra ģerboni un Bogdanecas zemi Kritušo kauli palika balojam Plovcu laukos, bet Voicehs atgriezās tēva mājās, lai te pieredzētu to, kā galīgi iznīkst viņa dzimta.

Kamēr Bogdanecas vīri gāja bojā no vācu bultām, netālās Silēzijas sirojošie bruņinieki uzbruka viņu dzimtajai ligzdai, līdz pamatiem nodedzināja visas ēkas, bet iedzīvotājus izkāva vai aizveda gūstā, lai pēc tam pārdotu uz tālākiem vācu novadiem. Voicehs nu bija palicis viens pats vecajā, ugunsgrēka neskartajā mājā, kas kādreiz piederēja veselai šļabtiču dzimtai, ķā plašu, bet neapdzīvotu zemju īpašnieks. Piecus gadus vēlāk Voicehs apprecējās un, piedzīvojis divus dēlus, Jasjku un Macjku, gāja bojā medībās, kur to nobadīja taurs.

Dēli auga mātes Spaļenicu Kahnas gādībā, kura divos uzbrukumos atrieba Silēzijas vāciešiem par vecajām pārestībām, trešajā krita pati. Sasniedzis pilngadību, Jasjka apņēma sev par sievu Mocaževas Ja- genku, ar kuru piedzīvoja Zbišku. Macjka palika vecpuišos un, cik viņam to atļāva daudzie kari, uzraudzīja īpašumu un brāļadēlu.

Kad Gžimalitu un Nalenču pilsoņu kara laikā Bogdanecā atkal nodedzināja mājas un izklīdināja zemniekus, Macjka viens pats velti mēģināja atjaunot saimniecību. Bez panākumiem izmocījies vairākus gadus, beidzot ieķīlāja zemi savam radiniekam abatam, bet pats ar toreiz vēl mazo Zbišku devās uz Lietuvu cīnīties pret vāciešiem.

Taču Macjka nekad neaizmirsa Bogdanecu. Tieši tāpēc viņš devās uz Lietuvu, lai, ieguvis bagātīgu kara laupījumu, ar laiku varētu atgriezties izpirkt zemi, nometināt uz tās gūstekņus, atjaunot ēkas un atdot to Zbiškam. Arī tagad, pēc jaunekļa brīnišķīgās izglābšanās, par to vien domāja un par to sprieda ar tirgotāju Amileju.

Zemi bija ar ko izpirkt. Kara laupījums, izpirkšanas maksa par gūstā saņemtajiem bruņiniekiem, Vitauta dāvanas sastādīja diezgan ievērojamus līdzekļus. Sevišķi daudz viņi ieguva cīņā uz dzīvību un nāvi ar tiem diviem frīzu bruņiniekiem, kuru bruņas vien tais laikos sastādīja veselu īpašumu, bet viņi taču vēl ieguva vezumus, zirgus, cilvēkus, apģērbus, naudu un visus bagātos kara piederumus. Daudz ko no šī laupījuma tagad nopirka tirgotājs Amilejs, starp citu divus baķus brīnišķīgas Flandrijas vadmalas, ko gādīgie un bagātie frīzi veda savos vezumos. Macjka pārdeva arī dārgās trofeju bruņas, jo, gatavodamies drīz mirt, uzskatīja, ka tās viņam vairs nebūs vajadzīgas. Pircējs, ieroču meistars, nākošā dienā pārdeva tās Vrocimoviču Mārciņām no Puskazas ģerboņa, gūstot ievērojamu peļņu, jo Milānas bruņas tai laikā tika vērtētas augstāk par visām.

Zbiškam no visas sirds bija žēl šo bruņu.

—     Ja dievs jums dos veselību, — viņš teica tēvocim, — kur jūs otras tādas dabūsiet?

—    Turpat, kur atradu šīs, kāda cita vācieša mugurā, — Macjka atbildēja. — Bet nu gan man no nāves neizbēgt. Ribās saplīsa bultas uzgalis un šķemba palika iekšā. Jo vairāk es to taustīju, cenšoties izvilkt ar nagiem, jo dziļāk tā ielīda. Tagad vairs nav nekāda glābiņa.

—    Jums vajadzētu izdzert pāris podiņus lāča tauku!

—    0! Tēvs Cibeks arī teica, ka būtu labi, varbūt šķemba kaut kā izslīdētu. Bet kur lai te ņemu? Bogdanecā gan — paņemtu cirvi un pie stropa naktī kādu nobeigtu.

—    Nu tad jāsim uz Bogdanecu. Tikai pa ceļam jūs man neno- mirstiet!

Vecais Macjka sirsnīgi paskatījās uz brāļadēlu.

—    Es zinu, kurp tu gribētu doties: uz kņaza Januša galmu vai pie Spihovas Juranda — kopā cīnīties pret Helminas vāciešiem.

—    Neliegšos. Kopā ar kņazes galmu labprāt dotos uz Varšavu vai Cehanovu, lai ilgāk varētu pabūt blakus Danusjai. Tagad bez viņas es vairs nevaru iztikt, jo šī meitene ir ne tikai mana dāma, bet arī iemīļotā. Man tāds prieks viņu redzēt, ka, tiklīdz iedomājos, tūlīt prāts velk pie tās. Es viņai sekošu kaut līdz pasaules malai, bet pašreiz mans pirmais pienākums ir pret jums. Jūs nepametāt inani, es arī jūs nepametīšu. Ja reiz uz Bogdanecu, tad uz Bogdanecu.

—    Tu esi lāga zēns! — Macjka sacīja.

—     Dievs mani sodītu, ja es pret jums būtu citāds. Paskatieties: jau krauj vezumus, bet vienus ratus es liku izklāt priekš jums ar sienu. Amileja sieva uzdāvināja lepnu pēli, es tikai nezinu, vai karstumā uz tā varēsiet nogulēt. Brauksim lēnām, reizē ar kņazi un viņas galmu, lai būtu kas par jums rūpējas. Pēc tam viņi nogriezīsies uz Mazāviju, bet^mēs — uz Bogdanecu — un ar dieva palīgu!

—            Ja varētu nodzīvot tik ilgi, kamēr atjaunosim pili, — Macjka teica, — jo zinu, ka pēc manas nāves tu daudz nedomāsi par Bogdanecu.

—    Kāpēc nedomāšu?

—    Tāpēc, ka tad tev būs prātā kaujas un mīlestība.

—            Bet vai tad jums nebija prātā karš? Turklāt esmu jau visu izlēmis, kas man jādara: vispirms uzcelsim pili no vareniem ozola baļķiem un, kā nākas, apkārt liksim izrakt dziļu grāvi.

—            Tu tā domā? — Macjka ieinteresēts jautāja. — Nu, uzbūvēsim pili, ko tālāk? Saki!

—    Tikai pēc tam došos uz kņazes galmu Varšavā vai uz Cehanovu.

—    Pēc manas nāves?

—            Ja drīz nomirsit, tad pēc jūsu nāves, tikai vispirms jūs cienīgi apbedīšu; bet, ja kungs Jēzus dos jums veselību, paliksiet Bogdanecā. Kņaze apsolīja, ka kņazs tur man piešķirs bruņinieka jostu, citādi Lihtenšteins negribēs ar mani cīnīties.

—    Tātad pēc tam tu dosies uz Malborgu?

—            Uz Malborgu vai pasaules malu, lai tik varētu dabūt rokā Lihtenšteinu.

—    Par to es tev nepārmetīšu. Vienam no jums jāmirst!

—            Gan es atvedīšu jums uz Bogdanecu viņa cimdus un jostu, nebaidieties!

—    Sargies tikai nodevības. Viņi ir nodevīga tauta.

—            Es .palūgšu kņazam Janušam, lai sūta mani pie mestra pēc drošības grāmatas. Tagad ir miers. Aizjāšu uz Malborgu pēc drošības grāmatas, bet tur vienmēr viesojas daudz bruņinieku. Saprotat? Vispirms izaicināšu Lihtenšteinu, pēc tam paskatīšos, kuriem ir pāvu spalvas pie brunucepurcs — un pēc kārtas izaicināšu tos. Ak dievs! Ja kungs Jēzus palīdzēs uzvarēt, pie reizes izpildīšu arī savu solījumu.

Tā runādams, Zbiška smaidīja pats savām domām, pie tam viņa seja izskatījās gluži kā zēnam, kurš izklāsta, kādus varoņdarbus viņš pastrādās, kad būs izaudzis liels.

—            Ek! — Macjka pašūpoja galvu. — Ja tu pieveiktu trīs bruņiniekus no slavenām dzimtām, tu ne tikai izpildītu solījumu, bet kādu laupījumu vēl iegūtu! Mīļais dievs!

—            Ne tikai trīs! — Zbiška iesaucās. — Es jau cietumā apņēmos, ka Danusjas dēļ neskopošos. Nevis trīs, bet tik, cik abām rokām pirkstu!

Macjka paraustīja plecus.

—            Brīnieties vai neticiet, — Zbiška sacīja, — bet no Malborgas es tūlīt došos pie Spihovas Juranda. Kā lai viņam nepaklanās, ja viņš ir Danusjas tēvs? Pēc tam kopā kausim Helminas vāciešus. Jūs taču pats teicāt, ka visā Mazā vi jā vāciešiem neesot lielāka asinssūcēja.

—    Bet ja viņš nedos tev Danusju?

—            Kāpēc gan ne? Viņam ir savi rēķini, man savi. Ko vēl labāku par mani viņš var atrast? Galu galā, ja jau kņaze atļāva saderināties, viņš arī nepretosies.

—            Es tikai domāju, — Macjka sacīja, — ka tu paņemsi līdzi visus Bogdanecas ļaudis, lai tev būtu pavadoņi, kā bruņiniekam pienākas, bet zeme paliks neapstrādāta. Kamēr es būšu dzīvs, es to nepieļaušu, bet pēc manas nāves — jūtu, ka paņemsi.

—            Gan jau dievs gādās pavadoņus, bez tam mūsu radinieks Tuļ- čas Janka arī palīdzēs.

Tai brīdī atvērās durvis un, it kā apstiprinot to, ka gan jau dievs gādās pavadoņus, ienāca divi spēcīgi, melnīgsnēji vīri, ģērbušies dzeltenos kaftānos kā ebreji, sarkanās cepurēs un milzīgi platās biksēs. Apstājušies pie sliekšņa, viņi pielika pirkstus pie pieres, pie lūpām, pie krūtīm un sāka klanīties gandrīz līdz zemei.

—    Kas tie par ķēmiem? — Macjka jautāja. — Kas jūs tādi?

—    Jūsu vergi, — lauzītā poļu valodā atbildēja ienācēji.

—    Kā? No kurienes? Kas jūs sūta?

—            Mūs sūta pans Zaviša kā dāvanu jaunajam bruņiniekam, lai mēs būtu viņa vergi.

—            Mans dievs! Tagad mums par diviem vīriem vairāk! — Macjka priecīgi iesaucās. — Kādas tautības jūs esat?

—    Mēs turki.

—            Turki? — Zbiška atkārtoja. — Man svītā būs divi turki. Vai jūs kādreiz esat redzējuši turkus?

Un, piesteidzies tiem klāt, Zbiška sāka tos grozīt un aplūkot kā sevišķus aizjūras radījumus. Bet Macjka sacīja:

—            Redzējis gan neesmu, bet dzirdēju, ka Garbovas pana dienestā esot turki, kurus viņš dabūjis no Romas ķeizara Zigismunta, cīnoties pie Donavas. Kā tad tā? Jūs taču, maitas, esot pagāni?

—    Pans lika mums kristīties, — viens gūsteknis teica.

—    Bet izpirkties jums nebija par ko?

—    Mēs esam no tālienes, no Āzijas piekrastes, no Brusas.

Zbiška, kurš vienmēr kāri klausījās visādus kara nostāstus, bet sevišķi,

ja runa bija par slavenā Garbovas Zavišas varoņdarbiem, sāka iztaujāt viņus, kā nokļuvuši gūstā. Bet gūstekņu atbildēs nebija nekā neparasta: pirms trim gadiem Zaviša uzbrucis viņiem, pārdesmit vīriem, kalnu spraugā, daļu nogalinājis, daļu saņēmis gūstā, pēc tam daudzus izdāvinājis. Zbiškam un Macjkam sirds aptecējās no prieka, redzot tik lielisku dāvanu, jo vairāk tāpēc, ka tais laikos trūka cilvēku un katrs gūsteknis bija vesels īpašums.

Pēc brīža ienāca arī pats Zaviša Povala un Biskupicu Paškas Ļaundara pavadībā. Tā kā visi viņi bija centušies izglābt Zbišku un priecājās par izdošanos, katrs viņam kaut ko dāvāja par piemiņu. Devīgais Tačevas pans uzdāvināja zirga segu — platu, dārgu, uz krūtīm izšūtu ar zelta bārkstīm. Paška — ungāru zobenu, kas maksāja vairākas grivnas. Pēc tam ieradās Targovisku Liss, Farurejs un Kozihgluvu Kšons ar Vrocimoviču Mārciņu, bet vispēdīgi Maškovicu Zindrams — katrs pilnām rokām.

Zbiška sveica viņus pacilātu sirdi, juzdamies divkārši laimīgs — par dāvanām un par to, ka slavenākie karalistes bruņinieki izrāda viņam savu draudzību. Ciemiņi apjautājās Zbiškam par prombraukšanu un par Macjkas veselību, ieteicot, kā jau pieredzējuši, lai gan vēl jauni ļaudis, dažādus smērus un teriaku, kas brīnišķīgi dziedinot brūces.

Macjka lūdza viņus rūpēties vienīgi par Zbišku, jo pats taisoties uz viņpasauli. Ar dzelzs šķembu ribās esot grūti dzīvot. Sūdzējās arī, ka pastāvīgi spļaujot asinis un nevarot ēst. Mērs lobītu riekstu, divi luņķi desas, bļoda ceptu olu — tas esot viss viņa dienas uzturs. Tēvs Cibeks vairākas reizes nolaidis viņam asinis, domādams, ka tādējādi atvilks no sirds karstumu un uzlabos apetīti, taču arī tas nelīdzējis.

Bet arī viņš bija tik priecīgs par brāļadēla saņemtajām dāvanām, ka tai brīdī jutās labāk un, kad tirgotājs Amilejs tik cienījamu viesu pacienāšanai lika ienest istabā muciņu vīna, apsēdās līdz ar viņiem pie galda. Sākās sarunas par Zbiškas izglābšanu un viņa saderināšanos ar Danusju. Bruņinieki nešaubījās, ka Spihovas Jurands nepretosies kņazes gribai, sevišķi vēl, ja Zbiška atriebs viņa mātes nāvi un iegūs apsolītos pāvu spalvu pušķus.

—     Es tikai nezinu, — Zaviša sacīja, — vai Lihtenšteins cīnīsies, jo viņš ir mūks un turklāt vēl viens no ordeņa komturiem. Jā! Ļaudis no viņa svītas stāstīja, ka ar laiku, ja vien dzīvos, Lihtenšteins varot kļūt par lieimestru.

—     Atteicoties no cīņas, viņš aptraipīs savu godu, — Targoviskas Liss sacīja.

—     Nē, — Zaviša paskaidroja. — Viņš nav laicīgs bruņinieks, bet mūkiem nav brīv cīnīties divkaujās.

—    Tomēr bieži gadās, ka cīnās.

—     Tāpēc, ka ordenī pārkāpj likumus. Viņi dod dažādus solījumus un, par kaunu visai kristīgajai pasaulei, slaveni ar to, ka atkal un

atkal tos nepilda. Taču no divkaujas uz dzīvību un nāvi krustnesis, bet sevišķi komturs, var arī atteikties.

—    Nu, tad viņu var dabūt rokās kara laikā!

—    Bet stāsta, ka kara nebūšot, — Zbiška sacīja, — jo krustneši tagad baidoties no mūsu tautas.

Uz to Maškovicu Zindrams atbildēja:

—    Ilgi šis miers nevilksies. Ar vilku nevar sadzīvot, viņam jāpārtiek no citu labuma.

—    Pa to laiku mums varbūt iznāks saķerties ar Timuru Klibo, — Povals atsaucās. — Tagad jau noteikti zināms, ka cīņā ar Edigeju kņazs Vitauts cietis sakāvi.

—    Jā. Un vojevoda Spitka neatgriezās, — Biskupicu Paška Ļaundaris piemetināja.

—    Un daudz Lietuvas kņazu palika kaujas laukā.

—    Nelaiķe karaliene paredzēja, ka tā notiks, — Tačevas pans sacīja.

—    Nu, tad mums varbūt patiešām iznāks saķerties ar Timuru.

Saruna atkal atgriezās pie Lietuvas karagājiena pret tatāriem. Vairs

nebija nekādu šaubu, ka kņazs Vitauts, būdams vairāk karstasinīgs nekā pieredzējis karavadonis, cietis šausmīgu sakāvi pie Vorsklas, kurā krituši daudzi lietuviešu un krievu bajāri un kopā ar viņiem arī vairāki poļu un pat krustnešu bruņinieki, kas bija ieradušies palīgā. Ami- Ieja mājā sapulcējušos visvairāk skumdināja jaunā Melštinas Spitkas — karaļvalsts lielākā augstmaņa liktenis; viņš aizgāja kā brīvprātīgais un pēc kaujas pazuda bez vēsts. Visi ārkārtīgi cildināja Spitkas patiešām bruņniecisko varoņdarbu, kad viņš kaujas laukā atteicās uzmaukt galvā no ienaidnieka karavadoņa iegūtu aizsargcepuri, labāk mirdams slavas pilnā nāvē nekā palikdams par savu dzīvību parādā pagānu valdniekam. Tomēr vēl nebija skaidrs, vai viņš kritis vai saņemts gūstā. Galu galā no gūsta viņš viegli varēja izpirkties, jo skaitījās ārkārtīgi bagāts, bez tam karalis. Vladislavs viņam bija piešķīris lēņu tiesības uz visu Podoliju.

Tomēr lietuviešu sakāve varēja radīt draudus visai Jagaiļa valstij, jo neviens nebija pārliecināts, vai tatāri, uzvaras iedvesmoti pār Vitautu, neuzbrūk lielkņazistes zemēm un pilsētām. Tādā gadījumā karā tiktu iesaistīta arī karaliste. Tāpēc daudzi bruņinieki, kuri, tāpat kā Zaviša, Farurejs, Dobeks un pat Povals, bija pieraduši meklēt kaujas un piedzīvojumus ārzemju galmos, ar nolūku palika Krakovā, gaidīdami, ko nesīs tuvākā nākotne. Ja Tamerlans, divdesmit septiņu karalistu valdnieks, sacels kājās visas mongoļu tautas, briesmas patiešām kļūs milzīgas. Un bija cilvēki, kas paredzēja, ka tā arī notiks.

—            Ja vajadzēs, paspēkosimies ari ar pašu Klibo. Pret mūsu tautu viņam neveiksies tik'viegli, kā veicās pret tām, kuras izkāva un pakļāva savai varai. Turklāt taču pārējie kristīgie valdnieki nāks mums palīgā.

Uz to Maškovicu Zindrams, kurš liesmot liesmoja naidā pret ordeni, rūgti piezīmēja:

—            Par valdniekiem es nezinu, bet krustneši gatavi sabrāļoties ar tatāriem, lai uzbruktu mums no otras puses.

—            Nu, tad būs karš! — Zbiška iesaucās. — Es iešu pret krustnešiem !

Taču citi bruņinieki viņiem iebilda. Lai gan krustneši nebaidoties dieva im rūpējoties tikai par savu mantu, tomēr pagāniem pret kristīgu tautu viņi nepalīdzēšot. Bez tam Tamerlans karojot kaut kur tālu Āzijā, bet tatāru vadonis Edigejs kaujā zaudējis tik daudz cilvēku, ka, šķiet, nobijies pats no savas uzvaras. Kņazs Vitauts esot ļoti uzņēmīgs un droši vien būšot labi nocietinājis savas pilsētas; galu galā, lai gan šoreiz lietuviešiem neveicās, viņiem tomēr neesot nekāds jaunums uzvarēt tatārus.

—            Nevis ar tatāriem, bet ar vāciešiem mums jācīnās uz dzīvību un nāvi, — Maškovicu Zindrams sacīja. — Ja mēs viņus ncsatriek- sim, viņi iznīcinās mūs.

To teicis, viņš griezās pie Zbiškas:

—            Bet vispirms cietīs Mazāvija. Tur tev vienmēr būs darbs, nebaidies!

—    Ek, ja tēvocis būtu vesels, tūlīt dotos turpu!

—    Lai dievs tev palīdz! — Povals sacīja, paceldams kausu.

—    Uz tavu un Danusjas veselību!

—    Un vāciešu nāvi! — Maškovicu Zindrams piebilda.

Viesi sāka atvadīties. Tai brīdī istabā ienāca kņazes galminieks ar vainagu rokā un, paklanījies klātesošajiem bruņiniekiem, ar savādu smaidu uzrunāja Zbišku:

—            Kņaze lika jums pateikt, ka pārnakšņos vēl Krakovā un ceļā dosies agri no rīta.

—            Ļoti jauki! — Zbiška sacīja. — Bet kāpēc tā? Vai nav kāds saslimis?

—    Nē, tikai kņazei ir viesis no Mazāvijas.

—    Vai pats kņazs ieradies?

—    Kņazs ne, tikai Spihovas Jurands, — galminieks atteica.

To padzirdis, Zbiška briesmīgi apmulsa, un viņam tā sāka dauzīties sirds kā toreiz, kad klausījās nāves spriedumu.

Kņaze Anna pārāk neizbrīnljās par Spihovas Juranda ierašanos, jo arī agrāk bieži gadījās, ka nemitīgos uzbrukumos, ienaidnieka vajāšanās un kaujās ar vācu bruņiniekiem viņu pēkšņi pārņēma ilgas pēc Danusjas. Tad viņš negaidīti ieradās Varšavā, Cehanovā vai citā vietā, kur toreiz uzturējās kņaza Januša galms. Ieraugot meitu, viņu vienmēr pārņēma liels žēlums. Ar laiku Danusja tik ļoti sāka līdzināties mātei, ka Jurandam ikreiz likās, it kā viņš redzētu savu nelaiķi sievu tādu, kādu viņš to kādreiz iepazina pie kņazes Annas Varšavā. Ļaudis cerēja, ka šai žēlumā beidzot atmaigs viņa cietā, tikai atriebības jūtu pārņemtā sirds. Kņaze ne reizi vien mēģināja viņu pierunāt, lai pamet savu asiņaino Spihovu un paliek pie galma un Danusjas. Arī pats kņazs, augsti vērtēdams Juranda varonību un nozīmi un reizē gribēdams izbeigt nepatikšanas, ko tam sagādāja nepārtrauktās robežu sadursmes, piedāvāja viņam ieroču pārziņa amatu. Taču viss velti. Ieraugot Danusju, iesūrstējās vecās brūces. Dažās dienās viņš zaudēja ēstgribu un miegu, kļuva nerunīgs. Laikam viņam atkal sāka plosīties un asiņot sirds, līdz beidzot viņš pazuda no galma un atgriezās Spihovas purvos, lai noslīcinātu asinīs savu žēlumu un dusmas. Tad ļaudis mēdza teikt: «Vai vāciešiem! Viņi gan nav nekādi aitas, bet Jurandam tomēr aitas, jo viņš tiem vilks.» Pēc zināma laika paklīda valodas vai nu par sagūstītiem svešzemju bruņiniekiem, kuri gar pierobežu brīvprātīgi devušies krustnešu dienestā, vai par nodedzinātām pilīm, vai par nolaupītiem zemniekiem, vai cīņām uz dzīvību un nāvi, no kurām drausmīgais Jurands vienmēr iznāca kā uzvarētājs. Kā ma- zūri, tā vācu bruņinieki, kuriem ordenis Mazāvijas tuvumā rentēja zemi un pilis, bija plēsīgas dabas, tāpēc pat vislielākā miera laikā uz robežas starp Mazāvijas kņaziem un ordeni ne brīdi nerimās kaujas troksnis. Pat cirst kokus mežā vai novākt labību ļaudis gāja, apbruņojušies ar stopiem vai pīķiem. Viņi dzīvoja neziņā par rītdienu, pastāvīgā kara gatavībā un naidā nocietinātām sirdīm. Neviens neapmierinājās tikai ar aizsā'rdzību, bet par laupīšanu atmaksāja ar laupīšanu, par dedzināšanu ar dedzināšanu, par uzbrukumu ar uzbrukumu. Un gadījās tā, ka tai brīdi, kad vācieši klusi zagās pa mežiem, lai pārsteigtu kādu mazūru pili, nolaupītu zemniekus vai ganāmpulkus, mazūri darīja to pašu vācu pusē. Ne reizi vien viņi sastapās un cīnījās līdz pēdējam elpas vilcienam, tomēr visbiežāk vadoņi izaicināja viens otru uz divkauju, pēc kuras uzvarētājs paņēma sev pieveiktā pretinieka svītu. Tāpēc, kad Varšavas galmā ienāca sūdzības par Jurandu, kņazs atbildēja ar pretsūdzībām par vācu bruņinieku uzbrukumiem citās vietās. Abas pu- scs meklēja gandarījumu, bet, tā kā neviena nevarēja un negribēja to sniegt, visas laupīšanas, dedzināšanas, uzbrukumi palika nesodīti.

Pēdīgi tomēr Jurands, kas, dzīvojot savā purvainajā, meldriem aizaugušajā Spibovā, kvēloja nedzešamā atriebības kārē, kļuva tik neciešams viņa aizrobežas kaimiņiem, ka galu galā bailes tajos ņēma pārsvaru par dusmām. Zeme, kas robežojās ar Spihovu, palika atmatā, meži aizauga ar savvaļas apiņiem un lazdām, pļavas ar niedrēm. Ne viens vien vācu bruņinieks, kas savā tēvzemē bija pieradis pie dūres tiesībām, mēģināja apmesties blakus Spihovai, taču pēc zināma laika viņi uzskatīja par labāku atteikties no lēņu tiesībām, ganāmpulkiem un zemniekiem nekā dzīvot nepielūdzamā vīra kaimiņos. Bieži vien bruņinieki rīkoja kopīgus uzbrukumus Spihovai, bet katrs no tiem beidzās ar sakāvi. Izmēģinājās dažādi. Reiz viņi ataicināja no Mainas ar savu spēku un nežēlību plaši pazīstamu bruņinieku, kurš visās cīņās bija guvis uzvaras, lai izaicina uz divkauju Jurandu. Bet, tiklīdz pretinieki ieņēma vietas un vācietis ieraudzīja briesmīgo mazūru, tam kā apburta apslāba sirds un viņš, pagriezis zirgu, metās bēgt, tomēr Jurands paguva iegrūst piķi mainieša neapbruņotajā pakaļā, tādējādi laupīdams tam godu un dienas gaismu. Kopš tās reizes kaimiņus sagrāba vēl lielākas bailes un katrs vācietis, kaut iztālēm ieraudzījis Spihovas dūmus, tūlīt meta krustu un sāka skaitīt lūgšanu savam debesu patronam, jo nostiprinājās pārliecība, ka atriebības dēļ Jurands pārdevis savu dvēseli velnam.

Arī par pašu Spihovu stāstīja briesmu lietas. Runāja, it kā caur staigniem purviem, starp apslēptiem, ar ūdens lēcām un sūrenēm aizaugušiem muklājiem uz to vedot tik šaurs ceļš, ka divi vīri blakus pa to nemaz nevarot jāt; ka gar šī ceļa malām mētājoties vāciešu kauli, bet naktis kaukdamas un vaimanādamas staigājot apkārt noslīkušo galvas uz zirnekļu kājām un velkot muklājā cilvēkus ar visiem zirgiem. Runāja arī, ka pašā pilī uz sētas mietiem sasprausti cilvēku galvaskausi. Patiesība visos šais nostāstos bija vienīgi tā, ka pils apakšā izraktās, aizrestotās bedrēs vienmēr vaidēja daži vai vairāki gūstekņi un ka Juranda vārds bija briesmīgāks nekā izdomājumi par skeletiem un slīkoņiem.

Uzzinājis par Juranda ierašanos, Zbiška tūlīt aizsteidzās pie viņa, bet, tā kā Spihovas pans bija Danusjas tēvs, jauneklis gāja ar satrauktu sirdi. Ka izvēlējies Danusju par savu sirds dāmu un ka viņai zvērējis, to Zbiškam neviens nevarēja aizliegt, bet pēc tam kņaze viņus saderināja. Ko par to teiks Jurands? Piekritīs vai ne? Un kas būs, ja viņš kā tēvs iesauksies, ka nekad to nepieļaus? Sie jautājumi viesa jaunekļa sirdī nemieru, jo Danusja viņam bija dārgāka par visu pasaulē.

Mierināja vienīgi doma, ka viņa uzbrukumu Lihtenšteinam Jurands uzskatīs par nopelnu, nevis pazemojumu, jo viņš to darījis, gribēdams atriebties par Danusjas māti, un gandrīz zaudējis pats savu galvu.

Tā domādams, viņš sāka iztaujāt galminieku, kas bija atnācis viņam pakaļ pie Amileja:

—    Uz kurieni jūs mani vedat? Uz pili?

—    Kā tad. Jurands apmeties tur kopā ar kņazes galmu.

—            Pastāstiet man, — kas viņš par cilvēku? .. . Lai es zinātu, kā ar viņu runāt.

—            Ko lai jums stāstu? Tas ir tāds cilvēks, kas pilnīgi atšķiras no citiem. Stāsta, ka agrāk, kamēr naids nebija nocietinājis sirdi, bijis jautrs vīrs.

—    Vai gudrs?

—            Viltīgs, jā, tādēļ ka citus kauj, bet pats neļaujas. Jā, un vienāds, jo otru viņam izšāva vācieši ar bultu, bet ar to pašu vienu viņš cilvēkam redz cauri. Neviens viņu nevar pārliecināt… Tikai kņazi, mūsu pani, mīl, jo viņas galminicci bija paņēmis par sievu, bet tagad meita pie mums uzturas.

Zbiška atviegloti uzelpoja.

—    Tātad jūs sakāt, ka viņš kņazes gribai nepretojas?

—            Es saprotu, ko jūs gribētu uzzināt, un, ko esmu dzirdējis, to pateikšu. Kņaze runāja ar viņu par jūsu saderināšanos, jo nebūtu labi to slēpt, bet ko viņš atbildēja, — nav zināms.

Tā runādami, sasniedza vārtus. Karaļa strēlnieku kapteinis, tas pats, kurš nesen bija vedis Zbišku uz soda vietu, tagad draudzīgi pamāja ar galvu. Pagājuši garām sardzei, viņi nokļuva pils pagalmā, pēc tam pa labi iegriezās flīģelī, ko aizņēma kņaze.

Sastapis pie durvīm kalpu, galminieks jautāja:

—    Kur Spihovas Jurands?

—    Greizajā istabā, pie meitas.

—    Tās tur, — galminieks teica, norādīdams durvis.

Zbiška pārmeta krustu un, pacēlis aizkarus vaļējās durvīs, ar pukstošu sirdi iegāja iekšā. Taču pirmajā mirklī viņš nesaskatīja ne Jurandu, ne Danusju, jo istaba bija ne tikai greiza, bet arī tumša. Tikai pēc brīža ieraudzīja meitenes gaišo galviņu. Danusja sēdēja tēvam klēpī. Viņi nedzirdēja Zbiškas ienākšanu, tāpēc puisis, apstājies pie durvīm, ieklepojās un pēc tam sveicināja:

—    Lai slavēts kungs Jēzus!

—    Mūžīgi mūžam, — Jurands pieceldamies atbildēja.

Tai brīdī Danusja pieskrēja pie jaunā bruņinieka un, satvērusi viņu pie rokas, sāka stāstīt:

—    Zbiška! Tētis ieradies!

Zbiška noskūpstīja viņai roku, pēc tam piecēlās un, kopā ar meiteni piegājis pie Juranda, sacīja:

—    Atnācu jums paklanīties; vai zināt, kas es esmu?

Un viegli pieliecās, izdarot ar rokām kustību, it kā gribētu apkampt viņam kājas. Bet Jurands, satvēris jaunekļa roku, pagrieza viņu pret gaismu un, ncbilstot ne vārda, sāka aplūkot.

Zbiška jau bija drusku atguvies. Pavērsis pret Jurandu ziņkārīgu skatienu, viņš savā priekšā ieraudzīja milzīga auguma vīru iesarkaniem matiem un tādām pašām ūsām, baku rētainu seju un vienu tēraud- krāsas aci. Zbiškam likās, ka šī acs grib izurbties viņam cauri, tāpēc puisis atkal apjuka. Beidzot, nezinādams, ko iesākt, bet, gribēdams kaut ko sacīt, lai pārtrauktu nepatīkamo klusēšanu, jautāja:

—    Tātad jūs esat Spihovas Jurands, Danusjas tēvs?

Bet uzrunātais tikai norādīja viņam solu blakus ozola krēslam, kurā apsēdās pats, un, neatbildējis ne vārda, turpināja viņu aplūkot.

Zbiška galīgi zaudēja pacietību.

—    Ziniet, — viņš teica, — man tā neērti sēdēt kā tiesas priekšā.

Tikai tad Jurands ierunājās:

—    Tātad tu gribēji nogalināt Lihtenšteinu?

—    Nūja! — Zbiška atteica.

Spihovas pana vienīgajā acī iemirdzējās dīvaina uguntiņa, un viņa bargā seja mazliet noskaidrojās. Paskatījies uz Danusju, pēc brīža atkal jautāja:

—    Un to tu darīji viņas dēļ?

—            Kā gan cita? Mans tēvocis jums droši vien būs stāstījis, kā es viņai zvērēju noraut vāciešiem no galvām pāvu spalvu pušķus. Tikai ne trīs, bet vismaz tik daudz, cik pirkstu ir abām rokām. Tā es arī jums palīdzēšu atriebties par Danusjas māti.

—    Vai viņiem! — Jurands iesaucās.

Un atkal iestājās klusums. Tomēr sapratis, ka, izrādot savu naidu pret vāciešiem, gūst Juranda labvēlību, Zbiška sacīja:

—            Es viņiem neko nepiedošu, lai gan viņu dēļ jau gandrīz zaudēju galvu.

Pagriezies pret Danusju, piebilda:

—    Viņa mani izglāba.

—    Zinu, — Jurands sacīja.

—    Jums nekas nav pretī?

— Ja tu esi viņai zvērējis, tad arī kalpo, tāda ir bruņinieku paraša.

Zbiška brīdi vilcinājās, pēc tam, manāmi uztraucies, teica:

—    Redziet. . . viņa man uzmeta galvā savu plīvuru. . . Visi

bruņinieki dzirdēja, un franciskāņu mūks, kas gāja man blakus ar krustu, dzirdēja, kā viņa teica: «Viņš ir mans!» Un ar dieva palīgu līdz pašai nāvei piederēšu tikai viņai.

To teicis, atkal nometās ceļos un, gribēdams parādīt, ka pazīst bruņinieku parašas, ar lielu godbijību noskūpstīja abus uz krēsla roku balsta sēdošās meitenes zābaciņus. Pēc tam piecēlās un jautāja Jurandam:

—    Vai esat redzējis otru tādu … Ko?

Jurands pēkšņi satvēra galvu savās briesmīgajās kāvēja rokās un, pievēris acis, dobji atbildēja:

—    Esmu gan, tikai vācieši man viņu nonāvēja.

—     Tad klausieties, — Zbiška aizrautīgi iesaucās, — mums ir viena pārestība un viena atriebība. Sie suņabrāļi apšāva arī visus mūsu Bogdanecas vīrus, kad viņiem dumbrājā iestiga zirgi. . . Neko labāku par mani savam darbam jūs neatradīsiet. Man tas nav nekas jauns. Pajautājiet tēvocim. Man vienalga, kā cīnīties: ar pīķiem vai cirvjiem, ar īsiem vai gariem šķēpiem . .. Vai par tiem frīziem tēvocis jums stāstīja? Es piekaušu jums vāciešu kā aunu, bet, kas zīmējas uz meiteni, jūsu priekšā ceļos nometies, zvēru, ka viņas dēļ cīnīšos kaut ar pašu sātanu un nemainīšu viņu ne pret zemi, ne pret ganāmpulkiem, ne pret kādu mantu, un, ja man dotu pili ar stikla logiem, bez viņas arī pili pamestu un ietu viņai līdzi kaut līdz pasaules malai.

Jurands kādu laiku sēdēja ar galvu rokās, bet tad, it kā pamodies no miega, žēli un skumji sacīja:

—    Tu man patīc, jaunekli, beЈ es tev viņu nedošu, tāpēc ka tev viņa nav lemta, nabadzīte.

To padzirdis, Zbiška gandrīz zaudēja valodu un raudzījās uz Ju- randu apaļam acīm, nespēdams izrunāt ne vārda.

Taču Danusja viņam palīdzēja. Meitenei ļoti patika Zbiška un patika, ka puisis uzskatīja viņu nevis par «knīpu», bet par «nobriedušu jaunavu». Viņai patika saderināšanās un patika saldumi, ko tai katru dienu nesa jaunais bruņinieks, tāpēc tagad, sapratusi, ka visu to viņai grib atņemt, steidzīgi notrausās no krēsla balsta un, paslēpusi galvu tēvam klēpī, sāka gausties:

—    Tēt! Tēt! Es raudāšu!

Jurands laikam viņu mīlēja vairāk par visu, jo maigi uzlika roku meitai uz galvas. Viņa sejā nebija ne naida, ne dusmu, tikai skumjas.

Zbiška pa to laiku attapās un teica:

—    Kā tad tā? Jus gribat pretoties dieva gribai?

Jurands viņam sacīja:

—     Ja būs dieva griba, tu viņu dabūsi, bet savu piekrišanu es tev nevaru dot. Ar prieku to darītu, bet nedrīkstu . . .

To teicis, piecēla Danusju un, paņēmis viņu rokās, devās uz durvju pusi, bet, kad Zbiška gribēja aizsprostot ceļu, uz brīdi apstājās un piemetināja:

—     Es neliegšu tev pildīt bruņinieka pienākumus, bet vairāk man nejautā, vairāk es tev neko nevaru atbildēt.

Un viņš izgāja.

IX

Nākošā dienā Jurands nebūt neizvairījās no Zbiškas un neliedza viņam ceļā sniegt Danusjai dažādus pakalpojumus, ko tam kā bruņiniekam pienācās darīt. Gluži otrādi, kaut arī ļoti sagrauzts, Zbiška tomēr ievēroja, ka bargais Spihovas pans raugās uz viņu labvēlīgi un it kā pats žēlo, ka bijis spiests viņam tik asi atteikt. Vairākas reizes jaunais šļabtičs mēģināja viņam tuvoties un uzsākt sarunu. Ceļā aiz Krakovas to nebija grūti izdarīt, jo abi pavadīja kņazi jāšus. Jurands, kurš parasti mēdza klusēt, labprāt atbildēja, bet, tiklīdz Zbiška gribēja kaut ko uzzināt par šķēršļiem, kas neļāva tam precēt Danusju, saruna pēkšņi pārtrūka, bet Juranda seja sadrūma. Zbiška domāja, ka kņaze varbūt zina vairāk, un, radis izdevīgu brīdi, centās izprašņāt viņu, bet arī viņa neko daudz nevarēja pateikt.

—     Tas ir kāds noslēpums, — kņaze sacīja. — To man pateica pats Jurands, bet reizē arī lūdza, lai vairāk viņam neko nejautāju. Acīm redzot, viņu saista kāds zvērests, kā tas starp cilvēkiem mēdz būt. Dievs dos, ar laiku tomēr viss noskaidrosies.

—     Bez Danusjas es būtu tikpat kā suns ķēdē vai lācis bedrē, — Zbiška sacīja. — Ne prieka, ne mierinājuma. Nekā, vienīgi skumjas un nopūtas. Labāk būtu ar kņazu Vitautu doties uz Tavaņu, lai tatāri mani tur nogalina. Bet vispirms jāaizved mājās tēvocis, pēc tam no vāciešu galvām jādabū pāvu spalvu pušķi, kā esmu zvērējis. Varbūt mani pie tam nositīs, kas būtu labāk nekā redzēt, ka Danusju paņem cits.

Kņaze pavērās uz viņu savām laipnajām, debeszilajām acīm un, mazliet izbrīnījusies, jautāja:

—    Un tu to viņam ļautu?

—    Es? Kamēr spēšu paelpot, tas nekad nenotiks! Vienīgi ja man roka nokaltis un vairs nevarēšu cirvi noturēt!

—    Nu, redzi.

—     Jā! Bet kā lai es viņu pret tēva gribu apprecu?

Uz to kņaze it kā pati sev atbildēja:

—    Varenais dievs! It kā tā nekad nenotiktu . . .

Pēc tam Zbiškam teica:

—    Vai tad dieva griba nav stiprāka par tēva gribu? Un pats Jurands taču arī sacīja: «Ja būs dieva griba, tu viņu dabūsi.»

—    To pašu viņš teica arī man! — Zbiška iesaucās. — «Ja būs,» saka, «dieva griba, tu vinu dabūsi.»

—    Nu, lūk.

—    Jūsu labvēlība, cienītā pane, man vienīgais mierinājums.

—    Mana labvēlība tev ir, un Danusja savu vārdu turēs. Vēl vakar es viņai jautāju: «Danusja, vai būsi Zbiškam uzticīga?» Viņa man atbildēja: «Piederēšu tikai Zbiškam vai arī nevienam.» Viņa gan vēl ir zaļa odziņa, bet, ja ko pasaka, pie tā arī paliek, — taču šļahtiča meita, nevis kāda pieklīdene. Un viņas māte arī bija tāda pati.

—    Lai dievs dod! — Zbiška sacīja.

—    Skaties tikai, ka arī tu izturētu, jo daudzi puiši šai ziņā ir vieglprātīgi: solās uzticīgi mīlēt, bet paši tūlīt skrien pie citām, pat ar streņģēm tos nevar noturēt. Pareizi saku!

—    Lai tad kungs Jēzus mani jau iepriekš soda! — Zbiška dedzīgi iesaucās.

—    To tu ņem vērā! Bet, tiklīdz būsi aizvedis tēvoci, tūlīt atgriezies mūsu galmā. Izdevīgā brīdī tu tur dabūsi bruņinieka piešus, pēc tam tad redzēsim, ko dievs dos. Danusja pa to laiku paaugsies un sajutīs dieva aicinājumu. Arī tagad viņa tevi stipri mīl, par to nav šaubu, bet tomēr vēl ne tā, kā mīl pieaugušas meitenes. Varbūt arī Jurands kļūs piekāpīgāks pret tevi, jo var noprast, ka viņš būtu priecīgs. Varēsi aizjāt uz Spibovu un kopā ar Jurandu cīnīties pret vāciešiem, var gadīties, ka tu viņam izdarīsi kaut ko pa prātam un galīgi iekarosi viņa labvēlību.

—    Es arī pats, cienītā pane, domāju tā darīt, bet ar jūsu atļauju man būs vieglāk.

Si saruna ļoti uzmundrināja Zbišku. Pa to laiku vecais Macjka tā sagura, ka pirmajā atpūtas vietā vajadzēja palikt un nogaidīt, kamēr atgūs kaut cik spēka tālākam ceļam. Labā kņaze Anna Danuta atstāja viņiem visas zāles un teriakus, kas vien bija līdzi, bet pati devās tālāk, tā ka abiem Bogdanecas bruņiniekiem nācās šķirties no Mazāvijas galma. Zbiška nokrita ceļos kņazes, pēc tam Danusjas priekšā, vēlreiz solīdamies tai uzticīgi kalpot, apņēmās drīz ierasties Cehanovā vai Varšavā, beidzot satvēra viņu savās spēcīgajās rokās un, pacēlis uz augšu, sāka runāt saviļņotā balsī:

—    Neaizmirsti mani, tu mana daiļā puķīte, neaizmirsti, mana zelta zivtiņa!

Bet Danusja, apskāvusi viņu ar rokām, kā jaunākā māsa apskauj mīļu brāli, piespieda savu uzrauto deguntiņu pie viņa vaiga un, raudādama lielām kā zirņi asarām, atkārtoja:

—    Es negribu braukt uz Cehanovu bez Zbiškas, negribu braukt uz Cehanovu!

To redzēja arī Jurands, bet nenoskaitās, gluži otrādi, arī pats ļoti sirsnīgi atvadījās no jaunekļa, bet, uzsēdies zirgā, vēlreiz pateica:

—    Nu, ardievu, un neļaunojies uz mani.

—     Kā es varu ļaunoties, jūs taču esat Danusjas tēvs! — Zbiška no sirds atbildēja.

Un noliecās pie viņa seglu kāpšļiem, bet Jurands, spēcīgi saspiedis puiša roku, novēlēja:

—    Lai dievs tev palīdz visās lietās! .. . Saproti?

Un aizjāja. Zbiška ļoti labi saprata, cik liela labvēlība slēpās viņa pēdējos vārdos un, atgriezies pie ratiem, kuros gulēja Macjka, sacīja:

—     Zināt? Viņš arī gribētu, tikai viņam kaut kas neļauj. Jūs bijāt Spihovā un esat ļoti apķērīgs, pamēģiniet uzminēt, kas tas varētu būt.

Taču Macjka bija pārāk slims. Karstums, kas viņu tirdīja no paša rīta, uz vakara pusi tā pieņēmās, ka vecais bruņinieks sāka zaudēt samaņu, tāpēc atbildes vietā it kā izbrīnījies pavērās Zbiškā, pēc tam jautāja:

—    Kur te zvana?

Zbiška nobijās; viņam ienāca prātā, ka, reiz slimais dzird zvanu skaņas, viņam tuvojas nāve. Jauneklim ienāca prātā arī, ka tēvocis var nomirt bez ksendza, bez grēku nožēlošanas un nokļūt ja ne pilnīgi ellē, tad katrā ziņā uz ilgu laiku šķīstītavā, tāpēc nolēma vest viņu tālāk, lai pēc iespējas ātrāk sasniegtu kādu draudzi, kurā Macjka varētu saņemt pēdējo sakramentu.

Nolēma braukt cauru nakti. Zbiška sēdēja ratos uz siena, kur gulēja slimais, un uzmanīja to līdz rīta gaismai. Laiku pa laikam deva dzert tam vīnu, ar ko viņus ceļam bija apgādājis tirgotājs Amilejs un ko slāpstošais Macjka dzēra ar lielu kāri, jo tas laikam atviegloja viņa ciešanas. Pēc otrās krūzes pat atguva samaņu, bet pēc trešās aizmiga tik cieši, ka Zbiška brīžiem noliecās pār viņu, lai pārliecinātos, vai nav nomiris.

Un, domājot par to, viņu pārņēma dziļas sāpes. Līdz savai apcietināšanai Krakovā jauneklis pat lāgā neapjēdza, cik ļoti mīl savu tēvoci, kurš viņam bija tēva un mātes vietā. Tagad to labi saprata, bet reizē arī juta, ka pēc viņa nāves būs pilnīgi viens pats pasaulē, bez radiniekiem, izņemot abatu, kuram bija ieķīlāta Bogdaneca, bez draugiem un palīdzības. Vienlaikus viņam ienāca prātā doma, ka Macjkas nāvē vainojami vācieši — tie paši vācieši, kuru dēļ pats gandrīz zaudēja galvu, kuri nonāvēja visus viņa priekštečus, Danusjas māti un daudzus daudzus citus nevainīgus cilvēkus, kurus pazina vai par kuriem bija dzirdējis no pazīstamiem, — un viņu pārņēma izbrīns. «Vai tiešām,» teica pats sev, «visā karalistē nav neviena cilvēka, kurš nebūtu no viņiem cietis un neilgotos atriebties?» Te viņš atcerējās vāciešus, ar kuriem bija kāvies pie Viļņas, un nolēma, ka laikam pat tatāri necīnās tik nikni un ka pasaulē laikam nav otras tik nežēlīgas tautas.

Rīts pārtrauca šīs viņa pārdomas. Diena ausa skaidra, bet auksta. Macjka, acīm redzot, jutās labāk, jo elpoja lēnāk un vienmērīgāk. Pamodās tikai tad, kad saule jau krietni sildīja, atvēra acis un pateica:

—    Man vieglāk. Kur mēs esam?

—           Tuvojamies Olkušai. Zināt? Tur, kur rok sudrabu un maksā valsts kasei nodevu.

—            Ja mums būtu tas, kas ir zemes dzīlēs! Tad gan varētu uzcelt Bogdanecu!

—    Var redzēt, ka jums ir labāk, — Zbiška smiedamies atteica.

—     O, tad mums pietiktu arī mūra pilij! Bet iegriezīsimies draudzes baznīcā, tur mūs pamielos un varēsiet izsūdzēt grēkus. Viss ir dieva rokās, tomēr labāk, ja sirdsapziņa kārtībā.

—    Esmu grēcīgs cilvēks un labprāt to izdarīšu, — Macjka sacīja.

—      Naktī sapņoju, ka velni dīrā man no kājām ādu. . . Un savā starpā buldurē vāciski. Paldies dievam, ka man palika vieglāk. Bet tu gulēji kaut drusku?

—    Kā es varēju gulēt, ja uzmanīju jūs?

—    Nu, tad drusku atlaidies. Tiklīdz būsim galā, es tevi uzmodināšu.

—    Kur nu es gulēšu!

—    Kas tad tev neļauj?

Zbiška paraudzījās uz tēvoci bērna acīm.

—           Kas gan cits kā mīlestība? Man pat sāk durt pakrūtē no daudzajām nopūtām. Uzkāpšu mazliet zirgā, kļūs vieglāk.

Un, nolēcis no vezuma, Zbiška uzkāpa zirgā, ko viņam veikli piejāja viens no Zavišas uzdāvinātajiem turkiem. Macjka pa to laiku gan taustīja savu sāpošo sānu, bet laikam domāja ko citu, nevis par savu slimību, jo grozīja galvu, čāpstināja lūpas un pēdīgi sacīja:

—            Visu laiku brīnos un nevaru nobrīnīties, kur tu tik kārs uz meitām. Ne tavs tēvs, ne es nebijām tādi.

Bet Zbiška. atbildes vietā pēkšņi izslējās seglos, salika rokas sānos, atgāza galvu un sāka pilnā balsī dziedāt:

Raudāju pa nakti, raudāju bez gala, — Kur tu esi, mī|ā, kādā zemes malā? Veltas manas asaras, velti moku sevi. It nekad vairs, meitenīt, neredzēšu tevi.

Hei!

Un šis viņa «hei!» aizskanēja pa mežu, atsitās pret ceļmalas kokiem, atsaucās kā tāla atbalss un noklusa biezoknī.

Bet Macjka atkal pataustīja sānu, kurā bija iestrēgusi vācu bultas šķemba un, drusku vaidēdams, sacīja:

—    Senāk ļaudis bija gudrāki — saproti?

Pēc brīža tomēr kļuva domīgs, it kā atcerēdamies kādus vecus notikumus, un piebilda:

—    Lai gan daži arī senāk bija dumji.

Te viņi izbrauca no sila, aiz kura ieraudzīja raktuvju nojumes, bet tālāk Olkušas robainos mūrus, ko bija cēlis karalis Kazimirs, un Vladislava Loketkas būvētās baznīcas torni.

X

Draudzes kanoniķis uzklausīja Mac.jkas grēksūdzi un viesmīlīgi uzaicināja pārnakšņot, tā ka viņi izbrauca tikai nākošā rītā. Aiz Olkušas pagriezās uz Silēzijas pusi, gar kuras robežu vajadzēja braukt līdz Lielpolijai. Ceļš lielāko tiesu gāja pa mežu, kurā ap saules rietu gluži Kā pazemes dārdi bieži atskanēja tauru un sumbru rēcieni, bet naktī lazdu biezokņos spīguļoja vilku acis. Taču daudz lielākas briesmas ceļiniekiem un tirgotājiem uz šī ceļa draudēja no vācu vai pārvācotiem Silēzijas bruņiniekiem, kuru nelielās pilis pacēlās šur tur pierobežā. Tiesa, karalim Vladislavam karojot ar Opoles Naderspanu, kuram palīdzēja viņa Silēzijas brāļadēli, lielāko daļu šo piļu poļi sagrāva, tomēr vajadzēja būt nomodā un sevišķi pēc saules rieta neizlaist no rokām ieroci.

— Tomēr brauca mierīgi, un Zbiškam jau sāka apnikt šis ceļš, kad pēdīgi dienas brauciena attālumā no Bogdanccas kādu nakti viņš izdzirda sev aizmugurē zirgu sprauslāšanu un pakavu troksni.

—    Aiz mums jāj kaut kādi cilvēki, — Zbiška sacīja.

Macjka, kurš tobrīd negulēja, paskatījās uz zvaigznēm un kā pieredzējis cilvēks atbildēja:

—       Drīz ausīs gaisma. Laupītāji uz rīta pusi neuzbruktu, jo līdz gaismai viņiem jātiek mājās.

Zbiška tomēr apturēja vezumu, nostādīja savus ļaudis rindā pāri

ceļam ar sejām pret tuvojošamies svešiniekiem, bet pats izvirzījās uz priekšu un gaidīja.

Pēc kāda laika krēslā ieraudzīja vairākus jātniekus. Viens jāja pa priekšu dažus soļus no citiem, bet, acīm redzot, nedomāja slēpties, jo skaļi dziedāja. Zbiška nevarēja sadzirdēt vārdus, līdz viņa ausīm nonāca tikai jautrs piedziedājums «bop, hop, hop!», ar ko nepazīstamais nobeidza katru pantu.

—    Mūsējie! — pie sevis noteica.

Pēc brīža tomēr uzsauca:

—    Stāviet!

—    Bet tu sēdies, — atbildēja zobgalīga balss.

—    Kas jūs tādi?

—    Un kas jūs šitādi?

—    Kāpēc dzenaties mums pakaļ?

—    Kāpēc aizsprostoji ceļu?

—    Atbildi, mums stopi jau uzvilkti!

—    Bet mums pārvilkti . . . šauj!

—    Atbildi cilvēcīgi, citādi būs bēda.

Kā atbilde uz šo Zbiškas draudu atskanēja jautra dziesmiņa:

Viena bēda, otra bēda Ce|a vidū danci veda …

Hop! Hop! Hop! Ko tik traki viņas lec Labo danci, nelaimes …

Hop! Hop! Hop!

Zbiška bija pārsteigts par tādu atbildi. Dziesmai beidzoties, tā pati balss jautāja:

—    Kā tur jūtas vecais Macjka? Vēl pūš?

Macjka, piecēlies pussēdus, sacīja:

—    Mans dievs, tie ir kādi savējie!

Zbiška pajāja uz priekšu:

—    Kas jautā pēc Macjkas?

—            Kaimiņš, Zgoželicu Zilis. Jau veselu nedēļu jājam jums paka], pa ceļam iztaujādami ļaudis.

—    Glābiet! Tēvoci! Te ir Zgoželicu Zilis! — Zbiška iesaucās.

Un viņi priecīgi sasveicinājās, jo Zilis patiešām bija viņu kaimiņš un turklāt krietns cilvēks, ko visi mīlēja viņa jautrības dēļ.

—            Nu, kā jūtaties? — jautāja, kratīdams Macjkas plaukstu. — «Hop, hop!» vēl vai arī vairs ne?

—            E, kas nu vairs par «hop!» — Macjka atteica. — Bet priecājos jūs redzēt. Ak dievs, jūtos, it kā būtu jau Bogdanecā!

—    Kas jums kaiš? Dzirdēju: it kā vācieši esot sašāvuši?

—    Sašāva, suņabrāļi! Man šķemba palika ribās.

—    Ko jūs sakāt! Un kā ir? Vai raudzījāt dzert lāča taukus?

—            Redziet! — Zbiška sacīja. — Visi ieteic lāča taukus. Tiklīdz būsim Bogdanecā, tūlīt paņemšu cirvi un aiziešu pa nakti pie kāda bišu dobuma.

—    VaVbūt Jagenkai ir, ja ne, aizsūtīšu, lai apjautājas citiem.

—- Kādai Jagenkai? Jūsējo taču sauca par Malgohnu? — Macjka jautāja.

—            Eli, ko nu Malgolina! Miķeļa dienā būs trešais rudens, kopš viņa atdusas dieva klēpī. Karsta sieviete bija, lai dievs dod viņai mūžīgu gaismu! Bet arī Jagenka visa viņā, tikai vēl jauna . . .

Kalna galā sākas gāte, Meita atsitusies mātē …

Hop! Hop! Hop!

. . . Bet Malgohnai es teicu: nekāp priedē, tev taču jau piecdesmit gadu. Kas to bija devis! Uzkāpa. Zars nolūza un — būkš! Pat bedri iesita zemē un pēc trim dienām izlaida garu.

—            Mūžīga dusēšana viņai! — Macjka sacīja. — Atceros, atceros . . . Salikusi rokas sānos, kā sāka strostēt, kalpi no viņas slēpās sienā. Bet bija izdarīga saimniece! Un nokrita no priedes? Tu redzi, ko!

—            Nokrita zemē kā čiekurs … Kā es bēdājos! Zināt? Pēc bērēm no žēlabām tā piedzēros, ka trīs dienas mani nevarēja uzmodināt. Domāja, ka arī būšu atstiepis kājas. Bet cik pēc tam izlēju asaru, vairāk nekā veselu spaini! Nu, bet ari Jagenka ir veikla saimniece. Viss tagad viņas rokās.

—            Tikko viņu atceros. Kad aizjāju, bija tāda kā cirvja kāts. Zem zirga varēja iziet, ar galvu neskarot vēderu. 0, tas bija tik sen, tagad jau būs izaugusi liela.

—            Svētās Agneses dienā palika piecpadsmit, bet arī es gandrīz gadu neesmu viņu redzējis.

—    Kur tad jūs bijāt? No kurienes jādami?

—            No kara. Vai lai es sēdētu mājās, kad man ir tāda saimniece kā Jagenka?

Kaut arī būdams slims, padzirdis par karu, Macjka uzreiz kļuva uzmanīgs un ziņkāri jautāja:

—Varbūt bijāt ar kņazu Vitautu pie Vorsklas?

—            Ķā tad, biju, — Zgoželicu Zihs jautri atteica. — Bet dievs kungs viņam nevēlēja laimi: Edigejs mūs briesmīgi sakāva. Vispirms apšāva mūsu zirgus. Tatāri neielaižas tuvcīņā, kā kristīgie bruņinieki,

bet šauj pa gabalu no lokiem. Tu viņiem uzbrūc, viņi izvairās un atkal šauj. Dari, ko gribi! Pirms tam, ziniet, mūsu bruņinieki pārāk lielījās: «Mēs pat nenolieksim pīķus un neizņemsim no makstīm šķēpus, ar zirgiem vien samīsim šos kāpurus.» Tā viņi lielījās, bet tad visapkārt, kā sāka šņākt bultas, pat satumsa, — un kas iznāca pēc kaujas? Labi, ja no desmit viens palika dzīvs. Neticat? Vairāk nekā puse karaspēka, septiņdesmit lietuviešu un krievu kņazu palika kaujas laukā, bet cik vēl bajāru un dažādu galminieku, kā viņus tur sauc, — otroku, — tos pat divās nedējās nevarētu saskaitīt.

—    Es dzirdēju, — Macjka sacīja. — Mūsu bruņinieku, kas bija ieradušies palīgā, arī daudz krita.

—     Jā, pat deviņi krustneši, kas arī kalpoja Vitauta karaspēkā. Bet mūsējo vesels bars, jo, kā zināt, kur citi piesardzīgi skatās apkārt, tur mūsējie neskatās. Lielkņazs visvairāk paļāvās uz mūsu bruņiniekiem un kaujas laikā nevēlējās citu sardzi savā tuvumā, tikai poļus. Hi-hi! Vīri gāzās cits pēc cita, bet viņam nekas! Krita pans Melštinas Spitka, ieroču pārzinis Bernats, galda uzraugs Mikolajs, Prokops, Pšeclavs, Dobro- gosts, Lazcvicu Jasjka, Piliks Mazūrs, Mihovas Varšs, vojevoda Sohna, Dombrovas Jasjka, Miloslavas Petreks, Scepeckis, Oderskis, Tomko La- goda. Kas viņus visus var saskaitīt! Bet dažus es redzēju tā sašautus ar bultām, ka viņi pēc nāves izskatījās kā eži, taisni smiekli nāca skatoties.

Viņš patiešām iesmējās, it kā atstāstītu kādu jautru notikumu, un pēkšņi sāka dziedāt:

Nu es zinu, kas ir tatārs, Kad gandrīz bij pašam vakars!

—    Un kas bija pēc tam? — Zbiška jautāja.

—     Pēc tam lielkņazs aizlaidās, bet tūlīt atkal sadūšojās, kā tas ar viņu parasti notiek. Jo vairāk viņu saliec, jo vairāk viņš atliecas, kā lazdas atvase. Pēc tam mēs aizauļojām uz Tavaņas sēkli sargāt pārbrauktuvi. Atjāja arī saujiņa jaunu bruņinieku no Polijas. Un nekā! Lieliski! Otrā dienā ieradās Edigcjs ar neskaitāmām tatāru ordām, bet vairs neko nepanāca. Eh, bija jautri! Līdzko viņš mēģina tikt pāri upei, tā mēs viņam pa purslām. Nekā nevarēja izlauzties. Ne mazumu vēl apkāvām viņu un saņēmām gūstā. Es pats piecus dabūju, kurus tagad vedu uz Zgoželiciem. Dienā varēsiet aplūkot, kādi viņiem suņu purni.

—    Krakovā runāja, ka arī karalistei varot uzbrukt.

—     Nu, Edigejs nav muļķis. Viņš labi zina, kādi mums ir bruņinieki un ka paši slavenākie palikuši mājās, jo karalienei nepatika, ka Vitauts uz savu roku uzsāk karus. 0, viņš ir viltīgs — vecais Edigejs! Pie

Tavaņas tūlīt saprata, ka kņaza spēki pieaug, un aizlaidās prom aiz trejdeviņām zemēm!

—    Un jūs atgriezāties?

—            Jā, jo tur vairs nav ko darīt. Bet Krakovā uzzināju par jums, ka īsi pirms manis izbraukuši.

—    Tāpēc tagad arī zinājāt, ka tie esam mēs?

—    Nūja, jo katrā apstāšanās vietā jautāju par jums.

Te viņš pievērsās Zbiškam:

—            Ak dievs, pēdējo reizi es tevi redzēju pavisam maziņu, bet tagad, kaut arī tumsā, var spriest, ka esi puisis kā taurs! Tūlīt gribēji šaut mums ar stopu! Var redzēt, ka esi bijis karā.

—            Es no mazām dienām karā. Lai tēvocis pasaka, vai maz esmu redzējis.

—            Nav vajadzīgs, es zinu tāpat. Krakovā sastapu Tačevas Povalu, viņš man par tevi stāstīja… Kā liekas, tev tas mazūrs negrib dot savu meitu, es nebūtu tik ietiepīgs, jo tu man patīc… Tūlīt tu aizmirsīsi to, tiklīdz ieraudzīsi manu Jagenku. Meitene kā kālis! . ..

—            Nav tiesa! Neaizmirsīšu, kaut vai desmit redzētu tādas kā jūsu Jagenka.

—            Viņai pūrā ies līdzi Močidoli ar dzirnavām. Pļavās, kad izjāju, bija arī desmit krietnas ķēves ar kumeļiem. .. Ne viens vien man Jagnas dēļ paklanīsies, nebaidies!

Zbiška gribēja atbildēt: «Tikai ne es!» — bet Zgoželicu Zilis atkal sāka dziedāt:

Paklanīšos zemu zemu — Atdodiet man savu Jagnu, Jānudienl

—    Jums vienmēr jautrība un dziesmas prātā, — Macjka ieminējās.

—    Jā, bet ko tad svētlaimīgās dvēseles dara debesīs?

—    Dzied.

—            Nu redzat! Bet nolādētās raud. Es vēlos tikt pie dziedošajām, nevis raudošajām. Arī svētais Pēteris ir teicis: «Labāk viņu laist paradīzē, citādi, blēdis, sāks vēl ellē dziedāt, bet tas nekur neder.» Raugieties, — jau gaismiņa.

Un patiešām ausa diena. Pēc brīža viņi iznāca plašā norā, kur bija jau pilnīgi gaišs. Ezerā, kas aizņēma noras lielāko daļu, kādi vīri zvejoja zivis, bet, pamanījuši bruņotus jātniekus, pameta tīklus, izskrēja no ūdens, ātri paķēra ķekšus, dragas un nostājās draudīgās pozās, gatavi aizstāvēties.

—            Noturēja mūs par laupītājiem, — Zihs smiedamies teica. — Hei, kā zvejnieki jūs esat?

Uzrunātie vēl kādu bridi stāvēja klusēdami un neuzticīgi vērodami jātniekus, beidzot tomēr vecākais no viņiem, pazinis bruņiniekus, atbildēja:

—    Tuļčas ksendza abata.

—    Mūsu radinieka, — Macjka sacīja, — tā, kuram esam ieķīlājuši Bogdanecu. Tātad arī šie meži ir viņa meži, laikam nesen būs nopircis.

—     Viņš tev pirks, — Zihs paskaidroja. — To dēļ viņš karoja ar Bžozovas Vilku un laikam atkaroja. Pirms gada par visu šo gabalu pat taisījās cīnīties divkaujā jāšus ar pīķiem un garajiem zobeniem, bet es aizjāju un nezinu, kā tas beidzās.

—    Nu, mēs esam radinieki, — Macjka sacīja, — ar mums viņš nekausies, varbūt ka vēl samazinās izpirkšanas naudu.

—     Varbūt. Ja ar viņu apietas pa labam, viņš pat savu nežēlos. Bruņniecisks abats, ķivere galvā viņam nav nekas neparasts. Tai pašā laikā dievbijīgs un ļoti skaisti vada dievkalpojumus. Droši vien atceraties… Kā iebļaujas mesas laikā, visas bezdelīgas pajumtē izspurdz no ligzdām. Nu, un cilvēki viņu slavē.

—     Kā tad neatceros! Viņš taču pa desmit soļiem ar vienu pūtienu varēja izdzēst altāri visas sveces. Vai Bogdanecā viņš kādreiz iegriezās?

—    Kā tad. Iegriezās. Piecus jaunus zemniekus ar sievām līdumā nometināja. Un pie mums Zgoželicos arī bija ne reizi, jo, kā zināt, viņš kristīja manu Jagenku, kuru vienmēr ļoti ieredz un sauc par savu meitiņu.

—    Lai dievs dod, ka atstātu man zemniekus, — Macjka sacīja.

—     O ja, kas tādam bagātniekam pieci zemnieki! Galu galā ja Jagenka viņu palūgs, noteikti atstās.

Te saruna uz brīdi apklusa, jo virs tumšā sila un sārtās pamales pacēlās spodra saule un apgaismoja apkārtni. Bruņinieki to apsveica ar parasto: «Lai slavēts tas kungs!» — un, pārmetuši krustus, sāka skaitīt rīta lūgšanu.

Zihs pabeidza pirmais un, iesitis sev vairākas reizes pa krūtīm, ierunājās:

—     Tagad es jūs labi apskatīšu. 0, kā jūs abi izmainījušies! .. . Jums, Macjka, vispirms jāatgūst veselība. Jagenka par jums parūpēsies, jo jūsu mājās sievieti ar uguni neatradīsi… Nu var redzēt, ka jums ribās ir šķemba. Slikti izskatāties.

Pēc tam pievērsās Zbiškam:

—     Parādies tu arī… Ak tu varenais dievs! Atceros tevi pavisam maziņu, kad tu, ieķēries astē, kāpi kumeļiem mugurā, bet tagad, skaties, kas par bruņinieku! No sejas izskatās pēc meitenes, bet plecīgs jauneklis. Tāds kaut ar lāci var lauzties.

—    Ko viņam lācis! — Macjka sacīja. — Viņš bija vēl jaunāks nekā tagad, kad, apvainojies par to, ka frīzs viņu nosauca par piena puiku, tūlīt izplūca tam visas ūsas.

—    Zinu, — Zihs pārtrauca. — Pēc tam cīnījāties un ieguvāt viņu svītu. Tačevas Povals man visu izstāstīja:

Vācietis bij bagāls virs, Kapā likās pliks un tīrs.

Hop! Hop! Hop!

Un sāka aplūkot Zbišku jautrām acīm, kamēr puisis savukārt ar lielu interesi vēroja viņa garo kārts augumu, kalsno seju ar milzīgu degunu un apaļām, smejošām acīm.

—     Nu, — viņš teica, — ar tādu kaimiņu, ka tik dievs dotu veselību tēvocim, skumji nebūs.

—     Labāk, ja ir jautrs kaimiņš, jo ar jautru nevar būt nekādu strīdu, — Zihs atteica. — Bet tagad klausieties, ko es jums, labu vēlēdams, kristīgi teikšu. Mājās sen neesat bijuši un Bogdanecā visu atradīsiet nolaistu. Es nesaku — saimniecībā, jo abats saimniekoja kārtīgi: nolīda gabalu meža, nometināja jaunus zemniekus .. . Bet, tā kā pats tikai reizēm iegriezās, klētī droši vien būs tukšums un mājā arī diez vai atradīsies kāds sols vai salmu kūlis, uz kā pārgulēt, bet slimajam vajadzīgas ērtības. Tāpēc zināt ko? Brauciet pie manis uz Zgoželiciem. Paciemosieties kādu mēnesi vai divus, man tas būs ļoti patīkami, bet Jagenka pa to laiku parūpēsies par Bogdanecu. Paļaujieties tikai uz viņu, ne par ko nebēdājieties . . . Zbiška varēs aizjāt apraudzīt saimniecību, es atkal atvedīšu uz Zgoželiciem ksendzu abatu, un jūs tūlīt varēsiet ar viņu nokārtot rēķinus. . . Par jums, Macjka, mana meita rūpēsies kā par savu tēvu, bet slimam cilvēkam sievietes rūpes labākas par visu. Nu? Mīļie cilvēki! Dariet tā, kā es jūs lūdzu!

—     Ir zināms, ka jūs esat labs cilvēks un vienmēr tāds bijāt, — Macjka aizkustināts atbildēja, — bet, redzat, ja man lemts nomirt 110 tās šķembas, kas iestrēgusi ribās, labāk gribētu to izdarīt uz savām cisām. Pie tam mājās, kaut arī cilvēks ir slims, var šo to pajautāt, šo to pieskatīt, šo to nokārtot. Ja dievs nolēmis aicināt pie sevis, tur neko vairs nevar līdzēt! Lai rūpējas vai nerūpējas, nekur nespruksi. Pie neērtībām mēs karā esam pieraduši. Tam, kas gadiem ilgi gulējis uz kailas zemes, arī zirnāju klēpis ir patīkams. Bet par jūsu labo sirdi dziļi pateicos, un, ja pats nevarēšu, dievs dos, Zbiška jums par to atmaksās.

Zgoželicu Zihs, kurš patiešām bija tālu pazīstams ar savu laipnību un izpalīdzību, atkal sāka pierunāt un lūgties, bet Macjka ietiepās: ja jau ir jāmirst, labāk savā pajumtē! Tik daudzus gadus viņš bija sapņojis par Bogdanecu un nu, kad robeža vairs nebija tālu, nevarēja atteikties pārgulēt tur, kaut ari tā būtu pēdējā nakts. Paldies dievam, ka tas viņam devis kaut šo iespēju.

Izslaucījis ar dūrēm asaras, kas tam parādījās zem plakstiem, Macjka palūkojās apkārt un teica:

—    Ja tas ir Bžozovas Vilka mežs, tad tūlīt pēcpusdienā būsim klāt.

—    Nevis Bžozovas Vilka, bet tagad abata, — Zihs piezīmēja.

Uz to slimais Macjka pasmaidīja un pēc brīža sacīja:

—    Ja abata, tad varbūt kādreiz būs mūsu.

—            Oho! Nupat vēl runājāt par nāvi, — Zihs jautri iesaucās, — bet nu jau gribat dzīvot ilgāk par abatu!

—    Ne jau es viņu pārdzīvošu, bet Zbiška.

Tālāko sarunu pārtrauca tauru skaņas tālu mežā. Zihs tūlīt apturēja zirgu un sāka klausīties.

—    Laikam tur kāds medī, — viņš teica. — Uzgaidiet.

—    Varbūt abats. Tas gan būtu labi, ja mēs viņu tūlīt sastaptu!

—    Klusāk! — Zihs teica un saviem pavadoņiem pavēlēja: — Stāt!

Apstājās. Taures atskanēja tuvāk, bet pēc brīža kļuva dzirdama

suņu riešana.

—    Stāt! — Zihs atkārtoja. — Viņi nāk taisni uz mums.

Zbiška tūlīt nolēca no zirga un pavēlēja:

—    Surp stopu! Varbūt uzskries kāds zvērs! Ātrāk, ātrāk!

Un, izrāvis stopu no kalpa rokām, atspieda to pret zemi, uzgūlās tam virsū ar vēderu, noliecās, izlieca muguru kā loku un, satvēris ar abām rokām stiegru, acumirklī aizmeta to aiz dzelzs skalas, pēc tam ielika bultu un ieskrēja mežā.

—            Uzvilka! Bez roktura uzvilka stopu! — Zihs izbrīnā čukstēja, redzēdams tik ārkārtīgu spēku.

—     O, viņam ir iekšā! — Macjka lepni atbildēja.

Pa to !<Jiku taures un suņu riešana atskanēja vēl tuvāk, līdz pēdīgi labajā pusē kļuva dzirdami smagi soļi, un, zariem brakšķot, uz ceļa no biezokņa kā zibens izšāvās vecs, bārdains sumbrs milzīgu, zemu noliektu galvu, asiņu pieplūdušām acīm un izkārtu mēli, aizelsies un briesmīgs. Pieskrējis pie ceļmalas grāvja, pārlēca to vienā rāvienā, paklupa uz priekškājām, taču tūlīt piecēlās un nupat taisījās pazust biezoknī otrpus ceļam, kad pēkšņi draudīgi iečīkstējās stopa stiegra, iesvilpās bulta, zvērs saslējās uz pakaļkājām, sagriezās, drausmīgi ierēcās un, kā pērkona ķerts, nogāzās gar zemi.

Zbiška izlēca no paslēptuves, atkal uzvilka stopu un, turot to šaušanas gatavībā, tuvojās zemē guļošajam vērsim, kurš ar pakaļkājām vēl kārpīja zemi.

Taču, brīdi palūkojies, mierīgi devās atpakaļ pie svītas, pa gabalu iesaukdamies:

—    Tā trāpīju, ka pat apķēzījās.

—            Ak tu tāds! — Zihs, piejādams tuvāk, atsaucās. — Ar vienu bultu!

—            Tik tuvu bultai milzīgs ātrums. Redzat: ne tikai dzelzs uzgalis, bet arī pati sagājusi zem lāpstiņas.

—    Mednieki vairs nevar būt tālu, viņi droši vien tev atņems.

—            Nedošu! — Zbiška atbildēja. — Nošauts uz ceļa, bet ceļš nevienam nepieder.

—    Bet ja medī pats abats?

—    Nu, ja abats, tad lai ņem.

Tai brīdī no meža izskrēja vairāki suņi. Ieraudzījuši zvēru, tie, šausmīgi smilkstēdami, uzklupa tam virsū, sametās kopā un drīz vien sāka plēsties savā starpā.

—            Tūlīt būs arī mednieki, — Zihs sacīja. — Lūk, jau ir, tikai tālu no mums uzjājuši uz ceļa un vēl neredz zvēru. E-ei! Šurpu! Jājiet šurpu! Te viņš guļ!

Bet pēkšņi apklusa, pielika roku pie acīm un pēc brīža sacīja:

—            Žēlīgais dievs, kas tad tas! Vai es būtu akls palicis vai man tā liekas . . .

—    Viens uz melna zirga jāj pa priekšu, — Zbiška sacīja.

Bet Zihs piepeši iesaucās:

—    Kungs Jēzus! Tā taču laikam Jagenka!

Un sāka kliegt:

—    Jagna! Jagna! . ..

Pēc tam devās uz priekšu, bet, iekams viņš paspēja palaist auļos savu-zirgu, Zbiška ieraudzīja visdīvaināko skatu pasaulē: uz strauja, melna kumeļa, sēdot jāteniski kā vīrietis, viņiem pretī steidzās meitene ar stopu rokās un šķēpu pār pleciem. No straujā skrējiena iziruša jos matos viņai bija ieķērušās apiņu galviņas, seja sārta kā rītausma, krekls uz krūtīm atpogājies vaļā, mugurā virs krekla bija uzvilkts bezrocis ar vilnu uz āru. Piejājusi uz vietas apturēja zirgu; brīdi viņas sejā atspoguļojās neticība, izbrīns, prieks, beidzot tomēr, nevarēdama vairs neticēt savām acīm un ausīm, iesaucās smalkā, vēl bērnišķīgā balstiņā:

—    Tēti! Mīļo tētuk!

Un vienā mirklī noslīdēja no zirga, bet, kad Zihs arī nolēca, lai sasveicinātos ar viņu uz zemes, metās tam ap kaklu. Ilgu laiku Zbiška dzirdēja vienīgi skūpstu skaņas un divus vārdus: «Tēti! Jagiņ! Tēti! Jagiņ!» — kuri atkārtojās priecīgā sajūsmā.

Piejāja abas svītas, piebrauca ratos Macjka, bet viņi vēl arvien atkārtoja: «Tēti! Jagiņ!» — un vēl arvien stāvēja apkampušies. Kad pēdīgi bija pietiekami apsveicinājušies un izsaukušies, Jagenka sāka iztaujāt:

—    Jūs no kara? Vai veseli?

—            No kara. Kāpēc lai nebutu vesels? Bet kā tu? Un jaunākie brāļi? Veseli taču, vai ne? Citādi tu neskraidītu pa mežu. Ko tu te labu dari, meitiņ?

—    Jūs taču redzat: medīju, — Jagenka smiedamās atbildēja.

—    Svešā mežā?

—           Abats man atļāva. Vēl atsūtīja speciāli apmācītus cilvēkus un suņus.

Te viņa uzsauca saviem ļaudīm:

—    Atdzeniet nost suņus, citādi viņi saplosīs ādu!

Pēc tam atkal turpināja Zibam:

—            Ak, cik es priecīga, cik priecīga, ka jūs redzu! . . . Pie mums viss kārtībā.

—            Un es, tu domā, neesmu priecīgs? — Zihs atteica. — Dod man, meitiņ, vēl savu mutīti!

Un atkal sāka skūpstīties, pēc tam Jagenka sacīja:

—            Līdz mājām prāvs gabals… tik tālu dzināmies pēc šī zvēra. Būs pāris jūdzes, zirgi arī jau sāka nogurt. Bet varens sumbrs, redzējāt? Es viņam sašāvu veselas trīs bultas, no pēdējās viņš krita.

—            No pēdējās gan, tikai ne no tavas: lūk, šis jaunais bruņinieks viņu nošāva.

Jagenka atglauda ar plaukstu matus, kas tai krita acīs, un uzmeta ātru, ne visai laipnu skatienu Zbiškam.

—    Zini, kas tas ir? — Zihs jautāja.

—    Nezinu.

—            Nav brīnums, ka nepazīsti, viņš stipri izaudzis. Bet varbūt veco Bogdanecas Macjku pazīsti?

—    Mans dievs! Tas taču Bogdanecas Macjka! — Jagenka iesaucās.

Un, pienākusi pie ratiem, noskūpstīja Macjkas roku.

—    Tas esat jūs?

—    Es. Tikai, redzi, ratos, jo vācieši mani sašāva.

—            Kādi vācieši? Karš taču bija ar tatāriem. To es labi zinu, tāpēc ka ļoti lūdzos tēti, lai ņem mani sev līdzi.

—            Karš bija ar tatāriem, bet mēs tajā nepiedalījāmies, jo pirms tam cīnījāmies Lietuvā, es un Zbiška.

—    Bet kur ir Zbiška?

—    Vai tad nepazini, ka tas ir Zbiška? — Macjka smiedamies sacīja.

—            Tas ir Zbiška? — meitene iesaucās, atkal paskatījusies uz jauno bruņinieku.

—    Kā tad!

—    Nu, iedod viņam muti kā vecam paziņam, — Zihs jautri iesaucās.

Jagenka strauji pagriezās pret Zbišku, bet piepeši atkāpās un, aizsegusi ar roku acis, sacīja:

—    Man kauns . . .

—    Mēs taču no mazām dienām pazīstami! — Zbiška ieminējās.

—            Āhā! Ļoti labi pazīstami. Atceros gan, atceros jūs. Pirms astoņiem gadiem bijāt atbraukuši pie mums ar Macjku un nelaiķe māmuļa atnesa mums riekstus ar medu. Tiklīdz pieaugušie izgāja ārā, jūs iegrūdāt man ar dūri degunā, bet riekstus apēdāt viens pats.

—            Tagad viņš to nedarītu! — Macjka sacīja. — Viņš ir bijis pie Vitauta, bijis Krakovas pilī, labi zina galma parašas.

Bet Jagenkai ienāca prātā kas cits un, griežoties pie Zbiškas, viņa sacīja:

—    Tātad jūs nošāvāt sumbru?

—    Es.

—     Paskatīsimies, kur trāpījusi bulta.

—    Neatradīsiet, jo viņa visa sagājusi zem lāpstiņas.

—            Liecies mierā, nestrīdies, — Zihs sacīja. — Mēs visi redzējām, kā viņš to nošāva, un redzējām vēl ko vairāk — kā stopu vienā mirklī uzvilka bez roktura.

—    Bez roktura uzvilka stopu? — meitene pārjautāja.

Viņas balsī Zbiška saklausīja it kā neticību, tāpēc atspieda pret zemi stopu, ko iepriekš bija atlaidis, vienā mirklī uzvilka to, tā ka pat dzelzs loks nočīkstēja, pēc tam, gribēdams parādīt, ka pazīst galma parašas, nometās uz viena ceļa un pasniedza stopu Jagenkai.

Meitene to neņēma, bet, pati nezinādama, kādēļ, pēkšņi nosarka un sāka pogāt ciet pašaustā krekla apkakli, kas tai no straujā skrējiena pa mežu bija atvērusies.

XI

Otrā dienā pēc ierašanās Bogdanecā Macjka un Zbiška sāka aplūkot savu veco mājvietu un drīz vien pārliecinājās, ka Zgoželicu Zibam bija taisnība, apgalvojot, ka sākumā viņiem būs ne mazums rūpju.

Saimniecība vēl kaut kā turējās. Bija vairāki iekopti zemes gabali,

ko apstrādāja vecie vai arī abata nesen nometinātie zemnieki. Agrāk Bogdanecā iekoptas zemes bija daudz vairāk, bet, kad kaujā pie Plov- ciem Grādu dzimta iznīka līdz pēdējam, pietrūka darba roku un pamazām, sevišķi pēc Silēzijas vācu uzbrukuma un Gžimalitu kara ar Nalenčiem, kādreiz auglīgie Bogdanecas lauki gandrīz pilnīgi aizauga ar mežu. Macjka viens pats nespēja tikt galā. Velti viņš pirms vairākiem gadiem mēģināja atdabūt šurp brīvos zemniekus no Kšesnas un izdot zemi uz nomu — tiem labāk patika apstrādāt savus personīgos «ielāpus» nekā kopt svešus laukus. Dažus bezpajumtniekus tomēr sadabūja, dažādos karos ieguva vairākus gūstekņus, kurus apprecināja, izvietoja pa mājām, un saimniecība atkal sāka atdzīvoties. Taču viņam gāja ļoti grūti, tāpēc, kad radās izdevība, viņš steidzīgi ieķīlāja visu Bogdanecu, cerēdams, ka bagātajam abatam būs vieglāk apsaimniekot zemi, bet viņš pats ar Zbišku pa to laiku karā iegūs sev cilvēkus un naudu. Abats saimniekoja visai enerģiski. Pavairoja darbaspēku par piecām zemnieku ģimenēm, palielināja lopu un zirgu skaitu, turklāt vēl uzbūvēja klēti, žagaru kūti un tādu pašu stalli. Bet par māju, pats nedzīvodams Bogdanecā, nerūpējās, un Macjka, kurš reizēm sapņoja, ka atgriezies atradīs to grāvja un mietu žoga apjoztu, atrada visu tāpat, kā bija pametis, tikai ar to starpību, ka pakšķi bija sašķiebušies, bet sienas sasēdušas un iegrimušas zemē, tāpēc likās stipri zemākas.

Dzīvojamā ēkā bija liela priekštelpa, divas plašas istabas ar blakus telpām un virtuve. Logu rūtis bija no pūšļiem, bet katras istabas vidū atradās pavards uz māla pamata, kura dūmi gāja ārā pa griestu caurumu. Sie griesti, nokvēpuši pavisam melni, labākos laikos reizē kalpoja arī par kūpinātavu; uz sijās iedzītiem vadžiem kāra mājas un meža cūku, lāču un aļņu šķiņķus, briežu un stirnu filejas un veselus desu ripuļus. Bet tagad Bogdanecā āķi bija tukši, tāpat kā plaukti gar sienām, kur citās šļabtiču «pilīs» stāvēja alvas un māla trauki. Tikai zem plauktiem siena vairs nerādījās tik tukša, jo Zbiška lika saviem ļaudīm sakarināt tur bruņas, kaujas cepures, īsos un garos zobenus, tālāk šķēpus, dakšas, stopus, bruņinieku pīķus un, beidzot, vairogus, cirvjus un greznas seglu segas. Ieroči gan dūmos melnēja, un tos vajadzēja bieži tīrīt, toties vienmēr bija pie rokas, un pie tam ķirmji negrauza pīķu, stopu un cirvju koka daļas. Dārgās drēbes gādīgais Macjka lika sanest kambarī, kur viņš gulēja.

Priekštelpā pie pūšļu logiem stāvēja no priežu dēļiem sasisti galdi un tādi paši soli, uz kuriem saimnieki sēdās ēst kopā ar saviem ļaudīm. Cilvēkiem, kas ilgajos kara gados bija atradinājušies no ērtībām, neko daudz nevajadzēja, taču Bogdanecā nebija maizes, miltu un citu krājumu, kā arī trauku. Zemnieki sanesa, ko varēja, bet visvairāk

Macjka cerēja, ka viņiem, kā tādās reizēs parasts, palīdzēs kaimiņi, — un viņš nekļūdījās, vismaz par Zgoželicu Zihu.

Otrā dienā pēc ierašanās vecais bruņinieks sēdēja uz kluča mājas priekšā, tīksminādamies par jauko rudens dienu, kad pagalmā uz tā paša me]ņa iejāja Jagenka. Kalps, kurš pie žoga cirta malku, gribēja palīdzēt viņai nokāpt, bet meitene ātri nolēca zemē un, mazliet aizelsusies no straujās jāšanas un nosārtusi kā ābols, pienāca pie Macjkas.

—            Lai slavēts kungs Jēzus! Atjāju apsveikt no tēta un apjautāties, kā klājas.

—            Ne sliktāk, kā bija ceļā, — Macjka atbildēja. — Vismaz da- būnu izgulēties pats savās mājās.

—    Tomēr jums šeit ļoti neērti, bet slimam vajadzīgas rūpes.

—            Mēs esam stipri vīri. Sākumā jau daudz kā trūkst, bet badu tomēr neciešam. Liku nokaut vērsi un divas aitas, gaļas pietiek. Sievas sanesa miltus un olas. Tiesa, ļoti maz, bet visvairāk mums trūkst trauku.

—            Es liku piekraut jums divus vezumus. Vienā atvedīs divu guļvietu piederumus un traukus, otrā — dažādu pārtiku. Tur ir plāceņi, milti, speķis, kaltētas sēnes, ir muciņa alus un otra ar medu — kas tik vien bija mājās, no visa pa druskai.

Macjka, kurš vienmēr priecājās par katru ienākumu savā saimniecībā, izstiepa roku, noglauda Jagenkai galvu un teica:

—            Dievs atlīdzinās tev un tavam tēvam. Līdzko mēs iedzīvosimies, visu atdosim.

—            Ko nu niekus! Vai tad mēs kādi vācieši, ka ņemsim atpakaļ to, ko esam devuši.

—            Nu, tad jums dievs atlīdzinās vēl vairāk. Tēvs man stāstīja par tevi, cik tu esot laba saimniece. Gandrīz veselu gadu viena pati valdīji Zgoželicos!

—            Nūja! … Bet, ja jums vēl kā ievajadzēsies, atsūtiet kādu pakaļ, tikai tādu, kurš zina, kas vajadzīgs, jo gadās, ka atbrauc muļķa kalps un nezina, pēc kā viņš sūtīts.

Te Jagenka mazliet paraudzījās apkārt, bet Macjka, to redzēdams, pasmaidīja un jautāja:

—    Ko tu meklē?

—    Neko es nemeklēju!

—            Aizsūtīšu Zbišku, lai viņš no manis pateicas tev un Ziham. Vai tev patīk Zbiška, ko?

—    Vēl neesmu apskatījusi.

—    Nu, tad apskati tagad, jo tas laikam ir viņš, kas tur nāk.

Tas patiešām bija Zbiška, kas nāca no zirgu dzirdīšanas un, ieraudzijis Jagenku, paātrināja soļus. Viņš bija tērpies aļņa ādas vamzi un apaļā voiloka micltē, kādas parasti nēsā zem bruņu cepurēm, matus nesaturēja tīkliņš, tie bija līdzeni apcirpti virs uzacīm, bet sānos zeltītām cirtām krita uz pleciem. Viņš ātri tuvojās, stalts, liela auguma, atgādinot ieroču nesēju no kāda augsta galma.

Jagenka pilnīgi pagriezās pret Macjku, lai parādītu, ka atjājusi tikai pie viņa, taču Zbiška viņu jautri sveicināja, pēc tam, paņēmis viņas roku, pielika to pie lūpām, kaut arī meitene pretojās.

—     Kāpēc skūpsti man roku? — viņa jautāja. — Vai tad es kāds baznīckungs?

—    Nepretojieties! Tā ir tāda paraša.

—    Kaut arī viņš tev otru noskūpstītu par to, ko tu atvedi, — Macjka sacīja, — nebūtu par daudz.

—    Ko viņa atveda? — Zbiška jautāja, skatīdamies pagalmā un neredzēdams neko vairāk kā melno zirgu, kas bija piesiets pie mietiņa.

—    Vezumi vēl nav ieradušies, bet ieradīsies, — Jagenka atteica.

Macjka sāka uzskaitīt, ko viņa sūta, neko neizlaižot, bet, kad minēja

arī abu guļvietu piederumus, Zbiška sacīja:

—     Es labi varu pārgulēt arī uz sumbra ādas, bet pateicos jums, ka arī par mani padomājāt.

—    Es nē, tētis… — meitene nosarkusi atbildēja. — Ja gribat gulēt uz ādas, neviens neliedz.

—    Varu gulēt, uz kā pagadās. Pēc kaujas dažreiz gadījās pārgulēt arī klajā laukā ar nosistu krustnesi pagalvī.

—    Vai tad jūs kādreiz esat nositis krustnesi? Nevar būt!

Atbildes vietā Zbiška sāka smieties, bet Macjka sacīja:

—     Dievs ar tevi, meiten, tu viņu nepazīsti! Neko citu viņš nedarīja kā tikai kāva vāciešus, ka skanēja vien. Gatavs cīnīties ar pīķiem, ar cirvjiem, ar visu ko, bet, kā tik pa gabalu ierauga vācieti, tā grasās klupt virsū, virvē nenoturēsi. Krakovā gribēja pat nogalināt sūtni Lihtenšteinu, par ko viņam gandrīz nocirta galvu. Tāds viņš ir! Un par diviem frīziem tev pastāstīšu, kurus pieveicot ieguvām ļaudis un tik lielisku laupījumu, ka par pusi no tā var izpirkt visu Bogdanecu.

Un Macjka sāka stāstīt par divkauju ar frīziem, pēc tam par citiem piedzīvojumiem, kādi tiem gadījušies, un uzvarām, kādas guvuši. Par to, ka cīnījušies starp mūriem un atklātā laukā ar visslavenākajiem bruņiniekiem, kādi vien svešās zemēs dzīvojot. Cīnījušies ar vāciešiem, frančiem, angļiem un burgundiešiem. Ne reizi vien nokļuvuši tādos kaujas mutuļos, ka zirgi, cilvēki, bruņas, vācieši un spalvu pušķi savijušies it kā vienā kamolā. Un ko tik viņi nav redzējuši! Krustnešu pilis no sarkaniem ķieģeļiem, lietuviešu koka miestus un baznīcas, kādu Bogdanecas tuvumā neesot, pilsētas un drūmus mežus, kuros naktīs žēli gaužoties no svētnīcām izdzītie lietuviešu dievi, un daudzus citus brīnumus, un visur, kur vien iznācis cīnīties, Zbiška vienmēr bijis priekšgalā, par ko brīnījušies pat visievērojamākie bruņinieki.

Apsēdusies Macjkam blakus uz baļķa, Jagenka klausījās vecā bruņinieka stāstu pavērtu muti un grozīdama galvu te uz Macjkas, te uz Zbiškas pusi, it kā viņai tā būtu uzskrūvēta, un uzlūkodama jauno bruņinieku ar pieaugošu izbrīnu. Pēdīgi, kad Macjka bija pabeidzis, nopūtās un teica:

—    Ak dievs! Kaut es būtu piedzimusi par zēnu!

Bet Zbiška, kurš visu šo laiku savukārt uzmanīgi vēroja Jagenku, šai brīdī laikam domāja ko citu, jo negaidīti sacīja:

—    Jūs esat skaista meitene!

Jagenka pa daļai negribīgi, pa daļai skumji atbildēja:

—    Nu, jūs esat redzējis vēl skaistākas par mani.

Taču Zbiška nemelojot varēja atbildēt, ka daudz tādu nav redzējis; no Jagenkas vienkārši staroja veselība, jaunība un spēks. Vecais abats ne velti teica par viņu, ka meitene pa daļai atgādinot irbenāju, pa daļai priedi. Viss viņā bija skaists: slaidais stāvs un platie pleci, krūtis, kas šķita izkaltas no marmora, sārtās lūpas un zilās, žirgtās acis. Arī ģērbusies bija rūpīgāk nekā toreiz mežā medībās. Kaklā viņai bija sarkanas krelles, mugurā ar zaļu vadmalu klāts kažociņš vaļēju priekšu, pašausti svītroti lindraki un kājās jauni zābaciņi. Pat vecais Macjka ievēroja šo skaisto tērpu un, brīdi uzlūkojis viņu, sacīja:

—    Ko tu tā uzcirtusies kā uz atlaidām?

Bet viņa atbildes vietā iesaucās:

—    Vezumi brauc, vezumi! . ..

Tikko tie iegriezās pagalmā, viņa pieskrēja klāt, Zbiška sekoja viņai. Izkraušana ieilga līdz pat saules rietam, par lielu prieku Macjkam, kurš rūpīgi apskatīja katru lietiņu un par katru cildināja Jagenku. Jau bija pavisam satumsis, kad viņa sāka posties uz mājām. Pie zirga Zbiška pēkšņi satvēra meiteni ap vidu un, iekams viņa paspēja pateikt kādu vārdu, pacēla uz augšu un iesēdināja seglos. Meitene tūlīt pietvīka kā rīta blāzma un, pagriezusi pret viņu seju, nedaudz apvaldītā balsī sacīja:

—    Jūs gan esat stiprs puisis …

Tumsā neievērojis viņas pietvīkšanu un apmulsumu, Zbiška iesmējās un jautāja?

—    Vai zvēru nebaidāties? … Ir jau nakts!

—    Ratos ir šķēps. . . pasniedziet man to.

Zbiška aizgāja pie ratiem, paņēma šķēpu un pasniedza to Jagenkai.

—    Dzīvojiet veseli!

—    Dzīvojiet veseli!

—            Dievs jums par visu atlīdzinās! Rīt vai parīt aizjāšu uz Zgože- liciem pateikties Ziham un jums par sābrisko palīdzību.

—    Atjājiet! Būsim priecīgi! Aidā!

Un, paskubinājusi zirgu, viņa pēc brīža izgaisa ceļmalas krūmos.

Zbiška atgriezās pie tēvoča.

—    Laiks jums iet istabā.

Bet Macjka, nepieceldamies no bluķa, atbildēja:

—    Eh, kas par meiteni! Pat pagalmā no viņas kļuva gaišāk!

—    Patiešām!

Iestājās klusums. Šķita, ka Macjka kaut ko pārdomā, vērodams tikko iemirdzējušās zvaigznes, pēc tam it kā pats sev sacīja:

—            I laipna, i laba saimniece, lai gan viņai nav vairāk par piecpadsmit gadiem . . .

—            N-jā! — Zbiška noteica. — Tāpēc jau vecais Zihs viņu mīl kā acuraugu.

—            Un teica, ka viņai pūrā došot Močidolus, bet tur pļavās ganās vesels bars ķēvju ar kumeļiem.

—    Mečidolu mežos esot briesmīgi purvi? . ..

—    Toties tur daudz bebru alu.

Un atkal iestājās klusums. Brīdi iešķībi uzlūkojis Zbišku, beidzot Macjka jautāja:

—    Ko tu atcerējies? Par ko tu domā?

—    Es… redziet… Jagenka man tik ļoti atgādināja Danusju, ka

pat sirds iesāpējās.

—    Ejam istabā, — vecais sacīja. — Ir jau vēls.

Un, ar pūlēm piecēlies, atbalstījās pret brāļadēlu, kurš ieveda viņu istabā.

Jau nākošā dienā Zbiška tūlīt no rīta aizjāja uz Zgoželiciem, jo Macjka viņu ļoti steidzināja. Bez tam viņš pierunāja brāļadēlu, lai būtu svinīgāk, paņemt līdzi divus kalpus un saģērbties pēc iespējas skaistāk, tā izrādot Ziham lielāku godu un pateicību. Zbiška piekāpās un aizjāja saposies kā uz kāzām, uzģērbis savu kaujā iegūto baltā atlasa jaku, kas bija apšūta zelta bārkstīm un izrotāta zelta grifiem. Zihs saņēma viņu atplestām rokām, ar prieku un dziesmām, bet Jagenka, iznākusi no istabas, apstājās kā sastingusi un gandrīz izlaida no rokām vīna kannu, ieraugot jaunekli, kas viņai likās esam karaļdēls. Meitene tūlīt zaudēja drosmi un sēdēja klusuciešot, tikai laiku pa laikam izberzēdama acis, it kā cenšoties pamosties no miega. Nepiedzīvojušais Zbiška domāja, ka nezināmu iemeslu dēļ Jagenkai nepatīk viņu redzēt, tāpēc runāja vienīgi ar Zihu, cildinot viņa sābrisko palīdzību un apbrīnojot Zgoželicu saimniecību, kas patiešām ļoti atšķīrās no Bogdanecas.

Te visur redzēja pārticību un bagātību. Logu rūtis istabā bija no tik plāni izdrāztām un tā noslīpētām raga plāksnēm, ka patiešām spīdēja cauri kā stikls. Istabās atradās nevis pavardi vidū, bet gan lieli kamīni kaktos, ar jumtiņiem dūmu izvadīšanai. Grīda bija no tīri izberztiem lapegļu dēļiem, pie sienām ieroči un daudz dažādu trauku, kas mirdzēja kā saules, kā arī skaisti izcirsti karošu aizbāžamie ar karošu rindām, no kurām divas bija sudraba. Sur tur karājās arī karos iegūti vai no ceļojošiem tirgotājiem pirkti tepiķi. Zem galdiem bija izklātas milzīgas pelēkas sumbru, tauru un meža cūku ādas. Zilis labprāt izrādīja savu bagātību, ik pēc brīža piebilzdams, ka tā ir Jagenkas saimniecība. Viņš ieveda Zbišku arī pieliekamajā, kurā oda pēc sveķiem un mētrām un pie griestiem karājās veseli saiņi vilku, lapsu, caunu un bebru ādu. Parādīja viņam siernīcu, vaska un medus kambarus, miltu mucas, sausiņu, kaņepju un kaltētu sēņu glabātavas. Pēc tam aizveda viņu uz klētīm, laidariem, staļļiem un šķūņiem, kur glabājās rati, medību piederumi, tīkli, un tā apžilbināja Zbišku ar savu bagātību, ka tas, atgriezies istabā vakariņot, nevarēja vien nobrīnīties.

—    Jūsu Zgoželicos dzīvot tik un dzīvot, — viņš sacīja.

—       Močidolos arī gandrīz tāda pati kārtība, — Zihs atteica. — Atceries Močidolus? Tie ir uz Bogdanecas pusi. Senāk mūsu tēvi pat strīdējās par robežām un aicināja cits citu uz divkaujām, bet es gan nestrīdēšos.

Saskandinājis ar Zbišku medalus kausu, jautāja:

—    Varbūt gribat kaut ko uzdziedāt?

—    Nē, — Zbiška atteica, — man interesanti paklausīties jūs.

—       Redzi, Zgoželicus saņems mani lācēni. Ka tik viņi kādreiz nesa- plēšas savā starpā.

—    Kādi lācēni?

—    Nu, mani zēni, Jagenkas brāļi.

—     0, viņiem pa ziemu nevajadzēs ķepas sūkāt.

—    Nē! Bet arī Jagenkai Močidolos netrūks, ko likt mutē.

—    Noteikti!

—    Bet kāpēc tu ne ēd, ne dzer? Jagenka, ielej man un viņam!

—    Edu un dzeru, cik varu.

—       Ja vairs nevari, tad atlaid jostu … Skaista josta! Jūs ari Lietuvā dabūjāt krietnu laupījumu?

—       Nevar sūdzēties, — Zbiška atteica, lai, izmantojot gadījumu, parādītu, ka arī Bogdanecas saimnieki nav nekādi nabaga šļahtiči.

— Daļu laupījuma Krakovā pārdevām un dabūjām četrdesmit grivnas sudraba.

—    Ko tu saki! Par to taču var nopirkt veselu ciemu!

—            Mums bija Milānas meistara bruņas, kuras tēvocis, gatavojoties uz miršanu, pārdeva, bet tās, ziniet. . .

—            Zinu! O, tad Lietuvā ir vērts cīnīties! Es savā laikā arī gribēju doties turp, bet baidījos.

—    No kā? No krustnešiem?

—            E, ko tur no viņiem baidīties! Kamēr esi dzīvs, nav ko baidīties, kad esi beigts, tad vairs nav laika bailēm. Baidījos no viņu pagānu dieviņiem vai jodiem. Esot pilni meži.

—            Kur gan lai viņi paliktu, kad visas svētnīcas nodedzināja? Agrāk bija bagāti, tagad pārtiek vienīgi no sēnēm un skudrām.

—    Vai tu viņus esi redzējis?

—            Es pats neredzēju, bet dzirdēju, ka ļaudis redzējuši. .. Slēpdamies aiz kokiem, izstiepjot spalvainas ķepiņas un kratot, lai viņiem kaut ko iedod.

—    To pašu stāstīja arī Macjka, — Jagenka ieminējās.

—            Kā tad! Viņš mums to stāstīja pa ceļam, — Zihs piebilda. — Un nav brīnums! Pat pie mums, kaut sen kristīta zeme, reizēm nez kas purvos smejas, un arī mājās, lai gan baznīckungi baras, tomēr labāk pa nakti izlikt gariem bļodu ar ēdamo, citādi viņi tā grabinās gar sienām, ka ne aci nevar aizvērt… Jagenka, noliec, meitiņ, pie sliekšņa bļodu!

Jagenka paņēma māla bļodu ar klimpām un sieru un nolika to pie sliekšņa. Zihs teica:

—            Baznīckungi baras un lād mūs! Kungam Jēzum dažu klimpu dēļ slava nemazināsies, bet, ja mājas gari būs paēduši un vēlīgi, viņi pasargās no uguns un no zagļiem.

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—    Varbūt tomēr atjozīsies un drusku uzdziedāsi?

—            Uzdziediet jūs, es redzu, ka jau sen vēlaties, bet varbūt pana Jagna uzdziedās?

—            Dziedāsim pēc kārtas, — Zihs priecīgi iesaucās. — Mums ir arī kalps, kas var pavadīt uz koka stabules. Pasaukt šurp kalpu!

Pasauca kalpu, kurš apsēdās uz ķeblīša, paņēma mutē stabuli un, salicis uz tās pirkstus, sāka vērot klātesošos, gaidīdams, kuru pavadīt.

Tie savukārt sāka strīdēties, jo neviens negribēja būt pirmais. Beidzot Zihs lika dziedāt Jagnai, un meitene, kaut arī ļoti kaunēdamās Zbiškas, piecēlās no sola, salika rokas zem priekšauta un iedziedājās:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties! …

Zbiška vispirms plati iepleta acis, pēc tam pietrūkās kājās un skaļā balsi iesaucās:

—    Kā jūs zināt šo dziesmu?

Jagenka izbrīnā paskatījās uz viņu:

—    Bet to taču visi zina . . . Kas jums ir?

Zihs, uzskatot, ka Zbiška vairāk iedzēris, pagrieza priekā starojošu seju un teica:

—    Atlaid jostu! Tūlīt kļūs vieglāk!

Zbiška brīdi stāvēja pilnīgi pārvērties, pēc tam savaldīja uztraukumu un sacīja Jagenkai:

—    Piedodiet. Es pēkšņi kaut ko atcerējos. Lūdzu, turpiniet!

—    Varbūt jums skumji klausīties?

—            Ak nē! — Zbiška drebošā balsī atbildēja. — Labprāt klausītos to kaut visu nakti.

To teicis, viņš apsēdās un, aizklajis ar plaukstām acis, noklusa, neteikdams vairs nevienu vārdu.

Jagenka uzsāka otru pantu, bet, pabeigusi to, ieraudzīja lielu asaru, kas ritēja Zbiškam pa pirkstiem. Viņa tūlīt pienāca klāt un, apsēdusies blakus, iegrūda viņam ar elkoni:

—    Nu? Kas jums ir? Negribu, ka jūs raudat. Sakiet, — kas ir?

—            Nekas, nekas! — Zbiška nopūzdamies atbildēja. — Būtu daudz jāstāsta . . . Kas bijis, tas pagājis. Ir jau priecīgāk.

—    Varbūt iedzersiet saldu vīnu?

—            Atsaucīga meitene! — Zihs iesaucās. — Kāpēc saki «jūs»? Saki viņam — Zbiška, bet tu viņai — Jagenka. Jūs taču pazīstami no mazām dienām.

Pec tam griezās pie meitas:

—    Ka viņš tevi kādreiz iekāva, tas nekas. .. Tagad viņš to nedarīs.

—            Nedarīšu! — Zbiška jautri atsaucās. — Lai tagad viņa iekauj mani, ja vēlas.

Gribēdama viņu uzjautrināt vēl vairāk, Jagenka savilka roku dūrītē un smiedamās sāka tēlot, ka sit Zbišku.

—    Se tev par manu sasisto degunu! Se tev! Se tev!

—    Vīnu! — iesaucās sajūsminātais Zgoželicu saimnieks.

Jagenka aizsteidzās uz kambari un pēc brīža atnesa vīna krūku, divus skaistus, ar sudraba ziediem izrotātus Vroclavas zeltkaļu darinātus kausus un pāris jau iztālēm smaržojošus sieriņus.

Zihu, kuram bija jau krietns reibulis, šī aina tā sajūsmināja, ka viņš, pievilcis sev klāt krūku un piespiedis to pie krūtīm, laikam domādams, ka tā ir Jagenka, sāka runāt:

—            Ak tu manu mīļo meitiņ! Ak tu nabaga sērdienīt! Ko es, nelaimīgais, iesākšu Zgoželicos, kad man tevi paņems, ko es iesākšu!

—    Drīz jau vajadzēs atdot! — Zbiška iesaucās.

Ziha aizkustinājums acumirklī pārgāja smieklos:

—            Ha-ha! Meitenei tikai piecpadsmit gadu, bet viņu jau velk pie puišiem! … Kā tik ierauga kādu pa gabalu, tā sāk trīt ceļus.

—    Tēti, es iešu, — Jagenka sacīja.

—    Neej! Mums labi ar tevi…

Pēc tam sāka noslēpumaini mirkšķināt Zbiškam:

—            Te divi tādi bieži iegriežas: jaunais Vilks, vecā Bžozovas Vilka dēls, un Rogovas Ctans. Ja tevi te sastaptu, tūlīt sāktu plēsties, kā plēšas viens ar otru.

—    Obo! — Zbiška sacīja.

Pēc tam griezās pie Jagenkas un, uzrunādams viņu ar tu, kā Zihs to bija piekodinājis darīt, jautāja:

—    Bet kuru tu vēlies?

—    Nevienu.

—    Vilks ir sirdīgs puisis! — Zbiška piezīmēja.

—    Lai viņš gaudo uz citu pusi!

—    Un Ctans?

Jagenka sāka smieties.

—            Ctanam, — viņa teica, — ir tādas krēpes uz sejas kā āzim, pat acis nevar saredzēt, un tauku tikpat daudz kā lācim.

Te Zbiška iesita sev pa galvu, kā pēkšņi kaut ko atcerējies, un sacīja:

—            Jā! Kad jūs esat tik labi, palūgšu vēl vienu lietu: vai jums nav mājās lāča tauku, tēvocim vajadzīgs zālēm, bet Bogdanecā nevarēju sameklēt.

—            Bija, — Jagenka sacīja, — bet puiši iznesa pagalmā ieziest stopus, un suņi visus apēda . . . Vai, cik žēl!

—    Necik nepalika?

—    Izlaizīja pa tīro!

—    Hm! Tad nav citas izejas kā tik iet mežā meklēt.

—            Sarīkojiet medības, lāču netrūkst, bet rīkus, ja vajag, varu iedot.

—    Nav laika gaidīt! Iešu pa nakti pie kāda bišu koka.

—            Paņemiet līdzi četrus piecus medniekus. Daži no viņiem ir veikli puiši.

—    Barā negrib» iet, vel aizbaidīs man zvēru.

—    Kā tad? Varbūt iesiet ar stopu?

—            Ar stopu mežā pa tumsu nekas neiznāks. Mēness tagad nespīd. Paņemšu dakšas ar atskabargainiem galiem, kārtīgu cirvi un rīt iešu viens pats.

Jagenka uz brīdi noklusa, pēc tam viņas sejiņā iezagās nemiers.

—            Pagājušā gadā, — viņa teica, — tāpat bija aizgājis mednieks Bezduhs, un lācis viņu saplēsa. Tas vienmēr ir bīstami: naktī lācis, kā ierauga cilvēku vienu, sevišķi vēl pie bišu kokiem, tūlīt slienas pakaļkājās.

—    Ja viņš bēgtu, tad gan nedabūtu, — Zbiška atteica.

Tai brīdī Zilis, kurš bija aizsnaudies, piepeši pamodās un sāka dziedāt:

Kuba, tev ir strādāt prieks, Bet es, Macjka, savvaļnieks! Tu no rīta arklu dīdi, Es ar Kasju riiļkos līdu!

IIop! HoptHop!

Pēc tam Zbiškam teica:

—            Saproti? Divi viņai ir: Bžozovas Vilks un Rogovas Ctans. Bet tu . ..

Baidīdamās, ka Zihs nesarunā aplamības, Jagenka strauji pievērsās Zbiškam un sāka izprašņāt:

—    Kad iesi? Rīt?

—    Rīt pēc saules rieta.

—    Uz kuru dravu?

—            Uz mūsējo, Bogdanecas, netālu no jūsu robežstabiem, pie Ra- dzikovas purva. Man stāstīja, ka tur lāci esot viegli dabūt.

XII

Zbiška aizgāja, kā bija solījies, jo Macjka jutās arvien sliktāk. Sākumā viņu uzturēja prieks par atgriešanos un pirmie majas darbi, bet trešā dienā atkal uznāca karstums un tik ļoti iesāpējās sāns, ka vajadzēja apgulties. Zbiška papriekš aizgāja dienā, apskatīja dravu, ievēroja, ka netālu purvā ir lielas pēdas, un aprunājās ar dravnieku Vavreku, kurš vasaru nakšņoja turpat netālu teltī kopā ar pāris nikniem Podhalas suņiem, bet, tuvojoties rudenim, bija pārcēlies uz ciemu.

Viņi abi nojauca telti, aizveda prom suņus, šur un tur uz koku stumbriem uzzieda mazliet medus, lai smarža iekairinātu zvērus, pēc

tam Zbiška atgriezās mājās un sāka gatavoties medībām. Lai nesaltu, uzģērba aļņādas jaku bez piedurknēm, galvā uzmauca no dzelzs stieplēm pītu cepuri, lai lācis nevarētu noplēst ādu, beidzot paņēma stipras divzaru dakšas ar atskabargām, platu tērauda cirvi ar ozolkoka kātu, drusku garāku nekā tiem, ko lieto namdari. Ap vakara slaukšanas reizi bija jau galā un, izmeklējis sev ērtu vietu, pārkrustījās, apsēdās un sāka gaidīt.

Pa egļu zaru spraugām spīdēja rietošās saules sārtie stari. Priežu galotnēs ķērkdamas un sizdamas spārniem rosījās vārnas, šur tur uz ūdeni aizļipoja kāds zaķis, čaukstinādams nodzeltējušos ogulājus un kritušās lapas, reizēm pa jauna skābarža stumbru aizslīdēja veiklā cauna. Meža biezoknī vēl dzirdēja putnu balsis, kas pamazām norima.

Saulei rietot, mežā vēl nebija miera. Skaļi rukšķot un sprauslājot, Zbiškam netālu garām pagāja meža cūku bars, pēc tam, salikuši purnus cits citam uz krustiem, garā rindā aizsoļoja aļņi. Zem viņu kājām brīkšķēja sausie zari un dunēja mežs, kamēr, sārti laistīdamies saules staros, tie virzījās uz purvu, kur varēja droši un patīkami pavadīt nakti. Beidzot debesīs iedegās vakara blāzma, no kuras priežu galotnes šķita liesmojam kā ugunīs, un pamazām viss saka nomierināties. Mežs laidās miegā. No zemes cēlas tumsa un kāpa uz augšu pretī gaišajai blāzmai, kas arī pamazām nobāla, apmācās, satumsa un beidzot izdzisa.

«Tagad, kamēr sāks gaudot vilki, bus klusums,» Zbiška nodomāja.

Viņš tomēr nožēloja, ka nepaņēma stopu, viegli būtu varējis nošaut meža cuku vai alni. No purva vienu brīdi vēl dzirdēja kādas apslāpētas skaņas, kas atgādināja smagus vaidus un svilpošanu. Uz purva pusi Zbiška skatījās ar zināmu neuzticību, tādēļ ka zemnieks Radziks, kas tur kādreiz dzīvoja velēnu būdā, pazuda kopā ar ģimeni, it kā būtu zemē iegrimuši. Vieni runāja, ka viņus aizveduši laupītāji, taču bija ari ļaudis, kuri vēlāk it kā redzējuši pie būdas kādas dīvainas pēdas — ne cilvēku, no zvēru — un šaubīgi grozīja galvas, gudrojot pat, vai nevajadzētu atvest no Kšesnas baznīckungu, lai viņš nosvēta šo būdu. Tomēr to neizdarīja, jo neatradās neviens, kas gribētu tur apmesties, un būdu, pareizāk sakot, mālu no tās žagaru sienām izskaloja lietus, bet vietai kopš tā laika nebija laba slava. Tiesa, dravnieks Vavreks, kurš pa vasaru nakšņoja šeit teltī, to neņēma vērā, bet arī par šo Vavreku klīda visādas baumas. Bruņojies ar dakšām un cirvi, Zbiška nebaidījās meža zvēru, toties ar zināmu nemieru domāja par ļauniem gariem, tāpēc nopriecājās, kad balsis purvā beidzot noklusa.

Nodzisa pēdējā atblāzma, un iestājās pilnīga tumsa. Vējš norima, nedzirdēja pat parastās šalkoņas priežu galotnēs. Laiku pa laikam šur tur nokrita kāds čiekurs, vispārējā klusumā saceldams lielu un spalgu troksni, citādi valdīja tāds klusums, ka Zbiška dzirdēja pats savu elpu.

Tā viņš nosēdēja ilgu laiku, domādams vispirms par lāci, ko gaidīja uznākam, pēc tam par Danusju, kura ar Mazāvijas galmu brauca uz tālām zemēm. Atcerējās kā, atvadoties no kņazes, satvēra viņu rokās un sajuta uz saviem vaigiem meitenes asaras; atcerējās viņas gaišo sejiņu, viņas neapsegto galviņu, viņas rudzupuķu vainadziņus un viņas dziedāšanu, viņas sarkanos zābaciņus ar gariem purniņiem, kurus skūpstīja šķiroties, atcerējās visu, kas bija noticis kopš tā brīža, kad pirmo reizi iepazinās, — un viņu pārņēma tāds žēlums, ka meitenes nav klāt, un tādas ilgas pēc viņas, ka pilnīgi ļāvās tam, aizmirsa, ka atrodas mežā un gaida zvēru, domādams pie sevis:

«Es jāšu pie tevis, jo bez tevis nevaru dzīvot.»

Un viņš juta, ka tā ir, jā, jādodas uz Mazāviju, citādi nonīks šeit Bogdanecā. Viņam ienāca prata Jurands un viņa neizprotamā pretošanās, bet nolēma, ka tāpēc vēl jo vairāk jādodas, lai uzzinātu, kas tas par noslēpumu, kas par šķērsli un vai, izaicinot kādu uz divkauju, nevar šo šķērsli novērst. Beidzot puisim šķita, ka Danusja izstiepj pret viņu rokas un sauc: «Nāc, Zbiška, nāc!» Kā gan viņš varēja neiet!

Negulēja, bet redzēja viņu tik skaidri kā parādībā vai sapnī. Tagad viņa brauc blakus kņazei, trinkšķina koklīti un dzied, bet domā par Zbišku. Domā, ka drīz viņu ieraudzīs, un varbūt pat skatās, vai viņš neauļo pakaļ, bet viņš pa to laiku sež tumšā mežā.

Tai brīdī Zbiška atjēdzās — ne tikai tāpēc, ka atcerējās tumšo mežu, bet arī tāpēc, ka viņam aiz muguras kaut kas iečabējās.

Viņš stiprāk sažņaudza rokās dakšas, pagrieza ausi un sāka klausīties.

Troksnis tuvojās un drīz kļuva pavisam skaidrs. Zem uzmanīgiem soļiem lūza sausie zari, čaukstēja kritušās lapas un ogulāji. Kāds nāca.

Brīžiem troksnis noklusa, it kā zvērs apstātos pie kokiem, un tūlīt kļuva tik kluss, ka Zbiškam pat sāka zvanīt ausīs, — pēc tam atkal atskanēja soļi, lēni un uzmanīgi. Visa šī tuvošanās bija tik piesardzīga, ka Zbiška pat izbrīnījās.

«Vecais laikam baidās no suņiem, kas te bija pie telts,» viņš nodomāja, «bet varbūt tas ir vilks, kas mani saodis?»

Pa to laiku soļu troksnis noklusa. Taču Zbiška skaidri juta, ka soļus divdesmit vai trīsdesmit no viņa kāds apstājies un it kā pietupies. Paskatījās vienu, otru reizi, bet neko nevareja samanīt, tikai koku stumbri rēgojās diezgan skaidri. Nebija citas izejas, atlika tikai gaidīt.

Viņš gaidīja tik ilgi, kamēr viņu atkal pārņēma izbrīns:

«Lācis taču te pie dravas nebūtu nācis gulēt, bet vilks jau sen būtu mani saodis un arī negaidītu līdz rītam.»

Un pēkšņi viņam no galvas līdz kājām pārskrēja tirpas.

Bet ja nu tas patiešām ir kāds «nešķīstais», kas, izlīdis no purva, tuvojas viņam no muguras? Ja nu pēkšņi viņu satvers glumas slīkoņa rokas vai sejā ieskatīsies zaļas vampīra acis, ja nu kāds tepat aiz viņa drausmīgi iesmiesies vai aiz priedes parādīsies zila galva uz zirnekļa kājām?

Un sajuta, ka zem dzelzs stiepļu cepures viņam sāk slieties mati.

Taču pēc brīža troksnis atkal atskanēja priekšā, šoreiz vēl skaidrāk nekā iepriekš. Zbiška atviegloti uzelpoja. Viņš gan vēl pielaida, ka tas pats «spoks» apgājis viņu apkārt un tagad tuvojas no priekšas. To tik viņš vēlējās. Zbiška ērtāk saņēma dakšas, klusi piecēlās un sāka gaidīt.

Tai brīdī virs galvas iešalkojās priedes, seju apdvesa stipra vēja pūsma, kas nāca no purva puses, un vienlaikus nāsīs iesitās lāča smaka.

Nu vairs nebija nekādu šaubu: nāca ķepainis!

Zbiškam vienā mirklī pārgāja bailes, viņš, noliecis galvu, sasprindzināja redzi un klausījās. Soļi smagi tuvojās, kļūdami arvien skaidrāki, smaka kļuva arvien asāka, drīz vien jau varēja sadzirdēt šņākoņu un murkšķēšanu.

«Ka tik nebūtu divi!» Zbiška nodomāja.

Tai brīdī jauneklis savā priekšā ieraudzīja lielu un tumšu zvēra stāvu, kas, tuvojoties 110 vēja puses, līdz pēdējam brīdim nevarēja viņu saost, jo vairāk tāpēc, ka lāci kairināja uz stumbriem izziestā medus smarža.

— Surp, vecīt! — Zbiška iesaucās, iznācis no paslēptuves.

Lācis īsi ierēcās, it kā negaidītās parādīšanās pārsteigts, bet bija jau pārāk tuvu, lai varētu glābties bēgot, tāpēc vienā mirklī saslējās pakaļkājās, ieplētis priekškājas kā apkampienam. Tieši to Zbiška bija gaidījis: viņš saspringa, zibeņātri padevās uz priekšu un ar visu savu vareno roku un ķermeņa smaguma speķu ietrieca dakšas lācim krūtīs.

Viss mežs tagad notrīcēja 110 briesmīgā rēciena. Lācis satvēra ar ķepām dakšas, cenšoties tās izraut, bet atskabargas zaru galos neļāva, tāpēc, sajutis sāpes, ierēcās vēl drausmīgāk. Cenšoties aizsniegt Zbišku, atspiedās pret dakšām un iegrūda tās vēl dziļāk. Nezinādams, vai asie gali iedūrušies pietiekami dziļi, Zbiška neizlaida no rokām kātu. Cilvēks un zvērs sāka raustīt un grūstīt viens otru. Mežs nepārtraukti dārdēja no rēcieniem, kuros skanēja dusmas un izmisums.

Zbiška nevarēja paķert cirvi, iekams nebija dakšu otru — noasināto galu iedūris zemē, bet lācis, satvēris ar ķepām kātu, svaidīja to un Zbišku, it kā saprazdams cilvēka nodomu, un, neraugoties uz sāpēm, ko viņam sagādāja katra dziļi iedurto dakšu kustība, neļāva sevi «pienaglot». Tā briesmīgā cīņa ieilga, un Zbiška noprata, ka viņa spēki beidzot izsīkst. Viņš varēja pakrist, kas nozīmētu beigas, tāpēc saņēmās līdz pēdējam, savilka roku muskuļus, ieplēta kājas, izlieca muguru kā loku, lai nenokristu augšpēdu, un caur sakostiem zobiem pačukstēja:

—    Vai nu tev būs gals, vai man! . . .

Un viņu beidzot pārņēma tādas dusmas, tāds niknums, ka tai brīdī labāk pats ietu bojā nekā palaistu bestiju. Bet, aizķēries ar kāju aiz priedes saknes, viņš sagrīļojās un laikam būtu pakritis, ja pēkšņi priekšā neparādītos kāds tumšs stāvs, — un otras dakšas «pienagloja» lāci, bet kāda balss negaidot iesaucās pie pašas auss:

—    Cērt!

Cīņas degsmē Zbiška nemaz nepadomāja, no kurienes viņam varēja rasties tik necerēta palīdzība, bet paķēra cirvi un atvēzējies briesmīgi cirta. Nokrakšķēja dakšas, ko salauza zvēra smagums un pēdējās konvulsijas; kā pērkona sperts nokritis zemē, lācis sāka krākt. Taču drīz beidza. Iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi Zbiškas smagā elpa; viņš stāvēja, atspiedies pret priedi, jo puisim grīļojās kājas. Tikai pēc kāda laiciņa pacēla galvu, paraudzījās uz blakus stāvošo augumu — un sabijās, iedomājoties, ka tas varbūt nav cilvēks.

—    Kas tu esi? — satraukti noprasīja.

—    Jagenka! — sīka meitenes balstiņa atbildēja.

Zbiška pat apstulba no pārsteiguma, neticēdams pats savām ausīm. Taču viņa šaubas drīz izgaisa, jo Jagenka atkal ierunājās:

—    Uzšķilšu uguni…

Tūlīt atskanēja šķiltavu sitieni pa kramu, sāka birt dzirksteles un to mirgojošā gaismā Zbiška ieraudzīja baltu meitenes pieri, tumšas uzacis un uz priekšu izstieptas lūpas, kas uzpūta kvēli posā. Tikai tagad puisim ienāca prātā, ka Jagenka ieradusies šai mežā, lai viņam palīdzētu, ka bez šīs palīdzības viņam būtu klājies slikti, — un viņš izjuta tik dziļu pateicību, ka, ilgi nedomādams, apskāva to ap vidu un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

Posa un šķiltavas nokrita zemē.

—    Laid! Ko tu dari? — viņa apspiestā balsī protestēja, tomēr nemēģināja atbrīvoties, gluži otrādi, — it kā nejauši ar lūpām pieskārās Zbiškas lūpām.

Tad viņš atlaida meiteni un teica:

—     Paldies tev. Nezinu, kā te viss bez tevis būtu beidzies.

Noliekusies tumsā, lai uzmeklētu šķiltavas un posu, Jagenka skaidroja:

—            Es baidījos par tevi, jo Bezduhs ari bija gājis ar dakšām un cirvi — un lācis viņu saplosīja. Lai dievs nedod, Macjka būtu pavisam bēdīgs, viņš jau tāpat knapi elpo . . . Nu, un paņēmu dakšas un atnācu.

—    Tātad tu tur mīņājies aiz priedēm?

—    Es.

—    Bet es domāju, ka mošķi.

—            Man arī bija bail, te pie Radzikovas purva naktī bez uguns nav diez cik droši.

—    Kāpēc tu neierunājies?

—    Baidījos, ka vari mani padzīt.

To teikusi, atkal sāka šķilt uguni, pēc tam pielika pie degļa sausu kaņepju pakulu vīkšķi, kas tūlīt gaiši uzliesmoja.

—            Man ir divas saujas, — teica, — bet tu veikli salasi zarus, iekursim uguni.

Pēc brīža patiešām jautri iedegās ugunskurs, apgaismojot milzīgu, rūsganu lāča ķermeni, kas gulēja asiņu peļķē.

—    Ek, kas par zvēru! — ne bez lepnuma iesaucās Zbiška.

—    Piere pilnīgi pāršķelta uz pusēm! O Jēzus! — Jagna sacīja.

Viņa pieliecās un iegrūda roku lāča pinkās, lai pārliecinātos, vai

zvēram ir daudz tauku. Pēc tam izslējās ar priecīgu seju.

—    Pietiks pāris gadiem!

—    Bet dakšas salauztas, skaties!

—    Tur tā nelaime, ko lai es mājās saku?

—    Kā tā?

—           Tētis nebūtu mani laidis uz mežu, tāpēc man nācās nogaidīt, kamēr visi apguļas.

Pēc brīža piebilda:

—    Tu arī nesaki, ka es te biju, citādi mani izsmies.

—            Tomēr līdz mājām es tevi pavadīšu, ceļā var uzbrukt vilki, bet tev nav dakšu.

—    Nu labi!

Tā, ugunskuram jautri sprakstot, viņi kādu laiku sarunājās pie nogalinātā lāča gluži kā divi jauni meža radījumi.

Zbiška raudzījās Jagenkas daiļajā, liesmu apgaismotajā sejiņā un negribētā izbrīnā teica:

—            Bet tādas otras meitenes kā tu pasaulē laikam nav. Tev vajadzētu iet karā.

Viņa bridi palūkojās tam acis, pēc tam skumji atteica:

—    Es zinu … bet tu nesmejies par mani.

Jagenka pati izkausēja lielu podu lāča tauku, un pirmo krūzi Macjka izdzēra ar patiku, jo tie bija svaigi, nepiededzināti un oda pēc zirdze- nēm, kuru novārījumu, labi pazīdama ārstniecības augus, meitene bija samērīgi picjaukusi taukiem. Macjkam tūlīt kļuva možāks prāts un pieauga cerības uz izveseļošanos.

—     Tieši tas man bija vajadzīgs, — teica. — Tiklīdz būšu kārtīgi piesūcies ar taukiem, varbūt šī nolādētā šķemba kaut kur izlīdīs.

Nākošās krūzes viņām tomēr vairs tā negaršoja, taču dzēra, zinot, ka tas ir nepieciešami. Jagenka arī viņu mundrināja:

—     Izveseļosieties! Ostrogas Biļudam ietrieca dziļi mugurā veselu bruņu krekla gabalu, bet no lāča taukiem tas viņam izlīda laukā. Vajag tikai, līdzko atveras brūce, ieziest to vēl ar bebra taukiem.

—    Vai tie jums ir?

—     Ir. Ja vajadzēs svaigus, aiziesim ar Zbišku uz viņu alām. Bebri nav grūti dabūt. Bet nekaitētu arī, ja jus kaut ko apsolītu kādam svētajam, kurš ir brūču patrons.

—     Man jau tas bija ienācis prātā, es tikai nezinu, kuram solīt. Svētais Juris ir bruņinieku patrons: viņš sarga tos no briesmām un vajadzības gadījumā vairo viņu drošsirdību, bet stāsta arī, ka bieži vien pats personīgi nostājoties taisnīgā pusē un palīdzot sakaut dieva ienaidniekus. Bet tāds, kurš pats labprāt cīnās, nez vai gribēs dziedēt, priekš tam ir kāds cits, kura darīšanās viņš negribēs jaukties. Katram svētajam debesīs ir sava valdīšana un sava saimniecība — tas ir zināms! Cits cita lietās viņi nejaucas, citādi varētu izcelties nesaprašanās, bet svētajiem debesis nepieklājas strīdēties un kauties savā starpā . . . Ir Kozjma un Damjans, arī lieli svētie, kurus pielūdz mediķi, lai pasaulē neizgaistu slimības, jo tad viņiem nebūtu ko ēst. Ir arī svētā Apolonija, kas pasargā no zobu sāpēm, un svētais Liborijs — no akmeņiem, bet tie man neder! Atbrauks abats, viņš pateiks, ko pielūgt, — ne katrs kleriķis zina visus dievišķos noslēpumus, kaut arī tam būtu izskūts pakausis.

—    Bet ja jūs pašam kungam Jēzum solītu?

—     Zināms, viņš ir augstāks par visiem. Bet tas būtu tāpat kā, ja, teiksim, tavs -tēvs piekautu manu zemnieku un es jātu uz Krakovu sūdzēties karalim. Ko gan karalis man teiktu? Viņš teiktu tā: «Es pārvaldu visu karalisti, bet tu nāc pie manis ar savu zemnieku! Vai tad nav attiecīgu iestāžu? Kāpēc neej uz pilsētu pie mana kastelāna un vidutāja?» Kungs Jēzus ir visas pasaules valdnieks, saproti, bet ma- zakās darīšanās ir svētie.

—            Tad es jums teikšu, — sacīja sarunas beigās atnākušais Zbiška, — soliet mušu nelaiķei karalienei, ka dosieties svētceļojumā uz viņas kapu Krakovā, ja viņa par jums aizlūgs. Vai tad maz brīnumu mūsu acu priekšā tur jau noticis? Kāpēc meklēt svešus svētos, kad ir sava valdniece, labāka par visiem!

—    O, ja es zinātu, ka viņa atbild par brūcēm!

—            Un kaut arī ne! Neviens svētais neiedrošināsies uz viņu dusmoties, bet, ja sadusmosies, pats dabūs rājienu no dieva tā kunga, jo viņa nav nekāda parasta mūķene, bet Polijas karaliene.

—            Kura turklāt piegrieza kristīgajai ticībai pagānu zemi! To tu prātīgi pateici, — Macjka sacīja. — Viņa tur droši vien ieņem augstu vietu dieva padomē, un skaidrs, ka kurš katrs pret viņu nevarēs iebilst. Tā arī darīšu, kā tu saki, nudien!

Sis padoms patika arī Jagenkai, kura nevarēja ne nobrīnīties par Zbiškas gudrību. Macjka tai pašā vakarā deva svinīgu solījumu un kopš tā brīža ar vēl lielāku paļāvību sāka dzert lāča taukus, diendienā gaidīdams drošu izveseļošanos. Pēc nedēļas tomēr sāka zaudēt cerības. Žēlojās, ka no taukiem viņam «burkšķot» vēderā, bet sānos pie pēdējās ribas tūkstot tāds kā augonis. Pēc desmit dienām kļuva vēl sliktāk: augonis pieņēmās un kļuva sarkans, bet pats Macjka galīgi savārga un, kad uznāca karstums, atkal sāka gatavoties nāvei.

Bet tad kādu nakti piepeši uzmodināja Zbišku.

—            Aizdedzini ātrāk skalu, — teica, — ar mani kaut kas notiek, es tikai nezinu — labs vai slikts.

Zbiška strauji pietrūkās kājās un, neuzšķīlis uguni, uzpūta blakus istabā pavardu, aizdedzināja pie tā sveķainu skaidu un atgriezās.

—    Kas jums ir?

—            Kas man ir! Kaut kas man pārdūra augoni, laikam šķemba! Turu to rokā, bet nekādi nevaru izraut, jūtu tikai, ka tinkšķ un skrapst zem nagiem …

—    Šķemba, kas tad cits! Labi saņemiet un izvelciet!

Macjka locījās un vaidēja no sāpēm, tomēr bāza pirkstus arvien dziļāk, kamēr kārtīgi satvēra cieto priekšmetu; beidzot parāva un izvilka.

—    O Jēzus!

—    Ir? — Zbiška jautāja.

—    Ir. Auksti sviedri izsitās, bet ir. Skaties!

To teicis, parādīja Zbiškam iegarenu, asu šķembu, kas bija atlūzusi no slikti kalta uzgaļa un vairākus mēnešus sabijusi viņa ķermenī.

—    Paldies dievam un karalienei Jadvigai! Tagad būsiet vesels.

—    Varbūt man jau vieglāk, taču drausmīgi sāp, — Macjka sa- cija, saspiezdams augoni, no kura bagātīgi sāka nākt ārā asinis kopā ar strutām. — Kad visu šo netīrumu kļūs mazāk, arī slimība pāries. Jagenka teica, ka tagad brūce jāieziežot ar bebru taukiem.

—    Rīt pat iesim pēc bebra.

Jau nākošā dienā Macjkam kļuva krietni vien labāk. Viņš ilgi gulēja un pamodies prasīja ēst. Uz lāča taukiem vairs nevarēja skatīties, toties viņam uzcepa pannā divdesmit olas, vairāk Jagenka drošības pēc neļāva. Viņš tās kāri noēda kopā ar puskukuli maizes, izdzēra garci alus, pēc tam palūdza, lai atved Zibu, jo viņam esot kļuvis jautrs prāts.

Zbiška tūlīt aizsūtīja vienu no saviem Zavišas dāvinātajiem turkiem pēc Ziha, kurš tūlīt uzsēdās zirgā un ieradās pēcpusdienā, kad abi jaunieši posās uz Odstajanas ezeru pēc bebriem. Sākumā abi vecie vīri, dzerot medus alu, daudz smējās, jokoja un dziedāja, pēc tam sāka runāt par bērniem un lielīt katrs savējo.

—     O, kas par vīru mans Zbiška! — Macjka sacīja. — Otra tāda nav visā pasaulē. Drošsirdīgs, straujš kā lūsis, veikls. Zināt? Kad viņu Krakovā veda uz nāves soda vietu, sievietes visos logos tā vaimanāja, it kā viņām no mugurpuses kāds bakstītu ar īleniem. Un kādas sievietes: bruņinieku un kastelānu meitas, par dažādām daiļām pilsonēm nemaz nerunājot.

—    Lai viņas ir kastelānu meitas un daiļas, bet par manu Jagenku nav labākas! — Zgoželicu Zilis iebilda.

—    Vai tad es jums saku, ka labakas? Otras tik sirsnīgas meitenes kā Jagenka laikam nemaz nav.

—    Es arī neko sliktu nevaru teikt par Zbišku: bez roktura uzvelk stopu! . . .

—    Un lāci viens pats pienaglo. Redzējāt, kā viņš tam iecirtis? Visu galvu ar plecu atšķēla.

—     Galvu gan atšķēla, bet pienagloja ne viņš, Jagenka palīdzēja.

—     Palīdzēja? . . . Man viņš nekā neteica.

—    Tāpēc, ka apsolīja klusēt… Meitenēm taču nepieklājas naktī iet uz mežu. Man viņa tūlīt izstāstīja, kā bija. Citas parasti kaut ko izdomā, bet manējā nekad neko neslepj. Atklāti sakot, man nepatika, ko var zināt… Gribēju uzbrēkt, bet viņa man pateica: «Ja jau es pati vainadziņu nenosargāšu, jūs arī, tētuk, nenosargāsiet, bet nebaidieties. Zbiška arī zina, kas ir bruņinieka gods.»

—    Pareizi. Un šodien atkal aizgāja vieni paši.

—    Šoreiz viņi pievakare atgriezīsies. Naktī velns kārdina visvairāk, un meitenei ar tumsā nav tik liels kauns.

Brīdi padomājis, Macjka it kā pie sevis sacīja:

—    Un tomēr viņi priecājas satikušies.

—    O, ja viņš nebūtu solījies citai!

—            Tas, kā jūs zināt, ir bruņinieku paradums … Ja kādam no jaunajiem nav savas dāmas, to pārējie uzskata par muļķīti. . . Viņš solījās noraut no vācu galvām pāvu spalvu pušķus, un tas viņam jāizdara, jo zvērēja pie bruņinieka goda; Lihtenšteins arī jādabū, bet no citiem solījumiem abats viņu var atbrīvot.

—    Abats kuru katru dienu iegriezīsies . . .

—            Jūs domājat? — Macjka jautāja, pēc tam turpināja: — Galu galā ko vērti solījumi, ja Jurands viņam skaidri pateica, ka meitu nedos?! Vai kādam citam to apsolījis vai novēlējis dievam, to es nezinu, bet skaidri pateicis, ka nedos . . .

—            Vai es jums jau stāstīju, — Zihs jautāja, — ka abats mīl Jagenku kā savu meitu? Pēdējo reizi viņš tai pateica: «Man ir radi tikai pa kodeļas līniju ', bet no šīs kodeļas vairāk diegu tiks tev nekā viņiem.»

Macjka satraukti, pat aizdomīgi paskatījās uz Zihu un tikai pēc brīža atbildēja:

—    Mums taču jūs nedarīsiet pāri. . .

—    Jagenkai pūrā būs Močidoli, — Zihs izvairīgi atteica.

—    Tūlīt?

—    Tūlīt. Citai nebūtu devis, viņai atdošu.

—            Puse Bogdanecas jau tāpat pieder Zbiškam, bet, ja dievs dos veselību, es to iekārtošu, kā nākas. Vai jums patīk Zbiška?

Zihs, acis mirkšķinādams, atteica:

—    Sliktāk ir tas, ja Jagenka tūlīt aizgriežas, ja kāds viņu piemin.

—    Bet ja pieminat citus?

—    Ja pieminu kādu citu, tikai nospurdz un pasaka: «Ko vēl ne?»

—            Nu, redziet. Varbūt dievs dos, ka tādas meitenes tuvumā Zbiška aizmirsīs to otru. Es esmu vecs, bet arī aizmirstu. .. Medutiņu iedzersiet?

—    Iedzeršu.

—            Abats… ko nu par abatu! Viņš ir gudrs cilvēks! Gadās, kā jums zināms, arī starp abatiem pilnīgi pasaulīgi ļaudis, bet mūsējais, kaut ari nedzīvo ar mūkiem, tomēr ir ksendzs, bet ksendzs vienmēr var labāk izspriest nekā parasts cilvēks, jo pazīst rakstus un ir tuvāk svētajam garam. Bet tas, ka jūs meitai tūlīt dosiet pūrā Močidolus, pareizi. Es arī, ja kungs Jēzus palīdzēs izveseļoties, cik vien varēšu, tik zemnieku Bžozovas Vilkam atvilināšu. Izlozēšu katram labu zemes

1 Sieviešu līniju.

gabalu, jo Bogdanecā zemes notrūkst. Ziemas svētkos lai paklanās Vilkam un nāk pie manis. Jebšu viņi to nedrīkst darīt? Ar laiku Bogdanecā uzbūvēsim pili, kārtīgu cietoksni no ozola baļķiem, ar grāvi visapkārt… Zbiška ar Jagenku lai kopā iet medībās… Domāju, sniegs vairs ilgi nebūs jāgaida. .. Pieradīs viens pie otra, un puisis aizmirsīs to otru. Lai iet. Ko tur daudz runāt! Dosiet viņam savu Jagenku vai nedosiet?

—     Došu. Mēs taču jau sen nospriedām viņus apprecināt, lai Mo- čidoli un Bogdaneca piederētu mūsu mazbērniem.

—     Grādi! — Macjka no prieka iesaucās. — Lai dievs dod, ka birtu kā krusa. Abats viņus kristīs . . .

—     Lai tik paspēj! — Zilis jautri atsaucās. — Bet jūs es jau sen neesmu redzējis tik priecīgu.

—     Man ir patīkami ap sirdi . . . Šķemba vis izlīda ārā, bet par Zbišku jūs nebaidieties. Vakar, kad Jagenka kāpa zirgā . . . ziniet.. . pūta vējš… Pēc tam es jautāju Zbiškam: «Redzēji?» — un viņu tūlīt pārņēma salda tīksme. Bez tam es ievēroju, ka sākumā viņi maz runāja savā starpā, bet tagad, kopā staigādami, visu laiku groza galvas un tik spriež . . . spriež . . . Vai vēl iedzersiet?

—    Iedzeršu …

—    Uz Zbiškas un Jagenkas veselību!

XIV

Vecais Macjka nekļūdījās, sacīdams, ka Zbiška un Jagenka priecājas satiekoties un ilgojas viens otra. It kā lai apciemotu slimo Macjku, Jagenka ļoti bieži atjāja uz Bogdanecu ar tēvu vai viena pati, bet Zbiška atkal un atkal ieradās Zgoželicos pateikties, tā ka ar laiku starp viņiem nodibinājās cieša tuvība un draudzība. Iepatikuši viens otram, viņi labprāt «sprieda», tas ir, trieca par visu, kas viņus interesēja. Sai draudzībā bija klāt arī mazliet abpusējas apbrīnas: jaunais un izskatīgais Zbiška, kurš jau bija guvis slavu kaujās, piedalījies sacīkstēs un bijis karaļa pilī, salīdzinot ar kaut kādu Rogovas Ctanu vai Bžozo- vas Vilku, meitenei likās esam īsts galma bruņinieks un gandrīz vai princis, Zbišku turpretī reizēm pārsteidza Jagenkas skaistums. Viņš uzticīgi domāja par savu Danusju, taču gadījās arī, ka, pēkšņi paskatījies uz Jagenku, vai tas būtu bijis mežā vai mājās, neviļus nodomāja: «Kā stirna!» — bet, kad paņēmis ap vidu, sēdināja zirgā un sajuta rokās viņas stingro, kā no akmens kalto miesu, viņu pārņēma satraukums un — kā toreiz teica Macjka — «salda tīksme», iekšā kaut kas sāka strāvot un reibināt kā miegs.

Jagenka, pēc dabas lepna, sarunās zobgalīga un pat kašķīga, Zbiškas tuvumā pamazām kļuva arvien padevīgāka, gluži kā verdzene, kas raugās tikai saimniekam acīs, cenšoties uzminēt, ar ko viņam varētu pakalpot un izpatikt. Zbiška saprata šo viņas ārkārtīgo pieķeršanos, bija par to pateicīgs un arvien vairāk ilgojās viņu ieraudzīt. Beidzot, sevišķi pēc tam, kad Macjka saka dzert lāča taukus, viņi tikās gandrīz katru dienu, bet, kad šķemba izlīda ārā, kopā devās medīt bebru, kura svaigie tauki labi dziedina brūces.

Viņi paņēma stopus, uzsēdās zirgos un vispirms aizjāja uz Močido- liem, kas bija paredzēti Jagenkai pūrā, pēc tam uz mežu, kur atstāja zirgus kalpa uzraudzībā un tālāk devās kājām, jo caur biezokņiem un dumbriem bija grūti izjāt. Pa ceļam Jagenka norādīja uz zilganu meža joslu aiz plašas, meldriem aizaugušas pļavas un teica:

—    Tie ir Rogovas Ctana meži.

—    Tā, kurš tevi labprāt precētu?

Bet viņa sāka smieties:

—    Precētu, ja es pie viņa ietu.

—            Tev viegli pret viņu aizsargāties ar tādu palīgu kā Vilks, kurš, kā dzirdēju, griežot 117, Ctanu zobus. Es pat brīnos, ka viņi viens otru vēl nav izaicinājuši uz divkauju.

—            Tāpēc, ka tētis, aizjādams karā, viņiem piekodināja: «Ja jūs sakausieties, labāk tad nerādieties neviens manās acīs.» Ko viņi varēja darīt? Ieradušies Zgoželicos, šņāc vien, pēc tam kopā dzer Kšesnas krogā, kamēr nokrīt zem sola.

—    Muļķi!

—    Kāpēc?

—            Kamēr Ziha nebija mājās, vienam vai otram vajadzēja iebrukt Zgoželicos un paņemt tevi ar varu. Ko gan Zilis varētu darīt, ja atgriezies atrastu tevi ar bērnu rokās?

Jagenkas zilās acis tūlīt iedzirkstījās:

—            Vai tu domā, ka es ļautos? Vai tad Zgoželicos nav cilvēku, un vai es neprotu rīkoties ar šķēpu vai stopu? Lai tik būtu pamēģinājuši! Aiztriektu mājās katru un vēl pati iebruklu Rogovā vai Bžozovā. Tētis zināja, ka viņš var mierīgi doties karā.

To sacīdama, viņa tā sarauca savas skaistās uzacis un tik draudīgi pakratīja stopu, ka Zbiška iesmējās un teica:

—    Tev vajadzēja būt bruņiniekam, nevis meitenei.

Bet viņa nomierinājusies atbildēja:

—            Ctans mani sargāja no Vilka, Vilks — no Ctana. Bez tam es taču biju abata uzraudzībā, bet ar abatu labāk neielaisties .. .

—             0 ja! — Zbiška sacīja. — Te visi baidās no abata! Bet es, lai svētais Juris man tā palīdz, kā es runāju patiesību, nebaidītos ne abata, ne Ziha, ne Zgoželicu dzinēju, ne tevis — paņemtu — un cauri!

Pēc šiem vārdiem Jagenka apstājās un, pacēlusi acis pret Zbišku, dīvainā, maigā un stieptā balsī jautāja:

—    Paņemtu?…

Pusvirus palikušām lūpām viņa gaidīja atbildi, nosarkusi kā rīta ausma.

Bet Zbiška laikam domāja tikai to, ko viņš būtu darījis Ctana vai Vilka vietā, jo pēc brīža, sapurinājis savu zcltinataino galvu, turpināja:

—            Kāpēc gan meitenei jākaro ar puišiem, kad viņai taču ir jāiet pie vīra! Ja negadīsies kāds trešais, vienu no viņiem tev būs jāizvēlas, kā tad citādi?

—    Tā tu nerunā, — meitene skumji atbildēja.

—            Kādēļ? Sen neesmu te bijis, tāpēc nezinu, vai Zgoželiču tuvumā vēl ir kāds, kas tev būtu vairāk piemērots.

—    E! — Jagenka izmeta. — Liecies mierā!

Un viņi turpināja iet klusēdami, laužoties caur biezokņiem, kas bija vēl necaurejamāki tāpēc, ka krūmus un kokus apvija savvaļas apiņi. Zbiška gāja pa priekšu, raudams zaļās stīgas, lauzdams te vienā, te citā vietā zarus, bet Jagenka sekoja viņam nopakaļ ar stopu plecos kā medību dieviete.

—            Aiz šī biezokņa būs dziļš strauts, — viņa sacīja, — bet es zinu vietu, kur var pārbrist.

—            Man zābaki pāri ceļiem, tā ka sausā tiksim pāri, — Zbiška teica.

Drīz viņi sasniedza strautu. Labi pazīdama Močidolu mežus, Jagenka viegli atrada pāreju, bet izrādījās, ka upīte ir mazliet uzplūduši no lietiem un ūdens tajā samērā dziļš. Ne vārda neteicis, Zbiška satvēra meiteni rokās.

—    Es būtu pārgājusi tāpat, — Jagenka iebilda.

—    Turies ap kaklu, — Zbiška pavēlēja.

Un viņš sāka lēni brist pāri, uzmanīgi taustīdams katru soli, ka netrāpa dziļumā, bet meitene, klausot viņa pavēlei, piekļāvās puisim klāt un, kad vairs nebija tālu pretējais krasts, ierunājās:

—    Zbiška!

—    Kas ir?

—    Es neiešu ne pie Čtana, ne pie Vilka . . .

Iznesis viņu malā, Zbiška saudzīgi nolaida meiteni uz oļiem un mazliet tā kā satraukts atbildēja:

—    Nu, lai dievs dod tev vislabāko! Viņam nebūs jānožēlo.

Līdz Odstajanas ezeram vairs nebija talu. Tagad Jagenka gāja pa priekšu, laiku pa laikam atskatīdamās, un, pielikusi pirkstu pie lūpām, brīdināja Zbišku klusēt. Viņi gāja starp kārklu un pelēko vītolu krūmiem pa mitru un zemu vietu. Labajā pusē dzirdēja putnu čalas, kas ļoti izbrīnīja Zbišku, jo bija jau promlaišanās laiks.

—    Tur neaizsalstošs muklājs, — Jagenka pačukstēja, — kur pīles paliek pa ziemu, un arī ezeriņā ūdens tikai gar krastu lielos salos aizsalst. Skaties, kā kūp …

Zbiška paskatījās caur kārkliem un ieraudzīja savā priekšā kā miglas dūmaku: tas bija Odstajanas ezers.

Jagenka atkal pielika pirkstu pie lūpām un pēc brīža viņi bija klāt. Meitene pirmā klusi uzrāpās vecā, resnā vītolā, kas bija pilnīgi noliecies pār ūdens līmeni. Zbiška sekoja viņas piemēram, un viņi tur ilgi klusēdami gaidīja, miglā neko neredzēdami, dzirdēdami vienīgi ķīvīšu un zīriņu žēlabainos kliedzienus virs galvas. Beidzot tomēr uzpūta vējš, iešalkojoties kārklu krūmos, vītolu nodzeltējušās lapās, un ieplaka atklājās ezera līmenis, kas bija vēsmas drusku saņirbināts un tukšs.

—    Neredz? — Zbiška čukstēja.

—    Neredz. Klusāk! …

Pēc brīža vējš atkal noklusa un iestājās pilnīgs klusums. Virs ūdens līmeņa tūlīt parādījās viena melna galva, pēc tam otra, beidzot stipri tuvāk no krasta ūdenī iekāpa liels bebris ar svaigi nolauztu zaru mutē un sāka peldēt starp niedrēm un lēpēm, pacēlis purnu uz augšu, kurā turēja zaru. Guļot zemāk uz stumbra nekā Jagenka, Zbiška pēkšņi ievēroja, kā viņas elkoņi viegli sakustējās, bet galva noliecās uz priekšu: laikam tēmēja zvēram, kurš, nejauzdams nekādu briesmu, peldēja uz neaizaugušu laukumu ne vairāk kā pusšāviena attālumā.

Beidzot notrinkšķēja stopa stiegra un Jagenkas balss iesaucās:

—    Ir! Ir! . . .

Zbiška acumirklī uzrāpās augstāk un caur zariem uzmeta skatienu ezera līmenim: bebris te ienira ūdenī, te atkal uzpeldēja augšā, rei- zēm apveldamies un parādīdams vēderu, kas bija gaišāks nekā mugura.

—    Labi trāpīju! Tūlīt viņš norims! — Jagenka teica.

Viņa uzminēja: zvēra kustības kļuva arvien lēnākas, bet pēc kāda brīža tas uzpeldēja virs ūdens ar vēderu uz augšu.

—    Iešu pakaļ, — Zbiška sacīja.

—            Neej. Te pie krasta ir dūņas vairāku viru augumā. Kas nezina, kur jāiet, noteikti noslīks.

—    Kā tad mēs viņu dabūsim?

—            Vakarā viņš būs Bogdanecā, par to tu neuztraucies, bet mums laiks doties mājup.

—    Tu viņu veikli nošāvi!

—    He! Man tas nav pirmais!

—            Citas meitenes baidās pat paskatīties uz stopu, bet ar tādu kā tu kaut visu mūžu var staigāt pa mežiem!

Klausoties šis uzslavas, Jagenka smaidīja no prieka, bet neko neteica, un pa to pašu ceļu caur kārkliem viņi devās atpakaļ. Zbiška iejautājās par bebru alām, un viņa pastāstīja, cik bebru ir Močidolos, cik Zgoželicos un kā viņi ezeros un strautos ceļ aizsprostus.

Te piepeši viņa uzsita sev ar plaukstu pa gurnu.

—    Ek! — iesaucās. — Aizmirsu vītolā bultas. Pagaidi!

Un, pirms viņš paspēja atbildēt, ka pats aizies pēc tām, palēcās kā stirna un pēc brīža jau pazuda no acīm. Zbiška gaidīja, gaidīja, līdz pēdīgi saka brīnīties, kāpēc viņa tik ilgi nenāk.

—            Laikam būs izmetusi savas bultas un tagad meklē, — teica sev, — iešu palūkošos, vai viņai nav kas noticis .. .

Bet, tikko puisis bija paspēris pāris soļus, meitene parādījās viņa priekšā ar stopu rokā, sārtu, smaidīgu seju un bebri plecos.

—    Nolāpīts! — Zbiška iesaucās. — Kā tu viņu izzvejoji?

—            Kā? Metos ūdenī un izvilku! Man tā nav pirmā reize, bet tevi negribēju laist, — kas nepazīst ezeru, to tūlīt var iesūkt dūņas.

—    Bet es tevi te gaidīju kā muļķis! Ak tu viltniece!

—    Kā tad citādi? Es taču nevarēju tavā klātbūtnē izģērbties.

—    Tātad nekādas bultas nebiji aizmirsusi?

—    Nē, gribēju tikai aizvest tevi tālāk no krasta.

—            Eh, žēl, ka nesekoju, būtu redzējis brīnumu! Būtu uz ko paskatīties. Eh!

—    Rimsties!

—    Nē, nudien jau taisījos iet.

—    Rimsties!

Lai pārmainītu sarunu, pēc brīža viņa teica:

—     Izspaidi labāk bizes, briesmīgi mērcē muguru.

Zbiška ar vienu roku satvēra bizi pie pašas galvas, ar otru sāka

to griezt, sacīdams:

—    Labāk atpīt, vējš tūlīt izžāvēs.

Bet viņa to negribēja darīt, tāpēc ka bija jāspraucas caur biezokni.

Tagad Zbiška uzmeta bebri plecos, bet Jagenka, iedama pa priekšu, runāja:

—    Tagad Macjka drīz vien izveseļosies, jo pret brūcēm nav labāku zā|u kā lāča tauki dzeršanai un bebra — ieziešanai. Pēc pāris nedēļām jau varēs kāpt zirgam mugurā.

—    Lai dievs dod! — Zbiška atteica. — Es to gaidu kā glābiņu, jo slimu cilvēku nevaru pamest, bet man te grūti ilgāk palikt.

—    Grūti palikt? — Jagenka jautāja. — Kāpēc tā?

—    Vai tad Zihs tev neko neteica par Danusju?

—     Kaut ko stāstīja . . . Zinu … Viņa tev uzklājusi savu plīvuru . . . zinu! Stāstīja arī, ka ikviens bruņinieks dodot solījumu uzticīgi kalpot savai dāmai . . . Bet teica, ka tas nekas — tāda paraša . .. daži, būdami pat precēti, arī kalpojot kādai dāmai . .. Bet tā tava Danusja, kas viņa tāda? Pastāsti man, Zbiška, kas viņa tāda!

Un, pienākusi klāt, ļoti nemierīgām acīm ieskatījās viņam sejā, bet Zbiška, nepiegriezdams vērību viņas satrauktajai balsij un skatienam, sacīja:

—     Viņa ir ne tikai mana dāma, bet arī vislielākā mīlestība. Nevienam es to neesmu teicis, bet tev pateikšu kā savai māsai, jo esam pazīstami jau no mazām dienām. Es viņai sekotu aiz trejdeviņām upēm un trejdeviņām jūrām, pie vāciešiem vai tatāriem, tādēļ ka otras tādas nav visā pasaulē. Lai tēvocis paliek Bogdanecā, bet es došos pie viņas. Kas man bez viņas Bogdaneca, visi šie īpašumi, ganāmpulki, abata bagātības! Sēdīšos zirgā un laidīšos pie mazūriem, un dievs mans liecinieks, ka izpildīšu to, ko esmu viņai solījis, vai arī pats nolikšu savu galvu.

—    Nezināju … — Jagenka dobji atbildēja.

Zbiška sāka viņai stāstīt, kā viņš Tinecā iepazinies ar Danusju, kā tūlīt viņai zvērējis, un visu, kas notika pēc tam, — par apcietināšanu un izglābšanos ar Danusjas palīdzību, par Juranda noraidošo atbildi, par šķiršanos un savām skumjām un visbeidzot par to, kā priecājas, ka pēc Macjkas izveseļošanās varēs doties pie mīļotās meitenes, lai izpildītu, ko viņai solījis. Viņš pārstāja runāt tikai tad, kad ieraudzīja kalpu, kas mežmalā gaidīja ar zirgiem.

Jagenka tūlīt uzkāpa zirgā un sāka atvadīties no Zbiškas.

—    Lai kalps aizved tev bebri, es jāšu taisni uz Zgoželiciem.

—    Vai tad Bogdanecā neiegriezīsies? Zilis taču tur.

—    Nē. Tētis būs jau mājās un man arī piekodināja.

—    Nu, tad paldies tev par bebri.

—    Ardievu . . .

Un pēc brīža Jagenka palika viena. Lēni jādama pa viršiem uz

māju pusi, viņa kādu laiku vēl vēroja Zbišku, bet, kad viņš pēdīgi pazuda aiz kokiem, aizsedza acis ar plaukstu, it kā sargādamās no saules gaismas.

Drīz tomēr pa rokas apakšu viņai pār vaigiem sāka tecēt lielas asaras, kā zirņi cita pēc citas birstot uz segliem un zirga krēpēm.

XV

Pēc sarunas ar Zbišku Jagenka trīs dienas nerādījās Bogdanecā un tikai ceturtajā atveda ziņu, ka Zgoželieos ieradies abats. So ziņu Macjka uzņēma ar zināmu satraukumu. Tiesa, viņam bija ar ko samaksāt ķīlas naudu un bija pat izrēķinājis, ka vēl paliks pāri, lai pavairotu zemnieku skaitu, palielinātu ganāmpulkus un veiktu citus saimnieciskus pasākumus, tomēr daudz kas bija atkarīgs no bagātā radinieka labvēlības, kurš varēja, piemēram, vai nu paņemt, vai atstāt paša nometinātos zemniekus, tādējādi pamazinot vai paceļot īpašuma vērtību.

Tāpēc Macjka ļoti sīki izprašņāja Jagenku par abatu, kāds viņš atbraucis: jautrs vai drūms, ko runā par viņiem un kad iegriezīsies Bogdanecā, bet meitene naski atbildēja, cenšoties mierināt un stiprināt veco vīru.

Viņa stāstīja, ka abats ieradies vesels un jautrs, ar prāvu svītu, kurā līdzās bruņotiem kalpiem esot vairāki ceļojošie kleriķi un dziedoņi, ka viņš dziedot kopā ar Zibu un labprāt klausoties pats ne tikai garīgas, bet arī laicīgas dziesmas. Vēl piebilda, ka ļoti interesējies par Macjku, bet Ziba stāstus par Zbiškas piedzīvojumiem Krakovā klausījies ar lielu aizrautību.

— Paši labāk zināt, kas jums jādara, — gudrā meitene beidzot sacīja, — bet es domāju, ka Zbiškam vajadzētu tūlīt aizjāt un apsveikt vecāko radinieku, negaidot, kamēr viņš pirmais iegriezīsies Bogdanecā.

Macjkam ļoti patika šis padoms, un viņš, licis ataicināt Zbišku, pavēlēja:

—    Skaisti saģērbies un jāj apsveikt abatu, parādi viņam godu, lai arī viņš tevi iemīļo.

Pēc tanī griezās pie Jagenkas:

—     Es nebrīnītos, ja tu būtu muļķe, tādēļ ka esi sieviete, bet tava gudrība mani pārsteidz. Pastāsti, ka labāk pacienāt abatu, ar ko viņu iepriecināt, kad viņš ieradīsies šeit.

—     Par ēšanu pats pateiks, kas viņam labāk patīk, mīl krietni paēst; bet, ja būs daudz safrāna, tad jau nemaz negražosies.

To padzirdis, Macjka saķēra galvu.

—    Kur lai es ņemu safrānu?

—    Es atvedu, — Jagenka sacīja.

—     Lai tādas meitenes augtu uz katra cinīša! — Macjka priecīgi iesaucās. — I acij patīkama, i laba saimniece, i veikla, i sirsnīga pret cilvēkiem! Eh! Ja būtu jauns, tūlīt tevi apprecētu!

Jagenka paslepus uzlūkoja Zbišku un, klusi nopūtusies, turpināja:

—     Atvedu arī kauliņus, kausu un vadmalu, jo viņš pēc katras maltītes labprāt uzspēlē kauliņus.

—     To viņš mēdza darīt arī senāk un pie tam bija briesmīgi dusmīgs, ja neveicās.

—     Skaišas arī tagad; ne reizi vien nomet zemē kausu un izskrien ārā pa durvīm. Taču drīz smiedamies atgriežas un pats pirmais zobojas par savām dusmām . . . Jūs taču viņu pazīstat. .. Viņam tikai nevajag pretoties, tad nav labāka cilvēka pasaulē.

—    Kas gan viņam pretosies, ja tam vairāk prāta nekā citiem!

Tā viņi savā starpā sarunājās, kamēr Zbiška kambarī pārģērbās. Beidzot viņš iznāca tik skaists, ka Jagenka pat apžilba, gluži tāpat kā toreiz, kad viņš savā baltajā jakā pirmo reizi ieradās Zgoželicos. Bet šoreiz viņu pārņēma dziļš žēlums, iedomājoties, ka šis skaistums nepieder viņai, ka puisis mīl citu.

Bet Macjka bija priecīgs, cerot, ka Zbiška abatam droši vien patiks, tāpēc varēs vieglāk ar viņu vienoties. Sī doma Macjku tā iepriecināja, ka viņš pat nolēma braukt reizē arī pats.

—     Liec, lai man izklāj ratus, — teica Zbiškam, — ja varēju atbraukt no Krakovas līdz Bogdanecai ar šķembu ribās, tagad bez šķembas līdz Zgoželiciem jau nu aizbraukšu.

—    Ka tik jums nepaliktu slikti, — Jagenka sacīja.

—     E, nekas man nenotiks, es jau jūtu sevī spēku. Bet, ja drusku arī paliks sliktāk, abats redzēs, kā es pie viņa steidzos, un būs devīgāks.

—     Man dārgāka jūsu veselība nekā viņa devība, — Zbiška atbildēja.

Taču Macjka ietiepās un palika pie sava. Pa ceļam mazliet vaidēja, tomēr nemitējās mācīt Zbišku, kā izturēties Zgoželicos, īpaši piekodinādams būt paklausīgam un padevīgam pret bagāto radinieku, kurš necieta nekādus iebildumus.

Iebraukuši Zgoželicos, viņi atrada Zibu un abatu mājas lievenī vērojam jauko dieva pasauli un dzeram vīnu. Aiz viņiem pie sienas uz sola rindā sēdēja seši abata pavadoņi, tai skaitā divi dziedoņi un viens svētceļnieks, ko labi varēja pazīt pēc līkās nūjas, blašķes pie jostas un gliemežvāciņiem uz tumšā apmetņa. Pārējie izskatījās kā kleriķi, jo

bija skūtiem pakaušiem, bet valkāja laicīgas drānas, vērša ādas jostas un zobenus pie sāniem.

Ieraudzījis iebraucam pagalmā ratus, kuros sēdēja Macjka, Zihs strauji piecēlās kājās, kamēr abats, laikam ņemot vērā savu augsto amatu, palika sēžot, vienīgi kaut ko pateica kleriķiem, kuru pa atvērtajām istabas durvīm sanāca vēl vairāk. Zbiška un Zihs zem rokām uzveda vārgo Macjku lievenī.

—            Esmu vēl nespēcīgs, — Macjka sacīja, skūpstīdams abatam roku, — bet atbraucu, lai paklanītos jums, mūsu labdari, pateiktos par saimniekošanu Bogdanecā un izprasītu svētību, kas grēcīgam cilvēkam visvairāk vajadzīga.

—            Dzirdēju, ka jums kļūst labāk, — abats sacīja, saņemdams rokās viņa galvu, — un ka solījāties apmeklēt mūsu nelaiķes karalienes kapu.

—    Nezinādams, pie kāda svētā griezties, griezos pie viņas.

—            Un pareizi darījāt! — abats pacilāti iesaucās. — Viņa ir labāka par citiem svētajiem, lai kāds pamēģina viņu apskaust!

Un viņa seju vienā mirklī pārņēma dusmas, vaigi pieplūda ar asinīm, acis sāka zibsnīties.

Visi pazina šo viņa aizrautību, tāpēc Zilis smiedamies iesaucās:

—    Sitiet, kas dievam tic!

Abats skaļi nošņācās, pārlaida skatienu klātesošajiem un iesmējās tikpat pēkšņi, kā pirms tam bija saskaities, pēc tam, pavēries uz Zbišku, jautāja:

—    Tas ir jūsu brāļadēls un mans radinieks?

Zbiška paklanījās un noskūpstīja viņam roku.

—            Mazu redzēju, tagad nepazītu! — abats sacīja. — Nu, parādies!

Un ātri sāka aplūkot viņu no galvas līdz kājām, bet pēdīgi secināja:

—     Pārāk skaists! Jaunkundze, nevis bruņinieks!

Uz to Macjka iebilda:

—            Vācieši šo jaunkundzi aicināja dejot, bet katrs, kas paņēma, krita gar zemi un vairs necēlās.

—    Un stopu uzvelk bez roktura! — Jagenka piepeši iesaucās.

Abats griezās pie viņas:

— Bet ko tu te dari?

Meitene pietvīka tā, ka pat ausis un kakls viņai kļuva sārti un, briesmīgi apmulsusi, atbildēja:

—    Es pati redzēju .. .

—            Sargies, ka gadījumā viņš tevi nesašauj, veselus deviņus mēnešus vajadzēs ārstēties . . .

Dziedoņi, svētceļnieki un kleriķi par to skaļi iesmējās, bet Jagenka apjuka pavisam, tā ka abatam vajadzēja apžēloties, un viņš, pacēlis roku, parādīja tai sava tērpa milzīgo piedurkni:

—            Paslēpies te, meitiņ, — teica, — citādi tev asinis izsprāgs no vaigiem.

Pa to laiku Zilis nosēdināja Macjku uz sola un lika atnest vīnu, kam Jagenka tūlīt aizskrēja pakaļ. Abats pavērās uz Zbišku un sacīja:

—            Pietiks jokot! Es negribēju tevi apvainot, salīdzinādams ar meiteni, vienkārši priecājos par tavu skaistumu, ko ne viena vien meitene varētu apskaust. Bet es zinu, ka tu esi puisis uz goda! Dzirdēju par taviem varoņdarbiem pie Viļņas, par frīziem un notikumiem Krakovā. Zihs man pastāstīja visu — saproti. . .

Te viņš pētoši ieskatījās Zbiškam acīs un pēc brīža turpināja:

—            Ja esi zvērējis dabūt trīs pāvu spalvu pušķus, tad arī meklē! Tas ir cildens un dievam patīkams darbs — vajāt mūsu cilts ienaidniekus… Bet, ja tu esi zvērējis vēl ko citu, tad zini, ka es varu tevi no šiem zvērestiem atbrīvot, jo man ir tāda teikšana.

—            Hm! — Zbiška sacīja. — Ja cilvēks savā sirdī kaut ko apsolījis kungam Jēzum, tad kāda gan vara spēj viņu no tā atbrīvot?

To padzirdis, Macjka ar zināmām bailēm palūkojās uz abatu, bet tas laikam bija lieliskā omā: nevis noskaitās, kā to varēja gaidīt, bet jautri padraudēja Zbiškam ar pirkstu un sacīja:

—            Atradies gudrinieks! Skaties, ka tev neatgadās tas pats, kas vācietim Beihardam.

—    Kas tad viņam gadījās? — Zbiška jautāja.

—    Viņu sadedzināja uz sārta.

—    Par ko?

—            Par to, ka runāja, it kā laicīgs cilvēks spējot tāpat izprast dievišķos noslēpumus kā garīga persona.

—    Bargi gan viņu sodīja!

—            Bet pareizi! — abats nodārdināja. — Tāpēc, ka viņš nogrēkojās pret svēto garu. Ko tad jūs domājat! Vai laicīgs cilvēks var kaut ko spriest par dievišķiem noslēpumiem?

—    Nekādā ziņā! — ceļojošie kleriķi saskanīgā korī atsaucās.

—            Nu jus, «spēlmaņi», sēdiet mierīgi! — abats sacīja. — Kaut arī pakauši jums noskūti, nekādi garīdznieki vēl neesat.

—            Mēs vairs neesam ne spēlmaņi, ne goliardi, bet gan jūsu augstības galminieki, — viens no viņiem atbildēja, vienlaikus ielūkodamies lielā krūzē, no kuras jau pa gabalu nāca iesala un apiņu smarža.

—            Redziet! … Runā kā no mucas! — abats iesaucās. — Ei tu, pinkaini! Ko skaties krūzē? Latīņu rakstus tu tur neieraudzīsi!

—    Es tos arī nemeklēju, es meklēju alu, bet nevaru atrast.

Tad abats griezās pie Zbiškas, kurš ar izbrīnu vēroja šos galminiekus, paskaidrodams:

—     Tie visi ir clerici scholares lai gan katrs no viņiem labprāt aizsviestu prom grāmatu, paķertu kokli un klaiņotu ar to pa pasauli. Es viņus pievācu un uzturu, ko citu lai dara? Rudīti slaisti un klaidoņi, taču prot dziedāt un drusku jēdz no dievkalpojumiem, tāpēc viņi man noder baznīcā, bet pie gadījuma arī kā sargi, jo daži ir ļoti karsti vīri! Tas tur piligrims stāsta, ka bijis svētajā zemē, taču veltīgi butu viņu taujāt par kādām jūrām vai valstīm, viņš nezina pat to, kā sauc Grieķijas ķeizaru un kādā pilsētā viņš dzīvo.

—    Zināju, — svētceļnieks aizsmakušā balsī atsaucās, — bet pēc tam, kad mani uz Donavas sāka kratīt drudzis, visu izkratīja no atmiņas.

—     Visvairāk es brīnos par šķēpiem, — Zbiška sacīja, — nekur tos ceļojošiem kleriķicm netiku redzējis.

—     Viņi drīkst nēsāt, — abats apliecināja, — vēl jau nav iesvētīti, bet, ka es arī nēsāju šķēpu, tas nav nekāds brīnums. Pirms gada biju izaicinājis uz divkauju Bžozovas Vilku par to mežu, caur kuru jūs braucāt uz Bogdanecu. Atteicās …

—    Kā viņš varēja ar garīdznieku cīnīties? — Zihs pārtrauca.

Par to abats saskaitās un, uzsitis ar dūri pa galdu, iesaucās:

—     Kad man bruņas mugurā, esmu nevis ksendzs, bet šļahtičs! .. . Bet viņš atteicās tāpēc, k'a gribēja ar kalpiem uzbrukt man naktī Tuļčā. Lūk, kāpēc es nēsāju šķēpu! . . . Omnes leges, omniaque iura virn vi repellerc cunctisque sese defensare permittunt! [8] Lūk, kāpēc arī viņiem izsniedzu šķēpus.

Padzirduši latīņu valodu, Zihs, Macjka un Zbiška noklusa un nolieca galvas abata gudrības priekšā, jo viņi nesaprata neviena vārda; abats turpretī vēl kādu laiku raudzījās apkārt dusmīgām acīm, beidzot sacīja:

—    Kas to zina, vai viņš te arī man neuzbruks?

—     Oho! Lai tik pamēģina, — iesaucās ceļojošie kleriķi, ķerdamies pie saviem šķēpiem.

—    Lai uzbrūk! Man jau arī niez rokas izkauties.

—     Viņš to nedarīs, — Zihs sacīja, — drīzāk ieradīsies paklanīties un salabt. No meža jau atteicās, tagad viņš domā tikai par dēlu. Zināt! . . . Bet to viņš nesagaidīs!

Pa to laiku abats nomierinājies sacīja:

—            Redzēju jauno Vilku, kā viņš Kšesnas krogā dzēra kopā ar Ro- govas Ctanu. Sākumā mus nepazina, bija tumšs — runāja par Jagenku.

Tad pagriezās pret Zbišku:

—    Un arī par tevi.

—    Ko viņi no manis gribēja?

—            Neko viņi no tevis negribēja, viņiem tikai nebija pa prātam, ka Zgoželicu tuvumā ir trešais. Ctans teica Vilkam: «Mēs viņam izmie- cēsim ādu, vairs nebūs tik izskatīgs.» Bet Vilks saka: «Varbūt viņš no mums nobīsies; ja ne, es viņam tūlīt kaulus samalšu.» Pēc tam abi sāka apgalvot viens otram, ka tu no viņiem baidīsies.

Pie šiem vārdiem Macjka paskatījās uz Zibu, Zilis uz Macjku un viņu sejas kļuva viltīgas un jautras. Neviens no viņiem nebija pārliecināts, vai abats patiešām dzirdējis tādu sarunu vai vienkārši izdomājis, lai uzkūdītu Zbišku, toties abi, sevišķi Macjka, smalki pazīstot Zbišku, saprata, ka nebija labāka veida pasaulē, kā puisi tuvināt Ja- genkai.

Abats it kā ar nodomu piebilda:

—    Un jāsaka, viņi ir puiši uz goda . . .

Zbiška gan neizdeva sevi, tikai pajautāja Zibam tādā kā svešā balsī:

—    Vai rīt svētdiena?

—    Svētdiena.

—    Uz mesu jāsiet?

—    Kā tad!

—    Uz kurieni? Uz Kšesnu?

—    Tā ir vistuvāk. Uz kurieni tad?

—    Nu labi!

XVI

Panācis Zihu un Jagenku, kuri abata un viņa kleriķu sabiedrībā jāja uz Kšesnu, Zbiška pievienojās viņiem un turpināja ceļu kopā. Viņš gribēja parādīt abatam, ka nebaidās ne Bžozovas Vilka, ne Ro- govas Ctana un nedomā no viņiem slēpties. Pirmajā mirklī viņu atkal pārsteidza Jagenkas skaistums; lai gan ne reizi vien bija redzējis viņu daiļi uzposušos viesiem gan Zgožclicos, gan Bogdanecā, tomēr nekad tik daiļi kā šoreiz, dodoties uz baznīcu. Viņa bija sermuliņu ādām oderetā sarkanas vadmalas mētelī, sarkanos cimdos, ar zeltu izšūtā sermuliņu ādas cepurītē, no kuras apakšas uz pleciem slīga divas bizes. Arī zirgā šoreiz sēdēja nevis kā vīrietis, bet augstos seglos ar roku

balstiem un soliņu zem kājām, kuras bija tikko saredzamas zem garajiem un taisni ielocītajiem svārkiem. Zihs, kurš mājās jāva meitenei ģērbties kažokā un jēlādas zābakos, gribēja, lai pie baznīcas visi redzētu, ka ieradusies nevis kāda nieka šļahtiča vai vienkārša zemtura meita, bet pana no turīga bruņinieka mājām. Tāpēc viņas zirgu veda divi pusaudži, tērpušies drānās, kādas parasti valkāja pāži. Aizmugurē jāja četri kalpi un kopā ar viņiem arī abata kleriķi ar šķepiem un koklēm pie jostām. Zbišku ļoti izbrīnīja šī svīta, sevišķi Jagenka, kas izskatījās pēc svētbildes, un abats, kurš savā purpura tērpā ar milzīgām piedurknēm atgādināja ceļojošu kņazu. Visvienkāršāk bija ģērbies pats Zihs, kurš rūpējās vienīgi par citu greznību, pats iztikdams ar jautrību un dziesmām.

Vienā rindā jāja abats, Jagenka, Zbiška un Zihs. Sākumā abats lika saviem spēlmaņiem dziedāt garīgas dziesmas, pēcāk, apnicis tās klausīties, uzsāka sarunu ar Zbišku, kurš smīnēdams vēroja viņa vareno šķēpu, kas nebija mazāks par divrocīgajiem vācu asmeņiem.

—     Redzu, — viņš teica, — ka brīnies par manu šķēpu, tāpēc paskaidrošu tev, ka sinode atļauj garīdzniekiem ceļā ņemt līdzi šķēpus, pat balistas un katapultas — un mēs pašreiz ceļojam. Starp citu, kad svētais tēvs aizliedza baznīckungiem valkāt šķēpu un purpura tērpu, viņš laikam domāja zemākas kārtas ļaudis, jo šļabtiču pats dievs radījis ieročiem, un, kas viņam tos gribētu atņemt, tas rīkotos pret dieva mūžīgajiem iestādījumiem.

—     Es redzēju, kā Mazāvijas kņazs Henriks cīnījās arēnā, — Zbiška sacīja.

—     Ne par to viņam pārmet, ka cīnījās, — pacēlis pirkstu, abats paskaidroja, — bet par to, ka apprecējās un pie tam vēl nelaimīgi, jo paņēma muliercm, kura bija fornicariam un bibulam, un, kā runā, Bacchum no jaunības dienām adorabat, pie tam vēl bija adultera no tā nekas labs nevarēja iznākt.

Te viņš apturēja zirgu un vēl nopietnāk sāka pamācīt:

cilvēkiem, būs mācīties, ka sieva jāmeklē nevis tālumā, bet tuvumā, jo, ja dabūsi niknu un untumainu, ne reizi vien nāksies raudāt, kā raudāja tas filozofs, kad viņam kašķīga sieva aquam sordidam [11] dusmās izgāza uz galvas.

—            In saecula saeculorum [12], āmen! — vienā balsī noskandēja ceļojošie kleriķi, kuri, tā parasti atbildēdami abatam, daudz neskatījās, vai tas atbilst saturam.

Visi ļoti uzmanīgi klausījās abata vārdos, brīnoties par viņa daiļrunību un svēto rakstu zināšanām. Lai gan viņš nerunāja tieši Zbiškam, gluži otrādi, vairāk vērsās pie Ziha un Jagenkas, it kā gribēdams pārliecināt viņus, Jagenka tomēr skaidri noprata abata nolūku un no savu garo skropstu apakšas uzmanīgi vēroja puisi, kurš bija saraucis pieri un nokāris galvu, it kā dziļi pārdomādams to, ko klausījās.

Pēc brīža viņi devās tālāk, taču visi klusēja; vienīgi, kad Kšcsna jau bija redzama, abats sataustīja jostu, pagrieza to tā, lai būtu ērtāk satvert zobena spalu un sacīja:

—    Vecais Bžozovas Vilks droši vien ieradīsies ar krietnu svītu.

—            Droši vien, — Zihs apstiprināja, — tikai kalpi kaut ko runāja, it kā esot saslimis.

—            Bet viens no maniem kleriķiem dzirdēja, ka taisoties mums uzbrukt pie kroga pēc dievkalpojuma.

—    Bez brīdinājuma un vēl pēc svētās mesas nez vai viņš to darīs.

—            Lai dievs viņam apskaidro prātu. Es negribu plēsties ne ar vienu un pacietīgi panesu apvainojumus.

Tad, atskatījies uz saviem «spēlmaņiem», turpināja:

—            Skatieties, šķēpus pirmie ārā nevelciet un neaizmirstiet, ka esat baznīcas kalpi, vienīgi, ja viņi velk, tad negaidiet!

Zbiška, jādams blakus Jagenkai, savukārt iztaujāja viņu par lietām, kas pašu visvairāk interesēja:

—           Ctanu un jauno Vilku Kšesnā noteikti sastapsim, — viņš teica. — Paradīsi man viņus pa gabalu, lai es zinātu, kādi šie izskatās.

—    Labi, Zbiška, — Jagenka teica.

—            Viņi laikam sagaida tevi pirms un pēc dievkalpojuma. Ko viņi tad dara?

—    Pakalpo man, kā nu prot.

—    Šodien viņi tev nekalpos, saproti?

Un viņa atkal padevīgi atbildēja:

—    Labi, Zbiška.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca koka klabekļu skaņas, jo Kšesnas baznīcai vēl nebija zvanu. Drīz arī viņi bija klāt. No ļaužu puļa, kas baznīcas priekšā gaidīja mesu, tūlīt iznāca ārā jaunais Vilks un Rogovas Ctans, taču Zbiška pasteidzās ātrāk, nolēca no zirga, iekams viņi bija piesteigušies, un, satvēris ap vidu Jagenku, izcēla to no segliem, paņēma pie rokas un, izaicinoši uzlukojis abus sāncenšus, aizveda viņu uz baznīcu.

Priekštelpā Vilku un Ctanu sagaidīja jauna vilšanās. Abi piesteidzās pie svētā ūdens trauka un, pamērcējuši tajā rokas, pastiepa tās meitenei. Bet to pašu izdarīja arī Zbiška, un Jagenka, pieskārusies pie viņa pirkstiem, pārkrustījās un kopā ar viņu iegaja baznīcā. Tad ne tikai jaunais Vilks, bet arī Rogovas Ctans, kaut arī būdams samērā aprobežots, saprata, ka tas viss tika darīts ar noluku, un viņus pārņēma tik briesmīgs niknums, ka pat mati sāka slieties zem tīkliņiem. Bet tik daudz savaldības tomēr pietika, lai, baidoties no dieva soda, pārskaitušies neietu baznīcā; Vilks pat izmetās no priekštelpas un kā ārprātīgs aizjoza pa aizaugušo kapsētu, pats nezinādams, kurp skrien. Ctans devās viņam pakaļ, arī nezinādams, kāpēc to dara.

Apstājās tikai dārza stūrī, kur bija savesti lieli akmeņi paredzētā zvanu torņa pamata būvei. Tur Vilks, lai izgāztu savas dusmas, kas viņam vārījās krūtīs un kāpa kaklā, satvēra kādu akmeni un no visa spēka sāka valstīt; to redzēdams, viņam piebiedrojās arī Ctans, un pēc brīža abi nikni vēla to cauri visai kapsētai līdz pat baznīcas vārtiem.

Ļaudis skatījās uz viņiem ar izbrīnu, domādami, ka varbūt devuši kādu solījumu un šādā veidā grib piedalīties zvanu torņa būvē. Nogurums krietni mazināja abu jaunekļu dusmas, tā ka viņi beidzot atjēdzās un bāli no piepūles, elsdami un nedroši uzlūkodami viens otru, apstājās.

Pirmais klusumu pārtrauca Rogovas Ctans.

—    Nu? — viņš jautāja.

—    Kas ir? — Vilks atteica.

—    Vai tūlīt uzbruksim viņam?

—    Kā tad tu baznīca uzbruksi?

—    Nevis baznīcā, bet pēc mesas.

—     Bet viņš ir kopā ar Zihu un abatu. Un tu taču zini, ka Zihs solījās mūs abus iztriekt ņo Zgoželiciem, ja izcelsies kautiņš. Citādi es jau sen būtu ielauzis tev ribas.

—    Vai es tev! — Ctans atteica, sažņaugdams savas spēcīgās dūres.

Un viņiem ļauni iedzirkstījās acis, taču abi tūlīt saprata, ka tagad

saderība vajadzīga vairāk nekā jebkad. Viņi ne jau reizi vien bija

kāvušies savā starpā, pēc tam atkal salīga: kaut arī puišus šķīra mīlestība uz Jagenku, taču katrs par sevi viņi nevarēja dzīvot un vienmēr tiecās viens pēc otra. Tagad turklāt viņiem bija kopējs ienaidnieks un abi juta, ka tas ir ārkārtīgi bīstams ienaidnieks.

Pēc brīža Ctans jautāja:

—    Ko nu darīt? Varbūt aizsūtīt viņam uz Bogdanecu izaicinājumu?

Vilks, kurš bija gudrāks, šoreiz tomēr nezināja, ko darīt. Par laimi,

viņam nāca palīgā klabeklis, kas atkal ieskanējās, vēstot, ka dievkalpojums sācies. Viņš teica:

—    Ko darīt? Iesim uz mesu, pēc tam redzēs, ko dievs dos.

Šī prātīgā atbilde nomierināja Ctanu:

—    Varbūt kungs Jēzus mums ko ieteiks, — viņš sacīja.

—    Un dos savu svētību, — Vilks piebilda.

—    Pēc taisnības.

Viņi devās uz baznīcu, un, pazemīgi noklausījušies dievkalpojumu, atkal atguva labo garastāvokli, nezaudējot galvas pat tad, kad Jagenka pēc mesas priekštelpā atkal saņēma svētīto ūdeni 110 Zbiškas pirkstiem. Kapsētā pie vārtiem viņi zemu paklanījās Zibam, Jagenkai un pat abatam, lai gan tas bija vecā Bžozovas Vilka ienaidnieks. Uz Zbišku gan raudzījās caur pieri, taču neizdeva ne skaņu, lai gan sirdis viņiem vai plīsa no sāpēm, dusmām un greizsirdības, jo nekad vēl Jagenka viņiem nebija likusies tik daiļa, gluži kā tāda karaliene. Tikai pēc tam kad viņas spožā svīta devās atpakaļ un tālumā atskanēja ceļojošo kleriķu jautrā dziesma, Ctans sāka slaucīt sviedrus no saviem spalvainajiem vaigiem un sprauslāt kā zirgs, bet Vilks, zobus griezdams, sacīja:

—    Uz krogu! Uz krogu! Vai man! . . .

Pēc tam, atcerējušies, kas viņiem iepriekš bija palīdzējis, atkal satvēra akmeni un elsdami aizvēla to atpakaļ.

Zbiška jāja blakus Jagenkai, klausīdamies abata «spēlmaņu» dziesmas, bet, kad bija aizjājuši piecas vai sešas stajnas, piepeši apturēja zirgu un teica:

—            E, aizmirsu samaksāt mesu par sava tēvoča veselību, jāgriežas atpakaļ.

—    Negriezies! — Jagenka iesaucās. — Aizsūtīsim no Zgoželiciem.

—    Jāgriežas, bet jūs negaidiet mani. Ardievu!

—    Ardievu, — abats sacīja. — Jāj!

Un viņš kļuva priecīgs, bet, kad Zbiška nozuda skatienam, viņš, it ka neviļus mazliet pieskāries Ziham, sacīja:

—    Saprotiet!?

—    Kas ir jāsaprot?

—            Viņš tur izkausies ar Vilku un Ctanu, tas kā āmen pēc pātariem, bet tieši to es gribēju un uz to mudināju.

—    Tie ir stipri puiši! Vēl savainos viņu, ko tad?

—            Kā, ko tad? Ja viņš būs kāvies Jagenkas dēj, kā lai pēc tam domā par Juranda meitu? Kopš tā brīža nevis viņa, bet gan Jagenka būs Zbiškas dāma; es tā gribu, tādēļ ka viņš ir mans radinieks un man patīk!

—    Bet viņa zvērests?

—            Es tūlīt viņu no tā atbrīvošu! Vai tad nedzirdējāt, ka jau solījos to izdarīt?

—    Jums nekad nav trūcis padoma, — Zilis sacīja.

Šī uzslava iepriecināja abatu. Piejājis blakus Jagenkai, viņš pavaicāja:

—    Ko tāda sērīga?

Viņa izliecās no segliem un, satvērusi abata roku, pielika to pie lūpām:

—    Krusttēv, varbūt jūs tomēr aizsūtītu uz Kšesnu pāris spēlmaņu!

—    Kādēļ? Lai viņi tur krogā piedzeras?

—    Varbūt viņi novērstu kaušanos.

Abats strauji ielūkojās viņai acīs un asi atteica:

—    Kaut arī viņu tur nosistu!

—    Tad lai arī mani nosit! — Jagenka iesaucās.

Un rūgtums, kas kopā ar žēlabām bija sakrājies viņas krūtīs kopš pēdējās sarunas ar Zbišku, tagad izlauzās uz āru nevaldāmā asaru straumē. To redzēdams, abats apņēma meitenes plecus, gandrīz pilnīgi apsedzot viņu ar savu milzīgo piedurkni, un teica:

—            Nebaidies, meitiņ, ne par ko. Varbūt viņi tur sastrīdēsies, bet, tā kā tie arī šļahtiči, kopā viņam neuzbruks, var vienīgi pēc bruņinieku parašas izaicināt uz divkauju, bet tur viņš sevi parādīs, kaut arī nāktos cīnīties ar abiem reizē. Bet, kas attiecas uz Juranda meitu, par kuru tiki dzirdējusi, teikšu tev tikai to, ka nevienā mežā nav koku, kas augtu viņu laulības gultai.

—            Ja jau tā viņam mīļāka, es pati viņu negribu! — Jagenka caur asarām atbildēja.

—    Kādēļ tad pīksti?

—    Tādēļ, ka baidos par viņu.

—    Te nu ir sieviešu gudrība! — abats smiedamies iesaucās.

Pēc tam, pieliecies Jagenkai pie auss, paskaidroja:

—            Saproti taču, meitiņ: pat pēc tam, kad būs tevi apprecējis, viņam vajadzēs cīnīties, jo viņš taču šļahtičs.

Un, noliecies vēl zemāk, piebilda:

—    Bet viņš tevi apprecēs un drīz vien — kā dievs debesīs!

—    Vai nu lā būs! — Jagenka atteica.

Bet pati sāka smaidīt caur asarām un paskatījās uz abatu, it kā gribētu jautāt, kā viņš to zina.

Pa to laiku Zbiška, atgriezies Kšesnā, devās taisni pie baznīckunga, jo patiešām gribēja samaksāt mesu par Macjkas veselību, bet, nokārtojis šo darīšanu, devās uz krogu, kur cerēja sastapt jauno Bžozovas Vilku un Rogovas Ctanu.

Un viņš tos tur sastapa abus, turklāt vēl daudz citu cilvēku: turīgus un nabadzīgus šļahtičus, zemniekus, pat vairākus «pūcesspieģeļus», kuri rādīja dažādus vācu trikus. Pirmajā brīdī Zbiška nevienu nevarēja pazīt, jo kroga logu rūtis no vēršu pūš|iem laida cauri maz gaismas; tikai pēc tam, kad vietējais kalps iemeta kamīnā priežu skaidas, ieraudzīja kaktā pie alus kausiem Ctana spalvaino ģīmi un Bžozovas Vilka nikno, piesarkušo seju.

Zbiška lēni devās uz viņu pusi, atbīdot ceļā stāvošos ļaudis un, piegājis klāt, uzsita ar dūri uz galda tā, ka nodārdēja viss krogs.

Abi jaunie cilvēki tūlīt pietrūkās kājās un steidzīgi ķērās pie savām ādas jostām, bet, iekams viņi paguva satvert šķēpus, Zbiška nometa uz galda cimdu, un, runādams caur degunu, kā parasti mēdza runāt bruņinieki, izaicinot uz divkauju, pateica šādus, visiem pilnīgi negaidītus vārdus:

—     Ja kāds no jums abiem vai arī citiem istabā esošiem bruņiniekiem uzdrošinātos iebilst pret to, ka visskaistākā un viskrietnākā meitene pasaulē ir Spihovas Juranda meita Danuta, tad izaicinu to uz divkauju jāšus vai kājās līdz pirmajam klupienam vai arī pēdējam elpas vilcienam.

Vilks un Ctans ļoti izbrīnījās, tāpat kā, padzirdis kaut ko tamlīdzīgu, butu izbrīnījies arī abats, — un kādu brīdi nevarēja izteikt ne vārda. Kas tā par Danutu? Viņiem taču rūpēja Jagenka, nevis kaut kāda Juranda meita! Bet, ja šis meža kaķis nedomā par Jagenku, ko viņš no tiem grib? Kāpēc sakaitināja viņus pie baznīcas? Kāpēc ieradies šeit un mēģina piesieties? No šiem jautājumiem viņiem galvās radās tāds juceklis, ka abi plaši iepleta mutes, bet Ctans tā izbolīja acis, it kā savā priekšā redzētu nevis cilvēku, bet vāciešu rādītu ķēmu.

Bet Vilks, kurš bija apķērīgāks, drusku pazina bruņinieku parašas un zināja, ka tie bieži vien zvēr kalpot vienai sievietei, bet precas ar citu, nolēma, ka arī šai gadījumā var būt tāpat un, ja ir radusies iespēja aizstāvēt Jagenku, to vajag tūlīt izmantot.

Viņš piecēlās no galda un, pienācis klāt Zbiškam, ar dusmīgu seju jautāja:

— Ak tad tu, suņabrāli, saki, ka Jagenka Ziha meita nav visskaistākā?

Viņam sekoja Čtans, — un visapkārt sāka pulcēties ļaudis, jo visiem bija skaidrs, ka tik vienkārši tas nebeigsies.

XVII

Atgriezusies mājās, Jagenka tūlit aizsūtīja kalpu uz Kšesnu uzzināt, vai krogā kādi nav saplukušies vai izaicinājuši viens otru uz divkauju. Bet tas, dabūjis ceļa naudu, sāka dzert ar baznīckunga kalpiem un nedomaja atgriezties. Otrs, ko nosūtīja uz Bogdanecu paziņot Macjkam par abata ierašanos, atgriezās, izpildījis uzdevumu, un pie viena paziņoja, ka redzējis Zbišku spēlējam ar veco saimnieku kauliņus.

Tas mazliet nomierināja Jagenku; pazīdama Zbiškas prasmi un veiklību, viņa bija baidījusies ne tik daudz izaicinājuma uz divkauju kā smagas izplūkšanās turpat uz vietas krogā. Viņa gribēja kopā ar abatu jāt uz Bogdanecu, bet tas neļāva, jo paredzēja apspriest ar Macjku zemes izpirkšanu un kādu vēl svarīgāku lietu, kurā Jagenkas klātbūtne nebija vēlama. Bez tam viņš taisījās tur palikt pa nakti.

Uzzinājis par Zbiškas laimīgu atgriešanos, abats kļuva ļoti omulīgs, lika saviem kleriķiem dziedāt un klaigāt tā, ka skanēja viss mežs, bet Bogdanecas zemnieki pabāza galvas no savām būdām, lai paraudzītos, vai kaut kur nedeg jebšu vai nav uzbrucis ienaidnieks. Taču svētceļnieks ar līko nuju, kas jāja visiem pa priekšu, nomierināja viņus, ziņodams, ka tuvojas augsts garīdznieks. Visi viņam klanījās, daži pat meta sev priekšā krusta zīmi. Redzēdams, kā viņu godina, abats jāja lepns uz sevi, priecīgs par visu pasauli un labsirdīgs pret visiem.

Padzirduši dziesmas un klaigas, Macjka un Zbiška izgāja sagaidīt augsto viesi pie vārtiem. Daži kleriķi jau tika bijuši Bogdanecā kopā ar abatu, bet netrūka arī tādu, kas, pievienojušies svītai tikai nesen, to vēl nemaz nepazina. Viņi tūlīt saduga, ieraudzījuši nabadzīgo māju, ko nekādi nevarēja salīdzināt ar plašo pili Zgoželicos. Mazliet nomierinājās vienīgi, pamanījuši dūmus, kas cēlās augšup caur salmu jumtu, bet atplauka pavisam, kad, ienākuši istabā, saoda safrāna un dažādu gaļas ēdienu smaržas un ieraudzīja divus galdus, kas bija piekrauti ar alvas bļodām, tiesa, vēl tukšām, bet tik lielām, ka no tā vien visiem jautri iemirdzējās acis. Uz mazākā galdiņa laistījās abatam domāta bļoda no tīra sudraba un tāds pats brīnišķīgi izgrebts vīna kauss, kas reizē ar citām mantām bija iegūts no frīziem.

Macjka un Zbiška tūlit sāka aicināt pie galda, bet abats, nesen kā

krietni paēdis Zgoželicos, atteicās, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņu nodar- kināja kas cits. Ieradies Bogdanecā, viņš visu laiku uzmanīgi un reizē satraukti vēroja Zbišku, it kā cenzdamies saskatīt kautiņa pēdas, bet, redzēdams, ka jaunek|a seja ir pilnīgi mierīga, sāka manāmi nervozēt, līdz pēdīgi, vairs nevarēdams valdīt savu ziņkāri, sacīja:

—            Iesim kambarī aprunāties par izpirkšanu. Tikai nepretojieties, citādi saskaitīšos!

Kleriķiem piekodināja:

—    Bet jūs sēdiet mierīgi un neklausieties pie durvīm!

To teicis, atvēra kambara durvis, pa kurām knapi varēja iespraukties, un iegāja iekšā; Zbiška un Macjka viņam sekoja. Kad bija apsēdušies uz lādēm, abats jautāja jaunajam bruņiniekam:

—    Kšesnā biji atgriezies?

—    Biju.

—    Nu un kā?

—    Samaksāju mesu par tēvoča veselību — un viss.

Abats nemierīgi sakustējās uz lādes.

«Ha,» nodomāja, «nesatikās ne ar Ctanu, ne ar Vilku; varbūt viņu tur nebija, bet varbūt nemaz nemeklēja. Būšu kļūdījies.»

Viņš briesmīgi noskaitās, ka vilies savos aprēķinos, stipri piesarka un sāka šņākt.

—            Runāsim par ķīlu! — pēc brīža sacīja. — Vai jums ir nauda? Ja ne, tad saimniecība ir mana.

Macjka, kurš labi zināja, kā rīkoties šādās reizēs, tūlīt klusēdams piecēlās, atvēra lādi, uz kuras bija sēdējis, izņēma, acīm redzot, jau iepriekš sagatavotu maisiņu ar grivnām un sacīja:

—            Lai gan esam nabadzīgi ļaudis, bet nauda mums ir un, kas pienākas, to maksājam, kā teikts «papīrā», ko es pats ar svētā krusta zīmi esmu apliecinājis. Ja nu jūs vēl gribētu piemaksu par saimniekošanu un ienākumiem, arī nepretosimies, bet samaksāsim un jums, savam labdarim, zemu paklanīsimies.

To teicis, noliecās viņam līdz ceļiem, pēc tam to pašu izdarīja Zbiška. Abatu, kurš bija gaidījis strīdus un kaulēšanos, šāda rīcība ļoti pārsteidza un pat sarūgtināja, jo kaulējoties gribēja izvirzīt dažādus savus noteikumus, bet nu šī iespēja atkrita.

Atdodams «papīru» vai ķīlas zīmi, uz kuras Macjka bija uzvilcis krustu, sacīja:

—    Kāpēc jūs man runājat par piemaksu?

—            Tāpēc, ka neko negribam ņemt par velti, — Macjka viltīgi atteica, zinādams, ka, jo vairāk šai gadījumā pretosies, jo vairāk iegūs.

Abats acumirklī saskaitās:

—            Jūs redzat, ko! No radinieka viņš negrib ņemt par velti! Mana maize viņam spiežas kaklā! Saņēmu iekoptu zemi un atdošu iekoptu, bet, ja gribēšu, ņemšu un aizsviedīšu jūsu naudu.

—    To nu gan nedarīsiet! — Macjka iesaucās.

—            Ak nedarīšu! Se tev tava ķīla! Se tavas grivnas! Es jums iedevu no labas sirds, bet, ja gribēšu, ņemšu un nometīšu uz lielceļa un tā nebūs jūsu darīšana. Lūk, kā es to «nedarīšu»!

To teicis, viņš paķēra maisiņu aiz auklas un trieca pret grīdu, tā ka pārplīsa drēbe un izbira nauda.

—            Liels paldies! Liels paldies jums, garīgo tēv un labdari! — Macjka, kurš tieši to bija gaidījis, iesaucās. — No cita nebūtu ņēmis, bet no sava radagabala un garīdznieka kā lai neņemu! . ..

Brīdi dusmīgi uzlūkojis te viņu, te Zbišku, abats beidzot sacīja:

—            Kaut ari sirdos, tomēr zinu, ko daru; bet nu sargājiet to, ko dabūjāt, jo varu paziņot, ka vairak gan neredzēsiet no manis neviena skojea.

—    Necerējām arī uz to pašu.

—    Bet ziniet, ka to, kas paliks pēc manas nāves, dabūs Jagenka.

—    Arī zemi? — Macjka naivi jautāja.

—    Arī zemi! — abats iekliedzās.

To dzirdot, Macjkam izstiepās seja, bet viņš savaldījās un teica:

—            E, ko tur domāt par nāvi! Lai kungs Jēzus dod jums simt gadus un vairāk, bet pirms tam vel kadu ievērojamu bīskapiju.

—    Kāpēc ne? Vai tad es sliktāks par citiem! — abats atsaucās.

—    Nevis sliktāks, bet labāks!

_ Sie vārdi nomierināja abatu, un vispār viņa dusmas bija ātri pārejošas.

—            Kaut arī, — teica, — jūs esat mani radinieki, bet viņa tikai krustmeita, es jau kopš seniem laikiem mīlu viņu un viņas tēvu. Labāka cilvēka par Zibu nav visā pasaulē, un labākas meitenes par Jagenku arī nav! Kas par viņiem varētu ko sliktu pateikt?

Un sāka raudzīties apkārt izaicinošiem skatieniem, taču Macjka ne tikai nerunāja pretī, bet pasteidzās apliecināt, ka krietnāku kaimiņu par Zibu būtu veltīgi meklēt visā karalistē.

—            Bet par Jagenku 'man jāsaka, — Macjka teica, — ka miesīgu meitu nemīlētu tā, kā mīlu viņu. Pateicoties viņas rūpēm, es izveseļojos un līdz nāvei to neaizmirsīšu.

—            Saņemsiet sodu viens un otrs, ja aizmirsīsiet, — abats sacīja, — un es pirmais jūs par to nolādēšu. Es negribu jums darīt pāri, jo esat mani radinieki, tāpēc atradu veidu, kā mana manta pēc nāves varētu palikt reizē Jagenkas un jūsu — saprotat?

—            Lai dievs dod, ka tā notiktu! — Macjka sacīja. — Mīļais Jazu! Par to es kājām aizietu līdz karalienes kapam Krakovā un Kailajam kalnam, lai paklanītos svētā krusta kokam.

Iepriecināts par Macjkas sirsnīgajiem vārdiem, abats smaidīdams teica:

—            Meitenei ir tiesības izvēlēties, tādēļ ka daiļa, ar bagātu pūru, no slavenas dzimtas! Kas viņai tāds Ctans vai Vilks, ja pat vojevodas dēls nebūtu par lepnu. Bet ja, par piemēru, es kādu ieteiktu, pie tā arī izietu, jo mani mīl un zina, ka es viņai ļaunu nevēlēšu .. .

—    Laimīgs būs tas cilvēks, ko jūs viņai ieteiksiet, — Macjka sacīja.

Tad abats jautāja Zbiškam:

—    Bet ko tu saki?

—    To pašu, ko tēvocis …

Abata cienīgā seja kļuva vēl priecīgāka; viņš uzsita Zbiškam ar plaukstu pa kamiešiem tā, ka notrīcēja viss kambaris, un jautāja:

—    Kāpēc tu baznīcā ne Ctanu, ne Vilku nepielaidi pie Jagenkas, ko?

—    Lai nedomātu, ka es no viņiem baidos, un lai jūs arī nedomātu.

—    Un svētītu ūdeni arī viņai pasniedzi?

—    Pasniedzu.

Abats otrreiz uzsita jauneklim:

—    Tad … preci viņu!

—    Preci viņu! — Macjka gluži kā atbalss atkārtoja.

Zbiška sabāza zem tīkliņa matus un mierīgi atbildēja:

—            Kā es varu viņu precēt, ja Tinecā altāra priekšā zvērēju Danusjai Juranda meitai?

—            Tu viņai zvērēji pasniegt pāvu spalvu pušķus un vari tos meklēt, bet Jagenku preci tūlīt.

—            Nē, — Zbiška atteica. — Pēc tam kad Danusja man uzmeta savu šķidrautu, zvērēju, ka precēšu viņu.

Abata seja pamazām pieplūda ar asinīm, ausis pazilēja, bet acis izspiedās uz āru; viņš pievirzījās tuvāk Zbiškam un no dusmām sēcošā balsī sacīja:

—    Tavi zvēresti ir pelavas, bet es vējš — saproti! Re!

Un tik stipri uzpūta viņa galvai, ka pat nolēca tīkliņš un mati nekārtīgi izira uz pleciem un rokām. Zbiška tūlīt sarauca pieri un, skatīdamies abatam tieši acīs, teica:

—    Mans zvērests ir mans gods, un savu godu sargāšu es pats!

To dzirdot, abats, kas nebija pieradis, ka viņam runātu pretī, tā apstulba, ka palika bez elpas un kādu laiku nevarēja parunāt. Iestājās draudīgs klusums, ko beidzot pārtrauca Macjka:

—    Zbiška! — viņš iesaucās. — Atjēdzies! Kas tev ir?

Abats pacēla rokas un, rādīdams uz jaunekli, saka kliegt:

Kas viņam ir? Es zinu, kas viņam ir: nevis bruņinieka, nevis Š|ahtiča, bet gan zaķa dvēsele viņam ir. Ir tas, ka viņš baidās Ctana Un Vilka!

Zbiška, kurš ne mirkli nezaudēja aukstasinību, nevērīgi paraustījis plecus, atteica:

—    Oho! Kšesnā abiem pārsitu galvas!

—     Pasargi dievs! — Macjka iesaucās.

Abats kādu laiku skatījās uz Zbišku ieplestām acīm. Dusmas viņā cīnījās ar izbrīnu, bet iedzimtā apķērība tai pašā laikā atgādināja, ka no šīs Vilka un Ctana piekaušanas var gūt kādu labumu saviem nodomiem. Tāpēc, mazliet atguvies, uzkliedza Zbiškam:

—    Kādēļ tu to neteici?

—            Man bija kauns. Domāju, ka viņi, kā bruņiniekiem pienākas, izaicinās mani uz divkauju jāšus vai kājās, bet izrādās, ka tie ir kaušļi, nevis bruņinieki. Vispirms Vilks atrāva no galda dēli, pēc tam Ctans — un man virsū! Ko es varēju darīt! Arī paķēru solu, nu un… paši saprotat! .. .

—    Vai viņi dzīvi? — Macjka jautāja.

—    Dzīvi, tikai nesamaņā. Vēl manā klātbūtnē sāka elpot.

Abats klausījās un rīvēja pieri, tad strauji pietrūkās no lādes, uz kuras iepriekš bija apsēdies, lai apdomātos, un iesaucās:

—     Pagaidi! Tūlīt es tev kaut ko pateikšu!

—    Ko jūs pateiksiet? — Zbiška jautāja.

—            Es tev pateikšu to, ka, reiz tu Jagenkas dēļ kāvies un pārsiti tiem galvas, tad esi viņas bruņinieks, nevis kādas citas un tev viņa jāprec!

Pēc šiem vārdiem viņš salika rokas sānos un triumfējoši pavērās uz Zbišku, bet tas tikai smaidīja un teica:

—            0 ja, es jau zināju, kāpēc jūs gribējāt mani uzrīdīt viņiem, bet tas jums neizdevās.

—    Kāpēc neizdevās? Saki!

—            Tāpēc, ka es viņiem liku apliecināt, ka visskaistākā un viskrietnākā meitene pasaulē ir Juranda meita Danusja, bet viņi nostājās par Jagenku, un tālab izcēlās kautiņš.

To padzirdis, abats brīdi stāvēja kā pārakmeņojies, un tikai pēc acu mirkšķināšanas varēja pazīt, ka vēl ir dzīvs. Pēkšņi uz vietas apsviedās apkārt, iztrieca ar kāju kambara durvis, iegāzās istabā, izrāva svētceļniekam no rokām līko nūju un sāka slānīt ar to savus «spēlmaņus», rēkdams kā ievainots taurs:

—           Zirgos, nerri! Zirgos, nelieši! Savu kaju vairs nesperšu šai māja! Zirgos, kas dievam tic! Zirgos!

Un, atkal izspēris durvis, izskrēja pagalmā, bet kleriķi sekoja viņam. Tā, barā devušies uz šķūni, sāka steidzīgi seglot zirgus. Velti Macjka skrēja pakaļ, velti lūdzās, gaudās, dievojās, ka viņš neesot vainīgs, — nekas nelīdzēja. Abats lamajās, nolādēja māju, ļaudis, laukus, bet, kad viņain pieveda zirgu, uzlēca tajā bez kāpšļiem un tūlīt aizaulekšoja vējā plīvojošām piedurknēm, atgādinot milzīgu, sarkanu putnu. Kleriķi satraukti sekoja viņam, ka ganāmpulks seko savam vadītājam.

Macjka kādu laiku nolūkojās viņiem pakaļ, kamēr tic nozuda mežā, tad lēni atgriezās istabā un, bēdīgi kratīdams galvu, sacīja Zbiškam:

—    Ko gan tu izdarīji! . . .

—            Ja es būtu agrāk aizjājis prom, tas nebūtu noticis, bet ncaiz- jāju tikai jūsu deļ.

—    Ka manis dēļ?

Negribēju jūs slimu vienu atstāt.

—    Bet kā būs tagad?

—    Tagad jāšu.

—    Uz kurieni?

—             Uz Mazāviju pie Danusjas… un pie vāciešiem meklēt pāvu spalvu pušķus.

Brīdi klusējis, Macjka sacīja:

—            «Papīru» gan atdeva, bet ķīla ir ierakstīta ari tiesas grāmatās. Tagad viņš mums neatlaidis ne skojcu.

—            Lai neatlaiž. Nauda jums ir, bet man ceļam nav vajadzīgs. Mani visur uzņems tāpat un zirgus arī pabaros; ka tik ir bruņas mugurā un zobens rokā, par citu nav ko rūpēties.

Macjka sāka pārdomāt visu, kas noticis. Nekas nebija iznācis pēc viņa prāta un patikas. Viņš arī no visas sirds vēlēja Zbiškam Jagenku, taču saprata, ka «no šiem miltiem maizi neizcept», un tagad, pēc abata sadusmošanās, pēc Ziha un Jagenkas izturēšanās, beidzot, pēc kautiņa ar Ctanu un Vilku, bija labāk, ka Zbiška aizjāj nekā sagādā jaunas nepatikšanas un kļūst par piedauzības akmeni.

—            Ila! — beidzot viņš sacīja. — Krustnešu galvas tev jāmeklē tik un tā, un, ja nav citas izejas, tad jāj vien! Lai notiek pēc kunga Jēzus prāta . .. Bet man tūlīt jādodas uz Zgoželiciem, varbūt kaut kā nolūgšos Zibu un abatu . . . Ziba man sevišķi žēl.

Un, paskatījies Zbiškam acīs, pēkšņi jautāja:

—    Vai Jagenkas tev nav žēl?

—    Lai dievs dod viņai veselību un visu to labāko! — Zbiška atteica.

Vairākas dienas Macjka pacietīgi gaidīja, vai nesaņems kādu ziņu no Zgoželiciem un vai abats nepielaidīsies, līdz beidzot viņam apnika gaidīšana un neziņa, un vecais bruņinieks nolēma pats aizbraukt pie Ziha. Viss, kas bija noticis, bija noticis bez viņa vainas, tomēr viņš gribēja zināt, vai Zibs neļaunojas. Par abatu Macjkam bija skaidrs, ka tā dusmas kopš šī brīža viņš un Zbiška jutīs visu mūžu.

Bogdanecas saimnieks tomēr gribēja darīt visu, kas bija viņa spēkos, lai šis dusmas mīkstinātu, tāpēc jādams domāja un apsvēra, ko un kā Zgoželicos teikt, lai mazinātu aizvainojumu un saglabātu seno kaimiņu draudzību. Taču domas nesaistījās galvā, tāpēc bija laimīgs, saticis Jagenku vienu pašu, kura saņēma viņu kā parasti, paklanoties un noskūpstot roku, — ar vārdu sakot, draudzīgi, lai gan izskatījās drusku noskumusi.

—    Vai tēvs mājās? — Macjka jautāja.

—    Mājās, tikai abi ar abatu aizjājuši medībās. Drīz jāatgriežas…

To teikusi, ieveda viņu istabā, kur apsēdušies abi ilgi klusēja, līdz

beidzot meitene iejautājās pirmā:

—    Jums tagad vienam garlaicīgi Bogdanecā?

—    Garlaicīgi, — Macjka atbildēja. — Tu jau zini, ka Zbiška aizjāja?

Jagenka klusi nopūtās:

—            Zinu. Redzēju tai pašā dienā un domāju, ka . . . iegriezīsies pasacīt kādu labu vārdu, bet neiegriežas.

—            Kā viņš varēja iegriezties! — Macjka paskaidroja. — Abats viņu droši vien pārplēstu uz pusēm, un tavs tēvs arī nepriecātos par viņa apciemoj umu.

Jagenka pakratīja galvu un teica:

—    Nu! Es nevienam nebūtu ļāvusi darīt viņam pāri!

Kaut gan Macjkam bija rūdīta sirds, viņš tomēr uzbudinājās, pie- kļāva sev meiteni un sacīja:

—            Dievs ar tevi, meitenīt! Tev ir skumīgi, man arī skumīgi, un varu pateikt tikai to, ka ne abats, ne pašas tēvs nemīl tevi vairāk par mani. Labāk būtu nomiris no tā ievainojuma, ko tu man izārstēji, ja tikai viņš apprecētu tevi, ne citu.

Jagenku pēkšņi pārņēma tāds žēlums un skumjas, — tad cilvēks neko nespēj noslēpt, — un viņa teica:

Nekad es vairs neredzēšu viņu, bet, ja redzēšu, tad kopā ar Juranda meitu — labāk tad iepriekš izraudāt acis.

Un, pacēlusi priekšautu, aizsedza ar to acis, kas pieplūda asarām.

Bet Macjka sacīja:

—    Nomierinies! Aizjāt viņš gan aizjāja, bet, dievs dos, ka Juranda meitu nepārvedīs.

—    KādēJ nepārvedīs? — Jagenka zem priekšauta atsaucās.

—    Tādē|, ka Jurands negrib viņam dot savu meitu.

To padzirduši, Jagenka uzreiz atsedza seju un dzīvi jautāja Macjkam:

—    Viņš man arī teica, bet vai tas ir taisnība?

—    Taisnība kā dievs debesīs.

—    Kādēļ?

—    Kas to lai zina. Kāds solījums neļauj vai kas, bet solījumu nespēj grozīt! Viņam ļoti patīk Zbiška, jo solīja tam palīdzēt atriebties, bet arī tas nelīdzēja. Veltīga bija arī kņazes Annas rīkotā saderināšanās. Ne liīgumus, ne pārliecinājumus, ne pavēles Jurands negribēja uzklausīt. Pateica, ka nedrīkst. Laikam ir iemesls, ka nedrīkst, viņš stingrs cilvēks — ko teicis, to negrozīs. Tu, meitenīt, nezaudē cerību un saturies. Pēc taisnības puisim vajadzēja jāt, jo viņš tos pāvu spalvu pušķus apsolīja baznīcā. Turklāt meitene viņam uzklāja savu plīvuru, apliecinot, ka grib ņemt sev par vīru, citādi viņam būtu nocirtuši galvu — par to Danusjai ir pateicību parādā; tur nav ko runāt. Dievs dos, ka viņa nekļūs Zbiškas sieva, lai gan pēc likuma Zbiška pieder viņai. Zilis uz viņu noskaities, abats droši vien lādās tā, ka asinis dzīslās stingst, un man arī dusmas, bet, vispusīgi apsverot, ko viņš citu varēja darīt? Ja jau viņš tai parādā, vajadzēja jāt. Tāpēc, ka šļahtičs. Bet es tev galvoju: ja vien vācietis viņu tur pārāk ncsadauzīs, tad, kā aizjājis, tā atgriezīsies — ne tikai pie manis vecā, ne tikai uz Bogdanecu, bet arī pie tevis, jo viņam tu ļoti patīc.

—    Kur es viņam tā patiku! — Jagenka iebilda.

Tomēr pievirzījās Macjkam tuvāk un, iebikstījusi ar elkoni, jautāja:

—    Kā jūs to zināt? Ko? Laikam nav taisnība.

—    Kā es to zinu? — Macjka atteica. — Es taču redzēju, cik grūti viņam bija aizjāt. Kad kļuva skaidrs, ka jājāj, es viņam vaicāju: «Bet vai Jagenkas tev nav žēl?» Viņš atbildēja: «Lai dievs dod viņai veselību un visu to labāko!» Un tā nopūtās, it kā viņam krūtīs būtu kalēja plēšas …

—    Laikam nav taisnība … — Jagenka klusāk atkārtoja, — bet pasakiet vēlreiz . . .

—    Dievs mans liecinieks, ka taisnība! Pēc tevis tā viņam vairs tā nepatiks, jo zini pati, ka veselīgākas un skaistākas meitenes par tevi neatrast visā pasaulē. Viņš juta uz tevi dieva aicinājumu, nebaidies, varbūt vairāk nekā tu uz viņu.

—    Nevar būt! — Jagenka iesaucās.

Un, apķērusies, ko ātrumā izteikusi, aizklāja ar piedurkni ābolsārto seju. Bet Macjka, pasmaidījis un pārvilcis roku pār ūsām, turpināja:

—    0, ja es būtu jauns! Bet tu saturies, es jau redzu, kā viss beigsies. Aizjās, Mazāvijas galmā saņems piešus, jo robeža tur nav tālu un krustnesi var viegli dabūt… Es zinu, ka arī pie vāciešiem gadās stipri bruņinieki un dzelzs no viņa ādas neatlec, bet domāju, ka kurš katrs viņu nepieveiks, jo tas trakulis uz kaušanos ir briesmīgi nadzīgs. Redzi pati, cik veikli viņš salocīja Rogovas Ctanu un Bžozovas Vilku, lai gan saka, ka tie esot vīri uz goda un stipri kā lāči. Savus spalvu pušķus viņš atvedīs, bet Juranda meitu ne, jo es arī tiku runājis ar Jurandu un zinu, kā ir. Pēc tam ko? Pēc tam atgriezīsies šurp, jo kur gan lai viņš atgrieztos?

—    Kad viņš atgriezīsies?

—    Ha! Ja neizturēsi, neviens tev nepārmetīs. Bet pagaidām pasaki abatam un Zibam to, ko es tev teicu. Lai viņi kaut drusku mīkstina savas dusmas uz Zbišku.

—    Kā lai es pasaku? Tēvs ir vairāk noskumis nekā saskaities, bet abata klātbūtnē nedrīkstu pat ieminēties par Zbišku. Jau tā sadeva man un tētim par to kalpu, ko aizsūtīju Zbiškam.

—    Par kādu kalpu?

—    Ziniet, mums te bija čehs, ko tēvs saņēma gūstā pie Boleslavecas, ļoti labs un uzticīgs kalps, vārdā Glava. Tēvs viņu atdeva man dažādiem pakalpojumiem, jo teica, ka savā pusē bijis muižnieks, bet es iedevu viņam krietnas bruņas un nosūtīju Zbiškam, lai kalpo un sargā no negadījumiem, bet, ja, nedod dievs, gadītos pats ļaunākais, paziņo . . . Iedevu ceļa naudu, bet viņš man pie savas dvēseles pestīšanas apzvērēja, ka līdz nāvei uzticīgi kalpos Zbiškam.

—    Ak tu manu mīļo meitiņ! Liels paldies tev! Vai Zihs nepretojās?

—    Ko viņš varēja pretoties! Sākumā gan neļāva, tikai pēc tam, kad nokritu viņam pie kājām, guvu virsroku. Ar tēti es viegli tiku galā, bet, kad abats to uzzināja no saviem spēlmaņiem, vienā mirklī pielaulāja pilnu istabu un sataisīja tādu pastara tiesu, ka tētis aizbēga uz riju. Tikai vakarā abatu iežēlināja manas asaras un viņš man uzdāvāja krelles… Bet es to labprāt pacietu, lai tikai Zbiškam būtu lielāka svīta.

—    Ak žēlīgais dievs, es vairs nezinu, ko vairāk mīlu, Zbišku vai tevi. Bet viņam jau tāpat bija liela svīta, un naudu arī iedevu, lai gan negribēja ņemt. . . Nu, Mazāvija jau nav aiz jūras .. .

Viņu tālāko sarunu pārtrauca suņu riešana, klaigas un misiņa tauru skaņas mājas priekšā. To padzirduši, Jagenka sacīja:

—    Tētis un abats atgriežas no medībām. Iesim uz lieveņa, būs labāk, ja abats jūs vispirms ieraudzīs pa gabalu nekā pēkšņi istabā.

To teikusi, viņa izvadīja Macjku lievenī, no kura viņi apsnigušajā pagalmā ieraudzīja bariņu cilvēku, zirgus, suņus, kā arī ar šķēpiem nodurtus vai ar bultām nošautus aļņus un vilkus. Pamanījis Macjku, abats, vēl sēdēdams zirgā, aizsvieda uz viņa pusi šķēpu, ne tāpēc, lai trāpītu, bet lai tādējādi izrādītu savas dusmas uz Bogdanecas ļaudīm. Taču Macjka viņam iztālēm paklanījās, it kā neko nebūtu manījis, kamēr Jagenka patiešām neievēroja, ar izbrīnu uzlūkodama pavadoņu barā abus savus pieludzējus.

—     Ctans un Vilks! — viņa iesaucās. — Laikam mežā būs satikuši tēvu.

Macjkain, redzot viņus, pat iesāpējās vecā brūce. Viņam iešāvās galvā doma, ka viens no šiem puišiem var iegūt Jagenku, bet līdz ar viņu arī Močidolus, abata zemi, mežus un naudu . . . Un žēlums kopā ar dusmām sažņaudza viņam sirdi, sevišķi vēl pēc brīža, ieraugot, ka Bžozovas Vilks, ar kura tēvu abats nesen gribēja cīnīties, tagad piesteidzas tam klat, lai palīdzētu nokāpt no zirga, un abats draudzīgi atspiedās uz jauna šļabtiča pleca.

«Viņš vēl salīgs ar veco Vilku,» Macjka nodomāja, «un atdos viņa dēlam līdz ar meiteni mežus un zemi.»

Bet šīs viņa drūmas domas pārtrauca Jagenkas balss:

—     Jau atspirguši no Zbiškas kāviena, bet, ja arī viņi jātu šurp katru dienu, nekas neiznāks!

Macjka paskatījās — meitenes seja bija sārta no dusmām un sala, bet viņas zilās acis nikni dzirkstīja, kaut labi zināja, ka Ctans un Vilks krogā aizstāvējuši tieši viņu un viņas dēļ piekauti.

Macjka sacīja:

—    Nu! Ko abats liks, to darīsi.

Bet viņa atcirta:

—    Abats darīs, ko es viņam likšu.

«Mīļais dievs!» Macjka nodomāja. «Un tas muļķa Zbiška aizbēga no tādas meitenes!»

XIX

Pa to laiku «muļķa Zbiška» atstāja Bogdanecu patiešām ar smagu sirdi. Pirmkārt, viņš jutās pavisam neparasti un neomulīgi bez tēvoča, no kura līdz šim nekad nebija šķīries un pie kura bija pieradis tā, ka tagad pats lāgā nezināja, kā bez viņa ceļā un karā varēs iztikt. Otrkārt, viņam bija žēl arī Jagenkas, un, lai gan pūlējās sev iestāstīt, ka jāj pie Danusjas, kuru mīl no visas sirds, tomēr Jagenkas tuvumā bija

juties tik labi, ka tikai tagad saprata, cik ar viņu patīkami un cik bez viņas var but skumji. Un pats brīnījās, pat uztraucās par savu žēlumu. Ja viņš ilgotos pēc meitenes kā brālis pēc māsas, tas vēl nekas nebūtu. Bet viņš apzinājās, ka vēlas saņemt viņu ap vidu un uzsēdināt zirgā vai izcelt no segliem, pārnest pāri strautam, izspaidīt no bizēm ūdeni, klaiņot ar viņu pa mežu, skatīties uz viņu un apspriesties ar viņu. Zbiška bija tā pieradis pie tā un tas viņam likās esam tik jauki, ka, atceroties to tagad, tūlīt aizsapņojās un galīgi aizmirsa, ka atrodas tālā ceļā uz Ma- zāviju, bet acu priekšā tēlojās, ka Jagenka mežā sniedza viņam palīdzību, kad cīkstējās ar lāci. Un viņam šķita, ka tas noticis vakar, tāpat arī ka tikai vakar gājis medīt bebrus uz Odstajanas ezeru. Lai gan toreiz neredzēja, kā viņa peldēja pēc nošautā bebra, tagad šķita, ka redz, — un viņu pārņēma tā pati saldā tīksme, kas toreiz, pirms pāris nedēļām, kad vējš draiski sapurināja Jagenkas svārkus. Pēc tam atce- rējās, cik lieliski viņa bija uzcirtusies, jājot uz baznīcu Kšesnā, un kā viņš toreiz brīnījās, ka tik vienkārša meitene var jat gluži kā dižciltīgā ar savu galmu. No visa tā viņam kļuva pavisam savādi ap sirdi, reizē ļoti patīkami, skumji un saldi, bet, kad pie tam vēl ienāca prātā, ka būtu varējis izdarīt ar viņu visu, ko grib, un kā viņa pati tiecās pretī, kā raudzījās acīs un kļāvās klāt, viņš tikko varēja nosēdēt zirgā. «Vajadzēja kaut kur satikties un atvadīties, bet šķiroties apskaut,» viņš domāja, «varbūt tagad būtu vieglāk,» taču tūlīt juta, ka nav tiesa, ka nebūtu vis vieglāk, jo, iedomājoties vien tādu atvadīšanos, viņam kļuva karsti, lai gan pieturējās sals.

Beidzot viņš nobijās no savām atmiņām, kas pārāk atgādināja miesas kāri, un nokratīja tās no dvēseles ka sausu sniegu no apmetņa.

«Es taču jāju pie Danusjas, pie savas vismīļākās!» viņš teica sev.

Un tūlīt noprata, ka tā ir cita mīlestība, it kā dievišķīgāka un ne tik kairinoša. Jo vairāk viņam kāpšļos sala kājas un aukstais vējš stindzināja asinis, jo vairāk visas viņa domas pamazām pievērsās Danusjai. 'lai viņš patiešām bija pateicību parādā. Ja ne Danusja, viņa galva jau sen būtu nocirsta Krakovas tirgus laukumā. Jo, pateikusi bruņiniekiem un pilsoņiem: «Viņš ir mans,» — viņa izrāva to no bendes rokām • un kopš tā brīža viņš tā pieder Danusjai kā vergs savam kungam. Ne viņš izvēlējās sev meiteni, bet meitene pati izvēlējās sev viņu, un nekāda Juranda pretošanās šeit nelīdzēs. Viņa vienīgā var viņu padzīt, kā kundze var padzīt savu sulaini, lai gan arī tad viņš ne aizietu tālu prom, jo viņu saista arī paša zvērests. Zbiška tomēr nosprieda, ka meitene viņu nepadzīs, drīzāk pametīs Mazāvijas galmu un dosies līdzi kaut vai uz pasaules malu, un, tā nospriedis, sāka viņu sevi cildināt, noniecinādams Jagenku, it kā tā būtu vienīgi viņas vaina,

ka puisi mocīja iegribas un viņam sašķēlās sirds. Zbiškam vairs neienāca prātā, ka Jagenka izārstējusi veco Macjku un ka bez viņas palīdzības tonakt lācis varbūt nodīrātu viņam no galvas ādu, — un viņš. tīšām skaitās uz meiteni, domādams, ka tā izkalposies Danusjas priekšā un attaisnos pats sevi.

Te viņu panāca Jagenkas sūtītais celis Glava, vedot līdzi mantām apkrautu zirgu.

—    Lai slavēts Jēzus! — viņš teica, zemu paklanīdamies.

Zbiška viņu pāris reizes bija redzējis Zgoželicos, bet nepazina, tāpēc atbildēja:

—    Mūžīgi mūžos. Kas tu tāds esi?

—    Jūsu kalps, cienītais pan.

—            Kā tas var būt? Lūk, šie ir mani kalpi, — viņš teica, norādīdams uz diviem Zavišas Sulimčika dāvātajiem turkiem un diviem spēcīgiem puišiem, kuri, jādami nelielos zirģe|os, veda pavadā kaujas ērzeļus. — Tie ir mani kalpi, bet kas tevi sūtīja?

—    Zgoželicu Ziba meita pana Jagenka.

—    Pana Jagenka?

Nupat kā dusmojies uz viņu, Zbiška vēl bija naidīgi noskaņots, tāpēc sacīja:

—    Griezies atpakaļ un pateicies panai par laipnību, es tevi negribu.

Bet čehs papurināja galvu:

—            Negriezīšos vis, pan. Mani jums uzdāvināja, bez tam es zvērēju kalpot jums līdz nāvei.

—    Reiz tevi man uzdāvāja, tu esi mans kalps.

—    Jūsu pan.

—    Tad es pavēlu atgriezties.

—            Es zvērēju, un, kaut gan pie Boleslavecas kritu gūstā un esmu nabags, tomēr muižnieks . . .

Zbiška noskaitās:

—            Vācies prom! Kā tad tā? Vai gribi kalpot man pret manu gribu? Vācies, citādi likšu uzvilkt stopus.

Bet čehs mierīgi atraisīja vilka ādām izoderētu vadmalas apmetni un atdeva to Zbiškam, sacīdams:

—    Arī to jums sūta pana Jagenka.

—            Gribi, lai tev ielaužu ribas? — Zbiška sacīja, ņemdams pīķi no kalpa rokām.

—    Ir arī ceļa naudas maisiņš, — čehs piebilda.

Zbiška atvēzēja pīķi, bet atcerējies, ka gūsteknis ir no muižnieku kārtas, kurš laikam tikai tāpēc palicis pie Ziba, ka nav varējis sevi izpirkt, nolaida ieroci.

Cehs noliecās Zbiškam pie kāpšļiem un teica:

—     Nedusmojieties uz mani, pan. Ja neļausiet man jāt reizē ar jums, jāšu stajnu vai divas nopakaļ, tomēr jāšu, jo esmu zvērējis pie savas dvēseles pestīšanas.

—    Bet ja pavēlēšu tevi nogalināt vai sasiet?

—    Ja pavēlēsiet mani nogalināt, tas nebūs mans grēks, bet, ja pavēlēsiet sasiet, palikšu, kamēr labi ļaudis atraisīs vai vilki saplosīs.

Zbiška neko neatbildēja, tikai sāka jāt, un pavadoņi viņam sekoja. Cehs ar stopu uz muguras un cirvi plecos vilkās nopakaļ, tuntuļojoties pinkainā sumbra ādā pret aso vēju, kas pēkšņi sāka pūst, nesot sniega putraimus.

Vētra pieņēmās ar katru brīdi. Turki, lai gan bija kažokos, tomēr sala, Zbiškas kalpi sāka dauzīt rokas, bet viņš pats, ģērbies arī ne visai silti, pāris reizes uzmeta acis Glavas atvestajam vilkādas apmetnim, līdz beidzot palūdza turkam, lai viņam to padod.

Un, cieši ietinies tajā, tūlīt sajuta pa visu miesu izplūstam siltumu. Sevišķi ērta bija kapuce, kas aizsedza acis un lielu daļu sejas, tā ka vējš viņam vairs nemaz nekaitēja. Tad Zbiška neviļus nodomāja, ka Jagenka ir ļoti krietna meitene, un mazliet pieturēja zirgu, jo viņam radās vēlēšanās iztaujāt čehu par viņu un visu, kas bija noticis Zgoželicos. Tāpēc, pamājis kalpam, sacīja:

—    Vai vecais Zihs zina, ka pana tevi atsūtīja man?

—    Zina, — Glava atbildēja.

—    Un viņš nepretojās?

—    Pretojās.

—    Pastāsti, kā tas notika.

—     Pans staigāja pa istabu, bet pana viņam nopakaļ. Viņš kliedza, bet pana neteica ne vārda — tikai klanījās līdz ceļiem katrreiz, kad viņš pagriezās. Un neviena vārda. Beidzot pans teica: «Vai kurla esi palikusi, ka neatsaucies uz maniem iebildumiem? Saki taču kaut ko, galu galā es tev atļaušu, bet abats man par to noraus galvu!» Tad pana saprata, ka notiks pēc viņas prāta, un raudādama sāka pateikties. Pans pārmeta viņai par uzstājību, par to, ka visam vienmēr jānotiekot pēc viņas prāta, beidzot piebilda: «Tikai apsolies, ka slepus neskriesi no Zbiškas atvadīties, tad ļaušu, citādi ne.» Sākumā viņa noskuma, tomēr apsolījās — un pans bija priecīgs, jo viņi abi ar abatu briesmīgi baidījās, ka viņai neuznāk vēlēšanās satikties ar jūsu gaišību . . . Bet tas vēl nav viss, pēc tam pana pieprasīja divus zirgus — pans neļāva, pana pieprasīja vilkādas apmetni un ceļa naudu — pans neļāva. Bet ko līdz viņa aizliegumi! Ja viņai ienāktu prātā nodedzināt māju, arī tad pans beidzot piekāptos. Tāpēc arī ir otrs zirgs, ir vilkādas apmetnis, ir ceļa nauda . ..

«Krietna meitene!» Zbiška sevī nodomāja.

Pēc brīža skaļi jautāja:

—    Bet kā tikāt galā ar abatu?

Celis pasmaidīja kā apķērīgs kalps, kurš labi saprot visu, kas notiek apkārt, un sacīja:

—            Viņi to izdarīja slepenībā, tāpēc nevaru pateikt, kas notika, kad abats to uzzināja, es izjāju agrak. Abats ka jau abats! Reizēm uzbrēc arī panai, pec tam nenovērš acis un skatas, vai nav pārāk apvainojis. Pats redzēju, kā vienreiz viņu sabāra, pēc tam izņēma no lādes tādu ķēdīti, par kuru pārāku nevarētu atrast pat Krakovā, un, pienācis viņai klāt, pateica: «Se!» Gan jau viņa sapratīsies arī ar abatu, pat dzimtais tēvs viņu tā nemīl.

—    Tā tas ir.

—    Kā dievs debesīs.

Viņi noklusa un jāja tālāk vējā un sniegputenī; bet tad Zbiška pēkšņi apturēja zirgu; no meža malas atskanēja žēlīga, koku šalkoņas pa pusei apslāpēta balss:

—    Kristīgie, glābiet dieva kalpu nelaimē!

Tai pašā mirkli uz ceļa izskrēja pa pusei garīdznieciski, pa pusei laicīgi ģērbies cilvēks un, nostājies Zbiškas priekšā, sāka lūgties:

—            Lai jūs būtu kas būdams, pan, palīdziet cilvēkam un tuvākajam smagā nelaimē!

—    Kas noticis? — jaunais bruņinieks jautāja.

—            Lai gan neesmu iesvētīts, tomēr kalpoju dievam, bet notika tas, ka šorīt man izrāvās zirgs, kas veda kastes ar svētajām mantām. Paliku viens, bez ieročiem, tuvojas vakars, un nav ilgi jāgaida, kad mežā iekauksies plēsīgi zvēri. Iešu bojā, ja mani neglābsiet.

Ja tu ietu bojā manas vainas dēļ, — Zbiška atteica, — man nāktos atbildēt par taviem grēkiem, bet kā lai es uzzinu, ka tu runā patiesību un neesi klaidonis vai kabatas zaglis, kādu daudz klīst apkārt pa ceļiem?

—            Pēc kastēm vari uzzināt, pan. Ne viens vien atdotu pilnu maku dukātu, ka tik varētu dabūt to, kas tur iekšā, bet tev es daļu atvēlēšu par brīvu, tikai paņemiet mani un manas kastes.

—            Teicies esain dieva kalps, tomēr nezini to, ka dāvanas dod nevis par miesas, bet tikai par dvēseles glābšanu. Un kā tas varēja gadīties, ka kastes palikušas, ja zirgs, kas tās veda, aizbēdzis?

Zirgu, kamēr to meklēju, vilki meža norā saplosīja, bet kastes palika, es tas atvilku līdz ceļam un saku gaidīt, kad labi ļaudis apžēlosies un palīdzes.

To teicis un gribēdams tūlīt apliecināt, ka runā patiesību, norādīja uz divām no lūkiem pītām kastēm, kas atradās zem priedes. Zbiška raudzījās uz viņu diezgan neuzticīgi, jo cilvēks viņam nelikās visai cienījams, pie tam viņa valoda, lai gan tīra, taču norādīja uz ārzemniecisku izcelšanos. Tomēr viņš negribēja atteikt tam palīdzību un atļāva kopā ar kastēm, kas izrādījās apbrīnojami vieglas, apsēsties uz brīvā zirga, ko veda čehs.

—            Lai dievs pavairo tavas uzvaras, drošsirdīgo bruņiniek, — nepazīstamais sacīja.

Pēc tam, ievērojis Zbiškas jauneklīgo seju, pusbalsī piebilda:

—    Kā arī matus tavā bārdā.

Kādu laiku viņš jāja blakus čeham. Sākumā nevarēja sarunāties, jo pūta stiprs vējš un briesmīgi šņaca mežs, bet, tiklīdz troksnis mazliet noklusa, Zbiška izdzirda aizmugurē šādu sarunu:

Es nešaubos, ka esi bijis Romā, bet izskaties gan pēc alus- deguna, — čehs teica.

—            Sargies no mūžīgām mokām, — nepazīstamais atbildēja, — jo tu runā ar cilvēku, kurš vēl pagājušajās Lieldienas ēdis cieti novārītas olas kopā ar svēto tēvu. Un neruna man tādā salā par alu, vienīgi varbūt par sildītu, bet, ja tev ir klāt blašķe vīna, iedod man pāris malkus, par ko es tevi uz mēnesi atbrīvošu no šķīstītavas.

—           Nebūdams iesvētīts, ko pirmīt pats teicāt, kā jūs varat atbrīvot mani uz mēnesi no šķīstītavas?

Iesvētīts gan neesmu, bet pakausis ar atļauju ir noskūts, turklāt vedu atlaidas un relikvijas.

—    Tais pīteņos? — čehs jautāja.

—           Tais pīteņos. Ja jūs redzētu visu, kas man ir, ne tikai jus — visi meža koki reizē ar zvēriem to priekšā nokristu uz vaiga.

Taču čehs, būdams prātīgs un pieredzējis kalps, aizdomīgi paskatījies uz atlaidu tirgotāju, teica:

—    Bet vilki tomēr zirgu apēda?

—            Apēda tādēļ, ka ir velna radinieki, bet tūlīt pārplīsa. Vienu pie- putušos pats savām acīm redzēju. Ja tev ir vīns, iedod; kaut ari vējš pierimis, sēdēdams ceļa malā, stipri nosalu.

Cehs tomēr vīnu nedeva, un viņi atkal jaja klusēdami, kamēr relikviju tirgotājs pats sāka jautāt:

—    Uz kurieni jādami?

—    Tālu. Bet pagaidām līdz Seradzei. Jāsi mums līdzi?

—     Nūja. Pārgulēšu kādā stallī, rīt varbūt tas dievbijīgais bruņinieks uzdāvās man zirgu un došos tālāk.

—    No kurienes tu esi?

—    No prūšu zemes, no Malborgas.

To padzirdis, Zbiška pagrieza galvu un pamāja nepazīstamajam, lai piejāj tuvāk.

—    No Malborgas? — jautāja. — No turienes arī jāji?

—    No Malborgas.

—     Bet vācietis laikam neesi, jo labi runā mūsu valodā. Kā tevi sauc?

—     Esmu vācietis, vārdā Sanders; jūsu valodu protu tāpēc, ka esmu dzimis Torunā, kur visi ļaudis tā runā. Vēlāk dzīvoju Malborgā, bet arī tur tas pats. Jā, pat ordeņa brāļi saprot jūsu valodu.

—    Vai sen jau kā no Malborgas?

—     Biju svētajā zemē, pēc tam Konstantinopolē un Romā, no kurienes caur Franciju atgriezos Malborgā, bet no Malborgas devos uz Mazāviju, izvadādams svētās relikvijas, ko dievbijīgie kristieši labprāt pērk savas dvēseles glābšanai.

—    Vai Plockā un Varšavā arī bijāt?

—     Biju tur i tur. Lai dievs dod veselību abām kņazēm! Ne par velti kņazi Aleksandru mīl pat prūšu kungi, jo viņa ļoti dievbijīga, lai gan arī kņaze Anna, Januša sieva, nav sliktāka.

—    Vai redzēji Varšavā viņas galmu?

—     Varšavā nesastapu, tikai Cehanovā, kur mani kā dieva kalpu kņazu pāris uzņēma ļoti viesmīlīgi un ceļā bagātīgi apdāvināja. Bet es atstāju relikvijas, kas viņiem sagādās dieva svētību.

Zbiška gribēja apjautāties par Danusju, bet pēkšņi viņu pārņēma tāda kā nedrošība un kauns, jo viņš saprata, kas tas nozīmētu tikpat kā atklāt savu mīlestību nepazīstamam, no vienkāršas tautas nākušam cilvēkam, kurš pie tam vēl izskatījās visai šaubīgs un varēja būt vienkāršs blēdis. Brīdi klusējis, viņš jautāja:

—    Kādas tad relikvijas tu vadā pa pasauli?

—     Vadāju atlaidas un relikvijas. Atlaidas ir dažādas: pilnīgas un uz pieci simti gadiem, uz trīs simti gadiem, uz divi simti un mazāk, lētākas, lai arī nabadzīgi ļaudis varētu tās iegādāties, tādējādi mazinot savas mokas šķīstītavā. Ir atlaidas, kas atbrīvo gan no pagātnes, gan nākotnes grēkiem, bet nedomājiet, pan, ka naudu, ko ieņemu, es paturu sev . .. Man pietiek ar rupjmaizes gabaliņu un malku ūdens — visu pārējo, ko savācu, vedu uz Romu, lai ar laiku varētu sakrāt jaunam krusta karam. Tiesa, pasaulē klīst daudz krāpnieku, kuriem viss ir viltots: i atlaidas, i relikvijas, i zīmogi, i apliecības — un tādus

svētais tēvs taisnīgi vajā savos gana rakstos, bet mani Seradzes priors apvainoja netaisnīgi, man zīmogs ir pareizs. Apskatieties, pan, vasku, un jūs paši pateiksiet^

—    Ko tas Seradzes priors tev nodarīja?

—     Ak pan! Lai dievs dod, ka es būtu maldījies, bet man viņš likās sasirdzis ar Viklefa herētisko mācību. Ja jūs, kā man ziņoja jūsu ieroču nesējs, jājat uz Seradzi, es labāk viņam nerādīšos, lai neievestu grēkā un pasargātu no svētuma zaimošanas.

—    Ar vārdu sakot, viņš tevi noturēja par blēdi un krāpnieku?

—     Ja tikai mani, pan, es viņam tuvākā mīlestības vārdā piedotu, ko arī esmu jau izdarījis, bet viņš nozaimoja manas svētās preces, par ko, es ļoti baidos, dievs viņu var nolādēt uz mūžīgiem laikiem.

—    Kādas tad tev ir tās svētās preces?

—     Tādas, par kurām ar cepuri galvā nedrīkst pat runāt, bet, tā kā šoreiz man ir gatavas atlaidas, ļauju jums, pan, paturēt kapuci, jo atkal sāk pūst vējš. Atpūtas vietā nopirksiet nelielu atlaidu, un šis grēks jums netiks ieskaitīts. Kā tik man nav! Ir tā ēzeļa, ar kuru svētā ģimene bēga uz Ēģipti, pakavs, ko atrada pie piramīdām. Aragonas karalis man par to solīja piecdesmit dukātus tīra zelta. Ir spalva no erc- eņģeļa Gabriela spārna, kas tam izkrita, pasludinot priecas vēsti; ir divu paipalu galvas no tām, kuras kungs sūtīja Izraeļa bērniem tuksnesī; ir eļļa, kurā pagāni gribēja izcept svēto Jāni; ir skaida no trepēm, kuras redzēja sapnī Jēkabs; ir Ēģiptes Marijas asaras un nedaudz rūsas no svētā Pētera atslēgas .. . Visu nemaz nevar uzskaitīt, tāpēc ka esmu nosalis, bet tavs ieroču nesējs negrib dot man vīnu, un arī tāpat līdz vakaram visu nenosauktu.

—    Vērtīgas relikvijas, ja vien ir īstas! — Zbiška sacīja.

—     Ja vien ir īstas? Paņem, pan, pīķi no sava ieroču nesēja rokām un sagatavo duršanai, jo tuvumā ir sātans, kas tev rada šādas domas. Nelaid to tuvāk. Bet, ja negribi sagādāt sev nelaimi, nopērc no manis atlaidu par šo grēku, citādi triju nedēju laikā nomirs kāds cilvēks, ko mīli vairāk par visu pasaulē.

Zbiškam ienāca prātā Danusja, viņš nobijās no šiem draudiem un teica:

—    Ne jau es šaubos, bet Seradzes dominikāņu klostera priors.

—     Aplūkojiet, pan, pats manus vaska zīmogus; bet priors diez vai vēl ir dzīvs, jo dieva sods nāk ātri.

Kad viņi ieradās Seradzē, izrādījās, ka priors vēl dzīvs. Zbiška pat aizgāja pie viņa pasūtīt divas mesas: vienu par Macjkas veselību, otru par to, lai izdotos iegūt pāvu spalvas pušķus, pēc kuriem tagad jāja. Priors, tāpat kā daudzi citi garīdznieki Polijā tai laikā, bija sveštautietis, dzimis Cilijā, bet, četrdesmit gadus dzīvodams Seradzē, labi iemācījies poliski un ļoti ienīda krustnešus. Uzzinājis par Zbiškas nodomu, viņš sacīja:

—     Viņus piemeklēs vēl lielāks dieva sods, bet arī tevi neatturu no tava nodoma, vispirms tādēļ, ka esi zvērējis, otrkārt tādēļ, ka par to, ko viņi pastrādāja Seradzē, poļi nekad viņiem nespēs atriebt.

—    Ko viņi pastrādāja? — Zbiška jautāja, ar prieku uzklausīdams visu par krustnešu netaisnībām.

Vecais priors salika rokas un vispirms skaļi noskaitīja «Mūžīga dusēšana», pēc tam apsēdās uz ķeblīša, brīdi paturēdams acis aizvērtas, it kā sakopojot senās atmiņas, pēdīgi ierunājās:

—     Viņus atveda šurp Samotulu Vincets. Es tad biju divpadsmit gadus vecs un tikko ka ieradies no Cilijas ar savu tēvoci Pelcoldu, klostera uzraugu. Krustneši uzbruka pilsētai naktī un tūlīt to aizdedzināja. No mūriem mēs redzējām, kā tirgus laukumā ar zobeniem kapāja vīrus, sievas un bērnus, bet zīdaiņus meta ugunī. . . Redzēju arī nogalinātus ksendzus, jo savā niknumā krustneši netaupīja nevienu… Tad izrādījās, ka mūsu priors Mikolajs, dzimis Elblongā, pazina komturu Her- manu, kas komandēja karaspēku . . . Kopā ar vecākajiem mūkiem viņš izgāja ārā pie šī cietsirdīgā bruņinieka un, nometies viņa priekšā ceļos, sāka lūgties vācu valodā, lai apžēlojas par kristīgo asinīm. Komturs viņam atteica: «Es nesaprotu!» — un pavēlēja turpināt slaktiņu. Tad viņi izkāva ari mūkus, tai skaitā manu tēvoci Petcoldu, bet prioru Mikolaju piesēja zirgam pie astes. . . No rīta pilsētā nebija neviena dzīva cilvēka, izņemot tikai krustnešus un mani, — es biju paslēpies uz zvana šķērskoka. Par to dievs viņus jau sodīja pie Plovciem, taču krustneši joprojām cenšas pazudināt mūsu kristīgo karalisti un centīsies tik ilgi, kamēr dieva roka galīgi iznīdēs viņus no zemes virsas.

—     Pie Plovciem, — Zbiška teica, — gāja bojā arī gandrīz visi manas dzimtas vīrieši, bet es nenožēloju, jo šai kaujā dievs deva spožu uzvaru karalim Loketkam un iznīcināja divdesmit tūkstošus vāciešu.

Tu sagaidīsi vēl lielāku karu un lielākas uzvaras, — priors sacīja.

Āmen, — Zbiška atbildēja.

Un viņi sāka runāt par citām lietām. Jaunais bruņinieks apjautājās par relikviju pārdevēju, ko bija sastapis ceļā, un uzzināja, ka daudz līdzīgu blēžu klaiņo apkārt, muļķojot lētticīgos ļautiņus. Priors viņam pastāstīja, ka esot pāvesta bulla, kas uzdod bīskapiem vajāt šos pārdevējus un, ja kādam nebūtu pareizu apliecību un zīmogu, uz vietas sodīt. Tā kā šī klaidoņa apliecības prioram likušās šaubīgas, viņš tūlīt gribējis nosūtīt to bīskapa jurisdikcijai. Ja izrādītos, ka ir patiess atlaidu izvadātājs, nekas ļauns viņam nenotiktu. Bet viņš uzskatīja par labāku aizbēgt. Varbūt viņš baidījās no klapatām, bet aizbēgdams sacēla pret sevi vēl lielākas aizdomas.

Beigās priors uzlūdza Zbišku atpūsties un pārgulēt klosterī, bet jauneklis atteicās, jo gribēja izkārt pie kroga dēli ar uzrakstu, ka izaicina uz divkauju jāšus vai kājās visus bruņiniekus, kuri uzdrošinātos noliegt, ka Danuta Juranda meita ir visskaistākā un viskrietnākā meitene karalistē, bet izkārt šadu paziņojumu pie klostera vārtiem, protams, nepieklājas. Ne priors, ne citi garīdznieki negribēja pat uzrakstīt viņam izaicinājumu, kas jaunajam bruņiniekam sagādāja lielas raizes, un viņš galīgi nezināja, ko iesākt. Tikai, pārnācis krogā, iedomājās griezties pēc palīdzības pie atlaidu pārdevēja.

Priors šaubās, vai tik tu neesi vazaņķis, — viņš teica, — un saka tā: «Kāpēc viņam jābaidās no bīskapa tiesas, ja apliecības patiešām ir pareizas?»

Es baidos nevis bīskapa, — Sanders atbildēja, — bet gan viņa muku, kuri nepazīst zīmogus. Es jau gribēju jāt uz Krakovu, bet, tā kā nav zirga, jāpagaida, kamēr kāds man to uzdāvinās. Bet pa to laiku aizsūtīšu vēstuli, pieliekot tai savu zīmogu.

—     Es arī domāju, ka, parādot savu rakstīšanas prasmi, tu apliecināsi, ka neesi nekāds parastais. Bet kā tu aizsūtīsi vēstuli?

—    Ar kādu piligrimu vai ceļojošu muku. Vai tad mazums cilvēku jāj uz Krakovu locīt ceļus pie karalienes kapa.

—    Bet vai tu varētu uzrakstīt man izaicinājumu?

—     Uzrakstīšu, pan,' visu, ko pavēlēsiet, skaisti un saprotami, kaut vai uz dēļa.

—    Labāk būtu uz dēļa, — Zbiška priecīgi sacīja, — tas ilgāk uzglabāsies un arī vēlāk noderēs.

Pēc kāda laiciņa Zbiškas kalpi atrada un atnesa svaigu dēli un Sanders sāka rakstīt. Ko viņš tur uzrakstīja, Zbiška neprata izlasīt, taču pavēlēja tūlīt piesist izaicinājumu pie vārtiem, bet apakšā izkārt savu vairogu, ko turki pārmaiņus apsargāja. Ja kāds piegrūstu tam ar piķi, tas liktu manīt, ka pieņem izaicinājumu. Tomēr Seradzē tādām lietām laikam truka gribētāju, jo ne tanī, ne nākošā dienā līdz pusdienām vairogs ne reizi ncieskanejās no piesitiena, bet ap pusdienlaiku nedaudz sarūgtinātais jauneklis sāka posties tālāk.

Taču pirms tam pie Zbiškas ieradās Sanders un teica:

—    Ja jūs, pan, būtu izkāris savu vairogu prūšu zemē, jūsu ieroču nesējs jau nostiprinātu jums bruņu siksnas.

—     Kā tad tā! Krustneši taču ir mūki, kuriem nedrīkst būt dāmas, ko viņi mīlētu.

—     Es nezinu — drīkst vai nedrīkst, zinu tikai to, ka viņiem tādas ir. Tiesa, par piedalīšanos divkaujā krustnesis var izpelnīties nosodījumu, jo zvērējis, ka kopā ar citiem cīnīsies tikai par ticību, bet tur ir daudz arī laicīgu bruņinieku no tālām zemēm, kuri ierodas palīgā prūšu kungiem. Tic tik skatās, ar ko varētu saķerties, sevišķi franči.

—     O ja! Es redzēju viņus pie Viļņas un, dievs dos, redzēšu arī Malborgā. Man vajadzīgas pāvu spalvas no bruņu cepurēm, ko esmu solījis dabūt — saproti?

—     Nopērciet, pan, no manis divas vai trīs svētā Jura sviedru lāses, ko viņš izlēja, cīnoties ar pūķi. Neviena cita relikvija bruņiniekam nevar tik labi noderēt. Dodiet man par to zirgu, uz kura atjāju līdz šejienei, un es jums vēl pielikšu atlaidu par tām kristīgo asinīm, ko jūs cīņā izliesiet.

—    Liecies mierā, citādi sadusmošos. Es neņemšu tavu preci, kamēr nezinu, vai ir īsta.

—    Aizjājiet, pan, kā jūs pats teicāt, uz Mazāvijas galmu pie kņaza Januša. Pajautājiet tur, cik relikviju viņi no manis nopirka, — gan pati kņaze, gan bruņinieki, gan panas kāzās, kurās man gadījās piedalīties.

—    Kādās kāzās? — Zbiška jautāja.

—     Kā parasti pirms adventes. Bruņinieki precējās viens pēc otra, jo ļaudis runā, ka būšot karš starp Polijas karali un prūšu kungiem par Dobžinas zemi. . . Dažs saka: «Dievs to zina, vai palikšu dzīvs,» — un pirms tam grib papriecāties ar sievu.

Zbišku ļoti ieinteresēja ziņa par karu, bet vēl vairāk tas, ko Sanders stāstīja par kāzām, tāpēc jautāja:

—    Kādas meitenes tad izprecējās?

—    Kņazes galminieces. Nezinu, vai kāda palika, jo dzirdēju kņazi runājam, ka vajadzēšot meklēt jaunas.

To padzirdis, Zbiška uz bridi noklusa, pēc tam drusku pārvērstā balsī jautāja:

—     Vai pana Danuta Juranda meita, kuras vārds uzrakstīts uz dēļa, ari izprecējās?

Sanders vilcinājās atbildēt, pirmkārt, tāpēc, ka pats neko lāgā nezināja, otrkārt, tāpēc, ka nolēma, ja atstās bruņinieku neziņā, iegūs lielāku teikšanu un varēs labāk viņu izmantot. Viņš jau agrāk nosprieda turēties pie šī bruņinieka, kuram bija liela svīta un nekā netrūka. Sanders labi pazina cilvēkus un apstākļus. Zbiškas jaunie gadi viņam deva iemeslu secināt, ka tas var izrādīties devīgs un bezrūpīgs kungs, kas viegli šķiež naudu. Viņš jau bija ievērojis arī dārgās Milānas bruņas un milzīgos kaujas ērzeļus, kādi kuram katram nevarēja piederēt, tādēļ nosprieda, ka pie šī kundziņa viņam būs nodrošināta laipna uzņemšana galmos, neviena vien iespēja izdevīgi pārdot atlaidas, drošība ceļā un, vispēdīgi, — netrūks ēdienu un dzērienu, kas bija pats svarīgākais.

Tāpēc, padzirdis Zbiškas jautājumu, sarauca pieri, pacēla uz augšu acis, it kā pūlēdamies atcerēties, un teica:

—    Pana Danuta Juranda meita? … No kurienes viņa ir?

—    Danuta Juranda meita no Spihovas.

—    Tiku redzējis visas, bet, kā kuru sauc, lāgā neatceros.

—            Viņa vēl pavisam jauniņa, spēlē uz koklītēm un ar savu dziedāšanu uzjautrina kņazi.

—            Aha . . . jauniņa . . . spēlē uz koklītēm . .. izprecējās arī jauniņas . . . Vai viņa nav melna kā agats?

Zbiška atviegloti nopūtās.

—            Nē, tā nav viņa. Viņa ir balta kā sniegs, vienīgi vaidziņi sārti, un gaišmate.

Uz to Sanders atbildēja:

—            Viena, melna kā agats, pie kņazes palika, pārējās gandrīz visas izprecējās.

—            Ja tu saki «gandrīz visas», tas nozīmē, ka ne līdz pēdējai. Dieva dēļ, ja gribi no manis kaut ko dabūt, atceries.

—            Trijās vai četrās dienās es to atcerētos, bet visvairāk es gribētu zirgu, ar ko vadāt svētās preces.

—     Ja teiksi patiesību, dabūsi.

Te ierunājās čehs, kurš bija klausījies sarunu no paša sākuma, visu laiku smīnēdams plaukstā:

—    Patiesība kļūs zināma Mazāvijas galmā.

Brīdi uzskatījis viņu, Sanders atbildēja:

—    Tu domā, man bail no Mazāvijas galma?

—            Es nesaku, ka tev bail no Mazāvijas galma; es saku tikai to, ka ne tūlīt, ne pēc trim dienām ar šo zirgu nekur neaizjāsi, bet, ja izrādīsies, ka esi samelojis, arī paša kājām nekur neaiziesi, jo cienījamais bruņinieks liks tev tās pārsist.

—    Tas ir skaidrs! — Zbiška sacīja.

Sanders nolēma, ka pēc šādiem draudiem labāk būt piesardzīgam, tāpēc atbildēja:

—            Ja es gribētu melot, uzreiz būtu pateicis, ka ir izprecējusies vai nav izprecējusies, bet es teicu: neatceros. Ja tu būtu gudrs, tūlīt saprastu manu godīgumu.

—            Mana gudrība nav māsa tavam godīgumam, kas varbūt ir suņa- brālis.

Mans godīgums tā nerej kā tava gudrība, bet, kas dzīvē rej. tam bieži vien pēc nāves gadās kaukt.

— Pareizi! Tavs godīgums pēc nāves nevis kauks, bet griezīs zobus, ja vien dzīvē, velnam kalpojot, tos nepazaudēsi.

Un viņi sāka strīdēties, jo čeham bija veikla mēle un uz katru vācieša vardu viņš atbildēja ar diviem. Bet tad Zbiška pavēlēja doties tālāk un, pamatīgi izprašņājuši pieredzējušiem cilvēkiem ceļu lidz Len- čicai, viņi drīz vien aizjāja. Tūlīt aiz Seradzes sākās biezs mežs, kas aizņēma visa novada lielāko daļu. Caur šo mežu stiepās lielceļš, kam vietām bija pat grāvji gar malām, vietām ielejās apaļu baļķu segums — karaļa Kazimira saimniekošanas piemiņa. Tiesa, pēc viņa nāves Na- lenču un Gžimalitu kara jūklī ceļi drusku pasliktinājās, bet, kad Jadvigas valdīšanas laikā iestājās miers, centīgo ļaužu rokās atkal sāka cilāties lāpstas purvos, cirvji — mežos, un viņas mūža beigās tirgoņi jau atkal varēja vest uz lielākām pilīm savus piekrautos vezumus bez bailēm, ka tie salūzis bedrēs vai iestigs dumbrājos. Ceļiniekus varēja apdraudēt tikai meža zvēri un laupītāji; pret zvēriem varēja aizsargāties ar ploškām naktīs un stopiem dienā, bet laupītāju, klaidoņu šeit bija mazāk nekā kaimiņu novados. Galu galā tam, kas jaja ar svītu un bruņās, nebija ko baidīties.

Zbiška arī nebaidījās ne laupītāju, ne bruņinieku, pat nedomāja par tiem; briesmīgi uztraucies, viņš domās bija pilnīgi Mazāvijas galmā. Nezinādams, vai viņa Danusja vēl bus kņazes galma jaunava vai jau ir kāda Mazāvijas bruņinieka sieva, — mocījās no rīta līdz vakaram, domādams par šo jautājumu. Brīžiem Zbiškam likās neticami, ka meitene būtu varējusi viņu aizmirst, bet tad atkal ienāca prātā, ka varbūt Jurands būs ieradies galmā no Spihovas un izprecinājis to kādam kaimiņam vai draugam. Viņš taču vēl Krakovā teica, ka Danusja neesot lemta Zbiškam, tāpēc nevarot to atdot — laikam bija apsolījis kādam citam, devis zvērestu un tagad izpildījis to. Domājot par to, Zbiškam šķita pilnīgi droši, ka Danusja vairs nav meitene. Viņš atkal pasauca Sanderu un vēlreiz izprašņāja viņu, bet tas vēl vairāk sajauca galvu. Nupat, nupat jau it kā atcerējās galma meiteni Danusju un viņas kāzas, bet tad pēkšņi iebāza mutē pirkstu, padomaja un pateica: «Bet varbūt tā bija cita!» Arī vīns, kam vajadzēja noskaidrot galvu, nepalīdzēja vācietim atgūt atmiņu, un viņš visu laiku turēja jauno bruņinieku starp nāves bailēm un cerībām.

Tā Zbiška jāja noskumis, sarūgtināts un šaubu pilns. Viņš vairs nedomāja ne par Bogdanecu, ne Zgoželiciem, bet tikai par to, kas viņam jādara. Vispirms jāaizjāj un jānoskaidro patiesība Mazāvijas galmā, tāpēc viņš steidzās, apstājoties tikai uz īslaicīgām naktsguļām šļabtiču mājās, viesnīcās un pilsētās, lai galīgi nenodzītu zirgus. Len- čicā viņš atkal lika izkārt pie vārtiem dēli ar izaicinājumu, sevī spriezdams, ka, vienalga, vai Danusja vēl ir meitene vai izgājusi pie vīra, viņa tomēr naliek tā sirds dāma un par to ir jācīnās. Taču Lcnčicā tikai reti kāds prata izlasīt izaicinājumu, bet tie bruņinieki, kuriem to izlasīja mācīti kleriķi, nepazīstot svešo parašu, tikai raustīja plecus un teica: «Tas ir kāds plānprātiņš! Kā lai viņam kāds piekrīt vai iebilst, ja neviens to meiteni nav redzējis?» Bet Zbiška jāja tālāk, arvien vairāk uztraukdamies un skubinādams zirgu. Nekad viņš nebija pārstājis mīlēt savu Danusju, vienīgi Bogdanecā un Zgoželicos, gandrīz katru dienu «apspriczdamies» ar Jagenku un vērodams tās skaistumu, ne tik bieži viņu atcerējās, turpretī tagad Danusja ne mirkli neizgāja Zbiškam no prāta, viņš dienu un nakti redzēja to acu priekšā. Pat sapņos viņa tam rādījās — izlaistiem matiem, ar koklīti rokās, sarkanos zābaciņos un ar vainadziņu galvā. Meitene stiepa Zbiškam pretī rokas, bet Jurands vilka viņu prom. No rīta, kad sapņi izgaisa, to vietā tūlīt stājās vēl lielākas ilgas nekā bija pirms tam — un nekad Bogdanecā Zbiška tā nemīlēja šo meiteni, ka sāka mīlēt tieši tagad, kad nebija drošs, vai nav jau zaudēta.

Zbiškam ienāca arī prātā, ka meitene droši vien izprecināta ar varu, taču savā sirdī nevainoja viņu, jo, būdama vēl bērns, viņa nevarēja lemt pati. Toties viņš skaitās uz Jurandu un kņazi Annu, bet, iedomājoties par Danusjas viru, sirds viņam krūtīs sakāpa gandrīz vai līdz kaklam, un Zbiška bargi paskalījas uz saviem kalpiem, kuri zem segām veda ieročus. Bet viņš nolēma, ka nebeigs viņai kalpot, un, kaut arī meitene butu kļuvusi sveša vīra sieva, pāvu spalvu pušķus tomēr noliks tai pie kājām. Bet šai nodomā bija vairāk sāpju nekā prieka, jo galīgi nezināja, ko iesāks pēc tam.

Viņu iepriecināja tikai doma par lielo karu. Lai gan bez Danusjas negribējās dzīvot, Zbiška netaisījās katrā ziņā iet boja, tomēr juta, ka karš pārņems visu viņa būtni un aizmirsīsies visas citas rūpes un bēdas. Bet ar lielo karu patiešām bija pilns gaiss. Nevarēja saprast, no kurienes nāca šīs vēstis, jo starp karali un ordeni valdīja miers, taču visur, kur tik Zbiška jāja, par to vien runāja. Cilvēkiem it kā bija tāda nojauta, ka tam jāsākas, bet daži teica atklāti: «Kāpēc mums vajadzēja apvienoties ar Lietuvu, ja ne pret šiem krustnešu vilkiem? Reiz ar viņiem ir jāizbeidz, lai ilgāk vairs neplosītu mums dvēseli.» Citi atkal teica: «Neprātīgie muki! Vai viņiem nepietika ar Plovciem! Pašiem draud nāve, bet viņi vēl sagrāba Dobžinas zemi, ko nāksies izvemt reizē ar asinīm.» Un visos karalistes novados ļaudis nopietni, bez kādas bravūras, bet ar dziļu naidu gatavojās cīņai uz dzīvību un nāvi kā stipra tauta, kas pārāk ilgi cietusi pārestības un beidzot nolēmusi drausmīgi atriebties. Visos galmos Zbiška sastapa cilvēkus, kuri bija pārliecināti, ka kuru katru dienu vajadzēs kāpt zirgā, un pat brīnījās, jo, uzskatīdams tāpat kā citi, ka karam jānotiek, tomēr nebija dzirdējis, ka tas varētu sākties tik drīz. Viņam neienāca arī prātā, ka tautas vēlēšanās šai gadījumā aizsteidzas priekšā notikumiem. Ticēja citiem, nevis sev un sirdī priecājās par šo priekškara rosmi, ko sastapa uz katra soļa. Jebkuras citas rūpes visur aizstāja rūpes par zirgiem un ieročiem, vērīgi aplūkoja visus ļaudis, pīķus, šķēpus, cirvjus, ķiveres, bruņas, siksnas. Kalēji dienām un naktīm dārdināja dzelzs plāksnes, kaldami lielas, smagas bruņas, kuras izsmalcinātie Rietumu bruņinieki tikko varētu pakustināt, bet kuras bez piepūles valkāja Lielpolijas un Mazpolijas spēcīgie šļabtiči. Veči kambaros cēla ārā no lādēm sapelējušus maisiņus ar griv- nām, lai sagatavotu karagājienam dēlus. Reiz Zbiška nakšņoja pie bagāta šļahtiča, Beļavas Bartoša, kuram bija divdesmit divi vareni dēli. Viņš ieķīlāja daudzas savas saimniecības Lovičas klosterim, lai nopirktu divdesmit divas bruņas, tikpat daudz ķiveru un citu kara piederumu. No visa tā Zbiška secināja, ka laikam drīz vajadzēs doties uz Prūsiju, un pateicās dievam, ka ir tik labi sagatavojies karam, lai gan Bogdanecā par to vēl neko nebija dzirdējis. Viņa apbruņojums visur izraisīja vispārēju apbrīnu. Viņu uzskatīja par vojevodas dēlu, bet, uzzinājuši, ka ir tikai vienkāršs šļahtičs un ka tādas bruņas var nopirkt no vāciešiem, vajag tikai labi samaksāt ar cirvi, ļaudis iedegās karošanas kārē. Daži, kam, redzot šīs bruņas, radās nepārvarāma kāre tās iegūt, panāca Zbišku uz lielceļa un teica: «Varbūt gribi cīnīties par tām?» Taču viņš steidzās un divkaujās neielaidās, bet čehs uzvilka stopu. Zbiška pārstāja pat izkārt pie krogiem savu dēli ar izaicinājumu, nospriedis, ka, jājot arvien dziļāk zemes iekšienē, arvien mazāk ir ļaužu, kas to saprot, un arvien vairāk tādu, kas viņu uzskata par muļķi.

Mazāvijā ļaudis mazāk runāja par karu. Ticēja arī tur, ka tas būs, tikai nezināja, kad. Varšavā valdīja miers, sevišķi vēl tāpēc, ka galms uzturējās Cehanovā, ko kņazs Janušs pēc senā lietuviešu uzbrukuma pārbūvēja, pareizāk sakot, uzcēla pilnīgi no jauna, jo no vecajām celtnēm bija palikusi tikai pils. Varšavā Zbišku pieņēma Jasjka Soha, pils stārasts, pie Vorsklas kritušā vojevodas Ābrama dēls. Kopā ar kņazi bijis Krakovā, Jasjka pazina Zbišku un labprāt viņu pacienāja, bet tas, pirms sēsties pie galda, apjautājās Jasjkam par Danusju un vai meitene reizē ar citām galminiecēm nav izgājusi pie vīra.

Taču Soha nespēja viņam uz to atbildēt. Cchanovas pilī kņazu pāris uzturējās kopš agra rudens. Varšavā bija palikusi tikai saujiņa strēlnieku un viņš, Jasjka, pils apsardzei. Dzirdējis, ka Cehanovā notikušas dažādas izpriecas un kāzas, kā tas parasti ir pirms adventes, bet, kura no galminiecēm izgājusi pie vīra, kura palikusi, to viņš, būdams precēts cilvēks, neesot prašņājis.

—     Es tomēr domāju, — viņš teica, — ka Danusja nav izgājusi, jo bez Juranda klātbūtnes tas nevarētu notikt, bet netiku dzirdējis, ka viņš būtu ieradies. Turklāt pie kņaza patlaban uzturas divi ordeņa brāļi, komturi, viens no Jansborkas, otrs no Sčitnas, un kopā ar viņiem it kā daži ārzemju viesi — bet Jurands tādās reizēs nekad neierodas, tādēļ ka, balto apmetni ieraugot vien, viņu pārņem trakums. Bet, tā kā Jurands nav bijis, tad arī kāzas nav notikušas. Ja gribi, aizsūtīšu raitnieku uzzināt un pavēlēšu ātri atgriezties, lai gan esmu pārliecināts, ka Juranda meitu atradīsi vēl jaunavas kārtā.

—     Pats rīt no rīta došos ceļā, bet tev paldies par mierinājumu. Lai tikai atpūšas zirgi, tūlīt jāšu tālāk, citādi nebūs miera, kamēr neuzzināšu patiesību, bet tev tomēr paldies, man tūlīt kļuva vieglāk ap sirdi.

Taču Soba ar to vien neapmierinājās un sāka izjautāt šļahtičus, kas nejauši bija gadījušies pilī, un kareivjus, vai kāds nav kaut ko dzirdējis par Juranda meitas kāzām. Neviens tomēr neko nebija dzirdējis, lai gan atradās tādi, kuri paši bijuši Cehanovā un piedalījušies pat dažās kāzās. «Vienīgi varbūt ja kāds to apprecējis pēdējās nedēļās vai pēdējās dienās.» Varēja but noticis arī tā, jo tais laikos ļaudis netērēja daudz laika pārdomām. Tomēr Zbiška devās gulēt stipri vien možāks. Jau atrazdamies gultā, nodomāja, vai rīt nepadzīt Sanderu, tomēr nolēma, ka šis klaidonis, kurš prot vācu valodu, viņam var noderēt, kad dosies cīnīties ar Lihtenšteinu. Nosprieda arī, ka Sanders nav apkrāpis viņu, lai gan izmaksāja dārgi, jo ēda un dzēra krogos par četriem, taču bija pakalpīgs un izrādīja jaunajam kungam pat zināmas simpātijas. Turklāt viņš prata rakstīt, ar to izceldamies ne tikai pār ieroču nesēju čehu, bet arī pašu Zbišku.

Ņemot to vērā, jaunais bruņinieks ļāva viņam jāt kopā līdz Ceha- novai, par ko Sanders bija priecīgs ne tikai uztura dēļ, bet arī tāpēc, ka atrodas tik cienījamā sabiedrībā, kā to bija ievērojis, pelnīja vairāk uzticības un vieglāk varēja atrast pircējus savai precei. Pēc vēl vienas naktsguļas Naseļskā, jājot ne pārāk ātri, ne pārāk lēni, nākošās dienas pievakarē viņi ieraudzīja Cehanovas pils mūrus. Zbiška apstājās krogā, lai uzvilktu bruņas un iejātu pilī pēc bruņinieku parašas — ķiverē un ar pīķi rokā, pēc tam uzkāpa mugurā milzīgajam ērzelim un, pārmetis gaisā krusta zīmi, devās uz priekšu.

Bet viņš vēl nebija pajājis ne desmit soļu, kad blakus piesteidzās čehs un paziņoja:

—    Jūsu gaišība, mums seko kādi bruņinieki, vai tikai nav krustneši?

Zbiška pagrieza zirgu un pusstajnas attālumā no sevis ieraudzīja lielu svītu, kurai priekšgalā jāja divi bruņinieki uz spēcīgiem piejuriešu zirgiem, abi pilnās bruņās, baltos apmetņos ar melniem krustiem un ķiverēs ar augstiem pāvu spalvu pušķiem.

—    Mīļais dievs, patiešām krustneši! — Zbiška iesaucās.

Un neviļus saliecās seglos, nolaidis pīķi līdz ar zirga ausīm; to redzēdams, čehs iespļāva saujās, lai neslīdētu cirvja kāts.

Ari pārējie Zbiškas pavadoņi, pieredzējuši ļaudis, kas labi pazina cīņas parašas, nostājās gatavībā — tiesa, ne cīņai, jo bruņinieku divkaujās kalpi nepiedalījās, bet lai nomērītu vietu cīņai jāšus vai nomīdītu sniegu cīņai kājās. Vienīgi čeham kā muižniekam būtu ko darīt, bet arī viņš gaidīja, ka pirms uzbrukuma Zbiška teiks dažus vārdus, un klusībā pat ļoti izbrīnījās, kad jaunais bruņinieks nolaida pīķi pirms izaicināj uma ….

Taču arī Zbiška laikus apķērās. Viņš atcerējās savu neprātīgo izturēšanos pie Krakovas, kad pārsteidzīgi gribēja uzbrukt Lihtenštei- nam, un visas nelaimes, kas no tā izcēlās, tāpēc atkal izslēja pīķi, atdeva to čeham, un, neizvilcis zobenu, devās pretī ordeņa bruņiniekiem. Piejājis tuvāk, ieraudzīja, ka kopā ar viņiem bija vēl trešais, arī ar spalvu pušķi pie ķiveres, un ceturtais, bez bruņām, gariem matiem, kurš izskatījās pēc mazūra.

To redzot, Zbiška nodomāja:

«Sēžot cietumā, solīju savai meitenei nevis trīs pušķus, bet tik, cik abām rokām pirkstu; no tiem trīs, ja vien šie nebūtu sūtņi, varētu dabūt tūlīt.»

Bet, nospriedis, ka tie laikam tomēr ir sūtņi, kas jāj pie Mazāvijas kņaza, viņš nopūtās un skaļi sveicināja:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

— Mūžīgi mūžos! — atbildēja neapbruņotais garmatainais jātnieks.

—    Lai dievs dod laimi!

—    Jums arī, pan.

—    Slava svētajam Jurim!

—    Tas ir mūsu patrons. Sveicinu jūs ceļā.

Un viņi sāka klanīties cits citam, pēc tam Zbiška nosauca savu vārdu un kārtu, ģerboni, iesauku un no kurienes dodas uz Mazāvijas galmu. Garmatainais bruņinieks pastāstīja, ka viņa vārds esot Kropivņicas Jen- dreks un ka viņš vedot kņaza viesus: brāli Gotfrīdu, brāli Rotgeru un kungu Fulku de Lorhi no Lotringijas, kurš, ieradies pie krustnešiem, gribot savām acīm redzēt Mazāvijas kņazu, bet sevišķi kņazi, slavenā «Kinstuta» meitu.

Tai brīdī, kad tika nosaukti viņu vārdi, ārzemju bruņinieki, sēdēdami zirgos, viens pēc otra nolieca savas dzelzs ķiverēs segtās galvas, jo, redzot Zbiškas lepnās bruņas, sprieda, ka kņazs izsūtījis viņiem pretī kādu augstmani, varbūt savu radinieku vai pat dēlu.

Kropivņicas Jendreks turpināja:

—     Jansborkas komturs jeb, mūsu nozīmē, stārasts, kas pašreiz ciemojas pie kņaza, viņam stāstīja, ka šie trīs bruņinieki ļoti gribētu ierasties, bet neuzdrošinoties, it sevišķi tas no Lotringijas; būdams no tālienes, viņš uzskatījis, ka tūlīt aiz krustnešu robežas mītot saracēņi, ar kuriem norisinoties nepārtraukti kari. Mūsu gādīgais kņazs tūlīt aizsūtīja mani uz robežu, lai es viņus netraucēti atvestu šurp.

—    Vai tad bez jusu palīdzības nevarēja atjāt?

—    Mūsu tauta briesmīgi noskaitusies uz krustnešiem, ne tik daudz par uzbrukumiem, jo ari mēs ieskatāmies pie viņiem, cik par viņu ārkārtīgo nodevību. Krustnesis var tevi apkampt un skūpstīt uz lūpām, bet no muguras tai pašā mirklī gatavs iegrūst dunci ribās. Tā ir cūcīga paraša un mums, mazūriem, ļoti pretīga .. . Nu, protams! Mājās arī vācieti katrs uzņems un viesim pāri nedarīs, bet ceļā labprāt iznāks pretī. Ir pat tādi, kuri to vien dara, vai nu atriebdamies, vai meklēdami slavu, ko lai dievs dod katram.

—     Kurš no jums ir pats slavenākais?

—     Ir viens tāds, ka labāk vācietim sastapt pašu nāvi nekā viņu; saucas Spihovas Jurands.

Padzirdot šo vārdu, jaunajam bruņiniekam notrīsēja sirds, un viņš tūlīt nolēma šo to pavaicāt Kropivņicas Jendrekam.

—    Zinu! — viņš teica, — esmu dzirdējis: tas pats, kura meita Danuta bija kņazes galminiece, iekams neizgāja pie vīra.

To teicis, vērīgi ielūkojās Mazāvijas bruņiniekam acīs, pilnīgi aizturēdams elpu. Bet Jendreks, ļoti izbrīnījies, atbildēja:

—     Kas jums to stāstīja? Viņa taču vēl jauniņa. Zināms, gadās, ka arī tādas izprecas, bet Juranda meita nav izgājusi pie vīra. Pirms sešām dienām izjāju no Cehanovas un redzēju viņu pie kņazes. Kā viņa varēja adventē izprecēties?

To dzirdot, Zbiška sasprindzināja visu gribas spēku, lai neapkristu mazuram ap kaklu un neizsauktos: «Paldies jums par šo vēsti!» — bet viņš tomēr savaldījās un teica:

—    Es dzirdēju, ka Jurands viņu kādam atdevis.

—     Kņaze gribēja atdot, nevis Jurands, bet pret viņa gribu neko nevarēja. Gribēja atdot kādam bruņiniekam Krakovā, kurš zvērējis meitenei kalpot un kuru viņa mīl.

—    Vai patiešām mīl? — Zbiška iesaucās.

Jendreks ātri uzskatīja viņu un smaidīdams teica:

—     Zināt, jūs pārāk interesējaties par šo meiteni.

—    Es interesējos par pazīstamiem, pie kuriem jāju ciemos.

Zbiškas seju sedza bruņu cepure, redzēja vienīgi acis, degunu un mazliet vaigus, bet deguns un vaigi viņam tā piesarka, ka viltīgais mazūrs, kurš mīlēja pazoboties, sacīja:

—    Laikam no sala jums tā nosarka seja kā Lieldienu ola!

Jauneklis apmulsa vēl vairāk un atteica:

—    Laikam …

Viņi sāka jāt un kādu laiku jāja klusēdami, tikai zirgi sprauslāja, izpūzdami caur nāsīm garaiņu strūklas, un svešie bruņinieki kaut ko buldurēja savā starpā. Pēc brīža Kropivņicas Jendreks iejautājās:

—    Kā jūs sauc, es labi nesadzirdēju?

—    Bogdanecas Zbiška.

—            Ko jūs sakāt! Tam, kurš zvērēja Juranda meitai, arī bija līdzīgs vārds.

—            Varbūt jūs domājat, ka es liegšos? — Zbiška ātri un lepni atbildēja.

—            Un nav arī vajadzīgs. Mīļais dievs, tātad jūs esat tas Zbiška, kuram Juranda meita uzmeta galvā savu plīvuru! Pēc atgriešanās no Krakovas visas galma meitenes par jums vien runāja, un ne vienam vien, to klausoties, pa vaigiem tecēja asaras. Tātad jūs! Ek, liels prieks būs galmā … jo kņazei arī jūs palīkat.

—            Lai dievs viņu svētī un jūs arī par labo vēsti . . . Citādi, padzirdis, ka viņa izprecējusies, es vai apstulbu.

—            Kā viņa varēja izprecēties! .. . Tiesa, tāda meitene ir kārs kumoss, viņai taču pūrā visa Spihova un galmā netrūkst daudz brašu puišu, bet neviens viņai acīs nav ielūkojies, visi ciena i viņas rīcību, i jūsu zvērestu. Arī kņaze to nepieļautu. Ek, būs prieks! Tiesa, gadījās ka viens otrs pasmējās par meiteni, sak: «Negaidi, neatgriezīsies tavs bruņinieks!» — uz ko viņa tikai piecirta ar kāju: «Atgriezīsies! Atgriezīsies!» Bet, ja kāds pateica, ka esat apprecējis citu, tūlīt apraudājās.

Sie vārdi aizkustināja Zbišku, bet reizē arī sacēla dusmas par ļaužu valodām, un viņš sacīja:

—    To, kas par mani tā runāja, izaicināšu uz divkauju!

Kropivņicas Jendreks sāka smieties:

—            Tās bija sievietes, kas runāja. Vai tad aicināsiet sievietes?! Ar zobenu pret kodeļu neko nepanāksi.

Zbiška bija priecīgs, ka viņam gadījies tik jautrs un vēlīgs ceļa biedrs, un viņš sāka izprašņāt to par Danusju, pēc tam par Mazāvijas galma ierašām un atkal par Danusju, tad par kņazu Janušu, par kņazi un atkal par Danusju. Pēdīgi, atcerējies savus solījumus, pastāstīja

Jendrekam, ko ceļā dzirdējis par karu, — kā ļaudis tam gatavojas, kā to gaida no dienas dienā, un pajautāja, vai Mazāvijas kņazistēs arī tāpat domā.

Taču Kropivņicas pans nedomāja, ka karš varētu būt tik tuvu. Ļaudis gan runājot, ka citādi nevar būt, bet viņš dzirdējis, kā reiz pats kņazs teicis Dlugoļasas Mikolajam, ka krustneši paslēpuši savus ragus un, ja karalis uzstātu, atdotu ari piesavināto Dobžinas zemi, jo viņi baidoties mūsu spēka. Katrā gadījumā viņi to centīšoties novilcināt, iekams nebūšot labi sagatavojušies.

—            Beidzot, — viņš teica, — kņazs nesen viesojās Malborgā, kur viņu mestra prombūtnē uzņēma ordeņa lielmaršals un viņam par godu sarīkoja sacīkstes, bet tagad pie kņaza uzturas komturi un, lūk, ierodas vēl jauni viesi . . .

Brīdi padomājis, viņš piebilda:

—            Ļaudis gan runā, ka šie krustneši pie mums un kņaza Zemovita Plockā uzturoties zināmā nolūkā. Liekas, viņi gribētu panākt, lai kara gadījumā mūsu kņazi palīdzētu nevis Polijas karalim, bet viņiem; ja tas tomēr nebūtu iespējams, vismaz lai mierīgi turētos malā. Bet tas nenotiks . . .

—            Lai dievs dod, ka nenotiktu. Kā jūs varētu nosēdēt mājās? Jūsu kņazi taču padoti Polijas karalistei. Es domāju, ka nenosēdēsiet.

—    Nenosēdēsim, — Kropivņicas Jendreks apstiprināja.

Zbiška atkal paskatījās uz svešajiem bruņiniekiem un viņu pāvu spalvu pušķiem.

—    Vai šie arī tāpēc jāj?

—    Ordeņa brāļi varbūt arī tāpēc. Kas to lai zina?

—    Bet tas trešais?

—    Tas ir kāds ziņkārīgais.

—    Droši vien ievērojams vīrs.

—            O jā! Viņam seko trīs apkalti rati ar dažādām mantām un deviņi pavadoņi. Kā derētu ar tādu saķerties! Pat siekalas tek.

—    Vai nedrīkst?

—            Protams! Man taču karalis uzdeva viņus apsargāt. Līdz Ceha- novai pat mats viņiem no galvas nenokritīs.

—    Bet ja es viņus izaicinātu? Ja viņi gribētu cīnīties ar mani?

—            Tad jums vispirms vajadzētu cīnīties ar mani; nē, kamēr esmu dzīvs, tas nenotiks.

Draudzīgi paskatījies uz jauno šļabtiču, Zbiška sacīja:

—            Jūs zināt, kas ir bruņinieka gods. Ar jums es necīnīšos tādēļ, ka esmu jūsu draugs, bet, dievs dos, varbūt Cehanovā radīsies kāds iemesls izaicināt vāciešus.

—       Cehanovā varat darīt, kas jums patīk. Arī tur droši vien neiztiks bez sacīkstēm un varbūt gadīsies saķerties pa īstam, ja vien kņazs un komturi to ļaus darīt.

—       Man ir tāds dēlis, uz kura uzrakstīts izaicinājums katram, kas negribētu atzit, ka pana Danuta juranda meita ir viskrietnākā un visskaistākā meitene pasaulē. Bet ziniet… visur ļaudis tikai raustīja plecus un smējās.

—       Tādēļ, ka tā ir sveša paraša un, patiesību sakot, muļķīga, ko mūsu ļaudis nepazīst, vienīgi varbūt kaut kur pierobežā. Arī šis lot- ringietis pa ceļam aizskāra šļahtičus, prasīdams cildināt vairāk par visām kādu savu dāmu. Bet neviens viņu nesaprata, un es arī nepieļautu divkauju.

—       Kā tā? Prasīja cildināt savu dāmu? Dieva dēļ! Vai tad viņam nemaz nav kauna?

Un viņš paskatījās uz ārzemju bruņinieku, it kā gribēdams pārliecināties, kāds izskatās cilvēks, kuram nemaz nav kauna, taču sevī bija spiests atzīt, ka Fulks de Lorhe neizskatījās pēc parasta klaidoņa. Gluži otrādi, no paceltā pieres aizsega apakšas raudzījās laipnas acis, skumju pārņemta jaunekļa sejā.

—    Sander! — Zbiška pēkšņi pasauca.

—    Jusu rīcībā, — vācietis tuvodamies atbildēja.

—       Pajautā šim bruņiniekam, kura ir viskrietnākā un visdaiļākā meitene pasaulē.

—       Kura ir visdaiļakā un viskrietnākā meitene pasaulē? — Sanders jautāja.

—    Ulrika de Elnere! — Fulks de Lorhe atbildēja.

Un, pacēlis uz augšu acis, viņš vairākas reizes dziļi nopūtās, bet Zbiškam, dzirdot šādus zaimus, no sašutuma aizrāvās elpa un viņu sagrāba tādas dusmas, ka jaunais bruņinieks uz vietas apturēja ērzeli. Bet, iekams Zbiška paspēja ko pateikt, Kropivņicas Jendreks nostājās starp viņu un svešzemnieku un sacīja:

—    Te jūs nestrīdēsieties.

Taču Zbiška atkal uzrunāja relikviju pārdevēju:

—    Pasaki lotringietim no manis, ka viņš mīl pūci.

—       Man kungs saka, cienījamo bruņiniek, ka jūs mīlat pūci! — Sanders kā atbalss atkārtoja.

To padzirdis, de Lorhe atlaida pavadu un ar labo roku sāka atsprādzēt, pēc tam novilka un nosvieda Zbiškam priekšā sniegā dzelzs cimdu, kurš pamāja savam čeham, lai viņš to paceļ ar pīķa galu.

Kropivņicas Jendreks, šoreiz bargi paskatījies uz Zbišku, sacīja:

—    Es jau teicu: kamēr neesmu beidzis viņus sargāt, jūs necīnīsieties. Neļaušu ne viņam, ne jums.

—    Es taču viņu neizaicināju, bet viņš mani.

—    Jā, bet par ko — par pūci. Man pietiek ar to; tomēr, ja kāds domātu pretoties . . . redziet… es arī māku pagriezt siksnu.

—    Ar jums es negribu cīnīties.

—    Laikam tomēr vajadzētu, jo esmu solījies viņu apsargāt.

—     Ko tad darīt? — tiepīgais Zbiška jautāja.

—    Cehanova vairs nav tālu.

—    liet ko vācietis domās?

—    Lai jūsu cilvēks viņam pasaka, ka te divkauja nevar notikt un ka vispirms jādabū kņaza atļauja jums un komtura — viņam.

—    Ja! Bet ja nu viņi neatļauj?

—    Gan jau kaut ko izdomāsiet. Pietiek runāt.

Redzēdams, ka nekas neiznāk, un sapratis, ka Kropivņicas Jendreks patiešām nedrīkst pieļaut divkauju, Zbiška atkal pasauca Sanderu, lai tas paskaidro Lotringijas bruņiniekam, ka cīnīsies, tiklīdz būs aizjājuši galā. Noklausījies vācieša paskaidrojumu, de Lorhe pamāja ar galvu par zīmi, ka saprot, pēc tam, izstiepis uz Zbiškas pusi roku, brīdi paturēja saujā viņa plaukstu, trīsreiz spēcīgi saspiedis to, kas pēc bruņinieku parašas nozīmēja, ka cīnīsies, vienalga, kad un kur. l'ec tam šķietami draudzīgi turpināja ceļu uz Cehanovas pili, kuras strupos torņus jau varēja saredzēt uz sārto padebešu fona.

Cehanovā ceļinieki ieradās vēl ar gaismu, bet, kamēr viņus pie pils vārtiem izprašņāja un kamēr nolaida tiltu, iestājās tumša nakts. Viņus pieņēma un pacienāja Zbiškas paziņa Dlugoļasas Mikolajs, kas bija saujiņas bruņinieku un trīssimt uzticīgu gāršas strēlnieku sardzes komandieris. Sev par lielu sarūgtinājumu, Zbiška tūlīt uzzināja, ka galma šeit nav. Lai parādītu godu Sčitnas un Jansborkas komluriem, kņazs gāršā bija sarīkojis plašas medības, kurās lielākas cienības dēļ piedalījās arī kņaze ar savām galminiecēm. No pazīstamām sievietēm Cehanovā Zbiška atrada tikai Ofku, Jažombkovas Kšiha atraitni, kas bija pils atslēgu glabātāja. Viņa ļoti nopriecājās par jaunā bruņinieka ierašanos, jo pēc atgriešanās no Krakovas visiem, kas gribēja un negribēja, bija stāstījusi par viņa mīlestību uz Danusju un sadursmi ar Lihtenšteinu. Ar šiem stāstiem viņa ieguva galma jaunekļu un jaunavu simpātijās, pa*1 ko bija pateicīga Zbiškam un tagad centās izkliedēt jaunekļa skumjas, kas to pārņēma, uzzinot, ka Danusja ir prom.

—    Vairs nepazīsi viņu, — Ofka sacīja. — Iet gadi un meitenei uz krūtīm jau sāk plīst drēbju vīles, tādēļ ka viņai viss briest. Tā vairs nav kādreizējā knīpa un tevi arī mīl citādi nekā agrāk. Ja tagad

viņai kāds pie auss iesaucas: «Zbiška!» — viņa tūlīt satrūkstas kā dzelta. Tāds ir visu mūsu sieviešu liktenis, tur neko nevar darīt, reiz dievs tā nolicis. .. Bet tavs tēvocis, tu saki, vesels? Kāpēc tad neat- jāja? . .. Jā, tāds liktenis… Garlaicīgi, ļoti garlaicīgi sievietei vienai pašai pasaulē . . . Paldies dievam, ka meitene nepārlauza kājas, katru dienu kāpdama tornī un skatīdamās uz ceļu . . . Katrai sievietei ir vajadzīgs savs draugs . . .

—     Pabarošu tikai drusku zirgus un jāšu pie viņas, kaut arī pa nakti, — Zbiška sacīja.

—    Jāj vien, tikai paņem kādu pavadoni, citādi gāršā nomaldīsies.

—     Vakariņās, ko Dlugoļasas Mikolajs rīkoja viesiem, Zbiška paziņoja, ka tūlīt dosies pie kņaza un lūdza dot pavadoni. Nogurušie ordeņa brāļi pēc mielasta apsēdās pie milzīgiem kamīniem, kuros dega veseli priežu bluķi, un nolēma jāt tikai no rīta pēc atpūtas. Vienīgi de Lorlie» pajautājis, par ko ir runa, izteica vēlēšanos jat reizē ar Zbišku, sacīdams, ka citādi var nokavēt medības, ko visādā ziņā gribot redzēt.

Pēc tam pienāca pie Zbiškas un, izstiepis roku, atkal trīsreiz saspieda viņa pirkstus.

XX

Bet arī šoreiz viņiem neizdevās sarīkot divkauju, jo Dlugoļasas Mikolajs, uzzinājis no Kropivņicas Jendreka par viņu nodomu, pieprasīja no abiem solījumu, ka bez kņaza un komtura ziņas viņi necīnīsies, bet pretošanās gadījumā piedraudēja noslēgt pils vārtus. Zbiškam gribējās pēc iespējas ātrāk ieraudzīt Danusju, tāpēc viņš neiedrošinājās iebilst; arī de Lorhe, kurš gan labprāt mīlēja cīnīties, ja vien radās izdevība, tomēr nebija asinskārs un bez kādām ierunām apsolīja pie sava bruņinieka goda, ka nogaidīs kņaza atļauju, — vēl jo vairāk tāpēc, ka, rīkojoties pretēji, baidījās viņu apvainot. Bez tam Iotringietis, kurš bija saklausījies dziesmas par turnīriem, mīlēja spožu sabiedrību un svinības, lai varētu cīnīties galma, augstmaņu un dāmu priekšā, jo uzskatīja, ka tādējādi viņa uzvara gūs plašāku skanējumu un varēs vieglāk iegūt zelta piešus. Bez tam viņu interesēja šī zeme un ļaudis, tāpēc divkaujas atlikšana bija tīri pa prātam — sevišķi vēl pēc tam, kad Dlugoļasas Mikolajs, kurš vairākus gadus bija pavadījis vācu gūstā un viegli varēja sarunāties ar svešzemniekiem, pastāstīja brīnumus par kņaza medībām uz dažādiem zvēriem, kas Rietumos vairs nemaz nav sastopami. Ap pusnakti viņi devās ceļā uz Pšasnišu, ņemot līdzi bruņotu svītu un pavadoņus ar ploškām, lai atbaidītu vilkus, kuri ziemā, sala-

sljušies lielos baros, varēja izrādīties bīstami pat ducim jātnieku, kaut ari tie būtu uz to labāko apbruņoti. Arī viņpus Cebanovas netrūka mežu, kas tūlīt aiz Pšasnišas pārgāja milzīgajā Kurpu gāršā, tālāk austrumos savienojoties ar Podļasas un Lietuvas mūžamežiem. Vēl nesen tieši pa šiem mežiem, apejot bīstamos vietējos kolonistus, uz Mazā- viju parasti lavījās mežonīgie lietuvieši, kuri 1337. gadā sasniedza pat Cehanovu un nopostīja pilsētu. Ar vislielāko interesi klausoties vecā pavadoņa Turoboju Macjkas nostāstus par to, de Lorhe dega nepacietībā izmēģināt spēkus ar lietuviešiem, kurus, tāpat kā citi Rietumu bruņinieki, uzskatīja par saracēņiem. Viņš bija ieradies šai pusē, lai piedalītos krusta karā, cerēdams iegūt slavu un pestīšanu savai dvēselei, un ceļā prātoja, ka, cīnoties pat ar mazūriem, šo puspagānisko tautu, ari var iegūt pilnīgas atlaidas. Tāpēc sākumā neticēja savām acīm, kad, ieradies Mazāvijā, ieraudzīja pilsētās baznīcas, torņos krustus, bruņiniekus ar svētajām nozīmēm uz bruņām, garīdzniekus un, kaut arī strauju, karstasinīgu, uz strīdiem un kautiņiem ātru, taču kristīgu tautu, kas visādā ziņā nebija plēsīgāka par vāciešiem, ar kuriem jaunais bruņinieks jāja kopā. Tāpēc, kad viņam pastāstīja, ka šī tauta no seniem laikiem pielūdz Kristu, pats nesaprata, ko lai domā par krustnešiem, bet, kad uzzināja, ka nelaiķe karaliene jau nokristījusi arī Lietuvu, viņa izbrīnai un reizē sarūgtinājumam nebija robežu.

De Lorhe sāka izprašņāt Turoboju Macjku, vai tais mežos, kurp viņi tagad jāj, nav vismaz drakonu, kuriem iedzīvotāji upurē meitenes un ar kuriem varētu cīnīties. Bet Macjkas atbilde arī šai ziņā sagādāja viņam pilnīgu vilšanos.

—    Mežos ir dažādi lieli zvēri, kā vilki, tauri, sumbri un lāči, kuri mums sagādā daudz raižu, — mazūrs atbildēja. — Var būt, ka purvos ir arī nešķīsti gari, bet par drakoniem neesmu dzirdējis, un, ja arī būtu, mēs noteikti viņiem nedotu meitenes, bet visi kopā uzbruktu. O, ja būtu, gāršas iemītnieki jau sen nēsātu siksnas no viņu ādām!

—    Kas tie par ļaudīm, un vai nevar ar viņiem cīnīties? — de Lorhe jautāja.

—    Cīnīties jau var, tikai bīstami, — Macjka atteica, — turklāt bruņiniekam nepieklājas, jo viņi ir zemnieki.

—    Šveicieši tāpat ir zemnieki. Vai viņi tic Kristum?

—    Mazāvijā citādu nemaz nav, bet tie ir mūsu un kņazu ļaudis. Vai redzējāt pilī strēlniekus? Tie visi ir kurpi, jo pasaulē nav pārāku par viņiem.

—    Angļi un skoti, kurus redzēju Burgundijas galmā .. .

—   Es arī tiku redzējis viņus Malborgā, — mazūrs viņu pārtrauca. — Spēcīgi vīri, bet nedod dievs viņiem kādreiz satikties ar mūsu kurpiem. Pie viņiem septiņus gadus vecs zēns tikai tad dabū ēst, ja ar -bultu nošauj barību no priedes galotnes.

—     Par ko jūs runājat? — vairākas reizes padzirdis pieminam kurpu vārdu, Zbiška pēkšņi jautāja.

—     Par kurpu un angļu strēlniekiem. Sis bruņinieks stāsta, ka angļu un sevišķi skotu strēlnieki esot pārāki par visiem.

—     Ari es tiku viņus redzējis pie Viļņas. 0 ja! Pat viņu bultas dzirdēju svelpjam gar ausīm. Tur bija bruņinieki no visām zemēm un visi lielījās, ka apēdīšot mūs bez sāls, bet, pāris reizes pagaršojuši, zaudēja apetīti.

Macjka iesmējās un atstāstīja Zbiškas vārdus de Lorbem.

—     Par to runāja daudzos galmos, — lotringictis atbildēja, — cildinot jūsu bruņinieku sīkstumu, bet arī pārmeta, ka aizstāvat pagānus pret krustnešiem.

—     Aizstāvējām tautu, kura pati gribēja kristīties, pret uzbrukumiem un netaisnībam. Vācieši grib to paturēt pagānismā, lai būtu iemesls karam.

—    Dievs viņus par to sodīs, — de Lorhe sacīja.

—    Un varbūt jau ļoti drīz, — Turoboju Macjka atteica.

Bet lotringictis, padzirdis, ka Zbiška bijis pie Viļņas, sāka viņu par to izprašņāt, jo vēstis par tur notikušajām cīņām un bruņinieku divkaujām jau bija izplatījušās tālu visā pasaulē. Vakareiropas karavīru iztēli sevišķi uzbudināja kauja starp četriem poļu un četriem franču bruņiniekiem. De Lorhe sāka ar lielāku cieņu raudzīties uz Zbišku — kā uz cilvēku, kurš piedalījies tik slavenās cīņās, un sevī nopriecājās, ka ar tādu vīru nāksies mēroties spēkiem.

Un viņi šķietama saderībā jāja tālāk, pieturas vietās apliecinādami viens otram savu laipnību un cienādami ar vīnu, kā de Lorbem vezumos bija ievērojami krājumi. Bet, kad no viņa un Turoboju Macjkas sarunas noskaidrojās, ka Ulrika de EInere patiesībā ir nevis jaunava, bet četrdesmit gadus veca precēta sieva, sešu bērnu māte, Zbiška sašuta vēl vairāk par to, ka šis dīvainais svešzemnieks iedrošinās «babu» ne tikai pielīdzināt Danusjai, bet stādīt to pat augstāk. Tad viņš nosprieda, ka varbūt šis cilvēks nav pie pilna prāta un ka tam labāk noderētu tumša istaba un pātaga neka ceļojums pa pasauli, — un šī doma apspieda viņā pēkšņi radušos dusmu uzplūdumu.

—     Vai jums neliekas, — viņš jautāja Macjkam, — ka nešķīstais gars viņam sajaucis prātu? Varbūt viņam galvā sēž nelabais kā tārps riekstā un naktī gatavs pārlēkt uz kādu no mums? Vajag uzmanīties .. .

Turoboju Macjka gan iebilda, tomēr sāka raudzīties uz lotringieti ar zināmu nemieru un pēdīgi sacīja:

—     Reizēm gadās, ka apsēstajā viņu ir simt un vairāk un, kad tur kļūst šauri, viņi labprāt meklē vietu citos ļaudīs. Bet visļaunākais ir tāds velns, ko uzsūta sieviete.

Negaidot viņš uzsauca de Lorhem:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Es arī viņu godinu, — de Lorlie izbrīnījies atbildēja.

Turoboju Macjka pilnīgi nomierinājās.

—    Nu redziet, — viņš teica Zbiškam, — ja viņā sēdētu ļaunais gars, tas tūlīt sāktu laist putas vai nosviestu viņu zemē, tādēļ ka es to negaidīti uzrunāju. Varam jāt.

Un viņi mierīgi devās tālāk. No Cehanovas līdz Pšasnišai nebija pārāk tālu, un vasarā raitnieks labā zirgā varēja divās stundās noskriet attālumu starp abām pilsētām. Bet, tā kā bija nakts, mežā aizputināts ceļš un bieži vajadzēja apstāties, viņi jāja daudz lēnāk; izjājuši krietni pēc pusnakts, tie kņaza medību pili, kas atradās mežmalā aiz Pšasnišas, sasniedza tikai rīta gaismiņā. Lielā, zemā koka māja gandrīz saplūda ar gāršu, bet logos tai tomēr bija apaļas stikla rūtis. Mājas priekšā varēja redzēt akas vindu un divus šķūņus zirgiem, bet visapkārt virmoja uz ātru roku saceltas daudzas būdas no priežu zariem un teltis no zvēru ādām. Pelēkajā rīta ausmā pie teltīm gaiši liesmoja ugunskuri, bet ap tiem stāvēja dzinēji kažokos ar vilnu uz āru, lapsu, vilku un lāču ādas kamzoļos. De Lorhem likās, ka pie ugunskuriem viņš redz mežonīgus radījumus uz divām kājām, jo lielākajai daļai šo cilvēku bija no zvēru galvām taisītas cepures. Daži stāvēja atspiedušies uz šķēpiem, daži uz stopiem, daži pina milzīgus tīklus no virvēm, citi grozīja uz oglēm lielus sumbru un aļņu gaļas gabalus, kas laikam bija paredzēti rīta maltītei. Liesmu atspīdums krita uz sniegu, apgaismojot arī mežonīgos stāvus, ko nedaudz aizsedza ugunskuru dūmi, cepešu izgarojumi un viņu pašu elpas garaiņi. Aiz viņiem varēja saskatīt milzīgu priežu sārtos stumbrus un citu cilvēku barus, kuru skaits pārsteidza pie tik lielām medībām nepieradušo lotringieti.

—    Jūsu kņazi, — viņš teica, — uz medībām iet tikpat kā uz karu.

—    Jums jāzina, — Turoboju Macjka atteica, — ka viņiem netrūkst ne medību piederumu, ne cilvēku. Tie ir kņaza dzinēji; bet ir arī citi, kas te ieradušies no gāršas biezokņiem tirgoties.

—    Ko darīsim? — Zbiška pārtrauca. — Mājā visi vēl guļ.

—     Pagaidīsim, kamēr uzmostas, — Macjka atteica. — Mēs taču nedauzīsim pie durvīm un necelsim augšā kņazu, mūsu panu.

To teicis, viņš aizveda visus pie ugunskura, kur dzinēji paklāja viņiem sumbru un lāču ādas, pēc tam pacienāja ar kūpošu gaļu, bet, padzirduši svešu valodu, sāka pulcēties apkārt, lai palūkotos uz vācieti.

Kad Zbiškas ļaudis vēl pastāstīja, ka šis bruņinieks esot pat no «aizjūras» zemes, sadrūzmējās tik cieši, ka Turoboju panam vajadzēja pielietot varu, lai svešinieku pasargātu no pārāk lielas ziņkāres. De Lorhe pūlī ievēroja arī sievietes, kas tāpat bija tērpušās zvērādās, bet izskatījās sārtas kā āboli un ārkārtīgi skaistas, un viņš pajautāja, vai tās arī piedalās medībās.

Turoboju Macjka paskaidroja, ka medībās viņas nepiedalās, bet ierodas šurp kopā ar dzinējiem, sievišķas ziņkāres dzītas, vai arī uz tirgu iepirkties pilsētas preces un pārdot meža bagātības. Tā arī bija; kņaza meža pils šeit bija tā vieta, ap kuru, pat viņa prombūtnes laikā, pulcējās divēji ļaudis: meža un pilsētas. Kurpi nemīlēja atstāt savu gāršu, juzdamies nelāgi bez koku šalkoņas virs galvas, tāpēc pšasnisieši veda šurp savu slaveno alu, vietējās vēja vai Vengercas ūdens dzirnavās maltos miltus, gāršā reto un ļoti meklēto sāli, dzelzi, siksnas un tamlīdzīgus cilvēka roku izstrādājumus, iemainot pretī vērtīgas zvērādas, kaltētas sēnes, riekstus un piedevām vēl ārstniecības augus vai dzintara gabalus, kas pie kurpiem nebija retums. Tāpēc pie kņaza pils kūsāja it kā nepārtraukts tirgus, kas vēl vairāk atdzīvojās medību laikā, kad vajadzība un ziņkāre izvilināja visdziļāko meža biezokņu iemītniekus.

De Lorhe klausījās Macjkas stāstus, ar interesi vērojot spēcīgos dzinējus, kuri, dzīvodami veselīgā, sveķainā gaisā un, kā viss vairums tā laika zemnieku, pārtikdami galvenokārt no gaļas, ne reizi vien pārsteidza ārzemju ceļiniekus ar savu augumu un spēku, kamēr Zbiška nenovērsa acu no pils logiem un durvīm, tikko spēdams nosēdēt pie ugunskura. Gai- šoja tikai viens logs, laikam virtuvē, jo pa slikti pielāgoto rūšu spraugām nāca ārā dūmi. Pārējie logi bija tumši un laistījās vienīgi rīta blāzmā, kas kļuva arvien gaišāka un arvien vairāk sudraboja apsnigušo gāršu aiz pils. Nelielajās sānu sienā izcirstajās durtiņās reizumis parādījās kņaza kalpotāji livrejās un ar spaiņu vai toverīšu nēšiem skrēja uz aku pēc ūdens. Jautāti, vai visi vēl guļ, šie ļaudis atbildēja, ka, noguris vakardienas medībās, galms vēl atpūšoties, bet ka jau vāroties brokastis, ko pasniegšot pirms došanās ceļā.

Patiešām pa virtuves logu nāca tauku un safrāna smaržas, kas izplatījās tālu starp ugunskuriem. Beidzot iečīkstējās un atvērās galvenās durvis, atsedzot gaiši apgaismotu priekšnamu, — un lievenī iznāca cilvēks, kurā Zbiška no pirmā acu uzmetiena pazina vienu no dziedoņiem, kurus savā laikā bija redzējis kņazes svītā Krakovā. To ieraugot, nenogaidījis ne Turoboju Macjku, ne de Lorhi, Zbiška tik ātri aizsteidzās uz pili, ka lotringietis izbrīnījies jautāja:

— Kas noticis tam jaunajam bruņiniekam?

—    Nekas nav noticis, — Turoboju Macjka atbildēja, — viņš tikai mīl vienu kņazes galma meiteni un vēlas to pēc iespējas ātrāk ieraudzīt.

—    Ak! — de Lorhe atbildēja, pielikdams abas plaukstas pie sirds.

Un, pavērsis uz augšu acis, reizi pa reizei tik žēli nopūtās, ka Macjka

tikai paraustīja plecus un sevī noteica:

«Vai viņš par savu veceni tā pūš? Varbūt patiešām nav pie pilna prāta?»

Tad viņš aizveda to uz pili un abi iegāja plašā priekštelpā, kas bija izrotāta tauru, sumbru, aļņu un briežu ragiem, ko apgaismoja lielā kamīnā degošas sausas pagales. Vidū atradās ar segu pārklāts galds, uz kura stāvēja ēdienu trauki. Priekštelpā bija tikai daži galminieki, ar kuriem sarunājās Zbiška. Turoboju Macjka iepazīstināja viņus ar kungu de Lorhi, bet, tā kā viņi neprata vāciski, pašam vien nācās turpināt sarunu. Nepārtraukti nāca klāt arvien jauni un jauni galminieki, pa lielākai daļai braši vīri, vēl jauni, bet liela auguma, plecīgi, gaišiem matiem, ģērbušies jau medību uzvalkos. Tie, kuri pazina Zbišku un bija dzirdējuši par jaunā bruņinieka piedzīvojumiem Krakovā, sasveicinājās ar viņu kā ar vecu paziņu — un varēja redzēt, ka jauneklis pie viņiēm ir cieņā. Citi raudzījās uz Zbišku ar tādu izbrīnu, ar kādu parasti vēro cilvēku, kuram draudējis bendes cirvis. Visapkārt dzirdēja balsis: «Kā tad! Ir kņaze, ir Danuta, tūlīt tu viņu redzēsi, nabadziņ, un kopā ar mums jāsi medībās.» Pēc tam istabā ienāca abi krustneši, kņaza viesi, brālis Hugo fon Danfelds, Ortelsburgas jeb Sčitnas komturs, kura radinieks savā laikā bija ordeņa maršals, un Zigfrīds fon Lēve, arī no ievērojamas ordeņa ģimenes — Jansborkas pārvaldnieks. Pirmais bija vēl samērā jauns, bet tukls, ar viltīgu dzērāja seju un biezām, mitrām lūpām, otrs — gara auguma, bargiem, bet dižciltīgiem sejas vaibstiem. Zbiškam likās, ka Danfeldu viņš kādreiz redzējis pie kņaza Vitauta un ka Plockas bīskaps Henriks sacīkstēs viņu nogāzis no zirga, bet šīs atmiņas izjauca kņaza Januša ierašanās, kura priekšā noliecās kā krustneši, tā galminieki. Pie viņa pienāca de Lorhe, abi komturi un Zbiška, kurus tas sveicināja laipni, bet ar nopietnu izteiksmi savā bez- ūsainajā, laucinieciskajā sejā, ko ietvēra virs pieres taisni apcirpti, bet sānos uz pleciem nokārušies mati. Pēkšņi ārā ieskanējās taures par zīmi, ka kņazs sēžas pie galda; ieskanējās reizi, divas, trīs, bet pēc trešā signāla atvērās lielas durvis istabas labajā pusē un tajās parādījās kņaze Anna reizē ar brīnum daiļu, gaišmatainu meiteni, kurai plecos bija uzkārtas koklītes.

Ieraudzījis viņu, Zbiška pagāja uz priekšu un, salicis kā lūgšanā rokas, nometās uz abiem ceļiem pilnīgā godbijībā un padevībā.

To redzot, zālē izcēlās čaloņa, jo Zbiškas izturēšanās mazūrus

pārsteidza, bet dažus pat sarūgtināja. «Tu re,» sprieda vecāki viri, «šo parašu viņš droši vien iemantojis no kādiem aizjūras bruņiniekiem, varbūt vēl no pagāniem, pat vāciešiem tādas nav.» Toties jaunie domāja: «Nav brīnums, viņš taču meitenei dzīvību parādā.» Bet kņaze un Danusja sākumā nepazina Zbišku, tāpēc ka viņš nometās ceļos ar muguru pret uguni un seja bija ēnā. Pirmajā mirklī kņaze domāja, ka tas ir kāds galminieks, kas nogrēkojies pret kņazu un tagad lūdz viņas aizbildniecību, bet Danusja, kas bija acīgāka, paspēra soli uz priekšu un, noliekusi savu gaišo galviņu, smalkā, spalgā balstiņā iekliedzās:

—    Zbiška!

Pēc tam, aizmirsusi, ka uz viņu skatās viss galms un ārzemju viesi, kā stirna pieskrēja pie jaunā bruņinieka, apkrita ap kaklu un sāka skūpstīt viņam acis, lūpas, vaigus, glauzdamās klāt un spiegdama no liela prieka, kamēr beidzot visi mazūri reizē skaļi iesmējās un kņaze atvilka meiteni aiz apkakles pie sevis.

Tikai tagad viņa ieraudzīja klātesošos un, briesmīgi apmulsusi, tikpat ātri nostājās aiz kņazes, paslēpjoties viņas lindraku krokās, tā ka ārā palika vienīgi pakausis.

Zbiška noslīga ceļos kņazes priekšā; tā lika viņam piecelties un apsveica, reizē izjautādama par Macjku: miris vai vēl dzīvs un, ja dzīvs, vai arī nav ieradies Mazāvijā. Uz šiem jautājumiem Zbiška atbildēja diezgan izklaidīgi, liekdamies uz vienu un otru pusi, lai aiz kņazes saskatītu Danusju, kura pa šo laiku te palūkojās no kundzes lindrakiem, te atkal ienira tajos. To redzot, mazūri no smiekliem turēja vēderus, smējās arī pats kņazs, kamēr beidzot kalpi ienesa karstas brokastis un iepriecinātā kņaze pateica Zbiškam:

—     Nu, apkalpo mūs, mīļo kalpiņ, un lai dievs dod, ka ne tikai pie galda, bet vienmēr.

Pēc tam Danusjai:

—    Bet tu, dullā muša, lien reiz ārā, citādi norausi man lindrakus.

Un Danusja izlīda ārā sārta, apjukusi, ik pēc brīža skatīdamās uz

Zbišku biklām, kautrīgām, bet ziņkārīgām acīm, — un tik daiļa, ka ne tikai jaunajam bruņiniekam izkusa sirds, bet arī pārējiem vīriešiem; Sčitnas komturs vēl un vēlreiz lika pirkstus pie savām biezajām, mitrajām lūpām, bet de Lorhe izbrīnā pacēla uz augšu abas rokas un jautāja:

—    Pie svētā Kompostelas Jēkaba, kas ir šī meitene?

Uz to Sčitnas komturs, būdams ne tikai resns, bet arī maza auguma, pacēlies uz pirkstgaliem, iečukstēja lotringietim ausī:

—    Sātana meita.

De Lorhe pavērās uz viņu, mirkšķinot acis, sarauca pieri un caur degunu pateica:

—    Tas nav īsts bruņinieks, kurš nopulgo skaistumu.

—    Es valkāju zelta piešus un esmu ordeņa brālis, — Hugo fon Danfelds augstprātīgi atbildēja.

Būt iesvaidītam bruņiniekam bija tik liels gods, ka lotringietis pazemīgi nokāra galvu, bet pēc brīža piebilda:

—    Bet es esmu Brabantes hercoga radinieks.

—     Pax! Pax — krustnesis atbildēja. — Slava varenajiem hercogiem un ordeņa draugiem — ordeņa, no kura jūs, kungs, drīz saņemsiet zelta piešus. Es nenoliedzu šīs meitenes skaistumu, bet paklausieties, kas ir viņas tēvs.

Taču viņš nepaspēja neko pastāstīt, jo tai brīdī kņazs Janušs apsēdās brokastot, bet, uzzinājis iepriekš no Jansborkas komtura par kunga de Lorhes augsto radniecību, uzaicināja viņu apsēsties sev blakus. Pretī vietu ieņēma kņaze Anna ar Danusju, bet Zbiška, tāpat kā toreiz Krakovā, palika stāvam aiz viņu krēsliem, lai pakalpotu. Kau- nēdamās cilvēku, Danusja ēda, zemu noliekusi galvu virs bļodas, bet mazliet pagriezusi sāņus, lai Zbiška varētu saredzēt viņas seju. Un viņš arī labprāt un aizrautīgi vēroja meitenes mazo, gaišo galviņu, sārtos vaidziņus, piekļāvīga tērpa ieskautos plecus, kas vairs nebija bērnišķīgi, un juta, ka viņā rodas it kā jaunas mīlestības straume, kas pārplūdina visas krūtis. Uz acīm, lūpām un vaigiem viņš vēl arvien juta Danusjas nesenos skūpstus. Kādreiz meitene viņam tos sniedza kā māsa brālim un jauneklis tos arī pieņēma kā no mīļa bērna. Domājot par tiem tagad, ar viņu notika tas pats, kas reizēm notika Jagenkas tuvumā: viņu pārņēma salda tīksme un mulsums, zem kura slēpās kvēle kā oglēs zem pelniem ugunskurā. Danusja viņam likās pilnīgi nobriedusi jaunava — un patiešām bija izaugusi liela, uzplaukusi. Pie tam viņas klātbūtnē visu laiku tik daudz tika runāts par mīlestību, ka, tāpat kā zieda pumpurs, kas saulē sarkst un atveras arvien vairāk, arī viņas acis atvērās mīlestībai, un no tās meitenē radās kaut kas tāds, kā nebija agrāk: tagad viņā nebija vairs tikai bērnišķīgs skaistums, bet vēl kāds neatvairāms, aizraujošs valdzinājums, ko viņa izstaroja tā, kā liesma izstaro siltumu vai roze smaržu.

Zbiška to juta, bet nevarēja aptvert, jo bija pilnīgi aizmirsies. Viņš aizmirsa pat, ka jāapkalpo pie galda. Neredzēja, ka galminieki skatās uz viņu, bikstīdami cits citam ar elkoņiem, rāda uz viņiem abiem ar Danusju un smejas. Neievēroja arī ne no pārsteiguma it kā sastingušo de Lorhes seju, ne Sčitnas komtura izvalbītās acis, kas visu laiku bija vērstas uz Danusju un kamīna uguns liesmu atspīdumā likās esam sarkanas kā vilkam. Atjēdzās tikai pēc tam, kad atkal ieskanējās taures, ziņojot, ka laiks doties mežā, un kņaze Anna Danuta pateica viņam:

—     Tu jāsi kopā ar mums, lai pašam būtu prieks un varētu pastāstīt meitenei par mīlestību, ko es arī labprāt paklausīšos.

To teikusi, viņa kopā ar Danusju aizgāja, lai saģērbtos jāšanai. Zbiška izsteidzās pagalmā, kur kalpi jau turēja apseglotus un sprauslājošus zirgus kņazu pārim, viesiem un galminiekiem. Pagalmā vairs nebija tāda drūzma kā pirms tam, jo dzinēji ar tīkliem jau bija aizgājuši un pazuduši gāršā. Ugunskuri nodzisa, diena ausa skaidra, auksta, sniegs čirkstēja zem kājām, bet no vieglas vēsmiņas sakustinātiem kokiem bira sausa, dzirkstoša sarma. Drīz iznāca kņazs un uzsēdās zirgā reizē ar kalpu, kas veda līdzi stopu un šķēpu, tik garu un smagu, ka reti kāds varētu ar to rīkoties; kņazs tomēr rīkojās |oti viegli, jo viņš, tāpat kā citi Mazāvijas Pjasti, bija ārkārtīgi stiprs. Viņu dzimtā bija pat sievietes, kas, izejot pie svešzemju kņaziem, kāzu svinībās ar rokām sagrieza grīstē platus dzelzs šķēpus Kņaza tuvumā turējās arī vēl divi vīri, gatavi vajadzības gadījumā mesties palīgā; būdami izmeklēti no visiem Varšavas un Cehanovas zemju šļahtičiem, viņi bija briesmīgi jau pēc izskata vien, ar platiem kā celmi pleciem, ko apbrīnoja no tālienes atjājušais de Lorhe.

Pa to laiku iznāca kņaze ar Danusju — abas baltās zebiekstes ādas cepurēs. Būdama sava tēva Ķeistuta cienīga meita, viņa labāk prata «šūt» ar bultām nekā ar adatām, tāpēc arī viņai iznesa skaisti izrotātu, tikai mazliet vieglāku stopu. Zbiška, nometies uz ceļa sniegā, pastiepa plaukstu, uz kuras kņaze atspērās, kāpjot zirgā, pēc tam uzcēla augšā Danusju, kā Bogdanecā tika cēlis Jagenku, — un aizjāja. Kavalkāde izstiepās garumā, nogriezās pa labi no pils un, laistīdamās un mirgodama uz gāršas fona kā krāsaina apmale uz melnas vadmalas, pamazām ienira tajā.

Bija jau diezgan dziļi mežā, kad kņaze, griežoties pie Zbiškas, sacīja:

—    Kāpēc tu nerunā? Saki taču kaut ko viņai!

Vai nu tik ļoti aizgrābts, ka nevarēja parunāt, vai arī kādas nedrošības pārņemts, Zbiška vēl labu brīdi klusēja un tikai pēc tam ierunājās:

—    Danusja!

—    Kas ir, Zbiška?

—    Es tevi mīlu tā …

Te viņš aprāvās, meklēdams vārdus, kas padevās grūti; lai gan jauneklis prata mesties ceļos meitenes priekšā kā ārzemju bruņinieks, lai gan visādi rādija viņai godu un centās izvairīties no lauku iedzīvotāju izteicieniem, taču velti pūlējās būt izsmalcināts un, kaut arī sirds bija pilna, prata runāt tikai vienkāršā valodā.

Tāpēc arī tagad pēc brīža pateica:

— Es tevi mīlu tā, ka man pat elpa aizraujas!

Viņa pagrieza aukstajā meža vējā nosārtušu sejiņu un paskatījās no zebiekstes kapuces apakšas zilām actiņām:

—    Es arī, Zbiška! — it kā steigdamās atbildēja.

Un tūlīt nolaida skropstas, zinādama jau, kas ir mīlestība.

—           Ak tu manu dārgumiņ! Manu meitenīti — Zbiška iesaucās. - Ek!…

Un atkal noklusa, laimīgs un aizkustināts, kamēr labā un reizē ziņkārīgā kņaze vēlreiz nāca viņam palīgā.

—            Pastāsti, — palūdza, — cik tev bija grūti bez viņas, un, ja aiz kāda krūma nomutēsi uz lūpām, es neļaunošos; tas visvairāk liecinās par tavu mīlestību.

Un viņš sāka stāstīt, «cik bijis grūti» bez viņas gan Bogdanecā, kopjot Macjku, gan pie «sābriem». Tikai par Jagenku, viltnieks, neko neteica, bet visā visumā runāja no sirds, jo šai brīdī tā mīlēja daiļo Danusju, ka viņam gribējās to paķert, nosēdināt sev priekšā uz zirga un spiest pie krūtīm.

Taču Zbiška neuzdrošinājās to darīt; tikai tad, kad pirmais krūms nošķīra viņus no aizmugurē palikušajiem galminiekiem un viesiem, pieliecās, apskāva meiteni un paslēpa seju viņas zcbiekstādas kapucē, tādējādi apliecinādams savu mīlestību.

Bet, tā kā ziemā lazdu krūmos nav lapu, viņus ieraudzīja Hugo fon Danfelds un kungs de Lorhe, ieraudzīja arī galminieki un sāka savā starpā tērgāt:

—            Nobučoja kņazes acu priekšā! Gan redzēsiet, drīz viņa sarīkos tiem kāzas.

—    Brašs zēns, un viņa arī karsta, Juranda asinis!

—            Krams un šķiltavas, lai gan meitene liekas pavisam lēna. No viņiem vēl lēks dzirksteles, nebaidies! Ieķēries viņā kā ērce!

Tā viņi smiedamies tenkoja, bet Sčitnas komturs, pagriezis pret de Lorhi savu ļauno un saldkāro āža seju, jautāja:

—            Vai nevēlaties, kungs, lai kāds Merlins [13] ar burvības spēku pārvērstu jūs tajā jaunajā bruņiniekā?

—    Bet jūs, kungs? — de Lorhe atjautāja.

Uz to krustnesis, kurā laikam iedegās greizsirdība un iekāre, nepacietīgi paraustījis pavadu, iesaucās:

—    O ja, labprāt!

Bet tūliņ apķērās un, nokāris galvu, atteica:

—    Esmu mūks, kas solījies dzīvot nevainībā.

Un ātri paskatījās uz lotringieti, baidīdamies, vai viņa sejā nemanīs smīnu, jo šai ziņā ordenim bija slikta slava |audīs, bet no mūkiem Hugo fon Danfeldam vissliktākā. Pirms vairākiem gadiem viņš bija komtura palīgs Sambijā un tur par viņu sāka ienākt tādas sūdzības, ka, neraugoties uz visu iecietību, ar kādu Malborgā raudzījās uz tādām lietām, nācās pārcelt viņu uz Sčitnu par pils sardzes priekšnieku. Ieradies nesen ar slepeniem priekšrakstiem kņaza galmā un ieraudzījis daiļo Juranda meitu, iedegās tādā kaislībā, kurai Danusjas gadi nebija nekāds šķērslis, jo tais laikos vēl jaunākas par viņu izgāja pie vīra. Bet, tā kā Danfelds zināja arī, no kādas ģimenes meitene cēlusies, un, tā kā ar Juranda vārdu viņam saistījās šaušalīgas atmiņas, šī viņa kaislība vēl izauga arī no mežonīga naida.

De Lorhe sāka viņu iztaujāt par šiem notikumiem.

—     Jūs, kungs, nosaucāt šo daiļo būtni par sātana meitu; kāpēc jūs viņu tā nosaucāt?

Un Danfelds viņam pastāstīja, kā Zlotorijas pils būvēšanas laikā veikli ticis nolaupīts kņazs ar visu galmu un kā šai notikumā gājusi bojā Danusjas māte, par kuru Jurands kopš tā laika drausmīgi atriebjas visiem ordeņa bruņiniekiem. To stāstot, krustnesī uzliesmoja svelošs naids, un tam bija savs īpašs iemesls. Pirms diviem gadiem arī viņš bija sastapies ar Jurandu un, ieraugot šo «Spihovas briesmoni», viņam pirmo reizi dzīvē tā sašļuka dūša, ka, pametis abus savus radiniekus, kalpus, mantu, kā prātu zaudējis, visu dienu bēga līdz pašai Sčitnai, kur no pārbīļa labu laiku nogulēja slims. Pēc izveseļošanās ordeņa lielmaršals nodeva bēgli bruņinieku tiesai, kura gan viņu attaisnoja, jo Danfelds pie krusta un goda apzvērēja, ka sācis trakot zirgs un aiznesis viņu no kaujas lauka, — bet ceļš uz augstākiem amatiem ordenī tam bija nogriezts. Tiesa, par šiem notikumiem krustnesis de Lorhem neko nestāstīja, toties tik daudz sūdzējās par Juranda nežēlīgumu un visas poļu tautas nekaunību, ka lotringietis tikai ar pūlēm to spēja aptvert.

—     Mēs tomēr esam, — pēc brīža teica, — pie mazūriem, nevis pie poļiem.

—    Tā ir atsevišķa kņaziste, bet tauta tā pati, — komturs paskaidroja, — tikpat nekrietna un naidīgi noskaņota pret ordeni. Lai dievs dod, ka vācu zobens iznicinātu visu šo cilti!

—     Jums taisnība, kungs. Tas, ka no izskata cienījams kņazs iedso- šinājās celt pili pret jums uz jūsu zemes, ir tāda nelikumība, par kādu netiku dzirdējis pat pie pagāniem.

—     Pili viņš cēla pret mums, bet Zlotorija atrodas nevis mūsu, bet viņa zemē.

—     Tad slava Kristum, ka viņš palīdzēja jums uzvarēt! Kā tad beidzās tas karš?

—    Toreiz nebija kara.

—    Bet jūsu uzvara pie Zlotorijas?

—     Arī šai ziņā dievs mums palīdzēja, — kņazs bija bez karaspēka, tikai ar galmu un sievietēm.

De Lorhe nesaprašanā paraudzījās uz krustnesi.

—     Kā tad tā? Miera laikā uzbrukāt sievietēm un kņazam, kurš savā zemē cēla pili?

—    Par godu ordenim un kristīgajai ticībai katra rīcība ir godīga.

—     Tātad šis briesmīgais bruņinieks tikai atriebj par savu jauno sievu, ko jūs nogalinājāt miera laikā?

—    Kas paceļ roku pret krustnešiem, tas ir tumsas radījums.

To dzirdot, de Lorhe iegrima pārdomās, bet nepaspēja atbildēt, jo bija sasnieguši plašu, apsnigušu, meldriem aizaugušu klajumu, kurā kņazs nokāpa no zirga un viņam sekoja visi pārējie.

XXI

Lai būtu ērtāk šaut ar stopiem un lokiem, pieredzējuši mežsargi galvenā medību meistara vadībā izkārtoja medniekus garā ķēdē gar klajuma malu tā, ka paši palika slēptuvē, bet priekšā pletās klajums. Tā abus īsākos sānus nosprostoja tīkli, aiz kuriem noslēpās «uzdzinēji», kuru pienākums bija uzdzīt zvērus strēlniekiem vai arī, ja tie nenobītos un sapītos tīklos, nogalināt ar šķēpiem. Neskaitāmiem kurpiem, kas bija prasmīgi izvietoti tā saucamajā ielenkumā, vajadzēja dzīt no meža biezokņiem uz klajumu katru dzīvu radību. Aiz medniekiem arī bija tīkli, lai zvēri, kam izdotos izsprukt cauri viņu ķēdei, sapītos un tiktu tajos nogalināti.

Kņazs nostājās ķēdes vidū nelielā ieplakā, kas šķērsoja visu klajumu. So vietu viņam izvēlējās galvenais medību meistars Mocaževas Mrokota, zinādams, ka tieši pa šo ieplaku no gāršas skries ārā paši lielākie zvēri. Kņazam rokās bija stops, turpat blakus pie koka piesliets

smags šķēps, bet mazliet aizmugurē stāvēja divi «apsargi» ar cirvjiem plecos, milzīga auguma, gluži kā vareni koka stumbri; bez tam viņi vģI turēja šaušanas gatavībā uzvilktus stopus, ko vajadzības gadījumā pasniegt kņazam. Kņaze un Danusja palika sēžot zirgos — kņazs nekad neļāva viņām nokāpt, lai būtu nodrošinātas pret satrakotiem tauriem un sumbriem, no kuriem bija vieglāk glābties jāšus nekā kājām. De Lorhe, kuru kņazs laipni uzaicināja ieņemt vietu sev pa labi, lūdza atļauju palikt zirgā dāmu apsargāšanai un kā gara nagla nostājās netālu no kņazes ar bruņinieka pīķi rokās, par ko mazūri klusām smīnēja ūsās, jo šis ierocis nebija sevišķi piemērots medībām. Toties Zbiška, iespraudis sniegā savu šķēpu un sagriezis plecos stopu, stāvēja pie Danusjas zirga un vai nu paceltu galvu čukstēja viņai kaut ko, vai apkampa kājas un skūpstīja ceļus, vairs nemaz neslēpjot no citiem savu mīlestību. Viņš norima tikai tad, kad Mocaževas Mrokota, kurš medībās atļāvās uzkliegt arī pašam kņazam, stingri pavēlēja viņam klusēt.

Tai pašā brīdī tālu tālu gāršā ieskanējās kurpu taures, kurām klajumā īsi un spiedzīgi atbildēja līks mednieku rags — pēc tam iestājās pilnīgs klusums. Vienīgi priežu galotnēs šad tad iebrēcās kāds sīlis vai tālumā kā krauklis iekrimšķējās kāds dzinējs. Mednieki sasprindzināti vēroja balto, tukšo klajumu, kurā vējš kustināja apsarmojušos meldrus un kailos kārklu zarus; visi ar nepacietību gaidīja, kāds zvērs parādīsies pirmais, cerot, ka medības būs bagātas un lieliskas, jo gāršā bija ļoti daudz sumbru, tauru, meža cūku. Kurpi izkvēpināja no midzeņiem arī vairākus lāčus, kuri, dūmu uzmodināti, tagad klaiņoja pa brikšņiem nikni, izsalkuši un saspringti, instinktīvi nojaušot, ka drīz tiem nāksies uzsākt cīņu nevis par mierīgu ziemas guļu, bet par dzīvību.

Tomēr medniekiem nācās gaidīt ilgi, jo cilvēki, kas dzina zvērus ielenkumā un uz klajumu, bija aptvēruši lielu platību un atradās tik tālu, ka mednieki nevarēja sadzirdēt pat suņu riešanu, kas, atskanot taurēm, tūlīt tika palaisti vaļā. Kāds no tiem, laikam palaists pārāk agri vai arī tāpat pieklīdis kurpiem, parādījās klajumā un, šķērsojis to, ostīdams zemi, izgāja caur mednieku ķēdi. Un atkal visapkārt bija tukšs un kluss, tikai «uzdzinēji» krimšķināja kā kraukļi, ziņodami, ka drīz sāksies darbs. Un pēc kāda laiciņa klajumā parādījās daži vilki, kas, būdami manīgāki par citiem zvēriem, pirmie centās izkļūt no ielenkuma. Bet, izskrējuši klajumā un saoduši visapkārt cilvēkus, atkal ienira mežā, laikam meklēdami citu izeju. Pēc tam no koku pudura izspurdza meža cūkas un garā, melnā vērtenē laidās pāri apsnigušajam klajumam, pa gabalu atgādinot parastu mājas cūku baru, kas, saimnieces sauktas, kratīdamas ausis, steidzas uz kūti. Bet tad vērtene apstājās, paklausījās, paostīja gaisu; pagriezās un atkal paklausījās; pēc tam metās uz tīkliem, bet, sajutušas cilvēkus, atkal laidās uz mednieku pusi, sprauslādamas, tuvodamās arvien piesardzīgāk, līdz beidzot noklikstēja stopu dzelzs aizslogi, iešņācās bultas un balto sniega paklāju nokrāsoja pirmais asiņu plankums.

Meža cūku barā viena iespiedzās, un tās tūlīt izklīda, kā pērkona spēriena ķertas; dažas akli metās uz priekšu, dažas uz tīkliem, pārējās sāka skraidīt pa laukumu gan pa vienai, gan vairākas kopā, sajaucoties ar citiem zvēriem, kuru arī saradās arvien vairāk. Varēja jau skaidri sadzirdēt ragu skaņas, suņu kvekšķēšanu un tālas cilvēku balsis — tur klaigāja galvenā dzinēju lavīna. Plašā lencēju loka trenkti, meža iemītnieki arvien vairāk pārpildīja noru. Neko tamlīdzīgu nevarēja dabūt redzēt ne tikai aizrobežas zemēs, bet arī citos Polijas novados, kur vairs nebija tādu gāršu kā Mazāvijā. Kaut arī bijuši Lietuvā, kur reizēm gadījās, ka sumbri iedrāzās karaspēkā, saceļot tajā apjukumu krustneši tomēr ļoti brīnījās par šo zvēru daudzumu, bet jo sevišķi brīnījās de Lorbe. Kā dzērve stāvēdams sardzē pie kņazes un galminie- cēm un nevarēdams ne ar vienu sarunāties, viņš jau bija sācis garlaikoties un salt savās dzelzs bruņās, uzskatot, ka medības nav izdevušās. Te pēkšņi bruņinieks ieraudzīja savā priekšā veselu baru strauju stirnu, gaišpelēku briežu un aļņu smagām, ragainām galvām, kas, sajaukušies savā starpā un apmulsuši no uztraukuma, šaudījās pa laukumu, veltīgi meklēdami izeju. To redzot, kņazē ierunājās viņas tēva Ķeistuta asinis, raidīja šai raibajā ņudzeklī bultu pēc bultas, katru reizi priekā iekliedzoties, kad trāpītais briedis vai alnis skrējienā saslējās uz augšu, pēc tam smagi nogāzās zemē un karpīja kājām sniegu. Arī pārējās galminieces bieži pieliecās pie stopiem, jo visus bija pārņēmusi medību kaisme. Vienīgi Zbiška nedomāja par medībām; atspiedis elkoņus pret Danusjas ceļiem un atbalstījis galvu rokās, skatījās viņai acīs, bet meitene, smaidoša un reizē kaunīga, mēģināja ar pirkstiem aizvērt viņam plakstus, it kā nespēdama izturēt šo skatienu.

Te de Lorhes vērību saistīja milzīgs lācis ar sirmu kaklu un pleciem, kas negaidīti iznira no meldriem strēlnieku tuvumā. Kņazs izšāva uz lāci no stopa, pēc tam metās virsū ar šķēpu un, kad zvērs, drausmīgi rēkdams, saslējās pakaļkājās, nodūra to visa galma acu priekšā tik veikli un ātri, ka nevienam no abiem apsargiem nevajadzēja nākt palīgā ar cirvi. To redzot, jaunais lotringietis nodomāja, ka rets valdnieks, kura galmā pa ceļam bija apstājies, atļautos šādu izpriecu un ka ar tādiem kņaziem un tādu tautu ordenis kādreiz var smagi saķerties un piedzīvot grūtus brīžus. Vēlāk viņš ievēroja, ka arī citi mednieki tāpat nodūra niknus meža kuiļus baltiem ilkņiem, daudz lielākus un niknākus par tiem, kādus medīja Lejaslotringijas mežos un vācu gāršās. Nekur de Lorhe nebija redzējis, ka mednieki tik veikli un precīzi šautu un durtu ar šķēpiem, ko, būdams piedzīvojis cilvēks, izskaidroja tā, ka visi šo bezgalīgo mežu iedzīvotāji jau no bērnības pierod pie stopa un šķēpa, tāpēc arī prot labāk rīkoties ar šiem ieročiem nekā citi.

Klajums jau bija biezi nosēts dažādiem kritušiem zvēriem, bet medībām vēl neredzēja galu. Gluži otrādi, pats interesantākais un reizē arī bīstamākais brīdis vēl tikai tuvojās, jo lencēji beidzot uzdzina klajumā vairākus sumbrus un taurus. Lai gan mežā viņi parasti turējās atsevišķi, tagad gāja visi kopā, ne pārāk apjukuši no uztraukuma, drīzāk draudīgi neķā pārbijušies. Tāpat neko sevišķi nesteidzās, it kā droši par savu briesmīgo spēku, ka salauzīs visus šķēršļus un izkļūs ārā; zem viņu smaguma sāka dunēt zeme. Bārdaini buļļi, ejot baram pa priekšu ar zemu noliektām galvām, brīžiem apstājās, it kā apsvērdami, uz kuru pusi mesties. No viņu milzīgajām plaušām lauzās dobji rēcieni, kas atgādināja pazemes rūkoņu, no nāsīm kūpēja garaiņi. Kar- pīdami ar priekškājām sniegu, buļļi asiņu pieplūdušām acīm no krēpju apakšas, kā likās, centās saskatīt paslēpušos ienaidnieku.

Sai brīdī uzdzinēji sacēla milzīgu troksni, kuram no dzinēju galvenās lavīnas un ielenkuma spārniem atsaucās simtiem skaļu balsu; ieskanējās ragi un stabules; gārša notrīcēja līdz pašiem tās dziļumiem, un tai pašā mirklī klajumā, drausmīgi riedami, iebruka kurpu dzinēj - suņi. To ierašanās satrakoja mātītes, kurām klāt bija mazuļi. Līdz tam lēni ejošais bars zibeņātri izklīda pa visu klajumu. Kāds gaiši pelēks milzīga auguma briesmīgs tauru bullis, lielāks par sumbru, smagiem lēcieniem metās uz strēlnieku ķēdi, pagriezās pa labi, bet, ieraudzījis pārdesmit soļu atstatumā starp kokiem zirgus, apstājās un aurodams sāka kārpīt ar kājām zemi, it kā iekaisējot sevi lēcienam un cīņai.

To redzot, uzdzinēji sacēla vēl lielāku troksni, bet mednieku ķēdē atskanēja satrauktas balsis: «Kņaze, kņaze! Glābiet kņazi!» Zbiška paķēra sniegā iedurto šķēpu un skriešus devās uz mežmalu; viņam sekoja vairāki lietuvieši, gatavi iet bojā, sargājot Ķeistuta meitu, — bet šai brīdī viņas rokās iedžinkstējās stops, un bulta, aizsvilpusi pāri noliektajai zvēra galvai, ieurbās tam kaklā.

— Gatavs! — kņaze iesaucās. — Neaizies …

Taču viņas tālākos vārdus pārtrauca tik briesmīgs rēciens, ka pat zirgi pietupa no bailēm. Taurs kā viesulis metās tieši virsū kņazei, bet no kokiem ar ne mazāku ātrumu pēkšņi izsteidzās drosmīgais de Lorhe un, saliecies zirgā, ar pīķi izstieptā rokā kā bruņinieku turnīros metās tieši virsū zvēram.

Klātesošie redzēja, kā pīķis zibeņātri iedūrās vērsim kaklā, bet tūlīt saliecās kā loks un salūza sīkos gabalos, pēc tam milzīgā ragainā galva pilnīgi pazuda zem kunga de Lorhes zirga vēdera un, iekams kāds no klātesošajiem paspēja iekliegties, zirgs un jātnieks, kā lingas mesti, uzlidoja gaisā.

Zirgs nokrita uz sāniem un sāka raustīt kājas pirmsnāves agonijā, sapinoties pats savās iekšās, de Lorhe gulēja turpat netālu bez dzīvības, atgādinot sniegā dzelzs bluķi, bet taurs it kā šaubījās, vai nepamest viņus un uzbrukt citiem zirgiem; mazliet pastāvējis, tomēr atkal pievērsās pirmajiem upuriem un sāka izgāzt savas dusmas uz nelaimīgo zirgu, badot to ar pieri un niknumā plosot ar ragiem tā uzšķērsto vēderu.

No meža skrēja ]audis glābt svešo bruņinieku. Zbiška, kurš apsargāja kņazi un Danusju, piesteidzās pirmais un iegrūda šķēpa aso galu zvēram pakrūtē. Bet dūriens bija tik spēcīgs, ka šķēps, tauram pēkšņi sagriežoties, salūza viņam rokā un jauneklis iekrita ar seju sniegā. «Beigts, beigts!» — skriedami palīgā, kliedza mazūri. Pa to laiku vērsis ar pieri piespieda Zbišku pie zemes. No kņaza puses jau tuvojās abi spēcīgie apsargi, taču viņi būtu nokavējuši, ja, par laimi, drusku ātrāk nepiesteigtos Zbiškam palīgā Jagenkas dāvinātais čehs Glava. Pieskrējis klāt, viņš ar abām rokām atvēzēja platu cirvi un ietrieca to taura noliektajā kaklā tūlīt aiz ragiem.

Trieciens bija tik spēcīgs, ka zvērs nogāzās, kā pērkona sperts, ar pārcirstiem skriemeļiem un līdz pusei atšķeltu galvu, taču krītot uzvēlās Zbiškam. Abi apsargi acumirklī atvilka nost milzīgo ķermeni, bet kņaze un Danusja nokāpa no zirgiem un mēmas no pārsteiguma piesteidzās pie ievainotā jaunekļa.

Bāls, noplūdis savām un taura asinīm, Zbiška drusku sakustējās, mēģināja piecelties, bet sagrīļojās, noslīga uz ceļiem un, atspiedies uz rokas, spēja izteikt tikai vienu vārdu:

— Danusja …

Pēc tam viņam pa muti sāka plūst asinis un acīs viss satumsa. Danusja no mugurpuses satvēra Zbišku zem padusēm, bet, nevarēdama noturēt, sāka saukt palīgā. Viņu ielenca no visām pusēm, rīvēja ar sniegu, lēja mutē vīnu, beidzot medību vadītājs Mocaževas Mrokota pavēlēja noguldīt viņu uz paklāja un mēģināt apturēt asinis ar mīkstām meža sūnām.

—     Ja mugurkauls nebūs lauzts, tikai ribas, tad dzīvos, — viņš sacīja kņazei.

Pa to laiku citas galminieces ar mednieku palīdzību metās glābt de Lorhi. Viņu grozīja uz visām pusēm, meklējot bruņās buļ|a ragu izdurtos caurumus vai ieliekumus, bet, izņemot sniegu, kas bija sadzi- nies starp bruņu plāksnēm, neko citu nevarēja atrast. Taurs atriebās galvenokārt zirgam, kurš gulēja blakus jau nedzīvs, ar izgāztām iekšām, bet de Lorhi viņš nebija aizskāris. Bruņinieks tikai krītot bija zaudējis samaņu un, kā izrādījās vēlāk, plecā izmežģījis labo roku. Tiklīdz viņam noņēma bruņu cepuri un ielēja mutē vīnu, de Lorhe tūlīt atvēra acis un, ieraudzījis virs sevis noliekušās divu jaunu un izskatīgu galma meiteņu norūpējušās sejas, vāciski teica:

—    Laikam esmu jau debesīs un pie manis stāv eņģeļi?

Galminieces nesaprata, ko viņš saka, bet priecīgas, ka atdzīvojies

un runā, sāka viņam smaidīt un ar mednieku palīdzību piecēla no zemes. Sajutis sāpes labajā rokā, de Lorhe ievaidējās, ar kreiso atspiedās uz pleca vienam «eņģelim» un brīdi stāvēja nekustīgi, baidīdamies paspert soli, jo nejutās droši uz kājām. Pēc tam pārlaida vēl apmiglotu skatienu cīņas laukam: ieraudzīja pelēko taura ķermeni, kas tuvumā izskatījās drausmīgi liels, ieraudzīja Danusju pie Zbiškas izmisumā lauzījam rokas un pašu Zbišku uz paklāja.

—    Tas bruņinieks piesteidzās man palīgā? — jautāja. — Vai viņš vēl dzīvs?

—    Smagi savainots, — atbildēja viens no galminiekiem, kas prata vāciski.

—     Tagad es cīnīšos nevis ar viņu, bet par viņu! — lotringietis sacīja.

Tai brīdī kņazs, kurš pirms tam bija apstājies pie Zbiškas, pienāca pie de Lorhes un sāka viņu cildināt par to, ka ar savu drosmīgo rīcību pasargājis no smagām briesmām kņazi un citas sievietes, bet varbūt arī izglābis tās no nāves, — par ko viņš iegūšot ne tikai bruņinieka balvas, bet arī slavu ļaudīs, kuri dzīvo tagad un nākošajās paaudzēs.

—     Mūsu izsmalcinātajos laikos, — viņš teica, — arvien mazāk īstu bruņinieku jāj pa pasauli, tāpēc viesojieties pie mums pēc iespējas ilgāk vai arī pavisam palieciet Mazāvijā, kur manu draudzību jau ieguvāt, bet tautas mīlestību ar krietniem darbiem arī viegli iekarosiet.

No šiem vārdiem de Lorhes slavaskārā sirds pilnīgi izkusa, bet, iedomājoties, ka sasniedzis tik svarīgu bruņinieka pakāpi un ka izpelnījies tādu pateicību tālajās poļu zemēs, par kurām Rietumos stāstīts tik daudz brīnumainu lietu, — no prieka nejuta pat sāpes izmežģītajā plecā. Viņš saprata, ka bruņinieks, kas Brabantes vai Burgundijas galmā varēs pastāstīt, kā medībās izglābis dzīvību Mazāvijas kņazei, staigās slavas apmirdzēts. So domu iespaidā gribēja tūlīt pat iet pie kņazes un, cejos nometies, zvērēt tai uzticīgu kalpošanu, bet pani un Danusju nodarbināja Zbiška. Jauneklis atkal uz brīdi atguva samaņu, bet tikai pasmaidīja Danusjai, pielika roku pie aukstiem sviedriem klātās pieres un tūlīt otrreiz zaudēja samaņu. Redzot, kā viņam sažņaudzās rokas un pavērās mute, pieredzējuši mednieki sprieda, ka Zbiška nedzīvos, bet vēl vairāk pieredzējušie kurpi, no kuriem daudzi staigāja ar lāču nagu, meža kuiļu ilkņu vai sumbru ragu rētām, nezaudēja cerības, apgalvojot, ka taura rags skāris tikai bruņinieka ribas un varbūt vienu vai divas no tām salauzis, bet mugurkauls esot vesels, citādi jaunais pans nebūtu nemaz varējis piecelties sēdus. Viņi rādīja arī, ka tai vietā, kur Zbiška bija pakritis, ir kupena, kas viņu arī izglāba: iespiedis bruņinieku ar pieri sniegā, zvērs nespēja galīgi salauzt tam krūtis un mugurkaulu.

Kā par nelaimi, kņaza ārsts ksendzs Dzevanas Višoneks nebija medībās, lai gan parasti tajās piedalījās; šoreiz bija palicis pilī cept oblates. To uzzinājis, čebs aizskrēja tam pakaļ, bet kurpi pa to laiku nesa Zbišku segā uz pili. Danusja gribēja pavadīt viņu kājām, taču kņaze neļāva to darīt, jo ceļš bija tāls un meža gravās jau sanests daudz sniega, bet vajadzēja steigties. Krustnešu komturs Hugo fon Danfelds palīdzēja meitenei uzsēsties zirgā un, jādams viņai blakus tūlīt aiz ļaudīm, kuri nesa Zbišku, klusinātā balsī, tā, lai tikai viņa to varētu sadzirdēt, poliski teica:

—     Man Sčitnā ir brīnum dziedinošs balzams, ko es dabūju no kāda Hercinas meža vientuļnieka un ko trijās dienās varētu atgādāt šurp.

—    Dievs jums par to atlīdzinās, pan! — Danusja atbildēja.

—     Dievs pieraksta katru žēlsirdības darbu, bet vai no jums arī varu cerēt atlīdzību?

—    Kā es varu jums atlīdzināt?

Krustnesis piejāja tuvāk, laikam gribēdams ko teikt, bet vilcinājās un tikai pēc brīža sacīja:

—     Ordenī ir ne tikai brāļi, bet arī māsas… Viena no viņām atvedīs dziedinošo balzamu, tad es pateikšu, kā jūs to varat izdarīt.

XXII

Apskatījis Zbiškas brūces, ksendzs Višoneks atzina, ka salauzta tikai viena riba, bet pirmajā dienā negalvoja par izveseļošanos, jo nezināja, «vai slimniekam nav apgriezušies sirds un notrūkušas aknas». Arī de Lorhem pievakarē uznāca tik liels vājums, ka nācās apgulties, bet otrā dienā tā sāpēja visi kauli, ka nevarēja pakustināt ne roku, ne kāju. Kņaze, Danusja un citas galminieces kopa slimos un pēc ksendza Višo- neka norādījumiem vārīja viņiem dažādas ziedes un teriakus. Tomēr Zbiška bija smagi savainots un laiku pa laikam pa muti tam nāca asinis, kas ļoti uztrauca ksendzu Višoneku. Taču bija pie samaņas un nākošā dienā, uzzinājis no Danusjas, kam jāpateicas par savu dzīvību, būdams vēl ļoti vārgs, tomēr pasauca savu čehu, lai pateiktos un apbalvotu. Pie tam viņam ienāca prātā, ka to uzdāvājusi Jagenka un ka bez viņas gādīgās sirds būtu gājis bojā. Bija smagi par to domāt, apzinoties, ka nekad nevarēs atmaksāt krietnajai meitenei ar labu par labu un sagādās viņai tikai sāpes un briesmīgas ciešanas. Lai gan Zbiška tūlīt atzina, ka nevar taču pārrauties uz pusēm, dvēseles dziļumos viņam tomēr palika sirdsapziņas pārmetumi. Cehs vēl vairāk uzkurināja šo viņa iekšējo nemieru.

—    Es zvērēju savai paņeņkai, — viņš teica, — pie muižnieka goda, ka sargāšu jiīs un darīšu to bez kādas atlīdzības. Nevis man, bet viņai, pan, jums jāpateicas par savu izglābšanos.

Zbiška neko neatbildēja, sāka tikai smagi elpot, bet čehs, brīdi klusējis, turpināja:

—    Ja jūs pavēlētu man aulekšot uz Bogdanecu, es aizaulekšotu. Varbūt labi būtu redzēt veco panu, jo dievs vien zina, kas var notikt.

—    Ko saka ksendzs Višoneks? — Zbiška jautāja.

—    Ksendzs Višoneks saka, ka tas kļūs zināms tikai jaunā mēnesī, bet līdz jaunam mēnesim vēl četras dienas.

—    Ei, tad uz Bogdanecu nav jājāj. Es vai nu nomiršu, kamēr tēvocis atsteigsies, vai izveseļošos.

—    Aizsūtījuši kaut vēstuli uz Bogdanecu. Sanders visu sīki aprakstīs. Vismaz zinās, kas ar jums noticis, Kn varbūt ziedos ko mesai.

—    Liec tagad mani mierā, esmu pārāk vājš. Ja nomiršu, atgriezies Zgoželicos un pastāsti, kā viss notika, — tad varēs arī ziedot mesai. Bet mani apglabās vai nu te, vai Cehanovā.

—   Droši vien Cehanovā vai Pšasnišā, jo mežā glabā vienīgi kurpi un pie viņu kapiem gaudo vilki. No kalpotājiem tiku dzirdējis, ka pēc pāris dienām kņazs kopā ar galmu došoties uz Cehanovu, pēc tam uz Varšavu.

—    Mani taču te nepametīs, — Zbiška sacīja.

Viņš uzminēja: kņaze vēl tai pašā dienā devās pie kņaza ar lūgumu, lai tas atļauj viņai ar Danusju, galma jaunavām un ksendzu Višoneku, kurš neļāva vest Zbišku uz Pšasnišu, palikt medību pilī. Kungam de Lorhem pēc pāris dienām kļuva ievērojami labāk un viņš sāka

celties, bet, uzzinājis, ka «dāmas» paliek, palika ari viņš, lai pavadītu tās atpakaļceļā un saracēņu uzbrukuma gadījumā pasargātu no negadījumiem. No kurienes šie saracēņi varēja rasties, par to drošsirdīgais lotringietis nedomāja. Tiesa, tālajos Rietumos par saracēņiem sauca lietuvjus, bet no viņiem Ķeistuta meitai, Vitauta miesīgai māsai un varenā «Krakovas karaļa» Jagaiļa māsīcai, nekādas briesmas nedraudēja. Taču de Lorhe bija pārāk ilgi uzturējies krustnešu vidū, lai, par spīti visam, ko Mazāvijā dzirdēja gan par Lietuvas kristīšanu, gan par divu kroņu apvienošanu viena valdnieka galvā, tomēr pieļautu, ka no lietuviešiem vienmēr var sagaidīt ko ļaunu. Tā runāja krustneši, bet Lotringijas bruņinieks vēl nebija pilnīgi zaudējis ticību viņu vārdiem.

Bet pa to laiku atgadījās notikums, kas izraisīja nesaskaņas kņaza Januša un viņa viesu krustnešu starpā. Dienu pirms galma aizbraukšanas ieradās ordeņa brāļi Gotfrīds un Rotgers, kuri bija palikuši Cehanovā, bet līdz ar viņiem kāds kungs de Furs, atvedot krustnešiem nepatīkamu vēsti. Kā noskaidrojās, de Furs un vēl divi ārzemju bruņinieki — de Bergovs un Majnegers, abi no ordenim jau agrāk draudzīgām ģimenēm, viesodamies pie krustnešu komtura Ļubavā, saklausījušies nostāstus par Spihovas Jurandu, ne tikai nav sabijušies, bet nolēmuši izprovocēt slaveno cīnītāju uz kauju, lai pārliecinātos vai viņš patiešām tik briesmīgs, kā tiek daudzināts. Komturs gan pretojies tam, aizbildinoties, ka starp ordeni un Mazāvijas kņazistēm pastāvot miers, beidzot tomēr, varbūt cerēdams reiz atbrīvoties no briesmīgā kaimiņa, nolēmis ne tikai raudzīties uz šo kauju caur pirkstiem, bet atļāvis tiem ņemt līdzi arī bruņotus knchtus. Bruņinieki nosūtījuši Jurandam izaicinājumu, kurš to nekavējoties pieņēmis ar noteikumu, ka ļaudis tiks nosūtīti atpakaļ, bet paši trijatā cīnīsies pret viņu un diviem viņa biedriem uz pašas prūšu un Spihovas robežas. Kad viņi tomēr nav gribējuši ne sūtīt prom knehtus, ne atstāt Spihovas zemi, Jurands uzbrucis, knehtus apkāvis, kungu Majne- geru pats briesmīgi sadūris ar pīķi, bet kungu de Bergovu saņēmis gūstā uh ieslodzījis Spihovas pagrabā. Tikai de Furs izglābies un pēc trīs dienu ilgas maldīšanās pa Mazāvijas mežiem, uzzinājis no darvas tecinātājiem, ka Cehanovā uzturoties ordeņa brāļi, uzmeklējis tos, lai kopīgi iesniegtu sūdzību viņa majestātei kņazam, pieprasot sodīt Spihovas Jurandu un atbrīvot de Bergovu.

Sī ziņa tūlīt sabojāja labās attiecības starp kņazu un viņa viesiem, jo ne tikai abi nupat ieradušies brāļi, bet arī Hugo fon Danfelds un Zigfrīds fon Lēve sāka uzmākties kņazam, lai tas reiz par visām reizēm sniegtu ordenim gandarījumu un atbrīvotu robežu no plēsoņas, sodot to par visiem viņa noziegumiem kopumā. Sevišķi nikni, draudot gandrīz vai atriebties, uzstājās Hugo fon Danfelds; krustnesim bija veci personīgi rēķini ar Jurandu, kurus atceroties viņš dega no kauna un sāpēm.

—            Sūdzēšos pašam lielmestram, — viņš teica, — un, ja nesaņemsim gandarījumu no jūsu majestātes, viņš pratīs to sagādāt pats, lai šo laupītāju aizstāvētu kaut vai visa Mazāvija.

Bet kņazs, kurš pēc dabas bija labsirdīgs, sadusmojies teica.

—            Kādu gandarījumu jūs prasāt? Ja Jurands būtu uzbrucis jums pirmais, nodedzinājis ciemus, aizdzinis ganāmpulkus un apkāvis cilvēkus, katrā ziņā izsauktu, viņu uz tiesu un uzliktu sodu. Bet jūsu viesi paši viņu sev uzkūdīja. Jūsu komturs ļāva viņiem ņemt līdzi bruņotus knehtus, — ko tad Jurandam bija darīt? Viņš pieņēma izaicinājumu un prasīja tikai, lai aizsūta prom ļaudis. Kā es varu viņu par to sodīt vai saukt uz tiesu? Aizskārāt bargo vīru, no kura visi bīstas, un paši sagādājāt sev nepatikšanas — ko tad jūs gribat? Vai es varu viņam pavēlēt, lai neaizstāvas, kad jums iepatiksies viņam uzbrukt?

—            Nevis ordenis viņam uzbruka, bet gan tā viesi, svešzemju bruņinieki, — Hugo atcirta.

—            Par viesiem atbild ordenis, bet kopā ar viņiem bija arī Ļubavas garnizona knehti.

—    Vai tad komturs lai būtu ļāvis, ka apkauj viņa viesus?

Uz to kņazs Zigfrīdam sacīja:

—            Redziet, kā jūsu lūpas sagroza patiesību, un vai šāda izlocīšanās nezaimo dievu?

Bet skarbais Zigfrīds atbildēja:

—            Kungs de Bergovs no gūsta jāatsvabina, jo viņa dzimtas vīrieši ieņēmuši ordenī augstus amatus un daudz darījuši krusta labā.

—    Un jāatriebj Majnegera nāve, — Hugo fon Danfelds piebilda.

To padzirdis, kņazs atglauda uz abām pusēm matus un, piecēlies

no sola, dusmīgu seju devās uz vāciešu pusi; pēc brīža, laikam atcerējies, ka tie ir viņa viesi, atkal savaldījās, uzlika roku Zigfrīdam uz pleca un sacīja:

—            Klausieties, komtur: jūs uz sava apmetņa nēsājat krustu, tāpēc atbildiet man pēc sirdsapziņas pie šī krusta: vai Jurands pareizi darīja vai ne?

—            Kungs de Bergovs no gūsta ir jāatsvabina, — Zigfrīds fon Lēve atbildēja.

Iestājās klusuma brīdis, pēc tam kņazs teica:

—    Dievs, dod man pacietību!

Bet Zigfrīds turpināja runāt skarbā, šķēpa cirtieniem līdzīgā balsī:

—            Tā pārestība, kas nodarīta mūsu viesiem, mums ir tikai jauns iegansts sūdzībai. Kamēr vien pastāv ordenis, nekad, ne Palestīnā, ne

Septiņgradā, ne līdz šim vēl pagāniskajā Lietuvā neviens parasts vīrs mums nav nodarījis tik daudz ļauna kā šis Spihovas laupītājs. Jūsu majestāte! Mēs prasām gandarījumu un sodu nevis par vienu pārestību, bet par tūkstoš pārestībām, nevis par vienu kauju, bet par piecdesmit kaujām, nevis par vienreiz izlietām asinīm, bet par daudzu gadu nodarījumiem. par kuriem debesu ugunīm jau sen vajadzēja iznīcināt šo naida un cietsirdības bezdievīgo perēkli. Kā vaidi sauc uz debesīm pēc atriebības? — Mūsu! Kā asaras? — Mūsu! Velti mēs sūdzējāmies, velti prasījām sarīkot tiesu. Nekad mēs neesam saņēmuši gandarījumu.

To dzirdot, kņazs Janušs palocīja galvu un sacīja:

—    He! Agrāk krustneši ne reizi vien viesojās Spihovā un Jurands nebija jūsu ienaidnieks, iekams viņa mīļotā sieva nedabūja galu jūsu cilpā. Bet cik reižu paši aizskārāt viņu, gribēdami iznīcināt par to, ka viņš divkaujās pievārēja jūsu bruņiniekus? Cik reižu uzsūtījāt viņam slepkavas un mežā šāvāt virsū no stopiem? Viņš arī uzbruka jums, tas tiesa, jo alka atriebības, — bet vai jūs un tie bruņinieki, kas apmetušies uz jūsu zemes, neuzbruka mierīgajiem Mazāvijas iedzīvotājiem, neaizdzina lopus, nededzināja ciemus, neslepkavoja vīriešus, sievietes un bērnus? Bet, kad es sūdzējos jūsu ordeņa mestram, man atbildēja no Malborgas: «Parasta pierobežas sadursme!» Lieciet mani mierā! Jums neklājas sūdzēties — jums, kuri arī mani bijāt sagūstījuši neapbruņotu, miera laikā, uz manas paša zemes, un, ja nebūtu nobijušies no Krakovas karaļa dusmām, es varbūt vēl līdz šim vaidētu jūsu pagrabos. Tā atmaksājāt man, kas esmu cēlies no jūsu labdaru dzimtas. Lieciet mani mierā, jums neklājas runāt par taisnību!

To dzirdot, krustneši neiecietīgi saskatījās, jo viņiem bija kauns un nepatīkami, ka kņazs pieminēja notikumu pie Zlotorijas de Fura klātbūtnē, tāpēc Hugo fon Danfelds, gribēdams izbeigt sarunu, teica:

—    Ar jūsu majestāti notika kļūda, ko mēs izlabojām, nevis sabijušies no Krakovas karaļa, bet taisnības labad; kas attiecas uz pierobežas sadursmēm, mūsu mestrs par tām nevar atbildēt, jo, cik vien ir pasaulē valstu, visur uz robežas plosās dažādi nemiernieki.

—Tu pats to apliecini, bet prasi, lai tiesāju Jurandu. Ko tad jūs gribat?

—    Gandarījumu un sodu.

Kņazs sažņaudza savas kaulainās dūres un atkārtoja:

—    Dievs, dod man pacietību!

—    Lai jūsu majestāte ņem vērā arī to, — Danfelds turpināja, — ka mūsu nemiernieki aizskar vienīgi laicīgus un vācu ciltij nepiederošus ļaudis, bet jūsējie paceļ roku pret vācu ordeni, tādējādi noziedzoties

pret pašu pestītāju. Bet kādas mokas un kādu sodu pelnījis tas, kas nopulgo krustu?

—    Klausies! — kņazs sacīja. — Ar dieva vārdu tu nekaro, viņu

tu nepiekrāpsi!

Un, uzlicis rokas Danfeldam uz pleciem, tik spēcīgi sakratīja to, ka krustnesis uzreiz satrūkās un turpināja jau labsirdīgākā tonī:

—            Ja tiesa, ka mūsu viesi pirmie uzplijās Jurandam un neaizsūtīja prom ļaudis, es arī to neatzīstu par labu, bet vai Jurands patiešām pieņēma izaicinājumu?

To teicis, viņš paskatījās uz de Furu, slepus mirkšķinot tam ar aci, it kā likdams saprast, lai noliedz, bet tas, nevarēdams vai negribēdams to darīt, sacīja:

—    Gribēja, lai mēs, aizsūtījuši prom ļaudis, cīnītos ar viņu trijatā.

—    Un jūs par to esat pārliecināti?

—            Pie mana goda! Es un de Bergovs piekritām, bet Majnegers nepievienojās.

Kņazs viņu pārtrauca:

—            Sčitnas komtur! Jūs labāk par citiem zināt, ka Jurands nenoraidīja izaicinājumu.

Pēc tam, uzrunādams visus, sacīja:

—            Ja kāds no jums gribētu izaicināt viņu uz cīņu jāšus vai kājās, ļauju jums to darīt. Ja Jurands tiks nogalināts vai saņemts gūstā, de Bergovs tiks atsvabināts no ieslodzījuma bez izpirkšanas. Vairāk no manis nelūdziet, nekā nepanāksiet.

Pēc šiem vārdiem iestājās dziļš klusums. Būdami drosmīgi vīri, i Hugo fon Danfelds, i Zigfrīds fon Lēve, i brāļi Rotgers un Gotfrīds tomēr pārāk labi pazina briesmīgo Spibovas šļahtiču, lai kāds no viņiem ielaistos ar to cīņā uz dzīvību un nāvi. To varēja izdarīt vienīgi kāds svešinieks no tālām zemēm, kā de Lorhe vai de Furs, bet de Lorhes pie sarunas nebija klāt un de Furs vēl jutās pilnīgi satriekts.

—            Reiz viņu redzēju, — viņš klusi nomurmināja, — vairāk negribu.

Bet Zigfrīds fon Lēve sacīja:

—            Mūki drīkst cīnīties divkaujās vienīgi ar īpašu mestra un liel- maršala atļauju; turklāt mēs šeit neprasām atļauju cīnīties, mēs prasām to, lai de Bergovs tiktu atbrīvots no gūsta, bet Jurands notiesāts uz nāvi.

—    Ne jūs nosakāt likumus šai zemē.

—            Līdz šim laikam mēs esam bijuši pacietīgi pret neciešamajiem kaimiņiem. Bet gan mūsu mestrs pratīs gūt gandarījumu.

—    Neko jūs un jūsu mestrs Mazāvijai nevar padarīt!

—    Mestra pusē ir Vācija un Romas ķeizars.

—            Bet manā — Polijas karalis, kuram pieder vairāk zemju un tautu.

—    Vai jūsu majestāte grib karu ar ordeni?

—            Ja es gribētu karu, negaidītu jūs Mazāvijā, pats ierastos pie jums, bet tu arī man nedraudi, es nebīstos.

—    Ko lai es ziņoju mestram?

—    Jūsu mestrs man neko nav jautājis. Saki viņam, ko gribi.

—    Tad mēs paši spriedīsim tiesu un atriebsim.

Pēc šiem vārdiem kņazs izstiepa roku un sāka draudīgi kratīt pirkstu krustnesim pie paša deguna.

—            Sargies! — teica no dusmām apslāpētā balsī. — Sargies! Es tev atļāvu izaicināt Jurandu, bet, ja tu ieradīsies manā zemē ar ordeņa karaspēku, es tev uzbrukšu — un tad tu būsi šeit nevis viesis, bet gūsteknis.

Ar to laikam visa viņa pacietība bija izsmelta: no visa spēka nosviedis uz galda cepuri, viņš izgāja no istabas, aizcērtot durvis. Krustneši no dusmām nobāla, bet de Furs skatījās uz viņiem kā apstulbis.

—    Kas tagad būs? — pirmais iejautājās brālis Rotgers.

Bet Hugo fon Danfelds metās virsū de Furam sažņaugtām dūrēm.

—    Kāpēc tu teici, ka jūs pirmie uzbrukāt Jurandam?

—    Tā arī bija.

—    Vajadzēja samelot.

—    Es šeit atjāju cīnīties, nevis melot.

—    Varonīgi cīnījies, nav ko teikt!

—    Bet vai tu nebēgi no Juranda līdz Sčitnai?

—    Pax! — fon Lēve sacīja. — Sis bruņinieks ir ordeņa viesis.

—            Un vienalga, ko viņš teica, — brālis Gotfrīds iestarpināja. — Bez tiesas viņi Jurandu nesodītu, bet tiesā tik un tā viss atklātos.

—    Kas tagad būs? — brālis Rotgers atkārtoja.

Uz brīdi iestājās klusums, pēc tam ierunājās drūmais un nepielūdzamais Zigfrīds fon Lēve.

—            Sim asiņainajam sunim reiz vajag darīt galu! — viņš sacīja. — De Bergovs no gūsta jāatbrīvo. Sapulcēsim kopā Sčitnas, Insburkas, Ļubavas garnizonus, pieaicināsim Helminas šļahtu un uzbruksim Jurandam Laiks darīt viņam galu.

Bet viltīgais Danfelds, kurš katru lietu mēdza apsvērt no visām pusēm, salika rokas uz galvas, savilka pieri un, brīdi padomājis, sacīja:

—    Bez mestra atļaujas nedrīkstam.

—           Ja uzbrukums izdosies, mestrs mūs uzslavēs! — brālis Gotfrīds atteica.

—            Bet ja neizdosies? Ja kņazs izsūtīs pretī pīķnešus un uzbruks mums?

—    Starp viņu un ordeni ir miers: neuzbruks!

—            Ha! Ir miers, bet mēs pirmie to laužam. Mūsu garnizonu pret mazūriem nepietiks.

—    Tad mestrs nāks mums palīgā un būs karš.

Danfelds atkal sarauca pieri un domāja:

—            Nē! Nē! — pēc brīža sacīja. — Ja uzbrukums izdosies, mestrs sirdī būs priecīgs… Pie kņaza ieradīsies sūtņi, sāksies sarunas, un mēs tiksim cauri sveikā. Bet sakāves gadījumā ordenis neaizstāvēs mūs un kņazam karu nepieteiks… Tad ir vajadzīgs cits mestrs. Kņaza pusē būs Polijas karalis, bet ar viņu mestrs nenaidosies…

—            Bet Dobžinas zemi tomēr paņēmām — tātad mēs nebaidāmies Krakovas.

—            Tad mums bija iemesls… Opoles kņazs… Mēs to paņēmām kā ķīlu, un tomēr …

Viņš paskatījās apkārt un pazemināja balsi:

—            Malborgā es dzirdēju, ka kara draudu gadījumā mēs no tās atteiktos, ja vien saņemtu atpakaļ ķīlu.

—            Eh! — brālis Rotgers iesaucās. — Ja tagad te būtu bijis Mar- kvarts Zalcbahs vai Sombergs, kuri nožņaudza Vitauta kucēnus, viņi prastu tikt galā ar Jurandu. Kas ir Vitauts? Jagai|a pavaldonis! Lielkņazs, un tomēr Sombcrgam nekas… Nožņaudza Vitauta bērnus — un nekas nenotika! … Patiesību sakot, mums trūkst vīru, kuri vienmēr prot atrast līdzek|us …

Pēc šiem vārdiem Hugo fon Danfelds atspiedās ar elkoņiem pret galdu, saņēma rokās galvu un iegrima ilgās pārdomās. Piepeši viņam iemirdzējās acis; pēc sava paraduma ar plaukstas virspusi noslaucījis mitrās, biezās lūpas, viņš sacīja:

—            Lai slavēts tas mirklis, kad jūs, dievbijīgo brāli, pieminējāt drošsirdīgā brāļa Somberga vārdu.

—    Kāpēc tā? Vai tu ko izdomāji? — Zigfrīds fon Lēve jautāja.

—    Sakiet ātrāk! — brāļi Rotgers un Gotfrīds iesaucās.

—            Klausieties, — Hugo teica. — Jurandam te ir meita, vienīgais bērns, ko viņš mīl kā acuraugu.

—    To mēs zinām. Arī kņaze Anna Danuta viņu mīl.

—            Tā, klausieties tālāk. Ja mēs nolaupītu šo meiteni, Jurands atdotu par viņu ne tikai de Bergovu, bet arī visus pārējos, pats sevi un Spihovu piedevām.

—           Pie svētā Bonifacija Dohumā izlietajām asinīm! — brālis Gotfrīds iesaucās. — Lai notiek tā, kā jūs sakāt!

Pēc tam visi noklusa, it kā drosmīgā un grūtā pasākuma nobijušies. Tikai pēc brīža brālis Rotgers teica Zigfrīdam fon Lēvem:

—    Jūs esat tikpat gudrs un pieredzējis, cik drošsirdīgs! Ko jūs par to teiksiet?

—    Teikšu, ka par to ir vērts padomāt.

—    Lieta tā, — Rotgers turpināja, — ka meitene ir kņazes mīlule, vēl vairāk, tikpat kā miesīga meita. Padomājiet, dievbijīgie brāļi, kāda brēka izcelsies.

Hugo fon Danfelds iesmējās.

—    Paši taču sacījāt, — viņš teica, — ka Sombergs nožņaudza Vitauta kucēnus — un kas viņam par to? Brēku viņi ceļ par visu, bet, ja mēs nogādātu mestram ķēdēs sakalto Jurandu, drīzāk saņemtu apbalvojumu, nevis sodu.

—    Jā, — fon Lēve atsaucās, — un ir laba iespēja to izdarīt. Kņazs aizjās prom, Anna Danuta paliks viena pati ar galma meitenēm. Taču iebrukt kņaza pilī miera laikā nav tik vienkārši. Kņaza pils nav Spihova. Atkal būs tāpat kā ar Zlotoriju! Atkal sāksies sūdzības visām karalis- tēm un pāvestam par ordeņa varasdarbiem; atkal sāks draudēt nolādētais Jagailis, bet mestrs — jūs taču viņu zināt, — viņš labprāt grābs, ko var sagrābt, bet karu ar Jagaili negrib… Jā! Mazāvijas un Polijas zemēs būs liela brēka.

—    Bet Juranda kauli pa to laiku izbalēs pie karātavām, — brālis Hugo atteica. — Galu galā kas to saka, ka meitene jānolaupa šeit, kņazes acu priekšā?

— Taču ne Cehanovā, kur, izņemot šļahtu, ir vēl trīssimt strēlnieku.

—    Nē. Bet vai Jurands nevar saslimt un atsūtīt ļaudis pēc meitenes? Tad kņaze neliegs viņai jāt, bet, ja meitene ceļā pazudīs, kas varēs pateikt tev vai man: «Tu viņu nolaupīji!»

—    Jā! — fon Lēve nepacietīgi iesaucās. — Bet kā jūs izdarīsiet tā, lai Jurands saslimst un izsauc meitu?

Hugo triumfējoši smaidīdams atbildēja:

—    Man ir kāds zeltkalis, kas par zagšanu padzīts no Malborgas un apmeties Sčitnā, viņš spēj izkalt jebkuru zīmogu; ir arī mūsu pavalstnieki, kas cēlušies no mazūriem… Vai tad jūs vēl nesaprotat mani?

—    Saprotam! — brālis Gotfrīds dedzīgi iesaucās.

Bet Rotgers, pacēlis uz augšu rokas, sacīja:

—    Lai dievs tevi svētī, dievbijīgo brāli! Ne Markvarts Zalcbahs, ne Sombergs neko labāku neizdomātu.

Pēc tam viņš piemiedza acis, it kā pūlēdamies saskatīt kaut ko ļoti tālu.

—       Redzu Jurandu, — beidzot teica, — kā viņš ar striķi ap kaklu stāv pie Gdanskas vārtiem Malborgā un kā mūsu knehti spārda viņu ar kājām …

—    Bet meitene paliks ordeņa kalpone, — Hugo piebilda.

To padzirdis, fon Lēve paskatījās uz Danfeldu, kurš, atkal pārvilcis ar plaukstas virspusi pār lūpām, sacīja:

—    Bet tagad pēc iespējas ātrāk uz Sčitnu!

XXIII

Pirms došanās uz Sčitnu četri ordeņa brāļi un dc Furs tomēr atnāca atvadīties no kņaza un kņazes. Lai gan šī atvadīšanās nebija sevišķi draudzīga, taču kņazs, negribēdams atlaist viesus tukšām rokām, pēc vecas poļu parašas uzdāvināja katram skaistu caunādas seģeni un pa vienai sudraba grivnai. Viņi ar prieku pieņēma šīs dāvanas, apliecinādami, ka naudu nepaturēs sev, jo zvērējuši dzīvot nabadzībā, bet izdalīs nabagiem, kuriem liks aizlūgt par kņaza veselību, slavu un dvēseles pestīšanu. Klausoties šos apliecinājumus, mazūri tikai smīnēja ūsās, jo viņi labi pazina ordeņa mantkārību, bet vēl labāk krustnešu melīgumu. Mazāvijā pat bija paruna: «Smird kā seskis, melo kā krustnesis.» Kņazs tikai atmeta ar roku par šīm pateicībām, bet pēc viņu aiziešanas izteicās, ka no krustnešu lūgšanām drīzāk varot nokļūt ellē, nevis debesīs.

Bet vēl pirms tam, atvadoties no kņazes, kad Zigfrīds fon Lēve skūpstīja viņai roku, Hugo fon Danfelds pienāca pie Danusjas, uzlika plaukstu viņai uz galvas un, glāstīdams to, teica:

—       Mums pavēlēts par ļaunu atmaksāt ar labu un mīlēt pat savus ienaidniekus, tāpēc es atsūtīšu šurp ordeņa māsu, kas jums, pana, atvedīs dziedinošo Hercinas balzamu.

—    Kā lai es jums pateicos, pan, — Danusja tencināja.

—    Kļūstiet mūsu ordeņa un krustnešu draugs!

So sarunu ievēroja de Furs, bet viņu pārsteidza meitenes skaistums, un ceļā uz Sčitnu viņš jautāja:

—       Kas ir tā skaistā galminiece, ar kuru sarunājāties pirms iz- jāšanas?

—    Juranda meita! — krustnesis atbildēja.

De Furs izbrīnījās:

—    Tā pati, kuru gribat nolaupīt?

—     Jā. Bet, kad viņu nolaupīsim, Jurands būs mūsu.

—    Kā redzams, ne viss ir |auns, kas nāk no Juranda. Nebūtu slikti apsargāt tādu gūstekni.

—    Domājat, ka ar viņu būtu vieglāk karot nekā ar Jurandu?

—     Izrādās, ka domāju tāpat kā jūs. Tēvs ir ordeņa ienaidnieks, bet meitai sakāt saldus vārdus un piedevām vēl apsolījāt balzamu.

Hugo fon Danfelds, acīm redzot, atrada par vajadzīgu sniegt dažus paskaidrojumus:

—     Apsolīju balzamu, — viņš teica, — priekš tā jaunā bruņinieka, kuru sabadīja taurs un ar kuru viņa, kā jūs zināt, ir saderināta. Ja pēc meitenes nolaupīšanas izcelsies brēka, pateiksim, ka ne tikai negribējām viņai nekā jauna, bet kristīgā žēlsirdībā vēl atsūtījām zāles.

—    Labi, — fon Lēve sacīja. — Tikai jāsūta uzticams cilvēks.

—     Es atsūtīšu vienu dievbijīgu sievieti, līdz galam uzticīgu ordenim. Piekodināšu visu smalki novērot un noklausīties. Kad it kā no Juranda ieradīsies mūsu ļaudis, viņiem priekšā būs sabiedrotais.

—    Grūti būs tādus atrast.

—     Nē. Tauta pie mums runā tai pašā valodā. Arī pilsētā, jā, pat starp knebtiem garnizonā ir tādi, kas, likuma vajāti, aizbēguši no Mazāvijas, — tiesa, zagļi un laupītāji, toties ne par ko neuztraucas un gatavi uz visu. Apsolīšu, ja labi izpildīs uzdevumu, lielu atalgojumu, ja ne — karātavas.

—    Jā, bet ja nodos?

—     Nenodos, Mazāvijā katrs no viņiem sen pelnījis moku ratu un katram ir piespriests sods. Vajag tikai viņus pienācīgi saģērbt, lai šeit uzņemtu par īstiem Juranda ļaudīm, un, pats galvenais, — uzrakstīt vēstuli ar viņa zīmogu.

—     Vajag visu paredzēt, — brālis Rotgers sacīja. — Pēc pēdējās kaujas Jurands varbūt gribēs apmeklēt kņazu, lai mūs apsūdzētu, bet sevi attaisnotu. Ciemodamies Cehanovā, ieradīsies arī pie meitas meža pilī. Tad var gadīties, ka mūsu ļaudis, atjājuši pēc meitas, sastaps pašu Jurandu.

—    Es izmeklēšu visrūdītākos blēžus. Viņi labi zinās, ka, sastopot Jurandu, tiks pakārti. Viņi pacentīsies nesastapties.

—    Bet var gadīties, ka viņus notver.

—     Tad neatzīsim ne viņus, ne vēstuli. Kas mums var pierādīt, ka mēs viņus sūtījām? Galu galā, ja nenolaupīs, nebūs arī brēkas, bet, ja dažus karātavu putnus mazūri notvers un sacirtis gabalos, ordenim no tā nekāds ļaunums necelsies.

Bet brālis Gotfrīds, pats jaunākais no krustnešiem, sacīja:

—     Es nesaprotu jūsu politiku. Kāpēc jābaidās, lai nekļūst zināms, ka meitene nolaupīta ar mūsu ziņu? Kad viņa būs mūsu rokās, mums taču vajadzēs kādu sūtīt pie Juranda un pateikt: «Tava meita ir pie mums; ja gribi, lai viņu palaižam vaļā, atbrīvo de Bergovu un pats padodies mums…» Kā tad citādi? Bet tad taču kļūs zināms, ka tieši mēs esam likuši nolaupīt meiteni.

—    Pareizi! — de Furs, kuram visa šī lieta ne sevišķi patika, sacīja. — Kāpēc slēpt to, kas tik un tā kļūs zināms?

Bet Hugo fon Danfelds sāka smieties un jautāja brālim Gotfrīdam:

—    Cik ilgi jūs valkājat balto apmetni?

—    Pirmajā svētdienā pēc svētās trijādības dienas būs seši gadi.

—    Kad pavalkāsiet vēl sešus, vairāk sapratīsiet ordeņa lietas. Jurands mūs pazīst labāk nekā jūs. Mēs viņam paziņosim tā: «Tavu meitu uzrauga brālis Sombergs un, ja tu domā pīkstēt, vispirms atceries Vitauta bērnus …»

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam de Bergovs būs brīvs un ordenis atbrīvosies no Juranda.

—    Nē! — brālis Rotgers iesaucās. — Viss ir tik pamatīgi izsvērts, ka dievam jāsvētī mūsu pasākums.

—    Dievs svētī visus pasākumus, kas nāk par labu ordenim, — teica drūmais Zigfrīds fon Lēve.

Un viņi jāja tālāk klusēdami, bet viņiem pa priekšu divu vai triju stopu šāvienu attālumā gāja viņu pavadoņi, lai iemītu pa nakti pilnīgi aizputināto ceļu. Koki bija stipri apsniguši, diena apmākusies, bet silta, no zirgiem cēlās garaiņi. No meža uz cilvēku mājokļiem laidās vārnu bari, piepildot gaisu baigiem ķērcieniem.

De Furs mazliet atpalika no krustnešiem un jāja, dziļi nogrimis pārdomās. Jau vairākus gadus viņš bija ordeņa viesis, piedalījās karagājienos pret žemaišiem, kur izcēlās ar lielu drosmi un visur tika uzņemts tā, kā tikai krustneši prata uzņemt bruņiniekus no tālām zemēm, stipri pieķērās tiem un, tā kā pats nebija nekāds bagātais, gudroja iestāties ordenī. Bet pagaidām vai nu uzturējās Malborgā, vai apciemoja pazīstamus komturus, meklējot ceļā izklaidēšanos un piedzīvojumus. Reizē ar bagāto de Bergovu ieradies Ļubavā un padzirdis par Jurandu, iedegās nepacietībā pamēroties spēkiem ar vīru, kas visiem bija iedzinis milzīgas bailes. Nodoma piepildīšanu paātrināja Majnegera ierašanās, kurš no visām cīņām parasti iznāca kā uzvarētājs. Ļubavas komturs iedeva cilvēkus; bet viņš bija tik daudz sastāstījis trim bruņiniekiem par Juranda nežēlību, viņa viltību un nodevību, ka, saņēmuši viņa prasību sūtīt prom knehtus, noraidīja to, baidoties, ka pēc tam tiks ielenkti un izkauti vai ieslodzīti Spihovas pagrabos. Tad Jurands, domādams, ka svešie bruņinieki grib ne tikai cīnīties, bet arī laupīt, pirmais uzbruka tiem un drausmīgi sakāva. De Furs redzēja kopā ar zirgu zemē nogāzto de Bergovu, redzēja Majnegeru ar nolūzušu pīķi vēderā, redzēja cilvēkus veltīgi lūdzamies žēlastību. Pašam tikai ar pūlēm izdevās izrauties; viņš vairākas dienas klīda pa ceļiem un mežiem un būtu nomiris badā vai kļuvis par laupījumu plēsīgiem zvēriem, ja nejauši nenonāktu Cehanovā, kur atrada brāļus Gotfrīdu un Rotgeru. Pēc visa šī notikuma viņam palika pazemojuma un kauna sajūta, naids, atriebes kāre un žēlums pēc Bergova, kurš bija viņa tuvs draugs. Tāpēc no visas sirds pievienojās ordeņa bruņinieku sūdzībai, kad tie prasīja sodīt Jurandu un atbrīvot nelaimīgo biedru, bet, kad šī sūdzība netika ievērota, — pirmajā brīdī bija gatavs piekrist jebkuram pasākumam, kas dotu iespēju atriebties Jurandam. Bet tagad viņā pēkšņi radās šaubas. Noklausījies krustnešu sarunas, it sevišķi to, ko teica Ilugo fon Danfelds, viņš nevarēja beigt brīnīties. Vairākus gadus tuvu pazīdamies ar krustnešiem, nu viņš patiesi redzēja, ka tie nav tādi, par kādiem tiek uzskatīti Vācijā un Rietumos. Malborgā de Furs pazina vairākus taisnīgus un skarbus bruņiniekus; tie paši bieži vien sūdzējās par brāļu samaitātību, viņu izvirtību un nedisciplinētību — un de Furs juta, ka viņiem bija taisnība, bet, būdams pats izlaidies un nedisciplinēts, neņēma sevišķi ļaunā citiem šos netikumus, vēl jo vairāk tāpēc, ka visi ordeņa bruņinitki tos izpirka ar savu varonību. De Furs bija redzējis, kā viņi vīrs pret vīru cīnījās pie Viļņas, ieņemot pilis, ko ārkārtīgi sīksti aizstāvēja pastiprinātie poļu garnizoni; bija redzējis, kā viņi krīt no cirvju un šķēpu cirtieniem gan kopējos uzbrukumos, gan divkaujās. Viņi bija nepielūdzami un nežēlīgi ar lietuviešiem, bet cīnījās kā lauvas un staigāja, slavas apmirdzēti. Tagad turpretī de Furam šķita, ka Hugo fon Danfelds runā tādas lietas un ieteic tādus līdzekļus, par kuriem vajadzētu nodrebēt katra bruņinieka sirdij, tomēr pārējie brāļi ne tikai nevēršas pret Danfeldu ar dusmām, bet vēl piebalso katram viņa vārdam. Tāpēc de Furu pārņēma arvien lielāks izbrīns, un bruņinieks sāka dziļi pārdomāt, vai viņam pieklājas ņemt līdzdalību šādos darījumos.

Ja runa būtu tikai par meitenes nolaupīšanu un pēcāk tās apmainīšanu pret de Bergovu, varbūt viņš tam piekristu, lai gan drosmīgo cīnītāju bija saviļņojis un savaldzinājis Danusjas skaistums. Viņam nekas nebūtu pretī viņu apsargāt, kaut arī nebija pārliecināts, vai meitene no viņa rokām izkļūtu tāda pati, kāda saņemta. Bet krustnešiem, acīm redzot, bija padomā kas cits. Ar Danusjas palīdzību viņi gribēja atgūt ne tikai de Bergovu, bet dabūt savās rokās arī pašu Jurandu — apsolīt tam, ka tiks atbrīvota, ja padosies, pēc tam pašu nonāvēt, bet, lai slēptu savu blēdību un slepkavību, droši vien arī meiteni. Viņi taču jau draudēja ar Vitauta bērnu likteni, ja Jurands iedrošinātos sūdzēties. «Viņi nedomā pildīt nekādus solījumus, vienkārši apkrāps abus un nogalinās,» de Furs sevī sacīja, «lai gan, nēsājot uz apmetņa krusta zīmi, viņiem vajadzēja sargāt godu vairāk par citiem.» Un bruņinieku pārņēma arvien lielāks sašutums par tādu nekaunību, bet viņš nolēma vēl pārbaudīt, cik šīs aizdomas ir pareizas, tāpēc, piejājis pie Danfelda, jautāja:

—    Bet, ja Jurands jums padosies, vai izlaidīsiet meiteni?

—           Ja viņu izlaistu, visa pasaule tūlīt uzzinātu, ka mēs bijām sagūstījuši abus, — Danfelds atteica.

—    Ko tad jūs ar viņu darīsiet?

Uz to Danfelds pieliecās pie runātāja un, smaidot atsedzis savus izpuvušos zobus aiz biezajām lūpām, atbildēja:

—            Ko jūs gribat zināt? Vai to, ko mēs darīsim ar viņu pirms tam vai to, ko pēc tam?

Uzzinājis to, ko gribēja zināt, de Furs apklusa; brīdi viņš it kā cīnījās ar sevi, bet tad, mazliet piecēlās seglos un skaļi, lai dzirdētu visi trīs krustneši, sacīja:

—            Dievbijīgais brālis Ulribs fon Jungingens, bruņniecības paraugs un lepnums, reiz man teica tā: «Starp večiem Malborgā tu vēl atradīsi krusta cienīgus bruņiniekus, bet tie, kuri sēž pierobežas koman- dorijās, tikai apkauno ordeni.»

—    Visi esam grēcīgi, tomēr kalpojam tam kungam, — Hugo atteica.

—            Kur jūsu bruņinieka gods? Ar ļauniem darbiem tam kungam nekalpo — jebšu varbūt tas nav mūsu pestītājs? Kas ir jūsu kungs? Tāpēc ziniet, ka es ne tikai nepiedalīšos šai pasākumā, bet arī jums neļaušu.

—    Ko neļausi?

—    Neļaušu mānīt, nodot un apkaunot pašiem sevi.

—            Kā tad jūs varat mums aizliegt? Kaujā ar Jurandu zaudējāt visu savu svītu un vezumus. Jūsu dzīvība atkarīga tikai no ordeņa laipnības — nomirsiet badā, ja nepasniegsim jums gabalu maizes. Turklāt jūs esat viens, mēs — četri, — kā gan varat neļaut?

—            Kā es neļaušu? — de Furs atkārtoja. — Varu atgriezties pilī un brīdināt kņazu, varu izpaust jūsu nodomus visai pasaulei.

To padzirduši, krustneši saskatījās, un viņu sejas vienā acumirklī pārvērtās, pārakmeņojās. īpaši Hugo fon Danfelds ilgi un pētījoši paraudzījās acīs Zigfrīdam fon Lēvem, pēc tam teica de Furam:

—            Jūsu senči kalpoja ordenī, un jūs arī gribat tajā iestāties, bet nodevējus mēs nepieņemam.

—    Es pats nevēlos kalpot nodevējiem.

—           Nu, nu! Neizpildīsiet vis savus draudus. Jūs taču zināt, ka ordenis prot sodīt ne tikai mūkus…

De Furs, kuru šie vārdi sakaitināja, izvilka šķēpu, ar kreiso roku paņēma to aiz asmeņa, labās plaukstu uzlika uz roktura un sacīja:

—            Pie šī roktura, kam ir krusta veids, pie mana patrona svētā Dionisija galvas un pie sava bruņinieka goda zrēru, ka brīdināšu Mazāvijas kņazu un mūsu mestru.

Hugo fon Danfelds atkal pētoši paraudzījās uz Zigfrīdu fon Lēvi, kurš pievēra acis, it kā dodams zīmi, ka piekrīt.

Tad Danfelds ierunājās dīvaini dobjā un pārvērstā balsī:

—            Svētais Dionisijs savu nocirsto galvu varēja nest padusē, bet, kad reiz kritīs jūsējā …

—    Jūs man draudat? — de Furs pārtrauca.

—    Nē, tikai tūlīt nonāvēšu! — Danfelds atbildēja.

Un tik spēcīgi iegrūda tam sānos dunci, ka asmens ielīda miesā līdz pat mugurkaulam. De Furs šausmīgi iekliedzās, vienu brīdi mēģināja satvert ar labo roku šķēpu, ko arvien vēl turēja kreisajā, bet tas nokrita zemē; tai pašā mirklī pārējie trīs mūki sāka nežēlīgi durstīt viņu ar nažiem kaklā, mugurā, vēderā, kamēr tas nokrita no zirga.

Pēc tam iestājās klusums. Asinīm drausmīgi plūstot no daudzajām brūcēm, de Furs raustījās sniegā un karpīja to konvulsīvi sarautiem pirkstiem. Zem svina pelēkajiem padebešiem dzirdēja vienīgi vārnu ķērcienus, tām lidojot no meža biezokņiem uz cilvēku mītnēm.

Pēc tam slepkavas sāka steidzīgi sarunāties:

—    Ļaudis neko nemanīja! — Danfelds aizelsies sacīja.

—    Nē. Pavadoņi ir priekšā, viņus nemaz neredz, — fon Lēve atteica.

—            Klausieties: būs iemesls jaunai sūdzībai. Pateiksim, ka mazūru bruņinieki uzbruka mums un nogalināja mūsu biedru. Sacelsim brēku, lai dzird līdz Malborgai, ka kņazs pat viesiem uzsūta slepkavas. Klausieties! Teiksim, ka Janušs ne tikai negribēja uzklausīt mūsu sūdzības par Jurandu, bet lika noslepkavot sūdzētāju.

De Furs pa to laiku pēdējā konvulsijā izstiepās garšļaukus un sastinga ar asiņainām putām uz lūpām, ar izbrīnu nedzīvajās, plaši atvērtajās acīs. Paskatījies uz viņu, brālis Rotgers sacīja:

—            Palūkojiet, dievbijīgie brāļi, kā dievs soda pat par nodevīgu vēlēšanos.

—            Mēs to izdarījām ordeņa labā, — Gotfrīds sacīja. — Slava tiem —

Bet viņš aprāvās, jo tai brīdī krustnešiem aiz muguras piesnigušā ceļa līkumā parādījās kāds jātnieks, kurš steidzās, cik vien zirgs jaudāja. To ieraudzījis, Hugo fon Danfelds mudīgi iesaucās:

—    Lai tas būtu kas būdams — viņam jāmirst!

Fon Lēve, kaut arī pats vecākais, bet manīgākais no visiem, sacīja:

—    Es pazīstu: tas ir tas ieroču nesējs, kurš ar cirvi nogalināja tauru. Jā, tas ir viņš!

—    Paslēpiet dunčus, lai neiztrūkstas, — Danfelds sacīja. — Es atkal duršu pirmais, pēc tam jūs.

Pa to laiku čehs, piejājis astoņu vai desmit soļu atstatumā, tā aprāva zirgu, ka tas iestiga sniegā. Ieraugot līķi asiņu peļķē, zirgu bez jātnieka, viņa sejā atainojās izbrīns, bet tas ilga tikai vienu mirkli. Pēc tam viņš uzrunāja brāļus tā, it kā neko nebūtu redzējis, sacīdams:

—    Sveicinu jūs, drošsirdīgie bruņinieki!

—    Mēs tevi pazinām, — lēni tuvojoties, Danfelds sacīja. — Vai tev mums kas sakāms?

—    Mani sūtīja bruņinieks Bogdanecas Zbiška, kura pīķi es nēsāju un kurš, medībās sabadīts, pats nevarēja atjāt.

—    Ko tavs kungs no mums grib?

—     Par to, ka nepareizi nosūdzējāt Spihovas Jurandu, aptraipot viņa bruņinieka godu, mans kungs lika jums pateikt, ka jūs rīkojāties nevis kā īsti bruņinieki, bet rējāt kā suņi, bet, ja kāds no jums par šiem vārdiem apvainotos, to izaicina uz divkauju jāšus vai kājās līdz pēdējam elpas vilcienam, uz ko viņš gatavs, kad vien jūs to gribēsiet un kad ar dieva žēlastību un gādību atveseļosies no savas slimības.

—     Pasaki savam kungam, ka ordeņa bruņinieki pestītāja vārdā pacietīgi panes apvainojumus un divkaujā bez īpašas mestra vai lielmar- šala atļaujas nevar piedalīties, bet ka mēs rakstīsim uz Malborgu, lai mums atļauj.

Cehs atkal paskatījās uz de Fura līķi, jo pie viņa visvairāk bija sūtīts. Zbiška jau zināja, ka ordeņa brāļi divkaujās nepiedalās, bet, padzirdis, ka starp viņiem bijis ari laicīgs bruņinieks, tieši viņu gribēja izaicināt, uzskatot, ka tādējādi iegūs Juranda simpātijās. Bet nu šis bruņinieks gulēja nokauts kā bullis starp četriem krustnešiem.

Cehs gan nesaprata, kas noticis, bet, no bērnības pieradis pie visādām klizmām, juta, ka viņam draud briesmas. Likās savādi arī tas, ka Danfelds runādams arvien vairāk tuvojās viņam, bet pārējie atjāja sāņus, it kā nemanot gribēdami viņu ielenkt. Taču čehu padarīja uzmanīgu, sevišķi vēl tāpēc, ka viņam nebija ieroču, ko steigā nepaspēja paņemt.

Danfelds pa to laiku jau bija klāt un turpināja:

—    Es apsolīju tavam kungam dziedinošu balzamu — viņš slikti atmaksā man par līdzjūtību. Lai gan pie poļiem tā ir parasta lieta … Bet, tā kā viņš ir smagi sabadīts un varbūt drīz nonāks pie dieva, tu viņam pasaki. ..

Viņš uzlika kreiso roku čeham uz pleca.

—    Pasaki viņam, ka es — lūk, kā es atbildu! …

Un tai pašā mirklī ieroču nesējam pie rīkles paspīdēja duncis. Bet, iekams krustnesis paguva iedurt, čehs, kurš jau labu laiku sekoja viņa kustībām, sagrāba kā dzelzs spīlēs viņa labo roku, atlauza to, sagrieza tā, ka locītavās nokrakšķēja kauli, un, tikai padzirdis šausmīgu sāpju rēcienu, iecirta zirgam, un aizdrāzās kā bulta, pirms pārējie paspēja šķērsot viņam ce|u.

Brāļi Rotgers un Gotfrīds metās pakaļ, bet, Danfelda drausmīgo bļāvienu satriekti, tūlīt atgriezās. Fon Lēve pieturēja to pie padusēm, bet viņš bālu un pazilējušu seju kliedza tā, ka pat svīta, kas jāja tālu priekšā kopā ar vezumiem, apturēja zirgus.

—    Kas jums noticis? — brāļi jautāja.

Bet fon Lēve lika viņiem ātrāk steigties pie vezumiem un atvest pajūgu, jo Danfelds, acīm redzot, drīz nevarēs noturēties seglos. Pēc brīža viņa seju pārklāja auksti sviedri un krustnesis zaudēja samaņu.

Kad pajūgs bija piebraucis, Danfeldu noguldīja uz salmiem un visi devās ātrāk uz robežu. Fon Lēve steidzināja, jo saprata, ka pēc tā, kas noticis, nedrīkst zaudēt laiku pat Danfelda apkopšanai. Apsēdies tam blakus pajūgā, laiku pa laikam ierīvēja biedram seju ar sniegu, bet tas tomēr nepalīdzēja atgūt Danfeldam samaņu.

Tikai robežas tuvumā Danfelds atvēra acis un izbrīnījies palūkojās apkārt.

—    Kā jūtaties? — Lēve jautāja.

—    Sāpes nejūtu, bet roku arī nejūtu, — Danfelds atbildēja.

—       Laikam pamirusi, tāpēc arī sāpes rimušas. Siltā istabā atkal sāks sāpēt. Bet pagaidām pateicieties dievam arī par šo acumirkļa atvieglojumu.

Pie pajūga piejāja Rotgers un Gotfrīds.

—    Nu ir ķeza, — pirmais sacīja. — Kas tagad notiks?

—       Pateiksim, — Danfelds vārgā balsī atbildēja, — ka de Furu nonāvējis ieroču nesējs.

—       Vēl viens viņu noziegums, un vainīgais ir zināms! — Rotgers piebilda.

XXIV

Cehs pa to laiku auļoja tieši uz meža pili un, vēl sastapis tur kņazu, pastāstīja par notikušo. Par laimi, bija galminieki, kas redzēja, ka viņš izjājis bez ieročiem. Viens no viņiem pat uzsaucis pa jokam, lai paķer kādu dzelzi, citādi vācieši viņu piekaušot, bet viņš, baidīdamies, ka bruņinieki pa to laiku nepārjāj pāri robežai, uzlēcis zirgā, kā stāvējis, vienā kažokā, un meties tiem pakaļ. Sis liecības izklaidēja visas kņaza šaubas par to, kas varētu būt de Fura slepkava, bet radīja viņā tik lielu satraukumu un dusmas, ka pirmajā mirklī gribēja sūtīt krustnešiem pakaļ jātniekus, lai pēc tam tos sakaltus nodotu mestram sodīšanai. Tad apķērās, ka jātnieki vairs nepanāktu bruņiniekus līdz robežai, un sacīja:

—    Tomēr aizsūtīšu mestram vēstuli, lai viņš Zina, ko tie šeit pastrādājuši. Slikti gan sāk klāties ordenī; agrāk tur valdīja stingra paklausība, bet tagad katrs komturs rīkojas uz savu roku. Laikam dievs tā grib, pēc tam viņš tos sodīs.

Brīdi padomājis, viņš turpināja, uzrunādams klātesošos galminiekus:

—    Nevaru tikai nekādi saprast, kāpēc viņi nonāvēja savu viesi, un, ja nezinātu, ka šis kalps bijis bez ieročiem, man būtu aizdomas uz viņu.

—    He! — ksendzs Višoneks iesaucās. — Kāpēc lai kalps nonāvētu cilvēku, ko pirms tam nekad nebija redzējis, un, otrkārt, kaut arī viņam būtu ieroči, kā viņš varēja uzbrukt pieciem vīriem un viņu bruņotajiem pavadoņiem.

—    Tev taisnība, — kņazs sacīja. — Sis viesis laikam būs kaut kā pretojies vai arī atteicies tā melot, kā viņi gribēja. Es jau redzēju, ka viņi miedza ar acīm, lai saka, ka Jurands pirmais uzbrucis.

Bet Mocaževas Mrokota sacīja:

—   Brašs puisis, šis čehs, ja viņš tam sunim Danfeldam izlauzis roku.

—    Sakās dzirdējis, kā vācietim nokrakšķējuši kauli, — kņazs atbildēja, — un, spriežot pēc tā, kā viņš parādīja sevi mežā, — var tam ticēt! Kā redzams, tad i kungs, i kalps ir dūšīgi vīri. Ja nebūtu piesteidzies Zbiška, taurs uzkluptu zirgiem. Viņš un lotringietis darīja visu, lai izglābtu kņazi. ..

—    Tas tiesa, ka dūšīgs vīrs, — ksendzs Višoneks piebalsoja. — Arī tagad tikko elpo, bet nostājās Juranda pusē un izaicināja tos… TieSi tāds znots viņam vajadzīgs.

—    Krakovā gan Jurands runāja citādi, bet tagad es domāju, ka nepretosies, — kņazs teica.

—    Kungs Jēzus to nokārtos, — atsaucās kņaze, kura, nupat ienākusi, dzirdēja tikai šīs sarunas pēdējos vārdus. — Tagad Jurands vairs nevar pretoties, ja tik dievs dotu Zbiškam veselību. Bet arī no mums viņam pienākas apbalvojums.

—    Vislabākā balva viņam būs Danusja, un es domāju, ka viņš to dabūs, kaut vai tikai tāpēc, ka, reiz sievietes ko uzsāk, arī pats Jurands netiks ar tām galā.

—     Vai tad es netaisnīgi uzsāku? — kņaze jautāja. — Ja Zbiška būtu slikts, tad cita lieta, bet uzticīgāka laikam nav visā pasaulē. Un meitene arī. Ne soli tagad neatkāpjas no viņa — glāsta puisim vaigus, bet viņš arī sāpēs tai smaida. Pat man reizēm no acīm sāk plūst asaras. Es pareizi saku! Tādai mīlestībai ir jāpalīdz, jo dievmāte ar prieku noraugās uz cilvēku laimi.

—     Ja vien dievs to gribēs, — kņazs sacīja, — būs arī laime. Tomēr šīs meitenes dēļ viņš gandrīz zaudēja galvu, tagad atkal sabadīja taurs.

—    Nesaki vis «viņas dēļ»! — kņaze dzīvi atsaucās, — jo neviens cits kā tieši Danusja viņu Krakovā izglāba.

—    Pareizi. Bet, ja viņas nebūtu bijis, viņš neuzbruktu Libtenštei- nam, lai norautu tam no galvas pāvu spalvas, un de Lorhes dēļ arī tā neuzupurētos. Kas attiecas uz apbalvojumu, es jau sacīju, ka viņi abi to pelnījuši, un Cehanovā es par to padomāšu.

—    Ne par ko Zbiška nebūtu tik laimīgs kā par bruņinieka jostu un zelta piešiem.

Kņazs labsirdīgi pasmaidīja un teica:

—     Nu tad lai meitene viņam tos aiznes, bet, kad viņš izveseļosies, es parūpēšos, ka viss tiktu izdarīts, kā pienākas. Lai nes tūlīt, jo negaidīts prieks ir labākās zāles!

To padzirduši, kņaze apskāva vīru visu galminieku priekšā, pēc tam vairākas reizes noskūpstīja viņa roku. Kņazs turpretī, vēl joprojām smaidīdams, sacīja:

- Nu, redzi… Cik lieliska doma tev iešāvās galvā! Izrādās, ka arī sievietēm svētais gars nav pažēlojis kripatiņu prāta. Sauc nu šurp meiteni.

—    Danusja! Danusja! — kņaze iesaucās.

Pēc brīža blakus istabas durvīs parādījās Danusja no bezmiega piesarkušām acīm un dubultpodu rokās, kas bija pilns ar kūpošu ziedi, ko ksendzs Višoneks ieteica likt pie Zbiškas brūcēm un ko veca galmi- riiece viņai nupat bija pasniegusi.

—     Nāc šurp pie manis, bārenīt! — kņazs Janušs sacīja. — Noliec podu un nāc!

Kad meitene nedroši pienāca, jo «pans» tai vienmēr radīja zināmas bailes, kņazs vēlīgi piespieda Danusju sev klāt un sāka glāstīt viņai vaigus, sacīdams:

—    Tevi piemeklējušas bēdas, bērniņ, vai ne?

—    Nuja! — Danusja atbildēja.

Un skumju pilnu sirdi, nevarēdama savaldīt asaras, viņa sāka raudāt, bet klusītiņām, lai nesakaitinātu kņazu, kurš atkal jautāja:

—    Ko tu raudi?

—    Zbiška slims, — viņa atteica, berzējot ar dūrītēm acis.

—    Nebaidies, nekas viņam nenotiks. Vai ne, tēv Višonek?

—             o ja! Ar dieva palīgu viņam tuvāk kāzas nekā bēres, — atbildēja krietnais ksendzs Višoneks.

Bet kņazs teica:

—            Pagaidi! Tūlīt es tev iedošu zāles, kas viņam Joti palīdzēs, varbūt pat izārstēs pavisam.

—- Krustneši atsūtīs balzamu? — Danusja priecīgi iesaucās, atņemot no acīm rokas.

—            Ar to, ko atsūtīs krustneši, labāk iesmērē suni, nevis bruņinieku, kuru mīli. Es tev iedošu kaut ko citu.

Pēc tam, griežoties pie galminiekiem, pavēlēja.

—    Aizejiet kāds un atnesiet man piešus un jostu!

Pēc brīža, kad prasītais bija atnests, sacīja Danusjai:

—            Ņem un aiznes to Zbiškam un pasaki, ka no šī brīža viņš skaitās iesvaidīts bruņinieks. Ja nomirs, tad ieradīsies pie dieva kā miles cinclus ja ne, tad visu pārējo nokārtosim Cehanovā vai arī Varšavā.

To padzirduši, Danusja vispirms nokrita kņazam pie kājām, pēc tam vienā rokā paķēra bruņinieka goda zīmes, otrā podu ar zālēm un aizsteidzās uz istabu, kurā gulēja Zbiška. Kņaze, gribēdama redzēt abu jauniešu laimi, aizgāja līdzi.

Zbiška bija smagi slims, bet, ieraudzījis Danusju, pagrieza pret viņu no sāpēm nobālušu seju un jautāja:

—     Puķīt, vai čehs atgriezies?

—            Ko nu čehs! — meitene atbildēja. — Es atnesu tev labāku vēsti. Kņazs tevi iesvaidīja par bruņinieku un, lūk, ko tev sūta ar mani.

To teikusi, nolika viņam blakus jostu un zelta piešus. No prieka un pārsteiguma Zbiškam piesārta bālie vaigi, viņš paraudzījās uz Danusju, pēc tam uz nozīmēm, tad aizvēra acis un pačukstēja:

—    Kā tad viņš mani tā iesvaidīja par bruņinieku?

Bet, kad tai brīdi ienāca kņaze, mazliet pacēlās uz rokām un sāka pateikties, lūgdams piedošanu, ka nevar nokrist cienītajai panei pie kājām, jo tūlīt uzminēja, ka vienīgi ar viņas gādību piedzīvojis tādu laimi. Bet kņaze pavēlēja viņam izturēties mierīgi un savām rokām palīdzēja Danusjai atkal nolikt viņa galvu uz spilvena. Pa to laiku ienāca kņazs, reizē ar viņu ksendzs Višoneks, Mrokota un "vairāki citi galminieki. Kņazs Janušs pa gabalu pamāja ar roku, lai Zbiška nekustētos, pēc tam, apsēdies pie gultas, teica:

—     Ziniet ko? Nav jābrīnās, ka par cildenu rīcību cilvēki saņem apbalvojumu; ja tikums netiktu atalgots, arī netaisnība piemeklētu ļaudis nesodīta. Tā kā tu, netaupīdams savu dzīvību un veselību, paglābi mūs no briesmīgas nelaimes, atļauju tev apjozt bruņinieka jostu un kopš šī brīža staigāt godā un slavā.

—     Cienītais pan, — Zbiška sacīja, — es pat desmit dzīvību nežēlotu …

No saviļņojuma vairāk viņš neko nevarēja pateikt, bez tam kņaze uzlika viņam roku uz lūpām, jo ksendzs Višoneks neļāva runāt. Kņazs turpināja:

—     Es domāju, ka bruņinieka pienākumus tu zini un cienīgi valkāsi šīs goda zīmes. Pēc labākās apziņas kalposi mūsu pestītājam un cīnīsies pret sātanu. Būsi uzticīgs savam laicīgajam valdniekam, izvairīsies no netaisnīgiem kariem, un aizstāvēsi nevainīgi apspiestos, ko lai tev palīdz Jēzus Kristus un viņa svētās mokas!

—    Āmen, — ksendzs Višoneks sacīja.

Kņazs piecēlās, pārkrustīja Zbišku un promejot piebilda:

—     Kad izveseļosies, jāj taisni uz Cehanovu, kurp ataicināšu ari Jurandu.

XXV

Pēc trim dienām ieradās krustnešu apsolītā sieviete ar Hercinas balzamu, bet reizē ar viņu atjāja strēlnieku kapteinis no Sčitnas ar visu brāļu parakstītu un Danfelda zīmogu apstiprinātu vēstuli, kurā krustneši, piesaucot sev par lieciniekiem debesis un zemi, uzskaitīja pārestības, kas tiem nodarītas Mazāvijā, un, piedraudot ar dieva atriebību, prasīja sodu par «iemīļotā biedra un viesa» nonāvēšanu. Danfelds bija pievienojis vēstulei sūdzību arī no sevis, godbijīgi, bet reizē arī draudīgi pieprasīdams atmaksu par smagajiem miesas bojājumiem sev un nāves sodu čeham. Kņazs saplēsa vēstuli kapteiņa acu priekšā, nometa to viņam pie kājām un teica:

—     Sos suņabrāļus mestrs bija atsūtījis, lai izlīgtu, bet viņi mani vēl vairāk saniknoja. Pasakiet viņam no manis, ka krustneši paši nonāvēja viesi un mūsu ieroču nesēju ari gribēja nonāvēt, par ko es uzrakstīšu mestram un piemetināšu, ka viņam jāizvēlas citi sūtņi, ja grib, lai, izceļoties karam ar Krakovas karali, es nenostātos nevienā pusē.

—     Cienītais kungs, — kapteinis jautāja, — vai lai tikai šādu atbildi aizvedu varenajiem un dievbijīgajiem brāļiem krustnešiem?

—     Ja ar to nepietiek, pasaki vēl, ka uzskatu viņus par suņabrāļiem, nevis īstiem bruņiniekiem.

Ar to pieņemšana beidzās. Kapteinis aizjāja, jo ari kņazs tai pašā dienā devās uz Cehanovu. Palika tikai «māsa» ar balzamu, ko piesardzīgais ksendzs Višoneks tomēr negribēja lietot, vēl jo vairāk tāpēc, ka pagājušo nakti slimais gulēja labi un torlt uzmodās gan vēl ļoti vārgs, bet jau bez karstumiem. Tūlīt pēc kņaza aizbraukšanas māsa vienu no saviem kalpiem aizsūtīja atpakaļ it kā pēc jaunām zālēm — «baziliska olām», kuras, kā viņa apgalvoja, spējot uzcelt pat no nāves gultas, bet pati palika staigājam pa pili pazemīga, ar vienu roku, ģērbusies gan laicīgās, bet mūķenes tērpam līdzīgās drānās, — ar rožukroņi un nelielu svētceļnieka blašķīti pie jostas. Labi runādama poliski, viņa ļoti norūpējusies izprašņāja kalpus par Zbišku un Danusju, kurai pie izdevības uzdāvināja «Jerikas rozi», bet nākošā dienā, Zbiškam guļot, kad meitene sēdēja ēdamistabā, pienāca viņai klāt un sacīja:

—     Lai dievs jūs svētī, paņeņka. Šonakt pēc pātariem es redzēju sapni, ka sniegputenī jums tuvojas divi bruņinieki; viens pienāca ātrāk un ietina baltā apmetnī, bet otrs teica: «Tikai sniegu vien redzu, viņas te nav,» — un aizgāja atpakaļ.

Danusja, kurai gribējās gulēt, tūlīt ziņkāri atvēra savas actiņas un jautāja:

—    Bet ko tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, ka jūs iegūs tas, kas visvairāk mīl.

—    Tātad Zbiška! — meitene atteica.

—     Nezinu, seju neredzēju, redzēju tikai baltu apmetni, pēc tam tūlīt pamodos, jo kungs Jēzus man katru nakti liek sāpēt kājām, bet vienu roku jau pilnīgi atņēmis.

—    Vai tad tas balzams jums nelīdz?

—     Nelīdz, paņeņka, arī balzams, tādēļ ka šīs sāpes man ir par smagu grēku, bet, ja gribat zināt, par kādu, varu pastāstīt.

Danusja pamāja ar galvu par zīmi, ka grib zināt, un māsa turpināja:

—     Ordenī ir gan mūķenes, gan sievietes, kurām, kaut arī viņas nedod šķīstības zvērestu un var būt pat precētas, pēc brāļu pavēlēm tomēr jāpilda savi pienākumi pret ordeni. Tā, kura izpelnās šādu žēlastību un godu, saņem no brāļa bruņinieka dievišķīgu skūpstu par zīmi, ka no šī brīža ar vārdiem un darbiem kalpos ordenim. Ak paņeņka! Arī mani gaidīja šī lielā žēlastība, bet es savā grēcīgajā stulbumā nepateicīgi atraidīju to un izdarīju smagu grēku, izpelnoties dieva sodu.

—    Ko tad jūs tādu izdarījāt?

—          Pie manis ieradās brālis Danfelds un ordeņa vārdā noskūpstīja; es turpretī, domādama, ka viņš to dara patvaļīgi, pacēlu pret viņu savu bezdievīgo roku …

Un viņa, sizdama sev pa krūtīm, vairākas reizes atkārtoja:

—    Dievs, esi žēlīgs man, grēciniecei.

—    Un kas notika? — Danusja jautāja.

—     Man tūlīt sastinga roka, un kopš tā laika esmu krople. Biju jauna un dumja — nezināju! Un tomēr no soda neizbēgu. Ja sievietei pat liktos, ka ordeņa brālis grib viņai izdarīt ko sliktu, lai atstāj to izšķirt dievam, bet pati nepretojas, jo, kas pretojas ordenim vai brālim krustnesim, to piemeklēs dieva dusmas.

Danusja šos vārdus klausījās ar pretīguma sajūtu un bailēm, bet māsa nopūtās un turpināja sūroties:

—     Vēl nemaz neesmu veca, man tikai trīsdesmit gadu, bet reizē ar roku dievs atņēma arī jaunību un skaistumu.

—     Ja roka būtu vesela, — Danusja sacīja, — jūs vēl nevarētu žēloties.

Iestājās klusums. Piepeši māsa, it kā ko atcerējusies, teica:

—     Es jau stāstīju, ka sapnī jūs kāds bruņinieks ietina baltā apmetnī. Varbūt tas bija krustnesis! Viņi taču arī valkā baltus apmetņus!

—     Es negribu ne krustnešu, ne viņu balto apmetņu, — meitene atbildēja.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca ksendzs Višoneks, kas, ienācis istabā, pamāja Danusjai un pavēstīja:

—     Pateicies dievam un ej pie Zbiškas. Viņš pamodies un prasa ēst. Viņam ir krietni labāk.

Tā arī bija. Zbiška jutās labāk, un ksendzs Višoneks jau bija pilnīgi pārliecināts, ka viņš izveseļosies, kad pēkšņi negaidīts notikums izjauca visus aprēķinus un cerības. No Juranda ieradās sūtņi ar vēstuli kņazei, kura saturēja ļoti sliktas, pat drausmīgas ziņas: Spihovā nodegusi daļa no pils ēkām, bet pats Jurands, dzēšot ugunsgrēku, pakļuvis zem degoša baļķa. Ksendzs Kalebs, kurš viņa vārdā rakstīja vēstuli, gan apliecināja, ka Jurands vēl var atveseļoties, bet ka dzirksteles un ogles viņam tā apdedzinājušas vienīgo aci, ka tā ļoti maz redz, — un viņam draudot nenovēršams aklums.

Tāpēc Jurands aicināja meitu steidzīgi ierasties Spihovā, lai viņu vēl redzētu, iekams nav pilnīgi zaudējis acu gaismu. Vēstulē arī teikts, ka turpmāk Danusja paliks pie viņa; ja pat tiem aklajiem, kuri staigā apkārt, lūgdami dāvanas, katram esot kāds zēns, kas viņus ved pie rokas un rāda ceļu, kāpēc gan lai viņš zaudētu šo prieku un nomirtu svešinieku vidū? Bija arī izteikta dziļa pateicība kņazei, kura līdz šim rūpējusies par meiteni kā miesīga māte. Pēdīgi Jurands apsolīja, ka arī, būdams akls, vēl tomēr ieradīšoties Varšavā, lai kristu panei pie kājām un lūgtu viņai arī turpmāk žēlīgi rūpēties par Danusju.

Kad ksendzs Višoneks izlasīja vēstuli, kņaze kādu laiku nevarēja izteikt neviena vārda. Viņa cerēja, ka Jurands, kurš katru gadu piecas vai sešas reizes apmeklēja meitu, arī tagad ieradīsies drīzajos svētkos un ar kņaza Januša atbalstu viņa salauzīs tā pretestību un izdabūs atļauju kāzām. Bet nu šī vēstule ne tikai izjauca visus viņas nodomus, bet arī atņēma viņai Danusju, kuru mīlēja tāpat kā savus pašas bērnus. Viņai ienāca prātā, ka Jurands varbūt tūlīt izprecinās meiteni kādam kaimiņam, lai mūža beigas pavadītu savējo vidū. Par Zbišku nebija ko domāt, ka viņš varētu braukt uz Spihovu, viņam nupat tikai sāka saaugt ribas, un galu galā kas varēja zināt, kā viņu Spihovā uzņemtu? Kņaze taču zināja, ka savā laikā Jurands atklāti noraidīja jaunā bruņinieka bildinājumu un arī viņai pateica, ka slepenu iemeslu dēļ nekad nepiekritīs viņu precībām. Ļoti norūpējusies, kņaze lika paaicināt vecāko no Danusjai pakaļ atbraukušajiem ļaudīm, lai izprašņātu viņu par Spihovā notikušo nelaimi un reizē uzzinātu kaut ko par Juranda nodomiem.

Viņa ļoti izbrīnījās, kad uz viņas aicinājumu ieradās pilnīgi nepazīstams cilvēks, nevis vecais Tolima, kurš nesa Juranda vairogu un parasti ar Jurandu jāja kopā ciemos, taču ienācējs viņai paskaidroja, ka Tolima pēdējā kaujā ar vāciešiem smagi ievainots un Spihovā cīnoties ar nāvi; grūti slimais Jurands lūdzot meitu pēc iespējas ātrāk atbraukt, jo redzot arvien sliktāk un pēc pāris dienām varbūt kļūšot pilnīgi akls. Sūtnis pat uzstājīgi lūdza atļauju paņemt meiteni tūlīt, tiklīdz būs atpūtušies zirgi, bet, tā kā bija jau vakars, kņaze kategoriski pretojās, sevišķi vēl tāpēc, lai ar tik pēkšņu šķiršanos galīgi nesasāpinātu Zbiškas, Danusjas un savu pašas sirdi.

Zbiška jau visu zināja un gulēja istabā, it kā dabūjis ar cirvja pietu pa galvu, bet, kad kņaze atvēra durvis un, lauzīdama rokas, tūlīt no sliekšņa iesaucās: «Neko nevar darīt, tas taču ir viņas tēvs!» — atkārtoja kā atbalss: «Neko nevar darīt,» — un aizvēra acis kā cilvēks, kurš gaida savu pēdējo mirkli.

Taču nāve nenāca, lai gan krūtīs viņam krājās arvien lielāks žēlums, bet prātā nāca arvien tumšākas domas, gluži kā mākoņi, kas, vēja dzīti, cits pēc cita aizsedz saules mirdzu un izdzēš visu prieku pasaulē. Jo Zbiška saprata, tāpat kā kņaze, ka, aizbraucot uz Spihovu, Danusja viņam būs tikpat kā zudusi. Te visi viņam bija labvēlīgi, tur Jurands varbūt pat negribēs viņu ne pieņemt, ne uzklausīt, it sevišķi, ja viņu saista solījums vai kāds cits nezināms iemesls, tikpat svarīgs kā solījums. Vispēdīgi, kā lai viņš tiek uz Spihovu, ja ir slims un tikko var pakustēties gultā. Pirms dažām dienām, kad no kņaza žēlīgi saņēma zelta piešus un bruņinieka jostu, cerēja, ka prieks palīdzēs pieveikt slimību, un no visas sirds lūdzās, lai ātrāk varētu uzcelties no gultas un doties cīņā ar krustnešiem, bet tagad atkal zaudēja visas cerības, jo juta, ka bez Danusjas tuvuma viņam pietrūks gribas dzīvot un spēka cīnīties ar nāvi. Paies diena pēc dienas, beidzot pienāks Ziemas svētku priekšvakars un paši svētki, bet viņa miesa vēl tāpat jutīs sāpes un tāpat viņu piemeklēs reiboņi, tikai nebūs ne tā spožuma, ko visā istabā izstaroja Danusja, ne tā prieka acīm, kas radās, skatoties uz viņu. Cik patīkami un saldi bija vairākas reizes dienā jautāt: «Vai mīli mani?» — un pēc tam redzēt, kā viņa aizsedz ar plaukstu līksmi smejošās acis vai noliec galvu un kautrīgi atbild: «Ko gan citu?» Tagad paliks tikai slimība, sāpes un ilgas, bet laime aizies — uz neatgriešanos.

Zbiškam acīs iemirdzējās asaras un sāka lēni ritēt pār vaigiem, un viņš sacīja kņazei:

—    Cienītā pane, man liekas, ka es nekad vairs neredzēšu Danusju.

Kņaze, pati ļoti noskumusi, atbildēja:

—     Nebūtu nekāds brīnums, ja arī tu nomirtu no žēlabām. Bet kungs Jēzus ir žēlsirdīgs.

Pēc brīža, gribēdama tomēr viņu kaut cik stiprināt, piebilda:

—     Lai gan, ja, teiksim, Jurands nomirtu pirms tevis, aizbildniecība pārietu uz kņazu un mani, bet mēs tūlīt tev izprecētu meiteni.

—    Tik ātri jau nemirs! — Zbiška atteica.

Bet pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda jauna doma, un, piecēlies sēdus, pārvērstā balsī sacīja:

—    Cienītā pane …

Te viņu pārtrauca Danusja, kas, raudādama ieskrējusi istabā, jau no sliekšņa sāka vaimanāt:

—    Tu jau zini, Zbiška! Ak, man žēl tētuka, bet žēl arī tevis, nabadziņ!

Kad viņa pieskrēja klāt, Zbiška ar veselo roku apskāva savu mīļoto meiteni un teica:

—     Kā lai es dzīvoju bez tevis, meitenīt? Ne tādēļ es jāju šurp pāri upēm un cauri mežiem, ne tādēļ zvērēju un kalpoju tev, lai tagad zaudētu. Eh, nelīdzēs ne žēlums, ne asaras, arī pati nāve ne, jo arī tad, kad manu kapu klās zāle, dvēsele tevi nekad neaizmirsīs — ne kunga Jēzus pilī, ne paša dieva tēva mājokļos… Es gan teicu, ka neko nevar darīt, bet kaut kas ir jādara, citādi nav iespējams! Man

slimi visi kauli un drausmīgi sāp. Es nevaru, tāpēc vismaz tu krīti panei pie kājām un izlūdzies mums žēlastību.

Pēc šiem vārdiem Danusja strauji nometās kņazei pie kājām un, apskāvusi tās rokām, paslēpa savu gaišo sejiņu viņas smago svārku krokās, bet kņaze paskatījās uz Zbišku līdzjūtības un reizē izbrīna pilnām acīm.

—            Kādu žēlastību es varu jums sniegt? — viņa jautāja. — Ja nelaidīšu bērnu pie slimā tēva, dievs mani sodīs.

Zbiška, kurš pirms tam bija piecēlies sēdus, atkal atlaidās gultā uz spilvena un kādu laiku neteica nekā, jo viņam trūka elpas. Pēc tam lēni tuvināja vienu roku otrai, līdz beidzot salika tās uz krūtīm kā lūgšanā.

—            Atpūties, — kņaze sacīja, — pēc tam pastāsti, kas tev padomā, bet tu, Danusja, piecelies kājas.

—            Necelies vis, tikai atlaid rokas un lūdz reizē ar mani, — Zbiška iebilda.

Pēc tam vārgā un saraustītā balsī ierunājās:

—            Cienītā pane … Ja jau Jurands bija pretī Krakovā . . . būs pretī arī šeit, bet, ja tēvs Višoneks salaulātu mani ar Danusju, lai viņa tad brauc uz Spihovu, vienalga, tad nekāds cilvēka spēks man viņu neatņems . ..

Sie vārdi kņazei Annai bija tik negaidīti, ka viņa pat piecēlās no sola, pēc tam atkal apsēdās un, it kā lāgā nesaprazdama, par ko ir runa, sacīja:

—    Mīļais dievs! … Ksendzs Višoneks?

—    Cienītā pane! .. . Cienītā pane! — Zbiška lūdza.

—            Cienītā pane! — Danusja atkārtoja, atkal apkampdama kņazes kājas.

—    Kā to var bez vecāku atļaujas …

—    Dieva likums ir spēcīgāks, — Zbiška atbildēja.

—    Bīsties grēka!

—            Kas gan ir viņas tēvs, ja ne kņazs Janušs? . . . Kas ir viņas māte, ja ne jūs, cienītā pane!

Danusja piemetināja:

—    Miļo māmulīt!

—            Tiesa, es biju un esmu viņai tikpat kā miesīga māte, — kņaze sacīja, — un no manis arī Jurands dabūja sev sievu. Tiesa! Un, ja jūs salaulātos, ar to arī viss beigtos. Varbūt Jurands padusmotos, bet galu galā arī viņam ir jāpakļaujas kņazam, savam kungam. Turklāt to var taču noklusēt un pateikt tikai tad, kad viņš gribēs izdot meiteni pie cita vai padarīt par mūķeni … Ja viņam ir kāds solījums, viņš

vairs nebūs vainīgs, ka nav varējis to izpildīt. Pret dieva gribu neviens neko nespēj . .. Kas zina, varbūt tā ir dieva griba!

—    Citādi nevar būt! — Zbiška iesaucās.

Bet kņaze, vēl arvien savi|ņota, sacīja:

—     Pagaidiet, lai es atjēdzos! Ja šeit būtu kņazs, es tūlīt aizietu pie viņa un pajautātu: drīkstu izprecināt Danusju vai nedrīkstu? .. . Bez viņa baidos . . . Pat elpa aizraujas, un laika arī nav, rīt meitenei jāaizbrauc … Ak mīļais Jēzus! Ja viņa aizbrauktu kā izprecēta — būtu miers. Nevaru tikai atjēgties un kaut kā baidos. Vai tev nav bail, Danusja? Saki taču!

—    Bez tā es nomiršu! — Zbiška pārtrauca.

Bet Danusja piecēlās kājās un cieši cieši apskāva ap kaklu kņazi, kura ļāva viņai būt ne tikai familiārai, bet arī visādi lutināja meiteni.

Kņaze sacīja:

—     Bez tēva Višoneka neko nevaru jums pateikt. Skrej ātrāk viņam pakaļ.

Danusja aizskrēja pēc ksendza Višoneka, bet Zbiška, pagriezis pret kņazi savu bālo seju, sacīja:

—     Ko man kungs Jēzus nolēmis, tas būs, bet par šo prieku lai dievs jums atmaksā, cienītā pane!

—     Nesteidzies pateikties, — kņaze atbildēja, — vēl nav zināms, kā būs. Tikai tev vajadzēs pie sava goda apzvērēt, ka gadījumā, ja laulības notiks, neliegsi meitenei tūlīt braukt pie tēva, lai, pasargi dievs, neizpelnītos sev un viņai Juranda lāstus.

—    Zvēru pie sava goda! — Zbiška sacīja.

—     To tu iegaumē! Bet Jurandam meitene pagaidām lai neko nesaka. Labāk būs, ja šī vēsts viņu nepārsteigs kā pērkona spēriens. Aizsūtīsim pēc viņa no Cehanovas, lai ierodas abi ar Danusju, un tad vai nu es pati viņam pateikšu, vai arī pielauzīšu kņazu. Redzēdams, ka neko nevar darīt, viņš arī piekritīs. Viņš taču nebija uz tevi dusmīgs?

—     Nē, — Zbiška apliecināja, — dusmīgs nebija un varbūt sirdī priecāsies, ka Danusja ir mana sieva. Jo tā vairs nebūs viņa vaina, ka nav varējis izpildīt savu solījumu.

Tālāko sarunu pārtrauca ksendza Višoneka un Danusjas ierašanās. Kņaze viņu ataicināja pēc padoma un ar lielu aizrautību sāka stāstīt par Zbiškas nodomiem, bet ksendzs, tikko padzirdis, par ko ir runa, izbrīnā pārkrustījās un sacīja:

—     Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! … Kā es to varu darīt, tagad taču advente!

—    Ak dievs, patiešām! — kņaze iesaucās.

Iestājās klusums; tikai sadrūmušās sejas liecināja, ka visus satrieca tēva Višoneka vārdi.

Pēc brīža viņš sacīja:

—    Bīskaps Kurdvanovas Jēkabs mūs ļoti mīl, mani un kņazu, — pane iemetināja.

—     Tāpēc arī saku, ka viņš varbūt neliegtu dispensiju, kad ir tik svarīgi iemesli… Meitenei jābrauc prom, jauneklis slimo un var nomirt.. . Hm! In articulo mortis … [15] Tomēr bez dispensijas nekādi…

—     Gan es to bīskapam Jēkabam izlūgtos vēlāk, — kņaze sacīja, — lai viņš būtu cik bargs, man tomēr neatteiks šo pakalpojumu . . . Eh, galvoju, ka neatteiks.

Uz to ksendzs Višoneks, būdams labsirdīgs un maigas dabas cilvēks, atbildēja:

—     Dieva svaidītā vārds ir liels vārds! … Man gan bail bīskapa, bet jūsu vārds ir liels vārds! . .. Varbūt jauneklis varētu kaut ko apsolīt Plockas katedrālei. . . Nezinu . . . Vienalga, iekams nebūšu saņēmis dispensiju, tas būs grēks — un ne viena cita kā mans grēks.. . Hm! … Kungs Jēzus taču ir žēlsirdīgs un, ja kāds sagrēko, ne dzīdamies pēc sava labuma, bet aiz līdzcietības pret cita nelaimi, jo vieglāk tas tiks piedots . . . Bet grēks būs, un, ja bīskaps ietiepsies, kas man dos atlaidu?

—    Bīskaps netiepsies! — kņaze Anna iesaucās.

Zbiška teica:

—     Sanderam, kurš atjāja reizē ar mani, ir gatavas atlaidas no visiem grēkiem.

Varbūt ksendzs Višoneks arī ne visai ticēja Sandera atlaidām, bet priecājās, atradis iemeslu, lai tikai varētu palīdzēt Zbiškam un Danusjai, ko pazina no bērnu dienām un ļoti mīlēja. Galu galā nolēma, ka sliktākā gadījumā viņš var saņemt tikai baznīcas sodu, tāpēc beidzot sacīja kņazei:

—     Esmu gan ksendzs, bet arī kņaza kalps. Kā pavēlēsiet, cienītā pane?

—     Es negribu jums pavēlēt, bet lūdzu, — kņaze atbildēja. — Tā kā Sanderam ir atlaidas . . .

—    Sanderam ir. Bet kā būs ar bīskapu? Viņš tur Plockā ar ka- noniķiem spriež bargu tiesu.

—     Bīskapa nebīstieties. Tiku dzirdējusi, ka viņš aizliedzis garīdzniekiem nēsāt zobenus, stopus un patvaļīgi rīkoties, bet labu darīt nav aizliedzis.

Ksendzs Višoneks pacēla uz augšu acis un rokas:

—    Lai tad notiek pēc jūsu gribas.

To dzirdot, visu sirdis pārņēma prieks. Zbiška atkal piecēlās sēdus, bet kņaze, Danusja un tēvs Višoneks apsēdās pie slimnieka gultas un sāka apspriesties, kā to izdarīt. Nolēma, ka laulības paturēs slepenībā, tā, lai neviena dzīva dvēsele mājā par tām nezinātu; nolēma, ka arī Jurandam nekas nav jāzina, iekams pati kņaze Cehanovā visu izstāstīs. Tāpēc ksendzam Višonekam jāuzraksta no kņazes vēstule Jurandam, lai viņš tūlīt ierodas Cehanovā, kur varēs dabūt labākas zāles acīm un nejutīsies tik vientuļš. Pēdīgi nolēma, ka Zbiška un Danusja tūlīt sāks sūdzēt grēkus, bet laulības notiks naktī, kad visi būs aizgājuši gulēt.

Zbiškam ienāca prātā pieaicināt par liecinieku savu ieroču nesēju čehu, bet viņš atmeta šo nodomu, atcerējies, ka to uzdāvinājusi Jagenka. Uz brīdi tā viņam atausa atmiņā kā dzīva, likās pat, ka redz viņas sārto seju, viņas saraudātās acis un dzird lūdzošo balsi: «Nedari to! Neatmaksā man par labu ar ļaunu, par mīlestību ar ciešanām!» Un pēkšņi viņu pārņēma liels žēlums pret meiteni, jūtot, ka viņai tiek nodarīta smaga pārestība, no kuras neradīs mierinājumu ne Zgoželicos, ne meža biezoknī, ne tīrumā, ne abata dāvanās, ne Ctana un Vilka pielūgšanā. Tāpēc sirdī viņai novēlēja: «Lai dievs dod tev, meiten, visu to labāko, un, kaut arī es ar prieku noliktu tavā priekšā zvaigznes no debesīm, neko nevaru līdzēt.» Un patiešām, pārliecība, ka tas nebija viņa spēkos, atviegloja un nomierināja jauno bruņinieku tā, ka viņš atkal sāka domāt tikai par Danusju un laulībām.

Tomēr bez čeha palīdzības nevarēja iztikt; nolēmis noklusēt viņam visu par paredzamo ceremoniju, lika ataicināt pie sevis un teica:

—     Šodien sūdzēšu grēkus un pieņemšu svēto sakramentu, tāpēc saģērb mani pēc iespējas krāšņāk, it kā man būtu jāiet audiencē pie karaļa.

Čehs mazliet pieliecās .un pētoši paraudzījās tam sejā, ko sapratis Zbiška sacīja:

—     Nebaidies, jaudis sūdz grēkus ne tikai pirms nāves. Tuvojas Ziemas svētki, kurus sagaidīt tēvs Višoneks un kņaze brauks uz Cehanovu, un tuvākais baznīckungs būs tikai Pšasnišā.

—    Vai tad jūs, pan, nebrauksiet? — ieroču nesējs jautāja.

—    Ja izvese|ošos, tad braukšu, bet tas viss ir dieva rokās.

Cehs nomierinājās un, aizsteidzies pie kastēm, atnesa to pašu balto, zeltā izšūto trofeju jaku, ko bruņinieks parastifemēdza vilkt mugurā lielās svinībās, kā arī skaistu sagšiņu, ar ko pārklāt kājas un gultu, pēc tam ar abu turku palīdzību piecēla Zbišku, apmazgāja, sasukāja viņa garos matus, apsēja ar purpursarkanu lenti, beidzot saģērbtu atguldīja sarkanos spilvenos un, priecādamies par paša padarīto, sacīja:

—    Ja jūs, pan, varētu dejot, kaut vai kāzas rīko!

—    Šoreiz būs jāiztiek bez dejām, — Zbiška smaidot atteica.

Pa to laiku kņaze savā istabā domāja, kā saģērbt Danusju, jo viņai kā sievietei šis jautājums bija ļoti svarīgs; neparko viņa neļautu savai iemīļotajai audžumeitai stāties altāra priekšā ikdienas tērpā. Kalpones, kurām paziņoja, ka meitene jāsapoš grēksūdzei nevainības krāsā, viegli atrada lādē baltu kleitu, bet rūpes sagādāja galvas rota. Domājot par to, kņazi pārņēma tik dīvainas skumjas, ka viņa pat sāka gausties:

—     Kā lai es tev, nabadzīt, šai mežā atrodu rūtu vainadziņu! Ne ziediņa, ne lapiņas, vienīgi sūnas varbūt kaut kur zaļo zem sniega.

Danusja, kas jau bija izlaidusi matus, arī noskuma, ka nav vainadziņa; pēc brīža norādījusi uz salmenīšu vērtenēm pie sienas, teica:

—     Vismaz no tām vajag kaut ko sapīt, ja nekā cita nevarēs sameklēt, bet Zbiška mani precēs arī šādā vainagā.

Kņaze sākumā negribēja tam piekrist, baidoties, ka nenotiek kas ļauns, bet, tā kā pilī, kur mēdza atbraukt tikai uz medībām, nebija nekādu ziedu, vienojās par salmenītēm. Pa to laiku ieradās tēvs Višoneks, kurš jau bija pieņēmis grēksūdzi no Zbiškas, un aizveda meiteni. Pēc tam iestājās dziļa nakts. Kalpiem kņaze pavēlēja tūlīt pēc vakariņām iet gulēt. Juranda sūtņi apgūlās gan ļaužu istabā, gan staļļos pie zirgiem. Drīz vien, pārklājušies ar pelniem, kalpu galā izdzisa pavardi un meža pilī iestājās pilnīgs klusums, tikai suņi laiku pa laikam ierējās uz meža pusi, kur klaiņoja vilki.

Zbiška un Danusja kādu laiku klusēja, kamēr ksendzs Višoneks paņēma biķeri un aiznesa to uz pils kapliču. Pēc brīža atgriezās, bet divatā, kopā ar kungu de Lorhi, un, ieraudzījis klātesošo sejās izbrīnu, vispirms pielika pirkstu pie lūpām, it kā gribēdams novērst kādu negaidītu izsaucienu, pēc tam sacīja:

— Nolēmu, ka labāk, ja būs divi laulību liecinieki, tādēļ jau iepriekš brīdināju šo bruņinieku, kurš man pie sava goda un Akvizgranas relikvijām apzvērēja, ka glabās noslēpumu, cik ilgi vien vajadzēs.

Kungs de Lorhe nometās uz ceļa vispirms kņazes, pēc tam Danusjas priekšā, tad piecēlās un palika stāvot klusēdams, ģērbies svinību bruņās, kuru ieliekumos laistījās uguns atspīdumi, — garš, nekustīgs, saviļņots, jo arī viņam šī baltā meitene ar salmenīšu vainagu galvā likās esam eņģelis, kas redzēts uz vitrāžas gotu katedrālē.

Ksendzs pieveda Danusju pie Zbiškas gultas un, uzlicis viņiem uz rokām stulu, sāka parasto ceremoniju. Pa kņazes cienīgo seju ritēja viena asara pēc otras, bet viņas sirds tobrīd bija mierīga, uzskatot, ka dara labu, savienodama šos divus jaukos un nevainīgos bērnus. Kungs de Lorhe otrreiz nometās ceļos un, atspiedies ar abām rokām uz zobena roktura, izskatījās gluži kā bruņinieks, kas redz parādību, bet abi laulājamie pēc kārtas atkārtoja ksendza vārdus: «Es . . . ņemu .. . tevi . . . sev…» — un šos klusos un saldos vārdus atkal pavadīja circeņu dziedāšana kamīna spraugās un malkas sprakstēšana pavardā. Pēc ceremonijas beigām Danusja nokrita kņazei pie kājām, kura svētīja abus; beidzot, nodevusi viņus debesspēku gādībā, teica:

—    Tagad priecājieties, jo viņa nu ir tava, tu — viņas.

Zbiška izstiepa savu veselo roku pēc Danusjas, meitene apskāva jaunekli ap kaklu, un kādu laiku dzirdēja tikai, kā viņi, salikuši kopā mutes, sačukstējās:

—    Nu tu esi mana, Danusja.

—    Nu tu esi mans, Zbiška.

Bet no pārmērīgā pārdzīvojuma slimais Zbiška drīz sagura un, atlaidies spilvenos, sāka smagi elpot. Taču samaņu nezaudēja un turpināja smaidīt Danusjai, kura slaucīja viņa aukstiem sviedriem klāto seju un pat nebeidza atkārtot: «Nu tu esi mana, Danusja,» — uz ko viņa pēc katra vārda piekrītoši pamāja savu gaišmataino galviņu. Sī aina līdz pēdējam saviļņoja de Lorhi, kurš paziņoja, ka nevienā zemē viņam neesot gadījies redzēt tik jutīgas sirdis un ka tāpēc svinīgi zvērot cīnīties kājās vai jāšus ar katru bruņinieku, burvi vai pūķi, kurš iedrošinātos izjaukt šo jauno cilvēku laimi. Un viņš patiešām tūlīt apzvērēja šo apņemšanos pie mazā zobena, ko bruņinieki lietoja ievainoto nogalināšanai un sauca par «mizerikordiju», krustveida roktura. Kņaze un ksendzs Višoneks tika uzaicināti par šī zvēresta lieciniekiem.

Nevarēdama iedomāties salaulāšanos bez jautrības, kņaze atnesa vīnu, un viņi iedzēra. Nakts stundas skrēja cita pēc citas. Pārvarējis vājumu, Zbiška atkal pievilka sev klāt Danusju un teica:

—    Reiz kungs Jēzus man tevi atdeva, neviens vairs neatņems, un tomēr man žēl, ka tu aizbrauc, mijā puķīt.

—    Atbrauksim ar tēti uz Cehanovu, — Danusja atbildēja.

—    Ka tik tev nepiemestos kāda slimība vai kas cits… Lai dievs sargā tevi no nelaimes_ Es zinu, tev jābrauc uz Spihovu… Eh!

Ar augstā dieva un žēlīgās panes ziņu tu esi mana, un, ja kas ir salaulāti, tos nekāda pasaules vara vairs nevar izšķirt.

Bet, tā kā laulības notika naktī un slepenībā un ka tūlīt pēc tam vajadzēja šķirties, kaut kādas dīvainas skumjas pārņēma ne tikai Zbišku, bet ari visus pārējos. Sarunas neveicās. Reizumis kamīnā nodzisa uguns un visu galvas iegrima tumsā. Tad ksendzs Višoneks uzmeta uz oglēm jaunas pagales, bet, tām žēli iepīkstoties, kā tas bieži notiek ar zaļu malku, jautāja:

—    Grēcinieka dvēsele šķīstīšanās gunī, ko tu gribi?

Viņam atbildēja vienīgi circeņi, pēc tam kamīnā atkal iedegās liesma, kas izcēla no tumsas nomodā sēdošo sejas, atspogujojās kunga de

Lorhes bruņās un apgaismoja Danusjas balto kleitu un salmenīšu vainadziņu galvā.

Suņi pagalmā vēlreiz sāka riet uz meža pusi, kā parasti mēdz riet uz vilkiem.

Nakts stundām lēni ritot, arvien biežāk iestājās klusums, līdz beidzot kņaze teica:

—            Mīļais Jēzu! Vai tā vajadzētu būt pēc laulībām, labāk tad iet gulēt, bet, tā kā mums jāgaida līdz rītam, uzspēlē kaut ko uz savas koklītes, puķīt, pirms aizbraukšanas — man un Zbiškam.

Danusja, kuru māca nogurums un miegs, labprāt bija gatava kaut kā sevi uzmundrināt un tūlīt aizskrēja pēc koklītēm, bet, pēc brīža atgriezusies, apsēdās pie Zbiškas gultas.

—    Ko lai spēlēju? — viņa jautāja.

—            Ko? — kņaze sacīja. — Ko gan citu, ja ne to pašu dziesmu, ko tu dziedāji Tinecā, kad Zbiška tevi pirmo reizi ieraudzīja!

—            Ā! Atceros un neaizmirsīšu līdz nāvei, — Zbiška sacīja. — Kā tik pēc tam to kaut kur gadījās dzirdēt, man tūlīt acīs saskrēja asaras.

—    Nu, tad to arī uzdziedāšu, — Danusja sacīja.

Un tūlīt sāka trinkšķināt kokli, pēc tam, atliekusi, kā parasti, galviņu, iedziedājās:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aizlaisties!

Apmestos uz žoga. Teiktu: «Jasjka, paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

Te pēkšņi viņai aprāvās balss, iedrebējās lūpas, bet no pievērtajiem plakstiņiem ar varu izlauzās asaras. Brīdi viņa centās tās savaldīt, taču nespēja un beidzot sāka rūgti raudāt, gluži kā tad, kad pēdējo reizi dziedāja šo dziesmu Zbiškam Krakovas cietumā, domādama, ka nākošā dienā viņam nocirtīs galvu.

—    Danusja! Kas tev kaiš, Danusja? — Zbiška jautāja.

—    Kāpēc tu raudi? Kas tās par kāzām! — kņaze iesaucās. — Kāpēc?

—            Nezinu, — Danusja elsodama atbildēja. — Man ir tik skumji… Tik žēl. .. Zbiškas un jūsu …

Visi norūpējušies sāka viņu mierināt un skaidrot, ka aizbrauc tikai uz īsu laiku un Ziemas svētkos jau droši vien kopā ar Jurandu ieradīsies Cehanovā, Zbiška ar veselo roku atkal apskāva viņu, pievilka pie krūtīm un izskūpstīja meitenei no acīm asaras — tomēr smagums visu sirdīs palika, un šai smagumā viņiem ritēja nakts stundas.

Piepeši pagalmā kaut kas tik negaidīti un griezīgi iečīkstējās, ka visi pat nodrebēja. Kņaze, piecēlusies no sola, iesaucās:

—    Mans dievs! Akas vinda! Zirgus dzirda!

Ksendzs Višoneks paskatījās logā, kura stikla rūtis jau metās pelēkas, un sacīja:

—    Sāk svīst gaisma, tuvojas rīts. Ave Maria, gralia piena . .

Pēc tam izgāja no istabas un, pēc neilga laika atgriezies, teica:

—            Aust rīts, taču diena būs apmākusies. Tur Juranda ļaudis dzirda zirgus. Laiks tev doties ceļā, nabadzīt!

To padzirdušas, kņaze un Danusja sāka skaļi raudāt un kopā ar Zbišku vaimanāt, kā mēdz vaimanāt vienkārši ļaudis, kad viņiem jāšķiras, un šais vaimanās bija kaut kas no rituāla, tās skanēja kā žēlabas un reizē kā dziesma, kas plūst no pilnām sirdīm tik dabiski, kā no acīm plūst asaras.

Ak mīļais, mums ir jāšķiras. Ko līdz vairs tavas asaras! Nē, asaras vairs nelon liet. Ardievu, man ir jāaiziet.

Ardievu, mī|ais! Hei!

Zbiška pēdējo reizi piespieda Danusju pie krūtīm un turēja tik ilgi, kamēr viņam pietrūka elpas un kamēr kņaze neatvilka to nost, lai saģērbtu ceļam.

Pa to laiku kļuva pavisam gaišs. Visi jau bija uzcēlušies, pilī valdīja rosība. Pie Zbiškas ieradās viņa ieroču nesējs čehs Glava apjautāties par veselību un saņemt rīkojumus.

—    Piebīdi manu gultu pie loga, — bruņinieks viņam teica.

Cehs bez pūlēm piebīdīja gultu pie loga, bet izbrīnījās, kad Zbiška lika viņam to atvērt — taču izpildīja arī šo pavēli, tikai apsedza kungu ar savu kažoku, jo ārā piesala, lai gan laiks bija apmācies un nāca biezs, mīksts sniegs.

Zbiška sāka skatīties: pagalmā caur krītošajām sniega pārslām varēja saredzēt ragavas, kurām blakus apsarmojušos un kūpošos zirgos sēdēja Juranda ļaudis. Visiem bija ieroči, dažiem mugurā bruņas, kurās atspoguļojās drūmās dienas bālā gaisma. Mežu pilnīgi aizsedza sniega plīvurs, pat žogu un vārtus gandrīz nevarēja saredzēt.

Jau saģērbusies ceļam lapsādu kažokā, Danusja vēlreiz ieskrēja

1 Sveicināta Marija, žēlastības pilna.

Zbiškas istabā, vēlreiz apskāva viņu ap kaklu un vēlreiz pateica viņam atvadoties:

—    Kaut arī aizbraucu, tomēr esmu tava.

Bet viņš skūpstīja tai rokas, vaigus un acis, kuras tikko varēja saredzēt lapsu ādās, un teica:

—     Lai dievs tevi sargā! Laimīgu ceļu! Tagad tu esi mana līdz pašai nāvei!

Kad viņu atkal atrāva nost, Zbiška piecēlās sēdus, cik vien varēja, atspieda galvu uz palodzes un skatījās. Caur sniega pārslām kā caur kādu plīvuru viņš redzēja, kā Danusja iesēdās kamanās, kā kņaze viņu ilgi turēja savos skāvienos, kā viņu skūpstīja galma sievietes un kā kņazs Višoneks svētīja viņu ar krusta zīmi. Pirms pašas izbraukšanas meitene vēl pagriezās pret viņu un izstiepa rokas:

—    Ardievu, Zbiška!

—    Lai dievs dod mums Cehanovā satikties . . .

Bet sniga biezs sniegs, it kā gribēdams visu apslāpēt un visu aizsegt, tāpēc šos pēdējos vārdus viņi dzirdēja tik neskaidri, ka abiem likās, it kā viņi sauktu viens otru jau no tālienes.

XXVI

Pēc lielās snigšanas iestājās bargs sals un skaidrs, sauss laiks. Dienā meži dzirkstīja saules staros, ledus sakala upes un sastindzināja purvus. Naktīs sals tā pieņēmās, ka mežā ar troksni sprēgāja koki; putni salaidās ap cilvēku mājokļiem; ceļus apdraudēja vilki, kuri pulcējās baros un uzbruka ne tikai vientuļiem ceļiniekiem, bet ari veseliem ciemiem. Ļaudis tomēr priecājās, sildoties pie pavardiem savās dūmainajās istabiņās, jo pēc aukstās ziemas paredzēja bagātu ražu un jautri gaidīja svētkus, kas vairs nebija tālu.

Kņaza medību pils 'izskatījās pamesta. Kņaze kopā ar galmu un ksendzu Višoneku aizbrauca uz Cehanovu. Zbiška, jau krietni atveseļojies, bet vēl ne tik stiprs, lai varētu kāpt zirgā, palika pilī kopā ar saviem ļaudīm, Sanderu, savu ieroču nesēju un pils apkalpotājiem, kurus izrīkoja cienījama šļahtiete, kas pildīja saimnieces pienākumus.

Taču bruņinieka sirds tiecās pie jaunās sievas. Bija neizsakāmi saldi iedomāties, ka Danusja pieder viņam un nekāda pasaules vara vairs nespēj to atņemt, bet, domājot par to, Zbišku vēl vairāk pārņēma ilgas. Viņš cauras dienas pavadīja nopūtās, gaidīdams to mirkli, kad varēs atstāt pili, un prātoja, ko tad darīs, kurp jās un kā iegūs Juranda simpātijās. Reizēm viņam uzmācās briesmīgs nemiers, bet visumā nākotne likās solam priecīgas izredzes. Mīlēt Danusju un skaldīt bruņu cepures ar pāvu spalvu pušķiem — tādu jaunais bruņinieks iedomājās savu dzīvi. Bieži viņam radās vēlēšanās aprunāties par to ar čehu, ko bija iemīlējis, bet ievēroja, ka tas, būdams ar visu sirdi uzticīgs Jagenkai, nelabprāt runāja par Danusju. Bet, tā kā laulības notika slepenībā, arī Zbiška nedrīkstēja par tām runāt.

Viņa veselība uzlabojās ar katru dienu. Nedēļu pirms Ziemas svētkiem pirmo reizi uzsēdās zirgā un, lai gan juta, ka bruņās to vēl nespētu izdarīt, uzreiz kļuva možāks. Viņš gan nedomāja, ka tuvākā laikā nāksies vilkt tās mugurā un likt galvā kaujas cepuri, tomēr cerēja, ka drīz spēs izdarīt arī to. īsinot laiku, Zbiška mēģināja istabā cilāt zobenu — un diezgan veiksmīgi; vienīgi cirvis vēl izrādījās pasmags, tomēr viņš uzskatīja, ka, sagrābis to abās rokās, jau varētu krietni vien atvēzēties.

Beidzot, divas dienas pirms svētkiem, lika izklāt kamanas, apseglot zirgus un paziņoja čeham, ka brauks uz Cehanovu. Uzticīgais ieroču nesējs mazliet norūpējās, sevišķi tāpēc, ka ārā bija sprēgājošs sals, bet Zbiška viņam teica:

—     Nav tava darīšana, Glovač (kā bija viņu iesaucis poliski). Te mums vairs nav nozīmes palikt, bet, ja es arī saslimtu, Cehanovā būs kam par mani parūpēties. Galu galā es nejāšu, bet braukšu kamanās, ieracies sienā un ietinies zvērādās, tikai īsi pirms Cehanovas uzkāpšu zirgā.

Un tā arī notika. Cehs jau bija iepazinis savu jauno kungu un zināja, ka slikti ir runāt viņam pretī, bet vēl sliktāk tūlīt neizpildīt pavēli, tādēļ jau pēc stundas viņi devās ceļā. īsi pirms izbraukšanas ieraudzījis Sanderu, kas sēdās ragavās kopā ar savu kasti, Zbiška viņam sacīja:

—     Ko tu pieķēries man kā dadzis aitai? … Teici taču, ka gribi doties uz Prūsiju.

—     Teicu, ka gribu uz Prūsiju, — Sanders atbildēja, — bet kā lai viens tieku uz turieni tādā sniegā? Vilki apēdīs mani, iekams paspēs uzlēkt pirmā zvaigzne, un te arī nav jēgas palikt. Labāk es pilsētā celšu ļaužu dievbijību, dalīšu svēto preci un glābšu no velna nagiem viņu dvēseles, kā visu kristīgo tēvam Romā tiku solījis. Turklāt esmu ļoti iemīlējis jūs, cienīto pan, tāpēc negribētu atstāt līdz tam, kamēr došos uz Romu, un varbūt gadīsies, ka spēšu jums kā pakalpot.

—     Viņš vienmēr gatavs iedzert un iekost uz jūsu veselību, pan, — čehs sacīja, — un tieši šādā veidā visvairāk gribētu jums pakalpot. Bet, ja mums Pšasnišas mežā uzklups lielāks bars vilku, mēs atdosim tiem viņu uzkodām, jo nekam labākam viņš neder.

—    Skatieties, ka jums grēcīgi vārdi nepiesaltu pie ūsām, — Sanders atteica, — tādas lāstekas var atkust tikai elles ugunīs.

—     Nekas! — Glovačs sacīja, ar cimdotu roku pieskardamies ūsām, kas viņam tikko sāka dīgt. — Vispirms es mēģināšu piestātnē atkausēt tās ar siltu alu, ko tev tomēr nedošu.

—    Bet ir taču bauslis: izslāpušo padzirdi. Atkal grēks!

—     Nu, tad es tev iedošu spaini ūdens, bet pagaidām ņem, kas ir pie rokas.

To teicis, viņš cik vien varēdams abām rokām pagrāba sniegu un meta to Sanderam bārdā, bet tas izvairījies teica:

—     Jūs velti braucat uz Cehanovu, tur jau ir viens dresēts lācītis, kas mētājas ar sniegu.

Tā viņi, diezgan labi saprazdamies, apmainījās asprātībām. Zbiška tomēr neliedza Sanderam braukt līdzi, jo šis dīvainais cilvēks viņu uzjautrināja un patiešām likās esam stipri pieķēries. Un viņi atstāja meža pili — skaidrā ziemas rītā, tik stiprā salā, ka nācās apsegt zirgus. Visu zemi klāja dziļš sniegs. Māju jumti bija tikko saredzami, vietām pat dūmi, šķita, cēlās tieši no baltajām kupenām un sārti no rītausmas kāpa taisni uz augšu, pamazām izplešoties kā spalvu pušķi pie bruņinieku cepurēm.

Lai taupītu spēkus, kā arī tāpēc, ka bija ļoti auksts, Zbiška brauca kamanās, kur sienā un zvērādās bija vieglāk glābties no sala. Arī Glovačam lika apsēsties sev blakus, turot gatavībā stopu pret vilkiem, un viņi visu laiku jautri tērzēja.

—     Pšasnišā, — Zbiška sacīja, — tikai pabarosim zirgus, sasildīsimies un tūlīt dosimies tālāk.

—    Uz Cehanovu? ,

—    Vispirms uz Cehanovu apsveikt kņazu pāri un pavadīt svētkus.

—    Bet pēc tam? — Glovačs jautāja.

Zbiška smaidīdams atteica:

—    Pēc tam, kas zina, varbūt uz Bogdanecu.

Čehs paskatījās uz viņu ar izbrīnu. Viņam galvā iešāvās doma, ka varbūt jaunais kungs atteicies no Juranda meitas, kas likās esam ticami vēl jo vairāk tāpēc, ka Danusja aizbrauca prom, bet meža pilī viņš tika dzirdējis, ka Spihovas pans negribot dot Zbiškam savu meitu. Sī doma iepriecināja krietno ieroču nesēju; lai gan viņš mīlēja Jagenku, taču skatījās uz viņu kā uz zvaigzni pie debesīm un labprāt samaksātu par viņas laimi kaut vai ar savām asinīm. Zbišku arī viņš iemīlēja un no visas sirds vēlējās kalpot viņiem abiem līdz pašai nāvei.

—    Tad jau jūs, cienītais pan, paliksiet savās dzimtmājās! — viņš priecīgi sacīja.

—     Kā es varu tur palikt, — Zbiška atbildēja, — ja esmu izaicinājis uz divkauju šos bruņiniekus, bet pirms tam vēl Lihtenšteinu? De Lorhe stāstīja, ka šogad mestrs aicināšot pie sevis ciemos uz Torunu karali, tad es arī pievienošos viņa svītai un domāju, ka tur Garbovas Zaviša vai Tačevas Povals izdabūs no karaļa atļauju man cīnīties ar šiem mūkiem. Viņi droši vien uzstāsies ar saviem ieroču nesējiem, tā ka tev arī būs ko darīt.

—     Tad es labāk pats paliktu par mūku, ja būtu citādi, — čehs sacīja.

Zbiška paskatījās uz viņu ar patiku.

—    Bēdīgi klāsies tam, kas gadīsies tev pa cirtienam. Kungs Jēzus devis tev briesmīgu spēku, bet tu slikti darītu, ja pārāk plātītos ar to, — īstam ieroču nesējam jābūt pazemīgam.

Cehs pamāja ar galvu, piekrizdams, ka pārāk neplātīsies, bet cīņā pret vāciešiem arī nctaupīsies. Zbiška turpināja smaidīt, taču ne vairs ieroču nesējam, bet pats savām domām.

—    Vecais pans būs priecīgs, kad atgriezīsimies, — pēc brīža Glovačs sacīja. — Un Zgoželicos arī būs priecīgi.

Zbiškam tik skaidri atainojās Jagenka, it kā viņa sēdētu tam blakus kamanās. Tā tas bija vienmēr: tiklīdz nejauši viņu atcerējās, tūlīt skaidri redzēja acu priekšā . . .

«Nē,» viņš sevī noteica, «nebūs vis priecīga, jo Bogdanecā es atgriezīšos tikai ar Danusju, bet viņa lai ņem sev citu. . .» Te viņam acu priekšā pavīdēja Bžozovas Vilks un jaunais Rogovas Ctans — un Zbiškam kļuva bēdīgi, iedomājoties, ka meiteni var iegūt viens no viņiem. «Būtu atradusi sev kādu labāku,» viņš sevī sprieda, «tie taču ir dzērāji un spēlmaņi, turpretī meitene ir lieliska.» Viņš iedomājās arī, ka, uzzinājis par notikušo, tēvocis būs ļoti sarūgtināts, bet arī mierināja sevi, atceroties, ka Macjkam vispirms rūpēja sava dzimta un pārticība, ar ko celt tās nozīmi. Jagenka gan atradās tuvāk, kaimiņos, toties Jurands bija bagātāks saimnieks par Zgoželicu Zibu, tāpēc viegli varēja paredzēt, ka Macjka ilgi nedusmosies par šīm laulībām, vēl jo vairāk tāpēc, ka zināja par brāļadēla mīlestību un to, cik viņš Danusjai pateicības parādā . . . Papukosies, pēc tam būs priecīgs un sāks mīlēt Danusju kā savu meitu!

Un pēkšņi Zbiškas sirdi pārņēma ilgas un mīlestība uz tēvoci, kurš bija stingrs vīrs, bet viņu mīlēja kā acuraugu; kaujās viņu uzmanīja vairāk nekā pats sevi; viņa dēļ ņēma laupījumu un rūpējās par mantu. Viņi bija vieni paši visā pasaulē, pat bez radiniekiem, izņemot abatu, tāpēc, kad reizēm gadījās izšķirties, viens bez otra nezināja, ko iesākt, sevišķi vecais, kurš neko vairs sev nekāroja.

«Eh, cik viņš būs priecīgs, cik priecīgs!» Zbiška sevī atkārtoja. «Es tikai gribētu, lai arī Jurands mani tāpat uzņemtu kā viņš.»

Un jauneklis mēģināja iztēloties, ko teiks un darīs Jurands, kad uzzinās par laulībām. To iedomājoties, viņš uztraucās, bet ne sevišķi, jo grozīt te neko vairs nevarēja. Uz divkauju Jurandam viņu neklājās aicināt, bet, ja pārāk ietieptos, Zbiška atbildētu tā: «Labāk piekrītiet, kamēr es lūdzu, jo jūsu tiesības uz Danusju ir cilvēciskas, bet manas — dievišķas, un viņa tagad pieder man, nevis jums.» Savā laikā viņš bija dzirdējis no kāda kleriķa, rakstu zinātāja, ka sievai esot jāpamet tēvs māte un jāsekojot vīram, tāpēc juta, ka viņa pusē lielāka vara. Jaunais bruņinieks tomēr nedomāja, ka viņa un Juranda starpā varētu izcelties briesmīgas nesaskaņas un naids, cerot, ka viņu stipri iespaidos Danusjas lūgšanas un tikpat stipri, ja ne stiprāk kņazs, kura padotais viņš bija, un kņaze, kuru mīlēja kā savas meitas aizgādni.

Pšasnišā viņiem ieteica palikt pa nakti, brīdinot no vilkiem, kuri sala laikā salasījās tik lielos baros, ka uzbruka pat veselām pajūgu karavānām. Zbiška tomēr šo brīdinājumu negribēja ievērot, jo krogā bija saticis vairākus Mazāvijas bruņiniekus ar svītām, kuri arī jāja uz Cehanovu pie kņaza, un vairākus bruņotus tirgoņus no pašas Ceha- novas, kurr veda preču vezumus no Prūsijas. Tik lielā skaitā nekādas briesmas nedraudēja, tāpēc devās ceļā pa nakti, lai gan pievakarē pēkšņi sacēlās vējš, atdzina mākoņus un sākās putenis. Brauca cieši viens aiz otra un tik lēni, ka Zbiškam radās šaubas, vai līdz svētkiem tiks galā. Dažās vietās vajadzēja atrakt kupenas, ko zirgi nevarēja iz- brist. Par laimi, mežā ceļš bija gluds. Un tomēr Cehanovu viņi ieraudzīja jau dziļā krēslā.

Varbūt viņi vēl ilgi braukātu ap pilsētu sniega putenī un vējā, nezinot, ka ir jau klāt, ja uzkalnā, kur cēla jauno pili, nedegtu ugunis. Neviens vairs labi nezināja, vai šīs ugunis Ziemas svētku vakarā iekurtas ceļiniekiem vai tā ir kāda sena paraša, bet Zbiškas ceļa biedri tagad par to arī nedomāja — visi gribēja pēc iespējas ātrāk rast patvērumu pilsētā.

Bet putenis pa to laiku arvien vairāk pieņēmās. Ass un auksts vējš dzina milzīgus sniega blāķus, locīja kokus, gaudoja, plosījās, paķēra veselas kupenas, pacēla tās gaisā, sagrieza virpuļos, izkaisīja, apbēra vezumus, zirgus, sāpīgi, kā smilti, trieca ceļiniekiem sejā, neļaujot ne paelpot, ne parunāt. Ilksīm piekārtos zvārguļus nemaz nevarēja sadzirdēt, toties puteņa auros laiku pa laikam ieskanējās kādas žēlabainas balsis, it kā vilku gaudošana, it kā zirgu zviegšana tālumā, bet reizēm it kā šausmu pilni cilvēku saucieni pēc palīdzības. Nogurušie zirgi spiedās cits pie cita un gāja arvien lēnāk.

—            Eh, putenis, tas tik ir putenis! — aizelsies sacīja čehs. — Laime, pan, ka pilsēta vairs nav tālu un ka tur kuras ugunis, citādi mums klātos slikti.

—            Kas tagad ir klajā laukā, tiem beigas, — Zbiška atteica. — Un es vairs neredzu arī ugunis.

—            Tik bieza migla, ka pat uguns tai nespīd cauri. Bet varbūt vējš izsvaidījis malku un ogles.

Arī citos pajūgos tirgoņi un bruņinieki tāpat sprieda, ka tie, kurus putenis pārsteidzis tālu no cilvēku mājokļiem, rīt vairs nedzirdēs svētku zvanus. Zbiška piepeši kļuva nemierīgs un teica:

—    Nedod dievs, ka Jurands būtu kaut kur ceļā.

Kaut gan čehs bija pilnīgi aizņemts, skatoties pēc ugunīm, padzirdis Zbiškas vārdus, viņš tomēr pagrieza galvu un jautāja:

—    Vai tad Spihovas panam vajadzēja atbraukt?

—    Jā.

—    Ar paņeņku?

—    Ugunis tomēr izgaisušas, — Zbiška atbildēja.

Ugunis patiešām bija nodzisušās, toties uz ceļa pie zirgiem un ragavām parādījās vairāki jātnieki.

—            Kur lienat? — iesaucās vērīgais čehs, paķerot stopu. — Kas jūs tādi esat?

—    Kņaza ļaudis, mūs sūtīja palīgā ceļiniekiem.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžos.

—    Vediet uz pilsētu! — Zbiška sacīja.

—    Vai no jums nav kāds atpalicis?

—    Nē.

—    No kurienes braucat?

—    No Pšasnišas.

—    Vai citus braucējus neredzējāt?

—    Neredzējām. Varbūt ir uz citiem lielceļiem.

—            Visur izsūtīti ļaudis. Sekojiet mums! Jūs esat noklīduši no ceļa. Grieziet pa labi!

Un viņi pagrieza zirgus. Kādu laiku dzirdēja tikai vēja aurus.

—    Vai daudz viesu vecajā pili? — Zbiška pēc brīža jautāja.

Labi nesadzirdējis, tuvākais jātnieks pieliecās viņam klāt:

—    Ko jūs sakāt, pan?

—    Es jautāju: vai pie kņaza daudz viesu?

—    Kā vienmēr: pulka!

—    Vai Spihovas pans ir?

—    Nav, bet viņu gaida. Arī izsūtīja ļaudis pretī.

—    Ar ploškām?

—    Kur nu ar ploškām tādā putenī!

Bet viņiem nācās pārtraukt sarunu, jo vēja auri arvien pieauga.

—    Taisni velna kāzas! — čehs ieminējās.

Taču Zbiška lika viņam klusēt un nelabā vārdu nepieminēt.

—     Vai tad nezini, — viņš teica, — ka svētkos velni kļūst nespēcīgi un slēpjas āliņģos? Pie Sandomiras zvejnieki svētku priekšvakarā vienreiz noķēra tīklā: turēja mutē līdaku, bet, atskanot zvanu skaņām, tūlīt sašļuka, un viņi to sita ar nūjām līdz pat vesperēm. Jā, vētra ļoti nikna, bet ar kunga Jēzus ziņu, kurš laikam grib, lai rītdiena tāpēc būtu vēl priecīgāka.

—     Ha! Mēs jau bijām pie pašas pilsētas, bet, ja nebūtu ieradušies palīgi, droši vien maldītos līdz pusnaktij, bijām nobraukuši no ceļa, — Glovačs sacīja.

—    Tāpēc, ka nodzisa ugunis.

Beidzot tomēr iebrauca pilsētā. Sniega kupenas ielās tur bija tik lielas, ka daudzās vietās aizsedza pat logus, tādēļ arī, maldoties ap pilsētu, ceļinieki nevarēja saskatīt ugunis. Toties vējš šeit tā netrakoja. Ielas bija tukšas, pilsētnieki jau sēdēja pie svētku galdiem. Pie dažiem namiem zēni ar šūpulīšiem un kazām, neraugoties uz puteni, dziedāja Ziemas svētku dziesmas. Arī tirgus laukumā redzēja dažus cilvēkus, kas, aptinušies ar zirnājiem, tēloja lāčus, bet citādi ielas bija tukšas. Tirgoņi, kas atbrauca reizē, palika pilsētā, kamēr Zbiška un pārējā šļahta devās tālāk uz veco pili, kurā dzīvoja kņazs un kura, piejājot tuvāk, par spīti putenim, jautri iemirdzējās savām stikla rūtīm.

Paceļamais tilts pāri grāvim bija nolaists, jo lietuviešu uzbrukuma laiki jau sen bija pagājuši, bet krustneši, paredzēdami karu ar Polijas karali, paši centās iegūt Mazāvijas kņaza labvēlību un draudzību. Viens no kņaza ļaudīm pataurēja, un tūlīt atvērās vārti. Pie tiem stāvēja pārdesmit strēlnieku, bet uz mūriem un pie lūkām nebija nevienas dzīvas dvēseles — kņazs bija atļāvis sargiem nokāpt zemē. Viesiem pretī iznāca vecais Mrokola, kurš bija ieradies pilī jau pirms pāris dienām, un, kņaza vārdā apsveicis atjājējus, aizveda tos uz istabām, kur varēja pienācīgāk saģērbties vakariņām.

Zbiška tūlīt apjautājās par Spihovas Jurandu; Mrokota atteica, ka viņa pagaidām nav, bet gaidot, tādēļ ka solījies ierasties; gadījumā, ja būtu vēl vairāk saslimis, atsūtītu ziņu. Tomēr izsūtījuši pretī vairākus jātniekus, jo tādu puteni pat vecākie ļaudis neatceroties.

—    Tad varbūt drīz ieradīsies.

—       Droši vien. Kņaze pavēlēja uzlikt viņiem traukus uz kopēja galda. j

Lai gan Zbiška vienmēr mazliet baidījās Juranda, sirdī nopriecājās un teica sev: «Lai viņš dara, ko grib, nekas nelīdzēs: tik un tā atbrauc mana sieva, mana laulātā draudzene, mana mīļā Danusja.» Un, atkārtodams to, viņš gandrīz neticēja pats savai laimei. Pēc tam nodomāja, ka meita būs viņam visu izstāstījusi, nolūgusies un pierunājusi tūlīt atdot Zbiškam. «Patiesību sakot, ko viņš citu varētu darīt? Jurands ir gudrs vīrs un zina, ka nav ko viņu sargāt, tik un tā es Danusju paņemšu, jo manas tiesības ir stiprākas.»

Pārģērbjoties viņš izjautāja Mrokotu par kņaza, bet sevišķi par kņazes veselību; pēdējo jau kopš Krakovas laikiem mīlēja kā savu māti. Bija priecīgs dzirdot, ka pilī visi veseli, lai gan kņaze ļoti skumstot pēc savas mīļās dziedātājas. Tagad viņai uz kokles spēlējot Jagenka, kuru kņaze arī visai mīlot, bet ne tā kā Danusju.

—    Kāda Jagenka? — Zbiška izbrīnījies jautāja.

—       Dlugoļasas Jagenka, vecā Dlugoļasas pana mazmeita. Skaista meitene — viņā iemīlējies lotringietis.

—    Kā, vai tad de Lorhe arī šeit?

—       Kur gan lai viņš būtu? Kā atbrauca no meža pils, tā te dzīvo bez rūpēm. Mūsu kņazam nekad netrūkst viesu.

—    Būšu priecīgs viņu satikt, šim bruņiniekam neko nevar pārmest.

—    Viņš arī jūs ciena. Bet iesim, kņazu pāris tūlīt sēdīsies pie galda.

Un viņi aizgāja. Ēdamzālē divos kamīnos kurējās lielas ugunis, ko

uzraudzīja kalpi, un tā bija pilna ar viesiem un galminiekiem. Kņazs ienāca pirmais vojevodas un dažu tuvu augstmaņu pavadībā. Zbiška paklanījās viņam līdz ceļiem, pēc tam noskūpstīja roku.

Tas saņēma rokās viņa galvu, tad, paaicinājis nedaudz sānis, sacīja:

—       Es jau visu zinu. Sākumā man nepatika, ka izdarījāt to bez manas atļaujas, bet, taisnību sakot, nebija arī laika, es taču jau atrados Varšavā, kur domāju, ka pavadīšu svētkus. Turklāt ir zināms: ja sieviete kaut ko sadomā, labāk nepretojies, tik un tā neko nepanāksi. Kņaze par jums rūpējas kā māte, bet es vienmēr labāk piekrītu viņai nekā pretojos, lai neskumdinātu un pasargātu no liekām asarām.

Zbiška otrreiz paklanījās kņazam līdz ceļiem.

—    Lai dievs dod, ka es varētu jums atlīdzināt.

—       Pateicies viņam par izveseļošanos! Pastāsti kņazei, cik laipni es tevi uzņēmu, viņa būs ļoti priecīga! Ak dievs! Viņas prieks — mans prieks! Jurandam aizmetīšu par tevi labu vārdu un domāju, ka viņš piekritīs, viņš arī mīl kņazi.

—    Kaut arī viņš nepiekristu, man ir lielākas tiesības.

—    Tev ir lielākas tiesības, un viņam būs jāpiekrīt, bet savu svētību jums var nedot. Ar varu neviens viņu nepiespiedīs to darīt, bet bez vecāku svētības nebūs arī dieva svētības.

Padzirdis šos vārdus, Zbiška noskuma, jo līdz šim par to netika domājis. Bet tai brīdī ienāca kņaze ar Dlugoļasas Jagenku un pārējām galminiecēm, un jaunais bruņinieks piesteidzās paklanīties viņai. Kņaze sveicināja viņu vēl laipnāk nekā kņazs un tūlīt sāka runāt par gaidāmo Juranda ierašanos. Lūk, trauki viņiem jau esot salikti uz galda, ļaudis arī izsūtīti pretī, lai putenī parādītu ceļu. Ar svētku vakariņām gan vairs nevarot kavēties, pans to nemīlot, bet viņi noteikti ieradīšoties, iekams vakariņas vēl būs beigušās.

—     Kas attiecas uz Jurandu, — kņaze sacīja, — lai notiek pēc dieva prāta. Vai nu šodien, vai rīt pēc dievkalpojuma visu pateikšu, un kņazs arī apsolīja piebilst kādu vārdu. Jurands gan ir nepielūdzams, bet ne tiem, kurus mīl, un ne tiem, kuriem ir padots.

Un viņa sāka stāstīt Zbiškam, kā izturēties pret sievastēvu, lai, dievs sargi, neaizvainotu un nesakaitinātu viņu. Vispār viņa cerēja uz visu to labāko, bet vairāk pieredzējis un manīgāks cilvēks viņas vārdos saklausītu zināmu nemieru. Varbūt tāpēc, ka Spihovas pans visumā bija smagas dabas cilvēks, bet varbūt kņazi sāka uztraukt tas, ka viņi tik ilgi nerādījās. Putenis ārā plosījās arvien stiprāk, un visi runāja, ka, pārsteigts klajā laukā, cilvēks var tur arī palikt. Kņazei gan ienāca prātā arī citas iespējas: piemēram, ka Danusja atzinusies tēvam par savu salaulāšanos ar Zbišku un tas saskaities nolēmis vispār nebraukt uz Cehanovu, bet viņa negribēja uzticēt Zbiškam šīs savas domas, un nebija arī laika, jo kalpotāji sāka nest zālē ēdienus un likt tos uz galda. Zbiška tomēr paspēja vēlreiz paklanīties viņai un pajautāt:

—     Bet, ja viņi atbrauks, kā tad būs, cienītā pane? Mrokota man stāstīja, ka Jurandam esot atsevišķa istaba, kur atradīšoties siens, ko paklāt arī ieroču nesējiem. Kā tad būs?

Kņaze iesmējās un, viegli iesitusi tam ar cimdu pa seju, sacīja:

—    Rimsties! Vēl ko? Ak tu tāds!

Un viņa aizgāja pie kņaza, kuram tuvākie augstmaņi jau izbīdīja krēslu, lai viņš varētu apsēsties. Bet pirms tam viens no viņiem pasniedza Janušam seklu, lēzenu šķīvi ar plānās šķēlītēs sagrieztu karašu un oblatēm, ko kņazam vajadzēja izdalīt viesiem, galminiekiem un kalpotājiem. Otru līdzīgu šķīvi kņazei turēja skaists pusaudzis, Soha- čevas kastelāna dēls. Galda viņā galā stāvēja ksendzs Višoneks, kuram vajadzēja svētīt uz smaržīga siena saliktās vakariņas. Tai brīdī durvīs parādījās pavisam apsnidzis cilvēks, skaļi iesaukdamies:

—    Cienītais pan!

—     Kas ir? — kņazs jautāja, dusmīgs par to, ka atnācējs pārtraucis ceremoniju.

—    Uz Radzanovas lielceļa pilnīgi ieputināti kādi braucēji. Mums vajag vairāk cilvēku, lai viņus atraktu.

To padzirduši, visi satrūkās, uztraucās arī kņazs un, griežoties pie Sohačevas kastelāna, iesaucās:

—    Jātniekus ar lāpstām, tūlīt!

Pēc tam jautāja atnācējam:

—    Vai daudz cilvēku ieputināts?

—    Nevarēja saskaitīt. Briesmīgs putenis. Ir zirgi un vezumi. Daudz pavadoņu.

—    Nezināt, kā tie ir?

—    Ļaudis saka: Spihovas pana.

XXVII

Padzirdis šo baigo vēsti, Zbiška, pat nelūdzis kņaza atļauju, devās uz staļļiem un lika seglot zirgus. Cehs, kurš, kā ieroču nesējs, kas cēlies no muižnieku kārtas, atradās zālē kopā ar savu kungu, tikko paspēja aizskriet uz istabu un atnest siltu kažoku. Būdams prātīgs vīrs, viņš nemaz nemēģināja Zbišku atturēt, zinot, ka tas neko nelīdzētu, bet vilcināšanās varētu nākt tikai par ļaunu. Uzsēdies zirgā, čehs paķēra vārtos no sarga vairākas lāpas un kopā ar kņaza ļaudīm, kurus steidzīgi saposa vecais kastelāns, arī devās ceļā. Aiz vārtiem viņus apņēma necaurredzama tumsa, bet putenis likās esam mazinājies. Varbūt aiz pilsētas viņi tūlīt nomaldītos, bet līdzi jāja cilvēks, kurš pirmais bija paziņojis par notikumu un tagad viņus veda, jo ātrāk un drošāk vēl tāpēc, ka tam līdzi bija suns, kas pazina ceļu. Atklātā laukā vējš atkal sāka asi cirst sejā, sevišķi aulekšojot. Lielceļš vietām bija tā aizputināts, ka vajadzēja nokāpt, jo zirgi iestiga līdz vēderam. Kņaza ļaudis aizdedza lāpas, ploškas un jāja dūmos un liesmās, kuras vējš purināja tik spēcīgi, it kā gribētu atraut tās no sveķotajām šķilām un aiznest pāri laukiem un mežiem. Jāja diezgan tālu — aizmugurē palika tuvākie ciemi, tad Nedzboža, pēc tam nogriezās uz Radzanovas pusi. Aiz Nedzbožas vētra patiešām sāka mazināties. Vēja brāzieni kļuva vājāki un vairs nenesa līdzi veselus sniega mākoņus. Debesis noskaidrojās. No augšas vēl kādu laiku nāca sniegs, bet drīz arī tas pārstāja. Pēc tam šur tur mākoņu spraugās iemirdzējās zvaigznes. Zirgi sāka sprauslāt, jātnieki atviegloti uzelpoja. Zvaigžņu skaits ar katru mirkli vairojās, un sāka salt. Pēc dažām minūtēm iestājās pilnīgs klusums.

De Lorhe, kurš jāja blakus Zbiškam, mēģināja viņu mierināt, sacīdams, ka briesmu gadījumā Jurands katrā ziņā vispirms domāja par meitas drošību un, ja arī visi būtu nosaluši, viņu katrā ziņā atradīšot dzīvu, varbūt pat ādās iemigušu. Bet Zbiška viņu slikti saprata, un nebija arī laika klausīties, jo drīz vien priekšējais jātnieks nogriezās no lielceļa.

Jaunais bruņinieks pasteidzās uz priekšu un pajautāja: — Kādēļ nogriežamies?

—            Tādēļ, ka viņi ieputināti nevis uz lielceļa, bet, lūk, turi Redzat, pan, to alksnāju?

To teicis, viņš ar roku parādīja tālumā tumšu krūmāju, kas izdalījās uz baltās sniega segas, jo mākoņi atsedza mēness disku un nakts kļuva gaiša.

—    Laikam nomaldījās no lielceļa.

—            Nomaldījās no lielceļa un brauca apkārt gar upmalu. Vētrā un putenī tas viegli var gadīties. Brauca un brauca, kamēr piekusa zirgi.

—    Kā tad jūs viņus atradāt?

—    Suns aizveda.

—    Vai tuvumā nav kādu māju?

—    Ir, bet viņpus upes. Te tūlīt ir Vkra.

—    Uz priekšu! — Zbiška iesaucās.

Bet pavēlēt bija vieglāk nekā pavēli izpildīt; kaut arī stipri piesala, tīrumā sniegs vēl bija irdens, svaigi sanests un dziļš, kurā zirgi stiga pāri ceļiem, tāpēc nācās virzīties uz priekšu lēnām. Pēkšņi viņi sadzirda suņa rejas un tieši priekšā ieraudzīja resnu un līku vītola stumbru ar mēness gaismā mirdzošu, kailu zaru vainagu.

—            Viņi ir tālāk, — pavadonis teica, — tuvāk alksnājam, bet arī te kaut kam jābūt.

—    Zem vītola ir kupena. Pagaismojiet.

Vairāki kņaza ļaudis nokāpa no zirgiem un apgaismoja kupenu ar lāpām, pēc tam viens tūlīt iesaucās:

—    Cilvēks sniegā! Te ir galva, var redzēt!

—    Zirgs arī ir!

—    Atrakt!

Lāpstas ienira sniegā un sāka sviest to uz visām pusēm.

Pēc brīža zem vītola atklājās sēdoša cilvēka stāvs uz krūtīm nokārtu galvu un dziļi sejā uzmauktu cepuri. Vienā rokā viņš turēja zirga pavadu, kurš gulēja blakus ar purnu sniegā. Laikam jātnieks bija atšķīries no pārējiem tādēļ, lai ātrāk sasniegtu cilvēku mājokļus un atvestu palīdzibu, bet, kad zirgs pakrita, paslēpās zem vītola aizvēja pusē un tur sastinga.

—    Gaismu! — Zbiška iesaucās.

Kalps tuvināja lāpu nosalušā sejai, bet tās vaibstus sākumā bija grūti pazīt. Tikai pēc tam, kad otrs kalps pacēla uz augšu nokārto galvu, visi vienā balsi iesaucās:

—    Spihovas pans!

Zbiška pavēlēja diviem vīriem viņu tūdaļ ņemt un aizvest uz tuvāko māju, bet pats ar citiem kalpiem un pavadoni, nezaudējot ne mirkli, metās glābt pārējos. Jājot viņš domāja, ka tur atradis Danusju, savu sievu, varbūt mirušu, un, cik spēka, trenca zirgu, kurš klupa sniegā līdz krūtīm. Par laimi, vairs nebija tālu, tikai daži desmiti soļu. «Šurpu!» no tumsas atskanēja to balsis, kuri pirmīt bija palikuši pie ieputinātajiem braucējiem. Zbiška piesteidzās klāt un nolēca no zirga:

—    Pie lāpstām!

Divas ragavas palicēji jau paspēja atrakt. Zirgi un cilvēki tajās bija neglābjami nosaluši. Kur atrodas pārējie pajūgi, varēja pazīt pēc sniega pauguriem, lai gan ne visas ragavas bija pilnīgi ieputinātas. Pie dažām redzēja līdz vēderam kupenās iestigušus zirgus, it kā tie trauktos uz priekšu un būtu sastinguši pēdējā piepūlē. Viena zirgu pāra priekšā līdz jostas vietai sniegā nekustīgi kā stabs stāvēja cilvēks ar pīķi rokā; pie citiem pajūgiem kalpi bija nosaluši, turot zirgus pie iemauktiem. Acīm redzot, nāve viņus bija pārsteigusi mirklī, kad gribēja izvilkt zirgus no kupenām. Viens aizjūgs kavalkādcs pašās beigās nebija nemaz ieputināts. Braucējs sakņupis sēdēja priekšā, ar rokām sargājot ausis, bet viņam aiz muguras divi gulēja; garas sniega strēles pāri viņu krūtīm savienojās ar sanesumiem abās ragavu pusēs un pārklāja nosalušos kā pēlis, bet viņi likās klusi un mierīgi guļam. Citi turpretī bija gājuši bojā, cīnoties ar puteni līdz pēdējam, jo bija sastinguši saspringtās pozās. Vairākas ragavas bija apgāzušās, dažām salauztas ilksis. Lāpstas ik pēc brīža atklāja izliektus zirgu kaklus, ar purniem sniegā ierakušās galvas, cilvēkus ragavās un pie ragavām, bet nevienās nebija sieviešu. Zbiška te strādāja ar lāpstu, tā, ka sviedri plūda pār vaigiem, te apgaismoja mirušos, baidīdamies vai starp tiem neieraudzīs savs iemīļotās seju, bet viss velti! Liesmas apgaismoja tikai bargas, ūsainas Spihovas cīnītāju sejas — ne Danusjas, ne kādas citas sievietes nekur nebija.

—    Ko tas nozīmē? — jaunais bruņinieks sevī brīnījās.

Un skaļi jautāja citiem, kuri strādāja nostāk, vai nav ko atklājuši, bet tie atraka tikai vīriešus. Beidzot darbs bija galā. Kalpi iejūdza ragavās savus zirgus un, apsēduši uz bukām, devās ar līķiem uz Nedz- božu, lai tur siltās telpās pamēģinātu vai kādu vēl nevar atdzīvināt. Zbiška ar čehu un vēl diviem kalpiem palika. Viņam ienāca prātā, ka ragavas ar Danusju varbūt atšķīrušās no karavānas; varbūt tajās, kā to varēja paredzēt, bija iejūgti paši labākie zirgi un Jurands izsūtīja viņu pa priekšu; varbūt vēlāk, sargājot no puteņa, atstāja kādā mājā pa ce|am. Zbiška pats nezināja, ko iesākt; katrā ziņā gribēja apskatīt tuvākās kupenas, alksnāju, pēc tam atgriezties un meklēt uz lielceļa.

Taču kupenās neatrada neko. Alksnājā viņam vairākas reizes paspīdēja tikai vilku acis, bet cilvēku un zirgu pēdas nekur negadījās. Pļava starp alksnāju un lielceļu tagad mirdzēja mēness gaismā, un tās baltajā, vienmuļajā virsmā iztālēm šur tur patiešām rēgojās vairāki tumši plankumi, bet tie arī bija vilki, kuri, tuvojoties cilvēkiem, aizbēga prom.

—     Cienītais pan! — čehs beidzot ierunājās. — Velti mēs te jādelējam un meklējam, Juranda meitas karavānā nebija.

—    Uz lielceļu! — Zbiška pavēlēja.

—     Neatradīsiet arī uz lielceļa. Es vērīgi skatījos, vai kādās ragavās nav kārbu ar sieviešu apģērbiem. Nekā nebija. Paņeņka palikusi Spihovā.

Zbišku pārsteidza šīs domas pareizība, un viņš teica:

—    Lai dievs dod, ka tā būtu, kā tu runā.

Bet čehs prātoja tālāk:

—     Ja Danusja būtu braukusi, vecais pans viņu nepamestu ragavās, bet paņemtu sev līdzi zirgā un mēs būtu viņu atraduši tam blakus.

—    Jāsim turpu vēlreiz, — Zbiška satrauktā balsī sacīja.

Viņam ienāca prātā, ka varbūt tā arī bija, kā čehs teica. Ja nu viņi patiešām slikti meklējuši! Ja nu Jurands patiešām būs paņēmis Danusju zirgā, bet pēc tam, kad zirgs pakrita, viņa aizgāja no tēva, cerot sameklēt viņam kādu palīdzību! Tādā gadījumā viņai vajadzēja atrasties sniegā kaut kur tuvumā.

Bet Glovačs, it kā uzminējis šīs domas, turpināja:

—    Tādā gadījumā ragavās atrastos viņas tērpi, viņa taču nebrauktu uz galmu tikai ar to, kas mugurā.

Neraugoties uz šo dibināto iebildumu, tomēr aizjāja vēlreiz līdz vītolam — bet ne zem tā, ne simt soļu apkārtnē neko neatrada. Jurandu kņaza ļaudis jau bija aizveduši uz Nedzbožu, un apkārt viss bija pilnīgi tukšs. Cehs vēl piemetināja, ka pavadoņa suns, kurš atrada Jurandu, būtu atradis arī paņeņku. Tad Zbiška atviegloti nopūtās — viņam radās pārliecība, ka Danusja patiešām palikusi mājās. Atrada pat iemeslu, kāpēc tas tā noticis: viņa laikam visu izstāstīja tēvam, kurš, nepiekrizdams laulībām, ar nolūku atstāja meitu mājās, bet pats devās žēloties kņazam un lūgt viņa aizbildnību pie bīskapa. Sī doma Zbišku stipri nomierināja un pat iepriecināja; viņš saprata, ka līdz ar

Juranda nāvi novērsti visi šķēršļi, kas neļāva savienoties ar Danusju. «Jurands negribēja, bet kungs Jēzus gribēja,» jaunais bruņinieks sevī sprieda, «un dieva griba vienmēr ir pārāka.» Tagad viņam tikai jādodas uz Spihovu un jāņem Danusja kā sava, pēc tam atliks vienīgi izpildīt zvērestu, ko, pierobežā dzīvojot, arī labāk izdarīt nekā tālajā Bogdanecā. «Dieva griba! Dieva griba!» viņš atkārtoja sevī. Piepeši tomēr sakaunējās sava pāragrā prieka un teica Glovačam:

—    Man viņa ļoti žēl, es tev atklāti saku.

—            Ļaudis runāja, ka vācieši baidījušies viņa kā nāves, — ieroču nesējs atbildēja.

Pēc brīža pajautāja:

—    Tagad jāsim uz pili?

—    Caur Nedzbožu, — Zbiška atbildēja.

Ieradušies Nedzbožā, devās uz muižas māju, kur viņus pieņēma vecais saimnieks Zelehs. Jurandu vairs neatrada, bet Zelehs viņiem pastāstīja labu vēsti.

—            Viņu te berzēja ar sniegu gandrīz līdz kauliem un vīnu lēja mutē, pēc tam sutināja uz lāvas, kur viņš arī sāka elpot.

—            Dzīvs? — Zbiška priecīgi jautāja, to padzirdot, aizmirsis pats savas rūpes.

—            Dzīvs gan, bet, vai izdzīvos, dievs to zina, jo dvēselei nepatīk no pusceļa griezties atpakaļ.

—    Kādēļ tad viņu aizveda?

—            Tādēļ, ka kņazs atsūtīja pakaļ. Cik mājā bija spilvenu, ar visiem sasedza un aizveda.

—    Vai par meitu neko neteica?

—    Viņš tikko sāka elpot, runāt vēl nespēja.

—    Un pārējie?

—            Pārējie jau pie dieva aizkrāsnē. Viņi, nabadziņi, vairs netiks uz rīta dievkalpojumu, vienīgi ja uz to, kuru pats kungs Jēzus debesīs noturēs.

—    Neviens neatdzīvojās?

—            Neviens. Ejam istabā, ko mēs te priekšnamā runājam. Ja gribat redzēt, viņi atrodas ļaužu galā pie uguns. Ejam istabā.

Bet Zbiška steidzās un negāja, lai gan vecais Zelehs vilktin vilka viņus iekšā, ko darīja ar katru, mīlēdams, kā pats teica, aprunāties «ar tautu». No Nedzbožas līdz Cehanovai vēl bija prāvs gabals, un Zbiška dega nepacietībā ātrāk ieraudzīt Jurandu, lai no viņa kaut ko uzzinātu.

Jāja cik ātri vien pa aizputināto lielceļu varēdami. Kad ieradās, bija jau pāri pusnaktij un pils kapelā nupat kā beidzās dievkalpojums.

Zbiška jau dzirdēja vēršu māvienus un kazu blējienus, ko pēc veca paraduma atdarināja ticīgie par piemiņu tam, ka pestītājs piedzimis stallī. Pēc dievkalpojuma pie Zbiškas pienāca kņaze norūpējušos, satrauktu seju un sāka izprašņāt:

—    Danusja ir?

—        Nav. Vai tad Jurands neko neteica, es dzirdēju, ka viņš esot dzīvs?

—       Dievs žēlīgs! Tas mums ir dieva sods! … Jurands nevar parunāt un guļ kā bluķis.

—    Nebaidieties, cienītā pane. Danusja palikusi Spihovā.

—    Kā tu to zini?

—        Nevienās ragavās nav sieviešu apģērba. Jurands taču nebūtu vedis viņu vienā kažokā.

—    Tas gan tiesa!

Un viņai tūlīt priecīgi iemirdzējās acis. Pēc brīža iesaucās:

—        Ak Jēzus bērns, kas tu šodien esi piedzimis, nevis tavas dusmas, bet laikam tikai mīlestība nāk pār mums.

Tomēr viņu uztrauca Juranda ierašanās bez meitas, tāpēc jautāja tālāk:

—    Kādēļ gan v'PŠ to būtu pametis?

Zbiška izklāstīja kņazei savas aizdomas. Tās likās ticamas, un viņa nedaudz nomierinājās.

—    Tagad Jurands mums būs parādā par savu dzīvību, — teica,

—     patiesību sakot, arī tev, tu taču arī biji aizjājis viņu atrakt. Tad viņam krūtīs jābūt akmenim, ja arī tagad pretotos. Tas šim spītniekam būs arī dieva brīdinājums, lai necīnās pret svēto sakramentu. Tiklīdz atjēgsies un sāks runāt, es tūlīt viņam to pateikšu.

—        Vispirms lai atgūst samaņu, mēs taču vēl nezinām, kāpēc Danusju neņēma līdzi. Varbūt slima?

—        Nerunā niekus! Man jau tāpat baigi, ka viņas nav. Ja būtu slima, viņš to nepamestu.

—    Pareizi! — Zbiška sacīja.

Un viņi devās pie Juranda. Istabā bija karsts kā pirtī un pilnīgi gaišs, jo kamīnā dega milzīgas priežu šķilas. Ksendzs Višoneks uzmanīja slimo, kurš gulēja gultā zem lāču ādām bālu seju, no sviedriem salipušiem matiem un aizvērtām acīm. Lūpas bija vaļā un elpa ļoti smaga, bet tik spēcīga, ka pat zvērādas, ar ko bija pārsegts, cilājās no viņa elpas vilcieniem.

—    Nu, kā ir? — kņaze jautāja.

—    Ielēju mutē krūzi sildīta vīna, — ksendzs Višoneks atbildēja,

—   un tagad sāka nākt sviedri.

—    Guļ vai neguļ?

—    Varbūt arī neguļ, tādēļ ka ļoti stipri elpo.

—    Vai raudzījāt ar viņu runāt?

—            Raudzīju, bet neko neatbild, un man liekas, ka līdz rītam viņš nerunās.

—    Gaidīsim rītu, — kņaze teica.

Ksendzs Višoneks uzstāja, lai viņa iet atpūsties, bet kņaze par to negribēja ne dzirdēt. Visos kristīga cilvēka tikumos, tātad arī rūpēs par slimniekiem, viņa gribēja līdzināties mirušajai karalienei Jadvigai un ar saviem nopelniem izpirkt tēva dvēseli, tāpēc nepalaida garām nevienu iespēju, lai šai izsenis kristīgajā valstī izrādītos dievbijīgāka par citiem, tā izdzēšot no ļaužu piemiņas to, ka dzimusi pie pagāniem.

Bez tam viņu tirdīja vēlēšanās ātrāk kaut ko uzzināt no Juranda par Danusju, kuras liktenis viņu vēl joprojām uztrauca. Apsēdusies pie slimnieka gultas, viņa sāka skaitīt rožukroņi, pēc tam aizsnaudās. Zbiška, vēl nebūdams pilnīgi vesels un jājot pārpūlējies, ātri sekoja viņas piemēram, un pēc stundas abi iemiga tik cieši, ka varbūt nogulētu līdz pusdienai, ja, gaismai austot, tos neuzmodinātu zvanu skaņas pils kapelā.

Sīs skaņas atmodināja arī Jurandu, kurš, atvēris acis, negaidot uzcēlās gultā sēdus un sāka skatīties apkārt pa istabu, plakstiņus ātri mirkšķinādams.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! Kā jūtaties? — kņaze jautāja.

Bet viņš laikam vēl nebija atjēdzies, jo skatījās uz viņu, it kā nepazītu, un pēc brīža iesaucās:

—    Šurpu! Šurpu! Atrociet kupenu!

—    Dievs ar jums, jūs taču esat Cehanovā! — kņaze teica.

Jurands sarauca pieri kā cilvēks, kas pūlas kaut ko atcerēties, pēc tam sacīja.

—            Cehanovā? Meitene gaida un… kņazu pāris… Danusja! Danusja! . . .

Un, pēkšņi aizvēris acis, atkal atslīga spilvenos.

Zbiška un kņaze nobijās, domādami, ka būs nomiris, bet tai mirklī viņa krūtis sāka vienmērīgi cilāties, kā cilvēkam, kas dziļi iemidzis.

Ksendzs Višoneks pielika pirkstu pie lūpām un deva ar roku zīmi viņu nemodināt, pēc tam pačukstēja:

—    Varbūt tā nogulēs visu dienu.

—     Jā, bet ko viņš teica? — kņaze jautāja.

—    Teica, ka meita gaida Cehanovā, — Zbiška atbildēja.

—    Vēl nav atjēdzies, — ksendzs paskaidroja.

Tēvs Višoneks baidījās, vai lik pēc otrreizējas pamošanās Jurandam nepiemetīsies karsonis un viņš nezaudēs samaņu uz ilgu laiku. Tomēr tēvs Višoneks apsolīja kņazei un Zbiškam, ka tūlīt paziņos, tiklīdz vecais bruņinieks sāks runāt, un, viņiem aizejot, pats arī devās pie miera. Jurands atmodās tikai otrajā svētku dienā īsi pirms pusdienām, toties pie pilnas samaņas. Kņaze un Zbiška bija klāt. Jurands apsēdās gultā, paskatījās uz kņazi un, pazinis viņu, teica:

—    Cienītā pane … Dieva dēļ, vai esmu Cehanovā?

—    Un nogulējāt visus svētkus, — kņaze atteica.

—    Mani ieputināja sniegs. Kas izglāba?

—    Sis bruņinieks, Bogdanecas Zbiška. Atceraties, Krakovā . . .

Brīdi vērojis viņu ar savu veselo aci, Jurands sacīja:

—    Atceros . . . Bet kur Danusja?

—    Vai tad viņa nebrauca ar jums? — kņaze uztraukti jautāja.

—    Kā tad viņa varēja braukt ar mani, ja es braucu pie viņas?

Zbiška un kņaze saskatījās, domādami, ka Jurands vēl murgo, pēc

tam kņaze sacīja:

—    Dieva dēļ, atjēdzieties! Vai meitene ar jums nebrauca?

—    Meitene? Ar mani? — Jurands izbrīnījies jautāja.

—            Jūsu cilvēki gāja bojā, bet Danusju starp tiem neatrada. Kāpēc pamētāt viņu Spihovā?

Jurands atkārtoja vēlreiz, bet šoreiz jau satrauktā balsī:

—    Spihovā? Viņa taču ir pie jums, cienītā pane, nevis pie manis!

—            Kā? Jūs taču atsūtījāt viņai pakaļ uz meža pili cilvēkus un vēstuli!

—            Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! — Jurands atbildēja. — Neko es nesūtīju.

Tagad nobāla kņaze.

—            Ko tas nozīmē? — viņa jautāja. — Vai jūs esat pārliecināti, ka runājat pie pilnas saprašanas?

—            Visužēlīgais dievs, kur mana meita? — uztrūcies no gultas, Jurands iesaucās.

To padzirdis, ksendzs Višoneks steidzīgi izgāja no istabas, bet kņaze turpināja:

—            Klausieties: meža pilī pēc Danusjas ieradās bruņoti ļaudis ar vēstuli no jums. Vēstulē bija rakstīts, ka ugunsgrēkā jūs saspieduši baļķi… ka esat gandrīz pilnīgi zaudējis acu gaismu un gribat redzēt meitu . . . Paņēma Danusju un aizbrauca . . .

—            Vai man! — Jurands iesaucās. — Tik tiešām kā dievs debesis, nekāda ugunsgrēka Spihovā nav bijis un es pēc viņas nevienu neesmu sūtījis!

Te atgriezās ksendzs Višoneks ar vēstuli un, pasniedzis to Jurandam, jautāja:

—    Vai tas nav jūsu ksendza rokraksts?

—    Nezinu.

—    Bet zīmogs?

—    Zīmogs mans. Kas vēstulē rakstīts?

Ksendzs Višoneks izlasīja vēstuli. Jurands klausījās, galvu saķēris, pēc tam sacīja:

—            Vēstule sadomāta! … Zīmogs viltots! Vai man! Viņi nolaupīja manu meitu un tagad nonāvēs!

—    Kas?

—    Krustneši!

—            Daudzcietušais dievs! Tūlīt jāziņo kņazam! Lai sūta pie mestra sūtņus! — kņaze iesaucās. — Jēzus žēlīgais, glāb un palīdzi! . . .

To teikusi, vaimanādama izskrēja no istabas. Jurands izlēca no gultas un steidzīgi sāka vilkt drēbes savā platajā mugurā. Zbiška sēdēja kā pārakmeņojies, bet pēc brīža nikni nošņirkstināj a lidz šim cieši sakostos zobus.

—            Kā jūs zināt, ka viņu nolaupīja krustneši? — ksendzs Višoneks jautāja.

—    Zvēru pie pestītāja ciešanām!

—            Pagaidiet! Tas var būt. Viņi bija atjājuši pie mums uz meža pili sūdzēties par jums . . . Prasīja gandarījumu . . .

—    Un viņi to nolaupīja! — Zbiška pēkšņi iesaucās.

To teicis, izskrēja no istabas un aizsteidzās uz stalli, liekot tūlīt seglot zirgus un jūgt ragavas, pats labi nezinādams, kāpēc to dara. Zināja tikai to, ka jāsteidzas glābt Danusju — jāsteidzas tūlīt un tieši uz Prūsiju, kur tā jāizrauj no ienaidnieka rokām vai pašam jāiet bojā.

Pēc tam atgriezās istabā, lai paziņotu Jurandam, ka ieroči un zirgi tūlīt bus gatavi. Bija pārliecināts, ka Jurands jās līdzi. Sirdi viņam plosīja dusmas, sāpes un žēlums — bet nezuda ari cerība, jo likās, ka divatā ar bargo Spihovas bruņinieku nekas nav neiespējams un varēs cīnīties kaut ar visu krustnešu armiju.

Istabā bija ne tikai Jurands, ksendzs Višoneks un kņaze, bet arī kņazs, kungs de Lorhe un vecais Dlugoļasas pans, kuru kņazs, uzzinājis, kas par lietu, arī izsauca uz apspriedi kā gudru cilvēku un smalku krustnešu pazinēju, pie kuriem bija ilgus gadus pavadījis gūstā.

—            Vajag rīkoties prātīgi, lai ātrumā nekļūdītos un nepazudinātu meiteni, — Dlugoļasas pans sacīja. — Tūlīt jāsūdzas mestram; ja jūsu kņaziskā augstība gribētu sūtīt viņam vēstuli, es aizvedīšu.

—            Vēstuli sūtīšu, un jus to aizvedīsiet, — kņazs sacīja. — Nepieļaušu, ka bērns ietu bojā, lai dievs un svētais krusts man palīdz. Mestrs baidās kara ar Polijas karali, un viņam rūp dabūt savā pusē manu brāli Semku un mani… Viņš nav licis nozagt meiteni un tūlīt pavēlēs to atdot.

—    Bet ja nu tomēr licis? — ksendzs Višoneks jautāja.

—            Kaut arī krustnesis, viņš tomēr godīgāks par citiem, — kņazs iebilda, — un, kā jau teicu, tagad drīzāk gribētu man iztapt nekā sariebt. Jagaiļa varenība nav joks… Eh! Kādreiz viņi mums svilināja ādu, kamēr varēja, bet nu ir sapratuši, ka, ja arī mēs, mazūri, palīdzēsim Jagailim, būs slikti.

Dlugoļasas pans sacīja:

—             Pareizi. Krustneši velti neko nedara, un man liekas, ka meiteni viņi nolaupīja tāpēc, lai Spihovas panam izsistu no rokām zobenu un vai nu saņemtu izpirkšanas naudu, vai apmainītu,

Jurandam pavaicāja:

—    Kas pie jums tagad ir gūstā?

—    De Bergovs, — Jurands atbildēja.

—    Kāds ievērojams vīrs?

—    Šķiet, ka ievērojams.

Padzirdis de Bergova vārdu, de Lorhe apjautājās, kas par lietu, un, dabūjis zināt, sacīja:

—            Tas ir Ileldrijas grāfa — ordeņa lielā labdara radinieks; viņa dzimtai ir daudz nopelnu pret ordeni.

—            Tas tiesa, — Dlugoļasas pans sacīja, pārtulkojis klātesošajiem kunga de Lorhes vārdus. — De Bergovi ordenī ieņēma augstus amatus.

—            Tāpēc ari Danfelds un fon Lēve viņu briesmīgi aizstāvēja, — kņazs sacīja. — Kā tik viens vai otrs atvēra muti, tā tūlīt teica, ka de Bergovs esot jāatbrīvo. Tik tiešām, kā dievs debesīs, meiteni viņi nolaupījuši tāpēc, lai atdabūtu de Bergovu.

—    Un dabūjuši atdos atpakaļ, — ksendzs teica.

—            Būtu labi zināt, kur viņa ir, — Dlugoļasas pans sacīja. — Pieņemsim, ka mestrs pajautā: «Kam man jāpavēl, lai viņu atdod?» Ko es viņam teikšu?

—            Kur viņa ir? — Jurands dobji sacīja. — Robežas tuvumā noteikti netur, baidoties, ka es viņu atkarošu; droši vien aizveduši uz tāliem Vislas vai piejūras apgabaliem.

Zbiška sacīja:

—    Sameklēsim un atņemsim.

Bet kņazs vairs nespeja valdīt dusmas:

—     No manas pils, suņabrāļi, viņu nolaupīja, ar to apkaunodami arī mani, ko es, kamēr būšu dzīvs, nekad nepiedošu. Pietiek man viņu nodevības! Pietiek uzbrukumu! Labāk ar sumpurņiem dzīvot kaimiņos! Tagad mestram šie komturi jāsoda un meitene jāatdod, bet pie manis jāsūta ļaudis izlūgties piedošanu! Citādi izziņošu visiem!

Uzsitis ar duri pa galdu, vēl piebilda:

—     Jā gan! Manā pusē būs mans brālis no Plockas, Vitauts un viss karaļa Jagaiļa karaspēks. Diezgan žēlots! Pat svētajam būtu izsīkusi visa pacietība. Man pietiek!

Visi noklusa, gaidot, kamēr viņš nomierināsies. Anna Danuta pat nopriecājās, ka kņazs tik ļoti ņem pie sirds notikumu ar Danusju, zinādama, ka viņš ir pacietīgs, bet arī neatlaidīgs un, ja kaut ko ieņēmis galvā, vairs nerimstas, kamēr panāk savu.

Pēc tam ierunājās ksendzs Višoneks:

—     Kādreiz ordenī bija noteikums, — viņš sacīja, — ka neviens komturs bez kapitula un mestra atļaujas uz savu galvu neko nedrīkst uzsākt. Tāpēc dievs nodeva krustnešu rokās tik plašas zemes, padarot viņus varenakus gandrīz par jebkuru valdnieku zemes virsū. Bet tagad pie viņiem vairs nav ne paklausības, ne taisnības, ne godīguma, ne ticības. Nekā, tikai mantkāre un tāds niknums, it kā viņi būtu vilki ne cilvēki. Kā lai viņi klausītu mestra vai kapitula rīkojumiem, ja neklausa paša dieva gribai? Sēž savās pilīs kā tādi dalienas kņazi un viens otram palīdz darīt citiem ļaunu. Mēs sūdzēsimies mestram, bet viņi ņems un visu noliegs. Mestrs liks viņiem atdot meiteni atpakaļ, bet viņi to neatdos vai arī pateiks: «Pie mums nav, mēs viņu nenolaupījām.» Liks viņiem zvērēt, un viņi apzvērēs. Ko tad?

—     Ko tad? — Dlugoļasas kungs pārjautāja. — Jurandam tūlīt jājāj uz Spihovu. Ja krustneši nolaupījuši Danusju, lai dabutu izpirkšanas naudu vai apmainītu pret de Bergovu, viņi to darīs zināmu… un nevienam citam kā tieši Jurandam.

—    Viņu nozaga tie, kas bija ieradušies meža pilī, — kņazs sacīja.

—    Mestrs nodos viņus tiesā vai liks cīnīties ar Jurandu.

—    Viņiem jācīnās ar mani, — Zbiška iesaucās, — es pirmais viņus izaicināju.

Atņēmis rokas no sejas, Jurands jautāja:

—    Kas bija ieradušies meža pilī?

—    Bija Danfelds, vecais fon Lēve un divi brāļi: Gotfrīds un Rotgers, — ksendzs atbildēja. — Sūdzējās un gribēja, lai kņazs jums pavēl atsvabināt de Bergovu. Bet kņazs, uzzinājis no de Fura, ka vācieši pirmie jums uzbrukuši, nepieņēma sīidzibu un atlaida viņus tukšā.

—     Jājiet uz Spihovu, — kņazs teica, — viņi tur ieradīsies. Līdz šim to vēl nav izdarījuši tāpēc, ka Šī jaunā bruņinieka ieroču nesējs, aizvedis viņiem ce|ā izaicinājumu, salauza Danfeldam roku. Jājiet uz Spihovu, bet, līdzko viņi ieradīsies, paziņojiet man. Par de Bergovu meitu jums atdos atpaka|, bet es viņiem to nepiedošu; viņi ari mani apkaunoja, nolaupot Danusju no manas pils.

Un kņazu atkal pārņēma dusmas, jo krustneši bija izsmēluši visu viņa pacietību. Pēc brīža piebilda:

—    Eh! Spēlējas, spēlējas ar uguni, kamēr apdedzinās pirkstus.

—    Viņi visu noliegs! — ksendzs Višoneks atkārtoja.

—     Ja reiz Jurandam paziņos, ka meita atrodas pie viņiem, pēc tam to vairs nevarēs noliegt, — Dlugo|asas Mikolajs mazliet nepacietīgi atbildēja. — Domāju, ka robežas tuvumā viņu netur, un Jurands pareizi teica, ka būs aizveduši uz tālākām pilīm vai jūras piekrasti, taču, ja bus pierādījums, ka viņi to izdarījuši, tad vairs mestram nevarēs noliegt.

Jurands dīvainā un reizē baigā balsī atkārtoja:

—    Danfelds, fon Lēve, Gotfrīds un Rotgers . ..

Dlugoļasas Mikolajs vēl ieteica aizsūtīt uz Prūsiju piedzīvojušus un veiklus vīrus, kuri lai Sčitnā un Insburkā izpēta, vai Juranda meita tilr ir un, ja nav, tad uz kurieni aizvesta; pēc tam kņazs paņēma rokā nūju un izgāja dot attiecīgus rīkojumus, bet kņaze, gribēdama stiprināt Jurandu ar kādu labu vārdu, pavaicāja:

—    Kā jūs jūtaties?

Labu strēķi Jurands neko neatbildēja, it kā nebutu dzirdējis jautājumu, tad pēkšņi sacīja:

—    It kā man kāds būtu uzplēsis vecu rētu.

—     Paļaujieties uz dieva žēlastību — Danusja atgriezīsies, atdodiet tikai viņiem de Bergovu.

—    Pat savu asiņu viņiem nežēlotu.

Kņaze brīdi šaubījās, vai tūlīt neizstāstīt par laulībām, bet, drusku padomājusi, nolēma nepievienot jau tā smagajām nelaimēm, kas bija piemeklējušas Jurandu, vēl vienu pārdzīvojumu; un kņazē Annā iezagās neskaidras bailes. «Danusju viņi meklēs kopā ar Zbišku, lai Zbiška pie izdevības ari pastāsta,» prātoja, «tagad viņš varbūt pilnīgi zaudētu prātu.» Tāpēc sāka runāt par ko citu:

—     Jūs mūs nevainojiet, — viņa sacīja. — Ieradās ļaudis jūsu kalpu drānās, atveda ar jūsu zīmogu apstiprinātu vēstuli, kurā bija rakstīts, ka esat slims, ka dziest acu gaisma un ka gribat vēl reizi paskatīties uz savu bērnu. Kā mēs varējām nepaklausīt un neizpildīt tēva pavēli?

Jurands noslīga viņai pie kājām.

—    Es nevienu nevainoju, cienītā pane.

—     Varat būt droši, ka dievs, kurš visu redz, jums viņu atdos. Viņš sūtīs tai glābiņu, tāpat kā pēdējās medībās, kad mums uzbruka saniknots taurs un kungs Jēzus atsūtīja Zbišku, lai mūs pasargā. Pats gandrīz gāja bojā un pēc tam ilgi slimoja, bet Danusju un mani izglāba, par ko kņazs viņam piešķīra bruņinieka jostu un zelta piešus. Redziet! . . . Danusja ir dieva rokās. Zināms, žēl meitenes. Domāju, ka atbrauks reizē ar jums, ka atkal ieraudzīšu savu dārgumiņu, bet izrādās . . .

Kņazei ietrīcējās balss un no acīm sāka līt asaras, bet Jurandam pēkšņi un strauji kā viesulis uz brīdi izlauzās ilgi valdītais izmisums. Ieķēries savos garajos matos, viņš sāka dauzīt ar galvu pret sienu, vaidēdams un atkārtodams gārdzošā balsī:

—    Ak Jēzus! Jēzus! Jēzus!

Pie viņa pieskrēja Zbiška un, no visa spēka sapurinājis aiz pleciem, iesaucās:

—    Mums jādodas ceļā! Uz Spihovu!

XXIX

—    Kā ir šī svīta? — Jurands negaidīti iejautājās, aiz Radzanovas

iztrūcies no domām kā no miega.

—    Mana, — Zbiška atbildēja.

—    Vai mani ļaudis visi gājuši bojā?

—    Redzēju viņus Nedzbožā mirušus.

—    Nav vairs veco biedru!

Zbiška neko neatbildēja, un viņi klusēdami steidzīgi jāja tālāk, lai pēc iespejas ātrāk nokļūtu Spihovā, cerot, ka varbūt tur sastaps kādus krustnešu sutņus. Viņiem par laimi, atkal uznāca sals, ceļš bija iebraukts, varēja steigties. Pievakarē Jurands ierunājās atkal, apjautājās par tiem ordeņa brāļiem, kuri bija ieradušies meža pilī, un Zbiška viņam visu izstāstīja — i par viņu sūdzībām, i par aizbraukšanu, i par de Fura nāvi un savu ieroču nesēju, kurš tik drausmīgi bija izlauzis Danfeldam roku, — un, visu to stāstot, jauno bruņinieku pēkšņi pārsteidza kāds apstāklis, proti: viņš atcerējās to sievieti, kas ieradās meža pilī, atvedot no Danfelda dziedinošo balzamu. Pieturā Zbiška apjautājās par viņu čeham un Sanderam, bet neviens no abiem skaidri nezināja, kas ar to noticis. Viņiem likās, ka sieviete aizbraukusi kopā ar ļaudīm, kuri bija ieradušies pēc Danusjas, vai tūlīt pēc tam. Tagad Zbiškam ienāca prātā, ka viņa varēja būt atsūtīta, lai brīdinātu šos ļaudis gadījumā, ja Jurands tai laikā atrastos meža pilī. Tad viņi neuzdotos par Juranda sūtņiem un droši vien pasniegtu kņazei kādu citu iepriekš sagatavotu vēstuli. Tas viss bija izstrādāts ellišķīgi veikli, un jaunais bruņinieks, kurš līdz šim pazina krustnešus vienīgi kaujas laukā, pirmo reizi nodomāja, ka ar dūrēm vien pret tiem cīnīties nepietiek, bet vajag mācēt pieveikt viņus arī ar galvu. Sī doma viņam diez kā nepatika, žēlums un sāpes viņā vispirms bija radījuši cīņas un asiņu kāri. Pat Danusjas izglābšanu viņš iztēlojās kā veselu cīņu un divkauju virkni; turpretī tagad saprata, ka atriebes un galvu ciršanas kāri varbūt vajadzēs piesiet ķēdē kā lāci un meklēt pavisam citus ceļus, kā atrast un izglābt Danusju. Domādams par to, nožēloja, ka nav klāt vecā Macjkas, kurš bija varonīgs un reizē viltīgs vīrs. Taču arī viens pats nolēma no Spihovas sūtīt uz Sčitnu Sanderu, lai viņš uzmeklē to sievieti un pacenšas no viņas uzzināt, kas noticis ar Danusju. Zbiška teica pats sev, ka gadījumā, ja Sanders gribētu viņu nodot, tas neko nekaitētu lietai, bet, ja ne, viņš var krietni pakalpot, jo relikviju tirgotāja amats atvēra viņam visas durvis.

Bet pirms tam viņš gribēja apspriesties ar Jurandu un atlika jautājuma izšķiršanu līdz Spihovai, vēl jo vairāk tāpēc, ka uznāca nakts un Zbiškam šķita, ka Jurands, sēdot augstajos bruņinieku seglos, no piepūles, noguruma un lielajām bēdām aizmidzis. Bet Jurands tikai tāpēc jāja nokārtu galvu, ka viņam to spieda uz leju smagā nelaime. Varēja redzēt, ka vecais bruņinieks par to vien domāja, ka viņa sirdi tirdīja briesmīgas bailes, jo pēdīgi sacīja:

—    Labāk būtu nosalis pie Nedzbožas! Tu mani izraki no sniega?

—    Es kopā ar citiem.

—    Bet tais medībās tu izglābi manu meitu?

—    Kā tad es varēju citādi?

—    Un tagad man palīdzēsi?

Zbišku pēkšņi pārņēma tik liela mīlestība uz Danusju un tāds naids uz krustnešiem, ka viņš pat piecēlās seglos un caur sakostiem zobiem it kā ar pūlēm izspieda:

—    Klausieties, ko es teikšu: kaut arī man vajadzētu ar zobiem izgrauzt prūšu pilis, es tās izgrauzīšu un viņu dabūšu.

Uz brīdi iestājās klusums. Zbiškas vārdi laikam ietekmēja arī Juranda atriebīgo un nevaldāmo raksturu; viņš arī sāka tumsā griezt zobus, bet pēc brīža atkal atkārtoja:

—    Danfelds, Lēve, Rotgers un Gotfrīds!

Un sevi nosprieda: ja krustneši prasīs atbrīvot de Bergovu, viņš atbrīvos, ja prasīs piemaksāt, viņš piemaksās, kaut vai visu Spihovu atdos, bet pēc tam lai sargās tie, kas pacēla roku pret viņa vienīgo bērnu!

Visu nakti abi bruņinieki ne uz mirkli neaizvēra acis. No rīta viņi tikko pazina viens otru, tik ļoti pa šo nakti bija izmainījušās viņu sejas. Beidzot Jurandu aizkustināja Zbiškas ciešanas un neatlaidība un viņš teica:

—    Es zinu, Danusja uzsedza tev šķidrautu un izglāba no nāves. Un tu viņu mīli?

Zbiška gandrīz izaicinoši paraudzījās viņam tieši virsū un atbildēja:

—    Viņa ir mana sieva.

To padzirdis, Jurands apturēja zirgu un skatījās uz Zbišku, pārsteigti mirkšķinot acis.

—    Ko tu teici?

—    Es saku, ka viņa ir mana sieva un es viņas vīrs.

Spihovas bruņinieks ar cimdu aizsedza acis, it kā pēkšņa zibens uzliesmojuma apžilbināts, bet neko neteica. Pēc tam paskubināja zirgu un, izvirzījies svītas priekšgalā, klusēdams jāja tālāk.

XXX

Jādams viņam aizmugurē, Zbiška nespēja ilgi izturēt un sevī nodomāja: «Labāk būtu izgāzis dusmas nekā iecirties.» Viņš piejāja klāt un, pieskāries ar savu kāpsli Juranda kāpslim, sacīja:

—     Paklausieties, kā tas notika. Ko Danusja manā labā izdarīja Krakovā, to jūs zināt, bet to, ka Bogdanecā man gribēja izprecināt Zgoželicu Ziba meitu Jagenku, to nezināt. Mans tēvocis Macjka gribēja, viņas tēvs Zihs gribēja, mūsu bagātais radinieks abats arī… Ko man jums tik daudz stāstīt? Jauka meitene, kā stirna, un pūrs arī prāvs. Bet tas nevarēja notikt. Man bija žēl Jagenkas, bet vēl vairāk žēl Danusjas — un devos pie viņas uz Mazāviju, jo, teikšu jums atklāti: ilgāk bez viņas vairs nespēju dzīvot. Atcerieties, kā pats mīlējāt, atcerieties! Un jus nebrīnīsieties.

Te Zbiška apklusa, gaidīdams kādu vārdu no Juranda, bet tas joprojām klusēja, un viņš turpināja tālāk:

—     Meža pilī dievs man deva iespēju medībās izglābt kņazi un Danusju no saniknota taura. Kņaze tūlīt pateica: «Tagad Jurands vairs nepretosies, jo kā lai neatlīdzina par tādu rīcību?» Bet es arī tad vēl bez jūsu atļaujas nedomāju viņu ņemt. Jā, un es to arī nevarēju izdarīt: saniknotais zvērs mani tā saspieda, ka tikko neizlaidu garu. Pēc tam, jūs zināt, ieradās tie ļaudis pēc Danusjas, lai aizvestu viņu uz Spihovu, bet es vēl nespēju piecelties no gultas. Domāju, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Domāju, ka paņemsiet viņu uz Spihovu un at- dosiet kādam citam — Krakovā manu bildinājumu taču noraidījāt. . . Domāju, ka nomiršu. Eh, varenais dievs, kas tā bija par nakti! Vienīgi skumjas un žēlabas, vairāk nekā! Domāju, ka, viņai aizbraucot, pat saule vairs nekad ncuzlēks. Saprotiet taču beidzot manu mīlestību un manas ciešanas .. .

Zbiškas balss uz mirkli ietrīsējās no asarām, bet, būdams vīrišķīgas sirds cilvēks, savaldījās un teica:

—     Ļaudis ieradās pēc viņas vakarā un gribēja tūlīt vest prom, bet kņaze lika viņiem pagaidīt līdz rītam. Tikai tad kungs Jēzus man ierosināja paklanīties kņazei un lūgt viņai Danusjas roku. Domāju, sak, ja nomiršu, man tiks vismaz tik daudz prieka. Iedomājieties, meitenei vajadzēja braukt prom, bet es biju slims un gaidīju nāvi. Nebija arī laika lugt jums atļauju. Kņaza vairs nebija meža pilī, un kņaze viena pati bez viņa padoma svārstījās tā un šitā. Pēdīgi tomēr abi ar ksendzu Višoneku apžēlojās par mani — un ksendzs Višoneks mūs salaulāja. Dieva vara, dieva likums …

—    Un dieva sods, — Jurands dobji pārtrauca.

—     Par ko tad sods? — Zbiška jautāja. — Padomājiet paši: pēc viņas taču ieradās pirms tam un, vai laulības būtu notikušas vai ne, viņu tāpat aizvestu.

Bet Jurands atkal neko neteica un jāja, noslēdzies sevī, drūmu un tik sastingušu seju, ka Zbiška, kaut arī sajutis atvieglojumu, ko parasti sniedz ilgi glabāta noslēpuma atklāšana, galīgi sabijās un arvien pieaugošā nemierā nodomāja, ka vecais bruņinieks stipri saskaitīsies un kopš šī brīža viņi būs sveši un naidīgi cilvēki.

Un viņam kļuva ļoti smagi ap sirdi. Nekad, kopš izjāšanas no Bogdanecas viņš nebija juties itik slikti. Tagad viņam likās, ka nav nekādu cerību ne salabt ar Jurandu, ne, kas vēl ļaunāk, izglābt Danusju; ka viss ir pagalam un nākotnē viņu sagaida arvien lielākas bēdas un lielākas nelaimes. Bet viņa raksturs ilgi necieta šo smaguma sajūtu, kas drīz vien pārauga dusmās, strīda un cīņas kārē. «Ja negrib salabt,» viņš teica sev, domājot par Jurandu, «lai ncsalabst, lai ir tā, kā viņš grib.» Un bija gatavs lēkt acīs pašam Jurandam. Viņš alka cīnīties, vienalga, ar ko un par ko, lai tikai būtu ko darīt, lai tikai varētu ļaut vaļu savām dusmām un rūgtajām žēlabām, lai tikai izdotos rast kādu atvieglojumu.

Pa to laiku viņi ceļu krustojumā sasniedza krogu, kas saucās «Jāņtārpiņš», kur Jurands, atgriežoties no kņaza galma uz Spihovu, parasti apstājās, ļaujot atpūsties ļaudīm un zirgiem. Pret paša grihu izdarīja to arī tagad. Pēc brīža abi ar Zbišku iegāja atsevišķā istabā. Piepeši Jurands apstājās jaunā bruņinieka priekšā un, skatīdamies tam virsū, jautāja:

—    Tātad viņas dēļ tu atbrauci šurp?

Zbiška atbildēja diezgan asi:

—    Domājat, ka es to noliegšu?

Un viņš pavērās Jurandam acīs, gatavs uz dusmām atbildēt ar dusmām. Bet vecā cīnītāja sejā nebija dusmu, vienīgi bezgalīgas skumjas.

—            Un izglābi man meitu? — pēc brīža jautāja. — Un mani izraki no sniega?

Zbiška paskatījās uz Spihovas bruņinieku ar izbrīnu un bailēm, vai tik viņš nesāk jukt prātā, jo Jurands atkārtoja tos pašus jautājumus, kurus jau iepriekš bija uzdevis.

—    Sēstieties, — jauneklis teica, — es redzu, ka jūs esat vēl ļoti vājš.

Bet Jurands pacēla rokas, uzlika tās Zbiškam uz pleciem un pēkšņi

no visa spēka piekļāva jaunekli sev pie krūtīm, kurš, atjēdzies no acumirklīgā pārsteiguma, apskāva Jurandu ap vidu — un tā viņi ilgi stāvēja, vienoti kopīgās sāpēs un bēdās.

Kad beidzot atlaidās, Zbiška vēl apņēma vecā bruņinieka ceļus, pēc tam asaru pilnām acīm sāka skūpstīt viņam roku.

—    Vairs nepretosieties? — jautāja.

Uz to Jurands atbildēja:

—    Es pretojos tāpēc, ka sirdī biju novēlējis viņu dievam.

—    Jūs viņu novēlējāt dievam, bet dievs man. Tāda ir viņa griba.

—            Viņa griba! — Jurands atkārtoja. — Bet mums tagad vajadzīga arī viņa žēlastība.

—            Kam gan dievs palīdzēs, ja ne tēvam, kurš meklē meitu, un ja ne vīram, kurš meklē savu sievu? Laupītājiem taču viņš nepalīdzēs.

—    Un tomēr viņi to nolaupīja.

—    Par to jūs viņiem atdosiet de Bergovu.

—    Atdošu visu, ko vien vēlēsies.

Bet, atceroties krustnešus, Jurands pēkšņi sajuta uzliesmojam veco naidu un pcc brīža caur sakostiem zobiem piebilda:

—    Vēl pielikšu klāt, ko viņi nevēlas.

—            Es arī zvērēju viņiem atriebties, — Zbiška atbildēja. — Bet tagad mums jādodas uz Spihovu.

Un viņš sāka skubināt ļaudis, lai seglo zirgus. Kad tie bija paēduši, bet cilvēki istabās drusku sasildījušies, viņi devās tālāk, kaut gan ārā

jau metās krēsla. Tā kā ceļš vēl bija tāls, bet naktī stipri sala, Jurands un Zbiška, kuri vēl nejutās pilnīgi veseli, brauca ragavās. Zbiška stāstīja par savu tēvoci Macjku, pēc kura ilgojās, un žēloja, ka viņa nav klāt, jo vienlīdz būtu noderējusi kā viņa drošsirdība, tā arī viltība, kas pret tādiem pretiniekiem vajadzīga vēl vairāk nekā drošsirdība. Pēdīgi viņš Jurandam jautāja:

—    Vai jūs esat viltīgs? Es gan neesmu, neprotu.

—     Es arī ne, — Jurands atbildēja. — Es cīnījos ar viņiem nevis ar viltību, bet ar šīm rokām un tām sāpēm, kas man nelika miera.

—     Es to saprotu, — jaunais bruņinieks sacīja. — Saprotu tāpēc, ka mīlu Danusju un ka viņi man to nolaupīja. Ja, dievs sargi…

Bet viņš nepabeidza, jo, tikai iedomājoties to, sajuta krūtīs pukstam ne cilvēka, bet vilka sirdi. Kādu laiku viņi jāja klusēdami pa baltu, mēness gaismas apspīdētu ceļu, pēc tam Jurands sāka runāt it kā pats sev:

—     Ja viņiem būtu bijis iemesls man atriebties, es neko neteiktu! Bet, dieva vārds, nebija . . . Ieradies pie Vitauta kā mūsu kņaza sūtnis, cīnījos ar viņiem atklātā kaujā, te atkal izturējos kā kaimiņš pret kaimiņu.. . Bartošs Nalenčs saņēma gūstā četrdesmit bruņiniekus, kas jāja pie viņa ciemos, sakala ķēdēs un ieslodzīja Kozminas pagrabos. Ordenim nācās par viņiem piebērt pusvezumu izpirkšanas naudas. Turpretī, ja pie manis iegriezās ciemos kāds vācietis, kas jāja pie krustnešiem, es viņu uzņēmu kā bruņinieks bruņinieku un vienmēr apdāvināju. Ne reizi vien arī krustneši ieradās pie manis pāri purviem. Es tad nebiju pret viņiem ļauns, bet pēc tam viņi man izdarīja to, ko es vēl tagad neizdarītu savam visniknākajam ienaidniekam . ..

Un briesmīgas atmiņas sāka viņu tirdīt arvien vairāk, uz brīdi aizlūza balss, un viņš turpināja it kā vaidēdams:

—     Viena pati viņa man bija, kā dūjiņa, kā viena sirds krūtīs, bet vācieši to saķēra cilpā kā suni, un cilpā viņa izlaida garu. . . Tagad atkal meitu … Ak Jēzus, Jēzus!

Un atkal iestājās klusums. Zbiška pavērsa pret mēnesi savu jauno seju, kurā rotājās izbrīns, pēc tam, paskatījies uz Jurandu, sacīja:

—     Tēv! . .. Viņiem taču būtu bijis labāk izpelnīties cilvēku mīlestību nevis naidu. Kāpēc viņi nodara tik daudz pārestību visiem ļaudīm un visām tautām?

Jurands bezcerīgi ieplēta rokas un dobjā balsī atbildēja:

—    Nezinu …

Zbiška kādu laiku apdomāja pats savu jautājumu, pēc tam viņa domas atkal atgriezās pie Juranda.

—    Ļaudis stāsta, ka jūs viņiem smagi atriebāties, — teica.

Jurands pa to laiku apspieda sevi sāpes, atguvās un sāka runāt:

—            Es biju solījies atriebties. . . Un dievam solījos: ja viņš man dos iespēju atriebties, es viņam atdošu savu vienīgo bērnu. Tāpēc ari pretojos jūsu laulībām. Tagad nezinu: vai tā bija viņa griba vai dusmas, ko viņā sacēlāt ar savu rīcību.

—            Nē, — Zbiška sacīja. — Es taču jums jau teicu, ka arī bez laulībām suņabrāļi bulu viņu aizveduši. Dievs uzklausīja jūsu vēlēšanos, bet Danusju atdeva man, jo bez viņa gribas mēs neko nebūtu varējuši izdarīt.

—    Katrs grēks ir pret dieva gribu.

—            Grēks, jā, bet ne sakraments. Sakraments taču ir dieva iestā- dīj ums.

—    Tāpēc arī vairs neko nevar līdzēt.

—            Un paldies dievam, ka nevar! Bet jūs neraizējieties par to; neviens jums tā nepalīdzēs cīņā pret tiem laupītājiem kā es. Redzēsiet! Par mūsu dārgo Danusju mēs viņiem atmaksāsim, tas ir skaidrs, bet, ja vēl ir dzīvs kaut viens no tiem, kas sagūstīja jūsu nelaiķi sievu, dodiet viņu man un paskatieties!

Bet Jurands pakratīja galvu:

—    Nē, — drūmi atbildēja, — no tiem vairs nav dzīvs neviens …

Kādu laiku bija dzirdama tikai zirgu sprauslāšana un klusināts

pakavu troksnis uz iebrauktā ceļa.

—            Reiz naktī, — Jurands turpināja, — izdzirdu kādu balsi, kas nāca it kā no sienas: «Pietiek atriebties!» — bet tā nebija nelaiķes sievas balss, un es nepaklausīju.

—    Kā balss tā varēja but? — Zbiška ne bez uztraukuma jautāja.

—            Nezinu. Spihovā bieži sienās kault kas runā, reizēm vaid, jo daudzi krustneši, ķēdēs iekalti, pagrabos nomiruši.

—    Bet ko jums saka ksendzs?

—            Ksendzs nosvētīja pili un arī teica, ka vajag pārtraukt atriebties, bet es to nevarēju. Ar laiku kļuvu viņiem pārāk neciešams un krustneši paši sāka man riebt. .. Rīkoja slazdus un aicināja uz divkaujām … Tā bija arī šoreiz. Majnegers un de Bergovs pirmie mani izaicināja.

—    Vai izpirkšanas naudu kādreiz ņēmāt?

—            Nekad. No tiem, kurus liku saņēmis, de Bergovs pirmais izies dzīvs.

Saruna apsīka; viņi nogriezās no platā lielceļa un ilgi brauca pa šaurāku ceļu, kas bija ļoti līkumains, bet vietām gāja pa stipri aizputinātām un grūti izbraucamām meža ieplakām. Pavasarī vai vasarā lietainā laikā šis ceļš laikam bija pilnīgi nelietojams.

—    Vai mēs jau tuvojamies Spihovai? — Zbiška jautāja.

—            Jā, — Jurands atteica. — Priekšā vēl prāvs gabals meža, pēc tam sāksies purvi, kuru vidū atrodas pils. .. Aiz purviem ir pļavas tin sausi tīrumi, bet uz pili var nok|īit tikai pa dambjiem. Ne reizi vien vācieši mēģināja tai uzbrukt, bet nespēja, un daudz viņu kaulu trūd meža gravās.

—            Un grūti arī ir piek|ūt, — Zbiška sacīja. — Ja krustneši atsūtīs savējos ar vēstulēm, kā viņi atradīs?

—    Ne reizi vien jau sutijuši, viņiem ir ļaudis, kas zina ceļu.

—    Lai dievs dod, ka mēs viņus jau sastaptu priekšā! — Zbiška sacīja.

Sī vēlēšanās piepildījās ātrāk, nekā jaunais bruņinieks to domāja;

tikko izbraukuši no meža plašā klajumā, kurā purvu vidū atradās Spihovā, viņi ieraudzīja priekšā divus jātniekus un zemas ragavas, kurās sēdēja trīs tumši stāvi.

Nakts bija ļoti gaiša, un uz baltā sniega paklāja visu grupu varēja skaidri saredzēt. To ieraugot, Jurandam un Zbiškam sāka straujāk pukstēt sirdis; kas gan cits nakts laikā varēja braukt uz Spihovu, ja ne krustnešu sūtņi?

Zbiška lika vedējam paskubināt zirgus, un drīz vien viņi bija jau tik tuvu, ka tos pamanīja. Abi jātnieki, kuri laikam apsargāja ragavas, pagriezās pret viņiem un, noņēmuši no pleciem stopus, uzsauca:

—     IVer da?

—    Vācieši! — Jurands pačukstēja Zbiškam.

Pēc tam skaļi atsaucās:

—    Man šeit ir tiesības jautāt, tev jāatbild. Kas jūs tādi?

—   Ceļinieki.

—    Kādi ceļinieki?

—     Piligrimi.

—    No kurienes?

—    No Sčitnas.

—    Viņi! — Jurands atkal pačukstēja.

Pa to laiku viņi bija nonākuši blakus vāciešu ragavām, un šai brīdī arī priekšā parādījās seši jātnieki. Tie bija Spihovas sargi, kuri dienu un nakti uzmanīja dambi, kas veda uz pili. Blakus zirgiem skrēja suņi, lieli un briesmīgi kā vilki.

Pazinuši Jurandu, sargi viņu skaļi sveicināja, bet šais apsveikumos skanēja arī izbrīns par saimnieka ātro un negaidīto atgriešanos. Taču Jurands bija pilnīgi aizņemts ar sūtņiem, kuriem atkal jautāja:

—    Uz kurieni braucat?

—    Uz Spihovu.

—    Kas jums tur vajadzīgs?

—    To varam pateikt vienīgi pašam kungam.

Jurandam jau bija uz lūpām: «Es esmu Spihovas kungs,» — bet viņš atturējās, sapratis, ka saruna nevar notikt ļaužu klātbūtnē. Tāpēc, pajautājis, vai ir kādas vēstules, un saņēmis atbildi, ka viņiem uzdots paziņot visu mutiski, lika dzīt zirgus, cik ātri vien iespējams. Arī Zbiškam tik ļoti gribējās ātrāk kaut ko uzzināt par Danusju, ka viņš nekam citam nepievērsa uzmanību. Tikai uztraucās, kad sardze uz dambja vēl divas reizes aizsprostoja ceļu; uztraucās gaidot, kamēr nolaida tiltu pāri grāvim, aiz kura uz vaļņiem pacēlās milzīgs stāvžogs un, lai gan agrāk šad tad gribējās redzēt, kāda izskatās šī izdaudzinātā pils, kuru pieminot vien vācieši meta krustus, — tagad neredzēja neko, vienīgi krustnešu sūtņus, no kuriem varēja uzzināt, kur atrodas Danusja un kad viņa tiks brīvībā. Zbiškam neienāca ne prātā, ka pēc brīža viņu gaida smaga vilšanās.

Bez jātniekiem, kuri apsargāja ragavas, un vedēja no Sčitnas bija ieradušies divi sūtņi: tā pati sieviete, kura savā laikā atveda uz meža pili dziedinošo balzamu, un viens jauns piligrims. Sievieti Zbiška nepazina, jo meža pilī netika to redzējis, piligrims, turpretī, viņam likās esam kāds pārģērbies ieroču nesējs. Jurands tūlīt aizveda abus uz stūra istabu un nostājās viņu priekšā — liels un patiešām briesmīgs gaismā, kas krita uz viņu no kamīnā degošās uguns.

—    Kur mana meita? — viņš jautāja.

Nostājušies aci pret aci ar bargo vīru, sūtņi manāmi sabijās. Kaut arī piligrimam bija izaicinoša sejas izteiksme, viņš drebēja kā apses lapa, bet sievietei vienkārši tirpa kājas. Viņas skatiens klīda no Juranda uz Zbišku, pēc tam uz ksendza Kaleba kailo, spīdīgo galvvirsu un atkal atgriezās pie Juranda, it kā jautājot, ko tie divi te dara.

—     Kungs, — pēdīgi viņa teica, — mēs nezinām, par ko jūs runājat, bet esam atsūtīti svarīgās lietās, un tas, kas mūs sūtīja, stingri pavēlēja, lai saruna ar jums notiktu bez lieciniekiem.

—    Man no viņiem nav nekādu noslēpumu! — Jurands sacīja.

—     Bet mums tie ir, dižciltīgais kungs, — sieviete atbildēja. — Ja viņus atstāsiet, mums atliks tikai jums lūgt, lai rīt ļaujat mums aizbraukt.

Pie ierunām nepieradušā Juranda sejā ieplaiksnījās dusmas. Uz brīdi viņa pelēkās ūsas draudīgi saspurājās, bet, padomājis, ka runa ir par Danusju, savaldījās. Beidzot Zbiška, kuram vairāk par visu gribējās, lai saruna notiktu pēc iespējas ātrāk, un kurš bija pārliecināts, ka Jurands viņam to atstāstīs, sacīja:

—    Nu, ja tā, palieciet vieni paši.

Un izgāja ārā kopā ar ksendzu Kalcbu. Bet, tikko viņi ienāca lielajā istabā, kuras sienas bija apkarinātas kaujās iegūtiem vairogiem un ieročiem, pie Zbiškas pienāca čehs Glovačs.

—     Pan, — viņš teica, — tā ir tā pati sieviete.

—    Kāda sieviete?

—            Tā pati, kura atveda jums no krustnešiem Hercinas balzamu. Es viņu tūlīt pazinu, un arī Sanders pazina. Toreiz laikam ieradās izspiegot, bet tagad droši vien zina, kur atrodas paņeņka.

—            Mēs arī uzzināsim, — Zbiška teica. — Varbūt pazīstat arī to piligrimu?

—            Nē, — Sanders atbildēja. — Bet nepērciet, kungs, no viņa atlaidas, jo tas ir viltus piligrims. Ja viņu labi pamocītu, varētu ļoti daudz ko uzzināt.

—    Pagaidiet! — Zbiška pavēlēja.

Bet stūra istabā, tiklīdz Zbiška un ksendzs Kalebs bija izgājuši, ordeņa māsa piesteidzās pie Juranda un pačukstēja:

—    Jusu meitu aizveduši laupītāji.

—    Ar krustiem uz apmetņiem?

—            Nē. Bet ar dieva svētību dievbijīgajiem brāļiem izdevās viņu tiem atņemt, un tagad meitene ir pie viņiem.

—    Kur viņa atrodas?

—            Dievbijīgā brāļa Somberga uzraudzībā, — sakrustojusi uz krūtīm rokas un pazemīgi noliekusi galvu, sieviete atbildēja.

Padzirdis Vitauta bērnu bendes drausmīgo vārdu, Jurands nobāla kā audekls; pēc brīža apsēdās uz sola, pievēra acis un sāka ar plaukstu slaucīt aukstus sviedrus, kas pārklāja tam pieri.

To redzēdams, piligrims, kurš pirms tam nespēja pārvarēt bailes, tagad salika rokas sānos, atzvēlās uz sola, izstiepa kājas un uzmeta Jurandam augstprātīgu un nicinošu skatienu.

Iestājās ilgs klusums.

—            Un brālis Markvarts arī palīdz brālim Sombergam viņu uzraudzīt, — sieviete pēc brīža turpināja. — Jaunkundze ir stingrās rokās, nekas ļauns viņai nenotiks.

—    Kas man jādara, lai viņu atdabūtu? — Jurands jautāja.

—    Jāpakļaujas ordenim! — piligrims lepni sacīja.

To padzirdis, Jurands piecēlās, piegāja viņam klāt, pieliecās un apspiestā, briesmīgā balsī sacīja:

—    Klusē tu!

Piligrims atkal pārbijās. Viņš zināja, ka var draudēt, var pateikt Jurandam kaut ko tādu, kas viņu savaldītu un salauztu, bet baidījās, ka, iekams paspēs izteikt vārdu, var notikt kaut kas briesmīgs;

tāpēc apklusa un, nekustīgi sēdēdams, vērās apaļām, it kā sastingušām acīm Spihovas pana bargajā sejā, tikai bārda viņam trīcēja stiprāk.

Jurands jautāja ordeņa māsai:

—    Vai vēstule ir?

—    Nē, kungs. Vēstules nav. Kas mums ir sakāms, to lika pateikt mutiski.

—    Nu, tad runājiet!

Sieviete atkārtoja vēlreiz, it kā gribēdama, lai Jurands to labi iegaumē:

—    Jaunkundzi uzrauga brālis Sombergs un brālis Markvarts, tāpēc jūs, kungs, savaldiet savas dusmas .. . Kaut arī daudzus gadus smagi darījāt pāri ordenim, nekas ļauns viņai nenotiks, jo brāļi grib jums par ļaunu atmaksāt ar labu, ja apmierināsiet viņu taisnīgās prasības.

—    Ko viņi grib?

—    Grib, lai atbrīvojat kungu de Bergovu.

Jurands atviegloti nopūtās.

—    Atdošu viņiem de Bergovu, — teica.

—    Un citus gūstekņus, kādi jums ir Spihovā.

—    Ir divi ieroču nesēji — Majnegera un de Bergova, kā arī daži viņu ļaudis.

—    Jums vajadzēs tos atbrīvot un atlīdzināt par ieslodzījumu.

—    Pasargi dievs, ka es tirgotos par savu meitu.

—     Tā domāja arī dievbijīgie ordeņa brāļi, — sieviete sacīja, — bet tas vēl nav viss, kas man jums jāpasaka. Jūsu meitu, kungs, aizveda kādi nezināmi ļaudis, laikam laupītāji un laikam tāpēc, lai saņemtu no jums bagātu izpirkšanas naudu … Ar dieva palīgu brāļiem izdevās viņu tiem atņemt — un tagad viņi neko vairāk nevēlas kā tikai to, lai jūs atdodat viņiem cīņu biedru un viesi. Bet brāļi zina, un jūs arī zināt, kungs, kāds šai zemē pret viņiem valda naids un cik nepareizi liek novērtēti visi viņu pat viscēlākie darbi. Brāļi pārliecināti, ka mazūri, uzzinājuši, ka jūsu meita ir pie viņiem, tūlīt uzkrautu vainu par tās nolaupīšanu uz pašiem krustnešiem, un viņi par savu cēlo darbu saņemtu vienīgi zaimus un apsūdzības… Jā! Jūsu nejaukā un ļaunprātīgā tauta jau ne reizi vien viņiem tā atmaksāja par labu, no kā stipri cieta dievbijīgā ordeņa slava, ko celt ir brāļu pienākums, tāpēc viņiem ir tikai viena prasība — lai jūs pateiktu šīs zemes kņazam un visiem bargajiem bruņiniekiem, kā tas arī patiesībā ir, ka nevis brāļi krustneši, bet gan ļaundari nolaupījuši jūsu meitu un ka no ļaundariem tā jums arī jāizpērk.

—    Tas liesa, — Jurands sacīja, — ka ļaundari man viņu nolaupījuši un no ļaundariem man viņa jāizpērk.

—            Un nevienam savādāk nesakiet, citādi, ja kaut viens cilvēks uzzinās, ka jūs esat vienojies ar krustnešiem, ja kaut viena sūdzība nonāks līdz mestram vai kapitulam, var rasties lielas grūtības . . .

juranda sejā iezīmējās uztraukums. Pirmajā brīdī viņam likās pilnīgi dabiski, ka komturi vēlas saglabāt noslēpumu, baidoties atbildības un neslavas, bet tagad radās aizdomas, ka varbūt ir kāds cits iemesls, ko viņš nespēj uzminēt, — un Jurandu pārņēma bailes, kādas pārņem visdrosmīgākos ļaudis, kad briesmas draud nevis pašiem, bet tuviem un mīļiem cilvēkiem.

Jurands nolēma uzzināt no mūķenes kaut ko vairāk.

—            Komturi grib saglabāt visu slepenībā, — viņš teica, — bet kā to var izdarīt, ja de Bergovu un pārējos atbrīvošu par savu meitu.

—            Pasakiet, ka saņēmāt izpirkšanas naudu, ar ko samaksāt ļaundariem.

—            Neviens neticēs, jo es vēl nekad neesmu to darījis, — Jurands drūmi atteica.

—    Tādēļ ka nekad nebija jāizpērk sava meita, — sieviete nošņāca.

Un atkal iestājās klusums, pēc tam piligrims, kurš pa šo laiku vēlreiz sadūšojās, nolēmis, ka tagad Jurandam vairāk jāvaldās, sacīja:

—    Tāda ir brāļu Somberga un Markvarta griba.

Sieviete turpināja:

—            Tā arī pasakiet, ka šis piligrims, kas bija atbraucis reizē ar mani, atveda jums izpirkšanas naudu, bet mēs tūlīt aizvedīsim prom cienījamo de Bergovu un pārējos gūstekņus.

—            Kā tā? — Jurands teica, saraucis uzacis, — vai domājat, ka atdošu jums gūstekņus, iekams nebūšu saņēmis meitu?

—            Jūs varat darīt arī citādi: varat paši braukt pakaļ meitai uz Sčitnu, kurp brāļi viņu jums atgādās.

—    Es? Uz Sčitnu?

—            Ja ļaundari viņu ceļā vēlreiz nolaupītu, jūsu un visas tautas aizdomas atkal kristu uz dievbijīgajiem bruņiniekiem, tāpēc viņi grib nodot meitu tieši jums.

—    Bet kas man galvos, ka atgriezīšos, pats ielīdis vilkam tieši rīklē?

—    Brāļu godīgums, taisnīgums un viņu dievbijība.

Jurands sāka staigāt pa istabu. Viņš jau paredzēja nodevību un baidījās tās, bet vienlaikus juta, ka krustneši var viņam uzstādīt jebkurus noteikumus un viņš ir bezspēcīgs.

Te viņam laikam ienāca prātā kāds līdzeklis, jo, piepeši apstājies piligrima priekšā, strauji uzlūkoja to, bet ordeņa māsai teica:

—    Labi. Es jāšu uz Sčitnu. Bet jus un tas cilvēks, kam mugurā piligrima tērps, paliksiet šeit, kamēr es atgriezīšos, pēc tam kopā ar de Bergovu un pārējiem gūstekņiem varēsiet braukt prom.

—     Ja jūs, kungs, neticat krustnešiem, — piligrims teica, — kā lai viņi notic jums, ka atgriezušies izlaidīsiet mūs un de Bergovu?

Juranda seja nobāla no dusmām, un iestājās bīstams mirklis, kad šķita, ka viņš tūlīt satvers piligrimu aiz krūtīm un iespers tam ar celi; tomēr savaldījās, dziļi nopūlās un lēni, nosvērti teica:

—     Lai tu būtu kas būdams, pārāk neizmanto manu pacietību, tā var arī beigties.

Piligrims teica mūķenei:

—    Sakiet, kas jums pavēlēts!

—     Kungs, — viņa teica, — ja jūs zvērētu pie zobena un bruņinieka goda, mēs neiedrošinātos neticēt, bet jums nepieklājas zvērēt vienkāršas izcelšanās ļaudīm, un ne pēc jūsu zvēresta mēs esam sūtīti.

—    Pēc kā tad jūs sūtīti?

—    Brāļi lika mums pateikt, lai jūs, nevienam neko nesakot, ierodaties Sčitnā ar dc Bergovu un pārējiem gūstekņiem.

To dzirdot, Jurands lēni atvilka atpakaļ rokas, ieplēta pirkstus kā plēsīgs putns nagus, pēc tam, apstājies sievietes priekšā, noliecās, it kā gribētu ko sacīt viņai ausī un teica:

—    Bet vai to jums neteica, ka es pavēlēšu stiept jūs Spihovā uz moku rata, jūs un de Bergovu?

—    Jūsu meita ir ordeņa brāļu varā, Somberga un Markvarta uzraudzībā, — mūķene uzsvērti atbildēja.

—    Laupītāju, indētāju, slepkavu varā! — Jurands iesaucās.

—     Kuri mācēs mūs atriebt un kuri mums, šurp braucot, teica: «Ja viņš negribēs izpildīt visus mūsu noteikumus, lai tad labāk tā meita mirst tāpat, kā mira Vitauta bērni.» Izvēlieties.

—     Un saprotiet, ka esat komturu varā, — piligrims piemetināja. — Viņi negrib darīt jums pāri, un Sčitnas komturs jums sola, ka varēsiet netraucēti atstāt viņa pili, bet grib, lai par visu, ko esat viņiem nodarījis, ierastos zemoties krustnešu apmetnim un izlūgties no uzvarētājiem žēlastību. Grib jums piedot, bet iepriekš grib saliekt jūsu augstprātīgos kamiešus. Jūs saucat viņus par nodevējiem un zvēresta lauzējiem, tāpēc grib, lai uzticat sevi viņiem. Atdos brīvību jums un jūsu meitai, bet jums tā būs jāizlūdzas. Mīdījāt viņus kājām — nāksies apzvērēt, ka jūsu roka vairs nekad nepacelsies pret balto apmetni.

—     Tā grib komturi, — sieviete piebilda, — bet līdz ar viņiem arī Sombergs un Markvarts.

Iestājās nāves klusums. Tikai šķita, ka kaut kur starp griestu baļķiem kāda apspiesta atbalss šausmās atkārto: «Markvarts … Sombergs.»

Aiz loga dzirdēja sasaucamies Juranda strēlniekus, kuri stāvēja sardzē uz dambja pie pils stāvžoga.

Piligrims un ordeņa mūķene ilgi vērās te viens uz otru, te uz Jurandu, kurš sēdēja, atspiedies pret sienu, nekustīgs, ar seju ēnā, kas krita no logā pakārta zvērādu saišķa. Galvā viņam bija palikusi tikai viena doma: ja neizpildīs to, ko prasa krustneši, varbūt neizdosies izglābt ne Danusju, ne sevi. Un nezināja, ko darīt, neredzeja citas izejas; juta tikai nežēlīgu pārspēku, kas viņu nomāca. Gara acīm jau saskatīja krustneša dzelzs pirkstus uz Danusjas kakla. Labi pazīdams viņus, ne mirkli nešaubījās, ka tie viņu nonāvēs, apraks pils valnī, pēc tam noliegs, apzvērēs, ka neko nezina, — un kas gan tad varēs pierādīt, ka tieši viņi nolaupīja meiteni? Tiesa, Juranda rokās bija viņu sūtņi, varēja aizvest tos pie kņaza un spīdzinot izspiest atzīšanos, — bet krustnešu rokās bija Danusja, kuru viņi arī varēja nežēlot. Pēc brīža Jurandam šķita, ka meitene no tālienes stiepj viņam pretī rokas, lūdzot pēc palīdzības. Ja vismaz droši zinātu, ka viņa ir Sčitnā, varētu šai pašā naktī doties uz robežu, negaidīti uzbrukt vāciešiem, ieņemt pili, izkaut garnizonu un atbrīvot meitu, bet viņa varēja nebūt un droši vien nebija Sčitnā. Vēl viņam iešāvās prātā saņemt ciet mūķeni un pili- grimu un aizvest viņus tieši pie lielmestra, varbūt tas izdabūtu no viņiem atzīšanos un pavēlētu atdot Danusju, bet, zibeņātri radusies, šī doma tikpat ātri izgaisa . . . Sie ļaudis taču varētu pateikt mestram, ka bija atbraukuši izpirkt de Bergovu un ka par kaut kādu meiteni nekā nezina. Nē! Sis ceļš nekur neveda — bet kurš gan veda? Jo varēja gadīties, ka, ieradušos Sčitnā, viņu sakals un ieslodzīs pazemē, bet Danusju, vienalga, neatbrīvos, kaut vai tikai tāpēc, lai neatklātos, ka bija nolaupījuši. Pa to laiku nāve draud vienīgajam bērnam, viņa dārgajai meitiņai. .. Beidzot Jurandam sāka jukt domas, bet sāpes kļuva tik neciešamas, ka viņš pilnīgi sastinga. Sēdēja nekustīgi kā nedzīvs un likās esam pārakmeņojies. Ja tai mirklī gribētu piecelties, nespētu to izdarīt.

Beidzot sūtņiem apnika ilgā gaidīšana, un ordeņa māsa piecēlusies teica:

—     Drīz ausīs gaisma, tāpēc ļaujiet, kungs, mums aiziet, vajag atpūsties.

—    Un iekost pēc tik tāla ceļa, — piligrims piemetināja.

Pēc tam abi paklanījās Jurandam un izgāja.

Bet viņš turpināja sēdēt nekustēdamies, it kā būtu dziļi iemidzis vai miris.

Pēc brīža atvērās durvis un tajās parādījās Zbiška, aiz viņa ksendzs Kalebs.

—            Nu, ko sūtņi? Ko viņi grib? — tuvodamies Jurandam, jaunais bruņinieks jautāja.

Jurands satrūkās, bet sākumā neko neatbildēja, tikai stipri mirkšķināja acis kā cilvēks, kas uzmodies no dziļa miega.

—            Varbūt jus esat slims? — labi pazīdams Jurandu un ievērojis, ka ar viņu notiek kaut kas savāds, ksendzs Kalebs jautāja.

—    Nē, — Jurands atteica.

—            Un Danusja! — Zbiška prašņāja tālāk. — Kur viņa ir, un ko viņi jums teica? Kāpēc viņi ieradušies?

—    Iz-pirkt de Ber-go-vu, — Jurands lēni atbildēja.

—    Izpirkt?

—    Jā.

—    Ka tad ta? Kas jums kaiš?

—    Nekas …

Bet viņa balsī bija kaut kas tik neparasts un nevarīgs, ka abi ienācēji tūlīt satrūkās, sevišķi vēl tāpēc, ka Jurands runāja par de Bergova izpirkšanu, nevis par viņa apmaiņu pret Danusju.

—    Žēlīgais dievs! — Zbiška iesaucās. — Kur ir Danusja?

—            Nav, pie krust-ne-šiem vi-ņas nav! — Jurands miegainā balsī atbildēja.

Un pēkšņi kā beigts novēlās no sola uz grīdas.

XXXI

Nākošā dienā ap pusdienlaiku sūtņi vēlreiz satikās ar Jurandu, bet kādu stundu vēlāk aizbrauca, paņēmuši sev līdzi de Bergovu, abus ieroču nesējus un vairākus citus gūstekņus. Pēc tam Jurands ataicināja pie sevis tēvu Kalebu un nodiktēja kņazam adresētu vēstuli, kurā ziņoja, ka Danusju nav nolaupījuši ordeņa bruņinieki, ka viņam izdevies atklāt meitas atrašanās vietu un ka dažu dienu laikā cerot viņu sameklēt. To pašu atkārtoja arī Zbiškam, kurš kopš pagājušās nakts bija vai zaudējis prātu no neziņas un uztraukuma. Vecais bruņinieks negribēja atbildēt ne uz vienu viņa jautājumu, tā vietā piekodinot pacietīgi gaidīt un neko neuzsākt Danusjas atbrīvošanai, jo tas būtu pilnīgi lieki. Pievakarē atkal ieslēdzās kopā ar ksendzu Kalebu, kuram vispirms pavēlēja pierakstīt savu pēdējo gribu, pēc tam izsūdzēja grēkus, bet pēc svētā vakarēdiena ataicināja pie sevis Zbišku un veco, mūžīgi klusējošo Tolimu, kurš līdz šim pavadīja viņu visos karagājienos un cīņās, bet miera laikos pārzināja Spihovas saimniecību.

— Sis ir, — viņš teica, griezdamies pie vecā kaujinieka un paceldams balsi, it kā runātu ar cilvēku, kam slikta dzirde, — manas meitas virs, viņš to apprecēja kņaza pili, saņemot ari manu piekrišanu. Pēc manas nāves viņš tev ibiīs kungs, tātad arī pils, zemes, mežu, pļavu, cilvēku un visu Spihovas bagātību īpašnieks . . .

To padzirdis, Tolima ļoti izbrīnījās un lēni pagrieza savu kvadrātveidīgo galvu vispirms uz Zbiškas, pēc tam uz Juranda pusi, bet neko neteica, tādēļ ka vispār runāja ļoti maz, tikai paklanījās Zbiškam, viegli pieskaroties ar plaukstām pie viņa ceļiem.

Bet Jurands turpināja:

—     So manu pēdējo gribu pierakstīja ksendzs Kalebs, bet tai apakšā pielikts mans vaska zīmogs; tev tātad vajadzēs apliecināt, ka tu pats to no manis dzirdēji un ka es pavēlēju, lai šim jaunajam bruņiniekam šeit butu tāda pati paklausība kā man. Parādi viņam visu mantu un naudu, kas glabājas pils krātuvē, un uzticīgi kalpo viņam kā miera, tā kara laikā līdz pašai nāvei. Dzirdēji?

Tolima pielika rokas pie ausīm un pamāja ar galvu, pēc tam, paklausot Juranda dotajai zīmei, paklanījās un aizgāja, bet vecais bruņinieks griezās pie Zbiškas un uzsvērti teica:

—    Ar to, kas ir pils krātuvē, var apmierināt vismantkārīgāko cilvēku un izpirkt ne tikai vienu, bet simt gūstekņus. To tu iegaumē.

Bet Zbiška jautāja:

—    Kāpēc jus jau novēlat man Spihovu?

—    Es tev novēlu vairāk nekā Spihovu — vienīgo meitu.

—    Un savu nāves stundu neviens nezina, — ksendzs Kalebs sacīja.

—     Nūja, ka nezina, — Jurands it kā noskumis atkārtoja. — Nesen biju ieputināts sniegā, un, kaut gan kungs Jēzus mani" izglāba, tomēr nav vairs agrākā spēka.

—    Žēlīgais dievs! — Zbiška iesaucās. — Kas noticis, kādēļ jūs tā izmainījāties kopš vakardienas un vairāk runājat par nāvi neka Danusju. Žēlīgais dievs!

—     Atgriezīsies Danusja, atgriezīsies, — Jurands atbildēja. — Tas kungs viņu sargā. Bet, kad atgriezīsies . . . Klausies. . . Ved viņu prom uz Bogdanecu, Spihovā lai paliek Tolima . . . Viņš ir uzticīgs cilvēks, bet te ir slikti kaimiņi. .. Tur viņi to auklā nevarēs piesiet. .. tur drošāk . . .

—     Eh! — Zbiška iesaucās. — Jūs runājat tā, it kā no viņpasaules. Kādēļ tā?

—     Tādēļ, ka gandrīz jau biju viņpasaulē, bet tagad, liekas, esmu saslimis un man rūp tikai mana meitiņa . . . mana vienīgā. Un tu ari, kas viņu mīli . . .

Viņš apklusa un, izvilcis no maksts īsu šķēpu, kas saucās mizeri- kordija, pagrieza to ar rokturi pret Zbišku:

—            Zvēri man vēlreiz pie šī krusta, ka nekad nenodarīsi viņai pāri un būsi uzticīgs . ..

Zbiškam acīs saskrēja asaras; viņš tūlīt nometās ceļos un, uzlicis pirkstu uz roktura, iesaucās:

—            Zvēru pie pestītāja ciešanām, ka nedarīšu viņai pāri un būšu uzticīgs!

—    Āmen, — ksendzs Kalebs sacīja.

Jurands iebāza mizerikordiju makstī un ieplēta rokas:

—    Tu taču arī esi mans bērns! …

Pēc tam viņi izšķīrās, jo bija jau vēla nakts un vajadzēja atpūsties, ko abi netika darījuši vairākas dienas. Zbiška tomēr uzcēlās ar mazu gaismiņu; vakar viņš patiešām pārbijās, vai tik Jurands nav saslimis, un tagad gribēja uzzināt, kā vecais bruņinieks pavadīja nakti.

Pie Juranda istabas durvīm sastapa Tolimu, kurš nupat nāca no turienes.

—    Kā jūtas pans? Vai vesels? — jautāja.

Tolima paklanījās, pēc tam pielika plaukstu pie ausīm un pateica:

—    Ko teicāt, jūsu cienība? '

—    Es jautāju: kā jūtas pans? — Zbiška skaļāk atkārtoja.

—    Pans aizjāja.

—    Uz kurieni?

—    Nezinu. Pilnās bruņās . ..

XXXII

Ausmā jau sāka gaišot koki, krūmi un tīrumā šur tur izkaisītie kaļķakmeņi, kad pavadonis, ko Jurands bija nolīdzis un kas gāja blakus viņa zirgam, apstājās un teica:

—            Ļaujiet man atvilkt elpu, pan bruņiniek, esmu pavisam aizelsies. Atkusnis un migla, bet tālu vairs nav .. .

—            Aizved mani līdz lielceļam, pēc tam varēsi iet atpakaļ, — Jurands teica.

—            Lielceļš būs pa labi aiz mežiņa, bet no uzkalniņa tūlīt ieraudzīsiet pili.

To teicis, zemnieks sāka «sildīties», tas ir, sist ar rokām padusēs, jo bija drēgns rīts, pēc tam, sildoties vēl vairāk nokusis, apsēdās uz akmens.

—    Nezini, vai komturs pilī? — Jurands jautāja.

—    Kur gan citur viņš varētu būt, ja saslimis?

—    Kas viņam kaiš?

—    Ļaudis runā, ka poļu bruņinieki sadauzījuši, — vecais zemnieks atbildēja.

Un viņa balsī varēja noģist zināmu gandarījumu. Bija krustnešu padotais, bet viņa mazūra sirds priecājās par po|u bruņiniekirpārākumu.

Pēc brīža piebilda:

—    Eb! Lai cik stipri mūsu kungi, bet ar poļiem viņiem ir grūti.

Pēc tam strauji paskatījās uz bruņinieku un, it kā gribēdams pārliecināties, ka nekas ļauns par nejauši izsprukušajiem vārdiem viņam nedraud, teica:

—    Jūs, pan, runājat mūsu valodā, jūs neesat vācietis?

—    Nē, — Jurands atbildēja, — bet ved mani tālāk.

Zemnieks piecēlās un atkal sāka iet blakus zirgam. Ejot viņš laiku pa laikam iebāza roku tarbā, izvilka no tās sauju nemaitu rudzu graudu un bēra mutē. Tā mazliet nomierinājis badu, sāka skaidrot, kāpēc ēd zaļus graudus, lai gan Jurands, pārāk aizņemts ar savu nelaimi un savām domām, pat nemanīja to.

—     Paldies dievam par to pašu, — teica. — Grūta dzīve vācu kungu varā. Aplika ar visādiem nodokļiem, bet par malšanu jāmaksā tik daudz, ka nabaga cilvēkam nākas kā lopiņam košļāt graudus ar visām sēnalām. Bet, ja kādā mājā atrod dzirnavas, piekauj zemnieku, paņem visu mantu, pat bērniem un vecenēm liek trūkties . . . Viņi nebīstas ne dieva, ne ksendza un Velborskas prāvestu, kas viņiem to pārmeta, iekala ķēdēs. Oi, grūti pie vāciešiem! Ja kādam izdodas saberzt uz akmeņiem sauju miltu, viņš tos glabā svētdienai, kamēr piektdienā pārtiekam kā putni no graudiem. Bet paldies dievam arī par to, vēlāk pirms jaunās ražas nebūs pat tā . . . Zivis zvejot nedrīkst. . . Zvērus šaut arī . .. Ne tā kā Mazāvijā.

Tā sūdzējās šis krustnešu zemnieciņš, runādams pa daļai pats sev, pa daļai Jurandam. Pa to laiku viņi šķērsoja klajumu, ko klāja apsniguši akmens bluķi, un sasniedza mežu, kas blāvajā rīta gaismā izskatījās sirms. No meža dvesa pretī drēgns aukstums. Kļuva arvien skaidrāks, citādi Jurandam būtu bijis grūti pajāt pa meža celiņu, kas veda drusku augšup un bija tik šaurs, ka vietām viņa milzīgais kaujas zirgs tikko varēja izspraukties starp koku stumbriem. Bet mežiņš drīz beidzās, un pēc neilga laika viņi uzkāpa baltā paugurā, kuram pāri veda iebraukts lielceļš.

—    Te ir ceļš, — zemnieks teica. — Tagad, pan, aizjāsiet viens.

—    Aizjāšu, — Jurands atteica. — Vari iet mājās.

Viņš izņēma no seglu priekšā piestiprinātā maisiņa sudraba naudu un pasniedza to pavadonim. Zemnieks, vairāk pieradis saņemt no vietējiem krustnešu bruņiniekiem sitienus nekā dāvanas, negribēja ticēt savām acīm; satvēris naudas gabalu, pieplaka ar galvu pie Juranda seglu kāpš|a un apņēma to ar rokām.

—     Ak Jēzus, Marija! — viņš iesaucās. — Liels paldies jums, augstība!

—    Dievs ar tevi!

—    Lai viņš stāv jums klāt! Sčitnā ir tepat priekšā.

To teicis, viņš vēlreiz pieliecās pie kāpšļa un nozuda.

Jurands palika uzkalnā viens un skatījās zemnieka norādītajā virzienā uz pelēku, valganu miglas autu, kas aizsedza viņam pasauli. Aiz šīs miglas slēpās tā briesmīgā pils, kurp viņu veda pārspēks un jaunais liktenis. Nu vairs nav tālu! Pēc tam lai notiek tas, kam jānotiek . . . Tā domājot, Juranda sirdī līdzās bailēm un uztraukumam par Danusju, līdzās gatavībai izpirkt viņu no ienaidnieka rokām kaut vai ar savām asinīm radās jauna, neizsakāmi rūgta, līdz šim nepazīstama pazemojuma sajūta. Lūk, viņš, Jurands, kura vārdu vien pieminot, jau drebēja pierobežas komturi, tagad, paklausot viņu pavēlei, jāja ar pazemīgi noliektu galvu. Viņš, kurš tik daudzus no viņiem bija uzvarējis un pazemojis, tagad pats jutās uzvarēts un pazemots. Tiesa, viņu nebija uzvarējuši kaujas laukā ar drosmi un bruņinieka spēku, tomēr jutās uzvarēts. Un tas viņam bija tik neparasti, ka visa pasaules kārtība likās esam apgriezta otrādi. Viņš jāja padoties krustnešiem, viņš, kurš, ja nebūtu jāglābj Danusja, labprātāk viens pats cīnītos ar visu krustnešu armiju. Vai tad nav gadījies, ka atsevišķi bruņinieki, ja atlika izvēlēties starp kaunu un nāvi, vieni paši uzbruka veselam karaspēkam? Bet viņš juta, ka no kauna neizbēgt, un, domājot par to, bija gatavs kaukt no sāpēm, kā kauc vilks, ko ķērusi mednieka bulta.

Taču viņam bija ne tikai tērauda miesa, bet arī dvēsele. Prata salauzt citus, prata arī sevi.

«Ātrāk nekustēšos no vietas,» apņēmās sevī, «iekams nebūšu savaldījis dusmas, ar ko drīzāk varu pazudināt, nevis izglābt savu meitu.»

Un viņš it kā saķērās tuvcīņā ar savu lepno sirdi, ar savu niknumu un atriebības kāri. Ja kāds viņu būtu redzējis šai uzkalnā, bruņās tērpušos, nekustīgi sēžam liela zirga mugurā, padomātu, ka tas ir no čuguna izliets milzis, un nepateiktu, ka šis nekustīgais bruņinieks tai brīdī izcīna vissmagāko no visām cīņām, kādas tam jebkad dzīvē gadījušās. Jurands cīnījās ar sevi tik ilgi, kamēr pievārēja un saprata, ka gribas spēks viņu nepievils.

Pa to laiku migla izreta, un, kaut gan neizklīda pavisam, tajā tomēr parādījās kāds tumšs siluets. Jurands uzminēja, ka tie ir Sčitnas pils mūri. Tos ieraugot, viņš vēl palika stāvam, tikai sāka lūgties tik dedzīgi un sirsnīgi, kā lūdzas cilvēks, kuram pasaulē atlicis vairs tikai paļauties uz dieva žēlsirdību.

Kad beidzot devās tālāk, sajuta sirdī ieplūstam tādu kā možumu. Tagad bija gatavs pārciest visu, kas vien gadīsies. Atcerējās svēto Juri, Kapadokijas dižciltīgākās dzimtas pēcteci, kurš pārcieta visādas apkaunojošas mocības un ne tikai nezaudēja godu, bet tika nosēdināts dievam pie labās rokas un iecelts par visu bruņinieku patronu. No tālu zemju svētceļniekiem Jurands ne reizi vien bija dzirdējis nostāstus par viņu piedzīvojumiem un tagad, atceroties tos, stiprināja savu sirdi.

Pamazām viņā sāka mosties pat cerība. Krustneši patiešām bija pazīstami ar savu atriebību, tāpēc nešaubījās, ka tie viņam atmaksās par visām savām sakāvēm, visu negodu, kādu piedzīvoja pēc katras kaujas un visām bailēm, kādās tik daudz gadus tika turēti.

Bet tieši tas Jurandu stiprināja. Viņš nodomāja, ka Danusju krustneši nolaupījuši tikai tādēļ, lai dabūtu rokās pašu, un, kad tas būs noticis, kam viņa tiem vairs vajadzīga? Jā! Viņu noteikti iekals važās un, lai nevajadzētu turēt Mazāvijas tuvumā, aizsūtīs uz kādu attālāku pili, kur varbūt līdz mūža galam nāksies vaidēt pazemē, bet Danusju viņiem nāksies atbrīvot. Kaut arī atklātos, ka komturi viņu saņēmuši ar viltu un moka, ne lielmestrs, ne kapituls par to uz viņiem pā.āk neļaunosies, jo viņš, Jurands, patiešām bija krustnešiem pārāk neciešams un izlēja viņiem vairāk asiņu nekā jebkurš cits bruņinieks pasaulē. Toties tas pats lielmestrs var viņus sodīt par nevainīgas meitenes ieslodzīšanu pazemē, meitenes, ko audzināja pats kņazs, kura labvēlību viņš centās iegūt, paredzot karu ar Polijas karali.

Un Jurandam pirmīt radusies cerība arvien pieauga. Brīžiem viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Danusja atgriezīsies Spihovā, Zbiškas drošajā pasparnē. . . «Stiprs puisis,» domāja, «viņš neļaus tai pāri nodarīt.» Un aizkustināts sāka atcerēties visu, ko zināja par Zbišku: «Kāvās ar vāciešiem pie Viļņas, cīnījās ar viņiem divkaujās, sakapāja gabalos frīzus, kurus bija izaicinājis kopā ar tēvoci, uzbruka Lihten- šteinam, meitu izglāba no taura un izaicināja tos četrus, kuriem droši vien nekad nepiedos.» Un, pavēries uz augšu, Jurands noteica:

— Es viņu apsolīju tev, kungs, bet tu viņu atdevi Zbiškam!

Un viņam kļuva vēl vieglāk ap sirdi, nospriežot, ka, ja jau dievs viņu atdevis jauneklim, viņš taču neļaus sevi izmuļķot un izraus meiteni no krustnešu rokām, kaut vai to turētu visi viņu pulki. Pēc tam atkal sāka domāt par Zbišku: «0! Viņš ir ne tikai stiprs puisis, bet arī zelta cilvēks. Viņš to sargās, viņš to mīlēs un, ak Jēzus, vēli manam bērnam visu to labāko, lai gan es redzu, ka pie viņa sāniem meitenei nebūs žēl ne kņaza pils, ne tēva mīlestības.» Domājot par to, Jurandam pēkšņi kļuva slapji acu plakstiņi un sirdi pārņēma drausmīgas skumjas. Viņam iegribējās vēlreiz mūžā redzēt savu meitu un kādreiz nomirt Spihovā viņu abu rokās, nevis tumšajos krustnešu pagrabos. Bet, lai notiek dieva prāts! … Sčitnu jau varēja saredzēt. Pils mūri miglā iezīmējās arvien skaidrāk, tuvojās upura brīdis un, stiprinādams sevi, viņš runāja:

«Jā, viss ir dieva ziņā! Mana dzīve jau iet uz beigām. Gadu vairāk, gadu mazāk, — kāda starpība? Eh! Gribētos vēl paskatīties uz abiem bērniem, bet visā visumā esmu pietiekami dzīvojis. Ko vajadzēja uzzināt, to uzzināju, ko vajadzēja atriebt, to atriebu. Kas vēl vajadzīgs? Šodien te, rīt pie dieva, un, ja būs jāpacieš mokas, neko nevar darīt. Danusja ar Zbišku, lai cik labi viņiem klātos, neaizmirsīs. Jādomā, ne reizi vien atcerēsies un pagudros: diez kur viņš ir? Vēl dzīvs vai jau viņā saulē? . .. Sāks izprašņāt un varbūt uzzinās. Krustneši ir atriebīgi ļaudis, bet arī ļoti kāri uz naudu. Zbiška nežēlos neko, lai vismaz kaulus varētu izpirkt. Un mesai jau ne reizi vien ziedos. Viņiem abiem ir krietnas un mīlošas sirdis, par to tu, dievs, un tu, svētā dieva māte, viņus svētī!»

Lielceļš kļuva nevien platāks un kustība pa to arvien dzīvāka. Uz pilsētu brauca pajūgi ar malku un salmiem. Uzpircēji dzina lopus. No ezeriem veda ragavās sasalušas zivis. Tālāk četri strēlnieki veda ķēdē zemnieku, laikam uz tiesu par kādu pārkāpumu: viņam bija uz muguras sasietas rokas, bet kājas saslēgtas dzelžos, kuriem ķeroties sniegā viņš ar pūlēm varēja pakustēties. Smagi elpojot, pa degunu un muti zemniekam mutuļiem vēlās garaiņi, kamēr strēlnieki, viņu dzīdami, dziedaja. Pamanījuši Jurandu, viņi ziņkāri sāka to aplūkot, laikam brīnīdamies par jātnieka un zirga milzu apmēriem, bet, ieraudzījuši zelta piešus un bruņinieka jostu, nolaida uz leju stopus un sveicināja, apliecinādami tam savu cieņu. Pilsētiņā bija vēl vairāk cilvēku un lielāks troksnis, taču visi steidzīgi grieza ceļu bruņotajam vīram, kurš, šķērsojis galveno ielu, nogriezās uz pili, kas, no grāvja kāpjošās miglas ietīta, likās vēl guļam.

Bet ne visi vēl gulēja. Negulēja vārnas un kraukļi, kas, sizdami spārnus un ķērkdami, bariem riņķoja virs neliela paaugstinājuma pils pakājē. Piejājis tuvāk, Jurands saprata, kāpēc te saradušies tik daudzi putni. Ceļa malā, kurš veda uz vārtiem, pacēlās platas karātavas; pie tām bija pakārti četri mazūru zemnieki, ordeņa padotie.

Gaisā nejuta ne vismazākās vēsmiņas, un līķi, kuri likās raugāmies uz savām kājām, sašūpojās vienīgi tad, kad bars melno putnu, grūstīdami cits citu un aizskardami virves, uzmetās tiem uz pleciem un knāba nokārtajās galvās. Daži laikam karājās jau sen, jo viņu galvaskausi bija pilnīgi kaili, bet kājas neparasti izstiepušās. Jurandam piejājot tuvāk, viss putnu bars ar milzīgu troksni pacēlās gaisā, taču tūlīt atgriezās un sametās uz karātavu šķērskoka. Jurands krustīdamies pajāja garām, piejāja pie grāvja un, apstājies tai vietā, kur pretī vārtiem atradās paceļamais tilts, pataurēja.

Pēc tam pataurēja vēlreiz, vēl un vēl, un sāka gaidīt. Uz mūriem neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, aiz vārtiem nedzirdēja nevienas skaņas. Pēc kāda laika tomēr sienā netālu no pils vārtiem čīkstot pacēlās aizrestota lodziņa slēģis un spraugā parādījās vācu knelita bārdainā galva.

—     Wer da? — griezīga balss jautāja.

—    Spihovas Jurands! — bruņinieks atbildēja.

Pēc šiem vārdiem lodziņš atkal aizkrita un iestājās mēms klusums.

Laiks ritēja. Aiz vārtiem nedzirdēja nekādas kustības, tikai no karātavu puses skanēja putnu klaigas.

Jurands gaidīja ilgi, pēc tam pataurēja vēlreiz.

Bet viņam atkal atbildēja klusums.

Tikai tad viņš saprata, ka krustneši liek viņam gaidīt pie vārtiem aiz bezgalīgas lepnības pret uzvarēto, lai viņu pazemotu kā ubagu. Viņš saprata arī, ka varbūt nāksies tā gaidīt līdz vakaram vai pat ilgāk. Pirmajā mirklī viņam sāka vārīties asinis, piepeši radās vēlēšanās nokāpt no zirga, paņemt kādu akmeni grāvja malā un iesviest to restēs. Citā reizē tieši tā arī izdarītu ne tikai viņš, bet jebkurš mazūru vai poļu bruņinieks, — lai tad viņi nāk ārā aiz vārtiem cīnīties. Bet, atcerējies, kāpēc šeit ieradies, atguvās un savaldījās.

«Vai tad netaisos upurēt sevi par meitu?» nodomāja.

Un turpināja gaidīt.

Pa to laiku mura ierobos kaut kas sāka melnot. Parādījās ādas cepures, tumšas kapuces un pat dzelzs ķiveres, no kuru apakšas Jurandu vēroja ziņkārīgas acis. Ar katru mirkli viņu kļuva vairāk, jo bargais bruņinieks, kas vientuļi gaidīja pie krustnešu pils vārtiem, sardzei bija neredzēts skats. Kas agrāk viņu ieraudzīja savā priekšā, tas ieraudzīja nāvi, bet tagad varēja skatīties bez kādām briesmām. Galvas pacēlās arvien augstāk, kamēr visi ierobi vārtu tuvumā pielīda pilni ar knehtiem. Jurands nodomāja, ka droši vien arī priekšnieki noraugās uz viņu caur restotajiem logiem no vārtu torņa, un paskatījās uz augšu, bet tur logi bija ietaisīti tik dziļi mūrī, ka pa tiem varēja ko saredzēt vienīgi tālumā. Toties uz robotās sienas sakāpušajā pūlī, kas sākumā noraudzījās uz viņu klusuciešot, ieskanējās balsis. Te viens, te otrs nosauca viņa vārdu, šur un tur atskanēja smiekli, aizsmakušas balsis uļi- nāja viņam kā vilkam arvien skaļāk, arvien nicinošāk, un, tā kā no iekšpuses neviens neko neaizrādīja, beidzot sāka apmētāt pie vārtiem stāvošo bruņinieku ar sniegu.

Tas it kā negribēdams drusku pajāja uz priekšu, un no augšas uz vienu mirkli tūlīt pārstāja mest sniegu, balsis apklusa, dažas galvas pat paslēpās aiz mūriem. Acīm redzot, viņi patiešām ļoti baidījās Juranda vārda. Drīz tomēr pat bailīgākie apjēdza, ka no briesmīgā ma- zūra viņus atdala grāvis un mūri, un rupjie kareivji atkal sāka svaidīt ne tikai ar sniega pikām, bet arī ledus gabaliem un akmeņiem, kas ar troksni atsitās pret bruņām un metāla plāksnēm, ar ko bija apsegts zirgs.

«Es taču upurēju sevi par meitu,» Jurands atkārtoja sevī.

Un atkal turpināja gaidīt. Pienāca pusdienlaiks, knehtus aizsauca ēst, un viņi atstāja mūri. Daži, kuriem tomēr vajadzēja palikt sardzē, ēda turpat uz mūriem, bet, beiguši maltīti, uzjautrinājās, apmētājot izsalkušo bruņinieku apgrauztiem kauliem. Pēc tam sāka strīdēties un kūdīt cits citu, kurš apņemsies nokāpt lejā un iezvels viņam pa skaustu ar dūri vai pīķa katu. Daži, atgriezušies no pusdienām, kliedza, ka gadījumā, ja viņam apnicis gaidīt, varot iet un pakārties, pie karātavām esot viens brīvs āķis ar gatavu cilpu. Tā zaimos, klaigās, smieklu izvirdumos un lāstos pagāja pēcpusdiena. īsā ziemas diena sliecās uz vakaru, bet tilts arvien vēl stāvēja pacelts un vārti palika aizslēgti.

Pievakarē sacēlās vējš, izklīdināja miglu, attīrīja debesis un rietumu pamalē pie tām iedegās vakara blāzma. Sniegs kļuva zilgans, pēc tam violets. Salt nesala, bet nakts solījās būt skaidra. Ļaudis atkal aizgāja no mūriem, izņemot sargus; kraukļi un vārnas no karātavām aizlaidās uz mežu. Pēdīgi debesis satumsa un iestājās pilnīgs klusums.

«Pa nakti laikam neatvērs vārtus,» Jurands nosprieda.

Un Spihovas bruņiniekam ienāca prātā griezties atpakaļ uz pilsētu, bet viņš tūlīt atmeta šo domu. «Viņi grib, lai es šeit stāvu,» nosprieda sevī. «Ja griezīšos atpakaļ, viņi nelaidīs mani mājās, aplenks, sagūstīs un pēc tam pateiks, ka man nekas nepienakas, tādēļ ka esmu saņemts ar varu, un, ja ari man izdotos izrauties, tik un tā atkal vajadzētu jāt šurp …»

Poļu bruņinieku neparastais rūdījums, spēja paciest aukstumu un izsalkumu, viņu izturība kaujās, ko tā apbrīnoja svešzemju hronisti, ne reizi vien ļāva viņiem pastrādāt varoņdarbus, kas nebija pa spēkam izlutinātajiem rietumniekiem. Jurandam šis rūdījums piemita vēl lielākā mērā nekā citiem un, par spīti izsalkumam, kas jau sen svilināja iekšas, un vakara salam, kas līda zem bruņu plāksnēm klātā kažoka, viņš tomēr nolēma gaidīt, kaut vai pie šiem vārtiem vajadzētu nobeigties.

Bet vēl nebija iestājusies pilnīga nakts, kad pēkšņi aiz muguras viņš sadzirdēja sniegā čirkstošus gājēju soļus.

Atskatījies viņš ieraudzīja no pilsētas puses tuvojamies sešus pīķiem un alebardām bruņotus vīrus, bet viņu vidū, balstīdamies uz šķēpa, gāja vēl viens, septītais.

«Varbūt viņiem atvērs vārtus un es arī reizē iejāšu,» Jurands nodomāja. «Ar varu taču mani neņems un nenogalinās, priekš tā viņu pārāk maz; ja tomēr raudzīs uzbrukt, būs skaidrs, ka nedomā turēt doto vārdu, un tad — vai viņiem!»

Tā nospriedis, paņēma tērauda cirvi, kas viņam karājās pie segliem un bija tik smags, ka parasts vīrs to nepaceltu pat abām rokām, un devās nācējiem pretī.

Bet tie nedomāja viņam uzbrukt, gluži otrādi, knehti tūlīt iesprauda ar kātiem sniegā pīķus un alebardas. Nakts vēl nebija galīgi satumsusi, un Jurands ievēroja, ka viņu pieturētie ieroči mazliet trīc.

Tad septītais, kurš likās esam vecākais, strauji izstiepa uz priekšu kreiso roku un, pacēlis to uz augšu, jautāja:

—    Vai jus, bruniniek, esat Spihovas Jurands?

—    Jā…

—    Vai gribat uzklausīt, kāpēc esmu atsūtīts?

—    Klausos.

—            Varenais un dievbijīgais komturs fon Danfelds liek man jums pasacīt, kungs, ka, iekams nenokāpsiet no zirga, vārti netiks atvērti.

Jurands brīdi sēdēja nepakustējies, pēc tam nokāpa no zirga, pie kura tūlīt piesteidzās viens pīķnesis.

—    Un ieroči arī jāatdod, — vīrs ar šķēpu atkal ierunājās.

Jurands sāka šaubīties. Ja nu viņi pēc tam uzbruks neapbruņotam un nodurs kā zvēru, ja nu satvers un ieslodzīs pazemē? Pēc brīža tomēr nolēma, ka tad viņu būtu atsūtīts vairāk. Ja viņi tam uzbruktu, bruņas uzreiz neizdurtu, bet viņš pa to laiku izrautu ieroci pirmajam knehlam un apkautu visus, iekams tiem paspētu ierasties palīgi. Krustneši taču viņu labi pazina.

«Un, kaut arī gribētu izliet manas asinis,» sevī noteica, «es taču tāpēc šeit ierados.»

Tā nolēmis, viņš nometa vispirms cirvi, tad šķēpu, pēc tam mize- rikordiju — un gaidīja. Knehti tūlīt paķēra viņa ieročus, pēc tam cilvēks, kurš ar viņu runāja, atkāpies dažus soļus, apstājās un pateica skaļā un izaicinošā balsi:

—     Par visām ordenim nodarītajām pārestībām komturs liek tev uzģērbt šo rupjo maisu, ko mēs te atstāsim, pakārt striķī pie kakla šķēpa maksti un pazemīgi gaidīt pie vārtiem, iekams viņš apžēlosies par tevi un pavēlēs tos atvērt.

Pēc brīža Jurands palika viens tumsā un klusumā. Sniegā viņa priekšā melnoja grēku nožēlotāja maiss un striķis, bet viņš ilgi nepieskaras tiem, juzdams, ka dvēselē kaut kas brūk, lūst, iet bojā un mirst, ka pēc brīža viņš vairs nebūs bruņinieks, nebūs Spihovas Jurands, bet ubags, gūsteknis bez vārda, bez slavas, bez goda.

Taču pagāja vēl ilgs laiks, iekams viņš devās pie maisa, sacīdams:

—     Kā es varu citādi rīkoties? Tu, Kristus, taču zini: viņi nožņaugs nevainīgu bērnu, ja es nedarīšu visu, ko man liek. Un to arī tu zini, ka savas dzīvības dēļ es to nedarītu! Ak, cik rūgts man šis negods! . . . Ļoti rūgts! . . . Bet arī tevi pirms nāves pazemoja. Tad nu dieva tēva un dēla vārdā . . .

To pateicis, viņš pieliecās, uzvilka mugurā maisu, kurā bija izgriezti caurumi galvai un rokām, pēc tam pakāra auklā pie kakla šķēpa maksti — un devās uz vārtiem.

Tie vēl joprojām stāvēja ciet, bet tagad viņam bija vienalga, vai tos atvērs agrāk vai vēlāk. Pils iegrima nakts klusumā, tikai stūros šad tad sasaucās sargi. Vārtu tornī augstu gaišoja viens logs, pārējie bija tumši.

Nakts stundas ritēja cita pēc citas, pie debesīm parādījās mēness sirpis un apgaismoja drūmos pils mūrus. Iestājās tāds klusums, ka Jurands varētu dzirdēt savas sirds pukstus. Bet viņš bija pilnīgi sastindzis un pārakmeņojies, it kā palicis bez dvēseles, un neko vairs neapjēdza. Viņu nodarbināja tikai viena doma, ka vairs nav bruņinieks, nav Spihovas Jurands, bet, kas viņš ir, — to nezināja. .. Brīžiem viņam rēgojās, ka no tiem pakārtajiem, kurus redzēja šorīt, pa tumsu klusi tuvojas nāve . . .

Pēkšņi viņš nodrebēja un pilnīgi atjēdzās:

—    Ak Jēzus, žēlīgais! Kas tas?

No augstā lodziņa vārtu tornī atskanēja sākumā tikko sadzirdamas kokles skaņas. Jādams uz Sčitnu, Jurands bija pārliecināts, ka Danusjas nav pilī, bet šīs kokles skaņas nakts vidū acumirklī satrauca vecā cīnītāja sirdi. Viņam šķita, ka pazīst šīs Skaņas un ka spēlētājs ir neviens cits kā tikai Danusja — viņa meita, viņa mīļais bērns! Un, nokritis ceļos, salicis rokas kā lūgšanā un trīcēdams kā drudzī, viņš klausījās.

Tad pa pusei vel bērnišķīga un neizsakamu skumju nomākta balstiņa sāka dziedāt:

Ak, ja es varētu Spārnos pacelties Un pie mana Jasjkas Silēzijā aplaisties!

Jurands gribēja atsaukties, izkliegt mīļoto vārdu, bet vārdi iestrēga rīklē, it kā to žņaugtu dzelzs stīpa. Pēkšņs sāpju, asaru, bēdu un skumju vilnis pārpludināja viņam krūtis, viņš iekrita ar seju sniegā un jūtu pārpilnībā dvēselē sāka skaitīt it kā pateicības lūgšanu:

—    Ak Jēzus! Es vēl dzirdu sava bērna balsi! Ak Jēzus!

Un viņa vareno ķermeni sāka kratīt elsas.

Bet augšā skumja balss turpināja dziedāt nesatricināmajā nakts klusumā:

Apmestos uz žoga, Teiktu: «Jasjka paveries: Atlidoju Silēzijā — Bārenīti atceries!»

No rīta resns, bārdains vācu knelits iespēra ar kāju gurnā pie vārtiem guļošajam bruņiniekam.

—            Celies, suns! . . . Vārti vaļā, un komturs liek tev stāties viņa priekšā.

jurands pamodās it kā no miega. Viņš nesagrāba knehtu aiz rīkles, nesamala to savās dzelžainajās rokās, viņa seja bija lēnīga un gandrīz pazemīga; ne vārda neteicis, piecēlās un, kareivim uz pēdām sekodams, iegāja pa vārtiem.

Tiklīdz viņš bija iegājis, aizmugurē nožvakstēja ķēdes un tilts sāka celties augšup, bet vārtiem priekšā aizkrita smagas dzelzs restes. ..

Pirmās daļas beigas

OTRĀ DAĻA

I

Nokļuvis pils pagalmā, Jurands sākumā nezināja, kurp iet, bet knehts, kurš viņu ieveda pa vārtiem, pats aizgāja uz staļļiem. Tiesa, pie mūriem stāvēja kareivji Ban Pa vienam, gan vairāki kopā, bet viņu sejas bija tik izaicinošas un skatieni tik nekaunīgi, ka bruņinieks  labi varēja redzēt, — tie jau nu viņam ceļu neparādīs un, ja arī atbildēs, tad ar kādu rupjību vai apvainojumu.

Daži smējās, rādot uz viņu ar pirkstiem, citi atkal sāka sviest ar sniegu, tāpat kā iepriekšējā dienā. Bet tad, ieraudzījis lielākas durvis, virs kurām bija akmenī iekalts krucifikss, Jurands devās turp, cerot, ka gadījumā, ja komturs un vecākais mūks atrodas citā pils daļā vai citās istabās, kāds viņam norādīs pareizo ceļu.

Tā arī notika. Brīdī, kad Jurands tuvojās šīm durvīm, to abas puses pēkšņi atvērās un tajās parādījās jauneklis ar izskūtu galvvirsu kā kleriķim, bet tērpies laicīgās drēbēs un jautāja:

—    Jūs, kungs, esat Spihovas Jurands?

—    Jā.

—      Dievbijīgais komturs uzdeva man aizvest jus pie viņa. Nāciet man līdzi.

Un pa velvētu priekštelpu aizveda viņu uz kāpnēm. Te tomēr apstājās un, pārlaidis Jurandam skatienu, atkal jautāja:

—    Vai ieroču nav nekādu? Man uzdeva jūs pārmeklēt.

Jurands pacēla uz augšu abas rokas, lai pavadonim būtu labāk apskatīt viņa augumu, un atbildēja:

—    Vakar atdevu visus.

Tad pavadonis pazemināja balsi un gandrīz čukstus pateica:

—    Centieties savaldīt dusmas, jūs tagad esat pārspēka varā.

—    Un dieva ziņā, — Jurands piebilda.

To teicis, paskatījās vērīgāk uz pavadoni un, ieraudzījis viņa sejā tādu kā žēlumu un līdzjūtību, teica:

—    Redzu pēc acīm, ka tu esi godīgs cilvēks. Vai pateiksi man visu patiesību?

—    Jautājiet ātrāk, kungs, — pavadonis sacīja.

—    Vai viņi atbrīvos manu meitu par mani?

Jauneklis izbrīnā pacēla uzacis:

—    Tā ir jūsu meita?

—    Kā tad.

—    Tā jaunava tornī pie pils vārtiem?

—    Jā. Solījās viņu atbrīvot, ja es padošos.

Pavadonis paraustīja plecu par zīmi, ka neko nezina, bet viņa sejā iezīmējās uztraukums un nesaprašana.

Jurands pajautāja vēl:

—    Vai tiesa, ka viņu uzrauga Sombergs un Markvarts?

—    So brāļu te nav. Bet ņemiet, kungs, viņu prom, iekams komturs Danfelds vēl nav izveseļojies.

To padzirdis, Jurands nodrebēja, bet vairs nebija laika jautāt tālāk, jo viņi pienāca pie zāles otrā stāva, kur Jurandam vajadzēja stāties Sčitnas komtura priekšā. Atvēris durvis, kalpotājs devās atpakaļ uz kāpnēm.

Spibovas bruņinieks ienāca plašā, ļoti tumšā istabā, jo apaļās stikla rūtis alvas ietvaros laida cauri maz gaismas, pie tam bija apmākusies ziemas diena. Tiesa, istabas otrā galā lielā kamīnā kurējās uguns, bet pazaļā malka lāgā negribēja degt. Tikai pēc kāda laika, kad Jurandam acis pierada pie krēslas, zāles dziļumā viņš saskatīja galdu un pie tā sēdošos bruņiniekus, bet aiz viņiem veselu baru bruņotu ieroču nesēju un knehtu, starp kuriem pils āksts turēja ķēdē dresētu lāci.

Jurands kādreiz bija cīnījies ar Danfeldu, pēc tam divas reizes redzējis viņu Mazāvijas kņaza galmā kā sūtni. Kopš tā laika bija pagājuši vairāki gadi, taču pat pustumsā Spibovas bruņinieks tūlīt pazina viņu pēc tuklā stāva, sejas un tā, ka viņš sēdēja pie galda pašā vidū krēslā, turot skalos iesieto roku uz krēsla atzveltnes. Viņam labajā pusē sēdēja vecais Zigfrīds fon Lēve no Insburkas, nepielūdzams poļu tautas vispār un īpaši Spihovas Juranda ienaidnieks; kreisajā jaunākie brāļi Gotfrīds un Rotgers. Danfelds ielūdza viņus ar nolūku, lai parādītu savu triumfu pār bargo ienaidnieku un lai viņi papriecātos par kopīgi iecerētās un izdarītās nodevības augļiem. Tagad viņi sēdēja, ērti izlaidušies, mīkstos melnas vadmalas tērpos, ar viegliem šķēpiem pie sāniem — priecīgi, pašpārliecināti, raudzīdamies uz Jurandu ar to augstprātīgo un neizmērojamo nicināšanu, ar kādu vienmēr raudzījās uz vājākiem un uzvarētiem.

Viņi ilgi klusēja, gribēdami līdz sirds patikai noskatīties uz vīru,

kura pirms tam vienkārši baidījās, bet kurš tagad stāvēja to priekšā nokārtu galvu, ģērbies grēku nožēlotāja maisā, ar auklu kaklā, pie kuras karājās šķēpa maksts.

Viņi laikam vēlējās ari, lai pēc iespējas vairāk cilvēku redzētu Juranda pazemojumu, tāpēc pa sānu durvīm no citām istabām nāca iekšā visi, kas vien gribēja, un zāle gandrīz līdz pusei piepildījās ar bruņotiem vīriem. Visi skatījās uz Jurandu ar neizsakāmu ziņkāri, skaļi sarunādamies un izteikdami dažādas piezīmes. To redzot, viņš kļuva možāks, sevī nodomādams: «Ja Danfelds negribētu turēt doto vārdu, viņš nepieaicinātu tik daudz liecinieku.»

Tad Danfelds ar rokas mājienu lika visiem apklust, padeva zīmi vienam no ieroču nesējiem, kurš, pienācis pie Juranda, satvēra aiz auklas, kas tam bija apsieta ap kaklu, un pievilka poļu bruņinieku dažus soļus tuvāk galdam.

Ar triumfu uzlūkojis klātesošos, Danfelds teica:

—    Skatieties, kā ordeņa vara pieveic ļaunumu un augstprātību.

—    Lai dievs dod tā vienmēr! — klātesošie atbildēja.

Atkal iestājās klusums, pēc tam Danfelds griezās pie gūstekņa:

—            Tu plosīji ordeni kā traks suns, tāpēc dievs deva, ka tagad pats kā suns stāvi mūsu priekšā ar striķi kaklā, gaidot pretimnākšanu un žēlastību.

—            Nesalīdzini mani ar suni, komtur, — Jurands atteica, — tā tu mazini godu tiem, kuri cīnījās ar mani un krita no manas rokas.

Pēc šiem vārdiem bruņotie vācieši satraukti iečalojās: nevarēja zināt, vai viņus sadusmoja drošā atbilde vai pārsteidza tās pareizība.

Neapmierināts ar šādu sarunas ievirzi, komturs teica:

—. Skatieties: viņš vēl ir tik lepns un izaicinošs, ka iedrošinās spļaut mums acīs.

Jurands pacēla augšup rokas kā cilvēks, kurš piesauc sev par liecinieku debesis, un, galvu šūpodams, atbildēja:

—            Dievs redz, ka mans lepnums palicis aiz šīs pils vārtiem. Dievs redz, un viņš izspriedīs, vai, apkaunodami inanu bruņinieka godu, neapkaunojāt paši sevi. Jo mums ir kopīgs gods, kas jāsargā katram, kas valkā bruņinieka jostu.

Danfelds sarauca uzacis, bet tai mirklī pils āksts, sapurinājis ķēdi, kurā bija piesiets lācis, iesaucās:

—           Sprediķis, sprediķis! No Mazāvijas ieradies sludinātājs! Klausieties sprediķi!

' Pēc tam viņš griezās pie Danfelda:

—            Kungs! — teica. — Grafs Rozenheims, kad zvaniķis ar savu zvanīšanu viņu pārāk agri uzmodināja uz sprediķi, lika apēst tam zvana

auklu no mezgla līdz mezglam; arī šim sludinātājam ir aukla kaklā — lieciet viņam to apēst, kamēr vēl nav pabeidzis savu sprediķi.

To teicis, diezgan pabailīgi paskatījās uz komturu, nebūdams pārliecināts, vai viņš smiesies vai par pāragru iejaukšanos liks nopērt. Bet krustneši, kas bija tik pieklājīgi, rāmi, pat pazemīgi, kad juta savu vājumu, nepazina nekādas žēlastības pret uzvarētajiem; tāpēc Danfelds ne tikai pamāja ar galvu ākstam, ka drīkst visādi ķēmoties, bet ari pats atļāvās tik nedzirdētu rupjību, ka dažu jaunāko ieroču nesēju sejās parādījās izbrīns.

—     Nesūdzies man par apkaunojumu, — viņš teica. — Ja es arī ieceltu tevi par ordeņa suņu puisi, tas ir daudz labāk nekā būt par jūsu bruņinieku!

Iedrošinātais āksts uzbrēca:

—     Atnes skrāpi, izsukā man lāci, viņš tev par to ar ķepu sasukās krēpes.

Sur tur atskanēja smiekli, kada balss bruņinieku aizmugurē iesaucās:

—    Vasarā varēsi ezerā pļaut niedras!

—    Un ķert vēžus uz maitas gaļu! — iesaucās cits.

Trešais piebilda:

—    Bet pagaidām ej dzenāt no pakārtajiem vārnas. Darba tev tur netrūks.

Tā viņi zākāja kādreiz briesmīgo Jurandu. Pamazām sapulcējušos pārņēma jautrība. Daži pienāca tuvāk, lai varētu labāk aplūkot gūstekni, un teica: «Ak tad šis ir tas Spihovas meža kuilis, kuram mūsu komturs izlauza ilkņus; lūk, putas uz lūpām; labprāt kādam iekostu, bet nedrīkst!» Danfelds un pārējie ordeņa brāļi, kuri sākumā gribēja piedot izklaušināšanai svinīgas tiesas sēdes raksturu, redzēdami, ka ir iznācis citādi, arī piecēlās no soliem un sajaucās ar tiem, kuri pienāca pie Juranda.

Tas gan nepatika vecajam Insburkas Zigfrīdam, bet pats komturs viņam pateica: «Neviebieties, būs vēl lielāki joki!» Un arī sāka aplūkot Jurandu, jo tā bija reta izdevība; ja agrāk kāds bruņinieks vai knehts dabūja redzēt viņu tik tuvu, tas tūlīt pēc tam parasti aizvēra acis uz visiem laikiem. Daži runāja: «Plecīgs gan, kaut arī zem maisa vēl ir kažoks; tādu varētu apvīt pat ar zirnājiem un vadāt pa tirgiem …» Citi, lai šī diena būtu vēl jautrāka, lika atnest alu.

Pēc brīža sāka skanēt alus kausi un tumšajā zālē iesmaržojās putas, kas plūda pāri kausu malām no vāku apakšas. Uzjautrinātais komturs sacīja: «Tieši tā ir labi, lai nedomā, ka viņa apkaunošana ir liela lieta!» Pienākuši atkal pie Juranda, krustneši bāza viņam zem

zoda alus kausus un teica: «Laikam iedzertu gan tu, sasodītais mazūri» — bet daži, ielējuši alu plaukstās, šļakstīja to viņam acīs. Jurands stāvēja viņu vidū apstulbis, pazemots; beidzot pagāja uz vecā Zigfrīda pusi un, laikam juzdams, ka ilgāk vairs neizturēs, iekliedzās tik skaļi, lai pārkliegtu zālē valdošo troksni:

—            Pie pestītāja ciešanām un savas dvēseles glābšanas, atdodiet man meitu, kā solījāties!

Un gribēja satvert vecā komtura labo roku, bet tas ātri atrāvās un teica:

—    Prom, vergs! Ko tu gribi?

—            Izlaidu no gūsta de Bergovu un ierados pats, par ko jūs apsolījāt atdot manu meitu, kas atrodas šeit.

—    Kas tev apsolīja? — Danfelds jautāja.

—    Sirdsapziņas un ticības vārdā, tu, komtur!

—           Ar lieciniekiem to tu nevari pierādīt, bet nav arī vajadzīgs, kad runa ir par godu un vārdu.

—    Par tavu godu! Par ordeņa godu! — Jurands iesaucās. -

—    Tad mēs tev atdosim meitu! — Danfelds atbildēja.

Pēc tam, griežoties pie klātesošajiem, teica:

—            Viss, ko viņš te piedzīvoja, ir tikai nevainīgs joks, salīdzinot ar viņa noziegumiem. Bet, tā kā mēs apsolījām atdot viņam meitu, ja ieradīsies pats un padosies ordenim, tad ziniet, ka krustneša vārds ir tikpat noteikts kā dieva vārds, tāpēc meitu, ko atņēmām laupītājiem, tūlīt atbrīvosim, bet pēc pienācīgas grēku nožēlošanas par ordenim nodarīto ļaunumu ļausim ari pašam atgriezties mājās.

Sī runa daudzus pārsteidza, jo, pazīdami Danfeldu un zinādami viņa veco naidu pret Jurandu, necerēja sagaidīt no viņa šādu augstsirdību. Tāpēc vecais Zigfrīds, kā ari abi brāļi Rotgers un Gotfrīds paskatījās uz viņu izbrīnā paceltām uzacīm un sarauktām pierēm. Taču Danfelds izlikās, ka neredz šos jautājošos skatienus, un teica:

—            Meitu aizsūtīsim ar sardzi, bet tu paliksi te, kamēr mūsējie neskarti atgriezīsies atpakaļ un kamēr tu samaksāsi izpirkšanas naudu.

Arī Jurands drusku izbrīnījās. Viņš vairs necerēja, ka, upurēdams sevi, varēs kaut ko līdzēt Danusjai, tāpēc, ar pateicību paskatījies uz Danfeldu, teica:

—    Dievs tev par to atlīdzinās, komtur!

—    Tagad zini, kādi ir Kristus bruņinieki, — Danfelds atbildēja.

Jurands teica:

—            Kristus ir žēlsirdības avots. Tā kā es jau sen neesmu redzējis savu meitu, ļaujiet man uz viņu paskatīties un dot tai savu svētību.

—            Jā, bet tikai visu klātbūtnē, lai viņi pārliecinātos par mūsu uzticību dotajam vārdam un žēlsirdību.

To teicis, lika blakus stāvošajam ieroču nesējam atvest Danusju, bet pats piegāja pie fon Lēves, Rotgera un Gotfrīda, kuri, apstājuši viņu, sāka dzīvi sarunāties.

—            Man nav iebildumu, bet tev bija citi nodomi, — vecais Zigfrīds sacīja.

Turpretī dedzīgais, ar savu drosmi un nežēlību slavenais Rotgers protestēja:

—            Kā tad tā? Ne tikai meiteni, bet arī to elles suni gribi palaist vaļā, lai atkal mums kož?

—    Viņš vēl ne tā sāks kost! — Gotfrīds iesaucās.

—            Hā! Toties samaksās izpirkšanas naudu, — Danfelds nevērīgi iebilda.

—            Lai atdod kaut visu savu bagātību, gada laikā salaupīs divreiz vairāk.

—            Par meiteni man nav iebildumu, — Zigfrīds atkārtoja, — turpretī no tā vilka mūsu ordeņa aitiņām vēl ne reizi vien nāksies raudāt.

—    Bet mūsu dotais vārds? — Danfelds smīnēdams jautāja.

—    Kādreiz tu runāji citādi…

Danfelds paraustīja plecus.

—    Vai jums vēl nepietiek joku? — viņš jautāja. — Gribat vēl?

Pārējie apstāja Jurandu un slavas apziņā, kas pēc Danfelda cēlās

rīcības pārņēma visus ordeņa ļaudis, sāka lielīties viņa priekšā:

—            Nu, rīkļurāvēji — teica pils strēlnieku kapteinis. — Tavi pagāniskie brāļi ar mūsu kristīgo bruņinieku izdarītos citādi!

—    Mūsu asinis tu dzēri?

—    Bet mēs tev akmens vietā — maizi.

Taču Jurands vairs nepiegrieza vērības ne augstprātībai, ne nicināšanai, kas bija viņu vārdos: viņam atmaiga sirds, acis piepildījās asarām. Domāja par to, ka pēc brīža ieraudzīs 'Danusju, un tikai krustnešu žēlsirdības dēļ, tāpēc, sagrauztu skatienu vērodams runātājus, pēdīgi teica:

—            Pareizi! Pareizi! Biju pret jums ļoti nežēlīgs, bet. . . nekad — nodevējs.

Te zāles otrā galā kāda balss pēkšņi iesaucās: «Meiteni ved!» — un telpā tūlīt iestājās klusums. Knehti pašķīrās uz abām pusēm, jo neviens no viņiem līdz šim nebija redzējis Juranda meitu, bet, tā kā Danfelds savu rīcību turēja slepenībā, lielākā daļa pat neko nezināja par viņas atrašanos pilī. Tomēr tie, kas zināja, jau bija paspējuši pačukstēt citiem par viņas brīnišķīgo skaistumu. Tāpēc visu acis ar milzīgu ziņkāri bija vērstas uz durvīm, pa kurām viņai vajadzēja ienākt.

Vispirms parādījās ieroču nesējs, pēc tam visiem pazīstamā mūķene, tā pati, kura bija ieradusies meža pilī, viņai sekoja baltās drēbēs ģērbusies meitene izlaistiem, uz pieres ar lenti sasietiem matiem.

Pēkšņi visā zālē atskanēja pērkondārdoši smiekli. Jurands, kurš pirmajā mirklī devās meitai pretī, piepeši atkāpās un sastinga bāls kā audekls, pārsteigts vērodams ienācējas garo galvu, zilganās lūpas un tukšo acu skatienu. Tā bija kāda plānprātiņa, ko viņam gribēja atdot Danusjas vietā.

—    Tā nav mana meita, — Jurands teica satrauktā balsī.

—    Nav tava meita? — Danfelds iesaucās. — Pie svētā Padebor- nas Liborija! Tad vai nu būsim atņēmuši laupītājiem svešu, vai kāds burvis viņu būs pārvērtis, jo citas pie mums Sčitnā nav.

Vecais Zigfrīds, Rotgers un Gotfrīds apmainījās straujiem, par Danfelda viltību apbrīnas pilniem skatieniem, bet neviens no viņiem neko nepaspēja pateikt, kad Jurands drausmīgā balsī iesaucās:

—     Ir! Viņa ir Sčitnā! Es dzirdēju kā dziedāja, dzirdēju savas meitas balsi!

Pagriezies pret sanākušajiem, Danfelds mierīgi un skaidri sacīja: Uzaicinu visus klātesošos būt par lieciniekiem, bet sevišķi tevi, Insburkas Zīgfrīd, un jūs, dievbijīgie brāļi Rotger un Gotfrīd, ka, izpildot 'doto vārdu un solījumu, atdodu to meiteni, par kuru mūsu sakautie laupītāji teica, ka esot Spibovas Juranda meita. Ja ne, tā nav mūsu vaina, bet drīzāk dieva prāts, kurš tādā kārtā gribēja izdot mūsu rokās Jurandu.

Zigfrīds un abi jaunākie brāļi nolieca galvas par zīmi, ka dzird un vajadzības gadījumā apliecinās. Pēc tam atkal strauji apmainījās skatieniem, jo tas bija kaut kas vairāk, nekā paši gaidīja: saņemt ciet Jurandu, neatdot viņam meitu un tomēr šķietami izpildīt solījumu — kas gan cits to būtu spējis izdomāt!

Bet Jurands nokrita ceļos un, piesaucot visas Malborgas relikvijas, pēc tam senču pīšļus, sāka lūgt Danfeldu, lai tas atdod viņām īsto meitu un nerīkojas kā blēdis un nodevējs, kas lauž zvērestu un doto vārdu. Viņa. balsī bija tik patiess izmisums, ka daži uzreiz noprata Danfelda viltību, kamēr citi domāja, ka varbūt patiešām kāds burvi3 pārvērtis meitenes izskatu.

—    Dievs redz tavu nodevību! — Jurands kliedza. — Pie pestītāja brūcēm! Pie tavas nāves stundas! Atdod man meitu!

Un, piecēlies kājās, viņš sakņupis gāja pie Danfelda, it kā gribēdams apkampt tam ceļus, un viņa acīs spīdēja ārprāts, bet balss pamīšus aptrūka gan no uztraukuma un sāpēm, gan no izmisuma un draudiem. Padzirdis visu priekšā izteiktus apvainojumus nodevībā un blēdībā, Danfelds nosprauslājās, piesarka no dusmām kā apsvilis un, gribēdams līdz galam samīt nelaimīgo tēvu, panāca pats viņam pretī, pieliecās pie auss un pačukstēja caur sakostiem zobiem:

— Ja arī atdošu, tad tikai kopā ar savu izdzimteni…

Tai pašā mirklī Jurands ierēcās kā bullis, abām rokām satvēra Danfeldu un pacēla uz augšu. Zālē atskanēja izbaiļu kliedziens: «Apžēlo!» — pēc tam komtura ķermenis ar tik drausmīgu spēku atsitās pret akmens grīdu, ka smadzenes no sašķaidītā galvaskausa apšļakstīja tuvumā stāvošos Zigfrīdu un Rotgcru.

Jurands pieskrēja pie sānu sienas, kur atradās ieroči, un, paķēris lielu divrocīgu šķēpu, kā viesulis metās virsū no pārsteiguma apstulbušajiem vāciešiem.

Viņi bija pieraduši pie kaujām, slaktiņiem un asinīm, un tomēr tagad tā pārbijās, ka pat atjēgušies sāka kāpties atpakaļ un izjuka uz visām pusēm, kā aitu bars no vilka, kurš nogalina ar vienu vienīgu kodienu. Zālē atskanēja šausmu kliedzieni, cilvēku soļu troksnis, apgāztu trauku šķindoņa, kalpu vaimanas, lāča rēcieni, kurš, izrāvies no āksta rokām, sāka rāpties augstajā logā, un izmisīgi kliedzieni pēc ieročiem, vairogiem, šķēpiem un stopiem. Beidzot iemirdzējās tērauds un vairāki asi ieroči pavērsās pret Jurandu, kurš, neko neredzēdams, pa pusei ārprāta pārņemts, pats metās tiem pretī, un sākās mežonīga, nedzirdēta kauja, kas drīzāk atgādināja slaktiņu. Jaunais un straujais brālis Gotfrīds pirmais šķērsoja Jurandam ceļu, bet tas ar zibenīgu šķēpa cirtienu nošķēla tam galvu līdz ar roku un lāpstiņu, pēc tam no Spibovas bruņinieka vēzieniem krita strēlnieku kapteinis un pils ekonoms fon Brahts un anglis Hjūgs, kurš, gan lāgā nesaprazdams, kas notiek, tomēr juta žēlumu pret Jurandu par viņa ciešanām un izvilka ieroci tikai pēc Danfelda nogalināšanas. Citi, redzēdami Juranda drausmīgo spēku un niknumu, saspiedās vienuviet, lai kopīgi atvairītu viņa uzbrukumus, bet tas noveda pie vēl lielākiem zaudējumiem. Stāvus sacēlušamies matiem, ārprātīgām acīm, viss notašķījies asinīm un asinskāri elsdams, nevaldāms, apmāts, viņš drausmīgiem šķēpa cirtieniem šaustīja un kapāja šos kopā saspiedušos ļaudis, gāžot viņus uz asiņainās grīdas, kā vētra gāž krūmus un kokus. Un visus atkal pārņēma briesmīgs satraukums; likās, ka šis bargais mazūrs viens pats izkaus un nogalinās visus šos cilvēkus un ka, tāpat kā smilkstošu suņu bars bez strēlnieku palīdzības nespēj pievārēt niknu meža kuili, tā arī šie bruņotie vācieši nespēj stāties pretī Juranda spēkam un niknumam, cīņa ar kuru viņiem var nest tikai nāvi un bojā eju.

— Izklīst! Ielenkt viņu! Uzbrukt no mugurpuses! — kliedza vecais Zigfrīds fon Lēve.

Visi izklīda pa zāli, kā tīrumā izklīst strazdu bars, kad tam no augšas pēkšņi uzklūp līkdegunis vanags, taču nespēja viņu ielenkt, jo cīņas kaismē Jurands nemeklēja vis vietu aizsardzībai, bet sāka trenkāt viņus gar sienām un, kuru panāca, tas saļima, kā zibens sperts. Pazemojums, izmisums, pieviltās cerības radīja viņā asinskāri, kas likās desmitkāršojam Spihovas bruņinieka jau tā briesmīgo iedzimto spēku. Šķēpu, ko visstiprākie krustneši varēja pacelt tikai abām rokām, viņš vicināja vienā kā spalvu. Viņš nekāvās par savu dzīvību, nekāvās ne par glābiņu, ne par uzvaru, alka vienīgi atriebties; kā uguns vai ūdens, kas, sarāvis aizsprostu, akli iznīcina visu, kas gadās ceļā, tā arī viņš, šis drausmīgais iznīcinātājs, kā apmāts sita, cirta, mina kājām, nāvēja un nobeidza cilvēku dzīvības.

Sākumā vācieši nespēja viņu panākt, pie tam vienkāršie kareivji baidījās tuvoties satrakotajam vīram pat no aizmugures, labi saprazdami, ka gadījumā, ja Jurands pagrieztos, nekāds spēks neglābtu viņus no nāves. Citus pilnīgi pārņēma šausmas, iedomājoties, ka parasts mirstīgais nespētu nodarīt viņiem tik lielus zaudējumus un ka te laikam ir darīšana ar cilvēku, kuram nāk palīgā kāds pārdabisks spēks.

Tad vecais Zigfrīds, bet reizē ar viņu arī brālis Rotgers uzskrēja galerijā, kas stiepās gar sienu virs lielajiem zāles logiem, un aicināja lidzi pārējos, lai slēpjas, ko tie arī darīja visi reizē, grūstīdami cits citu šaurajās kāpnēs, cenšoties pēc iespējas ātrāk nokļūt augšā un no turienes uzbrukt stipriniekam, ar kuru katra tuvcīņa izrādījās pilnīgi neiespējama. Beidzot pēdējais aizcirta durvis, kas veda uz koriem, un Jurands palika apakšā viens pats. Galerijā atskanēja līksmi triumfa saucieni, un Spihovas bruņiniekam tūlīt sāka krist virsū smagi ozola ķebļi, soli un lāpu dzelzs turekļi. Kāds trāpīja ar to Jurandam pierē virs uzacīm, un viņa seja noplūda asinīm. Tai pašā mirklī atvērās lielās ieejas durvis un zālē iebruka pa augšējo logu palīgā pasauktie knehti, bruņojušies ar pīķiem, alebardām, cirvjiem, stopiem, mietiem, stieņiem, virvēm un dažādiem citiem ieročiem, kādus nu katrs steigā bija paspējis paķert.

Bet satrakotais Jurands ar kreiso roku noslaucīja no sejas asinis, lai tās neaptumšo skatienu, sasprindzināja visus spēkus un metās virsū pūlim. Zālē atkal atskanēja vaidi, ieroču šķinda, zobu griešana un mirstošo cilvēku izmisīgie kliedzieni.

Vakarā tai pašā zālē pie galda sēdēja vecais Zigfrīds fon Lēve, kurš pēc Danfelda nāves tūlīt pārņēma varu Sčitnā, bet blakus viņam brālis Rotgers, bijušais Juranda gūsteknis bruņinieks de Bergovs un divi augstdzimuši jaunekļi, novicianti, kuri drīzumā gatavojās uzģērbt baltos apmetņus. Aiz logiem gaudoja ziemas vētra, drebinot rūšu alvas ietvarus, plivinot lāpu liesmas, kas dega dzelzs turekļos, un šad tad izgrūžot no kamīna dūmu mutuli. Kaut arī sanākuši uz apspriedi, brāļi tomēr klusēja, gaidot, ko teiks Zigfrīds, kurš, atspiedies ar elkoņiem uz galda un satvēris rokās savu sirmo, nokārušos galvu, drūmi sēdēja ar seju ēnā un tumšām domām sirdī.

—    Par ko spriedīsim? — brālis Rotgers beidzot jautāja.

Zigfrīds pacēla galvu, paskatījās uz runātāju un, atjēdzies no savām domām, teica:

—            Par sakāvi, par to, ko teiks mestrs un kapituls, un par to, lai no mūsu rīcības nerastos ļaunums ordenim.

Pēc tam atkal noklusa, bet pēc brīža, palūkojies apkārt un ievilcis nāsīs gaisu, sacīja:

—    Te vēl ož pēc asinīm.

—            Nē, komtur, — Rotgers iebilda. — Es 'liku izmazgāt grīdu un izkvēpināt zāli ar sēru. Te ož pēc sēra.

Bet Zigfrīds, pārlaidis dīvainu skatienu klātesošajiem, teica:

—            Gaismas gars, apžēlojies par brāļa Danfelda un brāļa Gotfrīda dvēselēm.

Tie saprata, ka vecais lūdz dieva žēlastību kritušo dvēselēm — un lūdz tāpēc, ka, pieminot sēru, viņam laikam ienāca prātā elle; jūtot, kā pār muguru pārskrien trīsas, viņi visi reizē atbildēja:

—    Āmen, āmen, āmen!

Pēc brīža atkal dzirdēja vienīgi vēja gaudas un rūšu ietvaru drebuļus.

—            Kur ir komtura un brāļa Gotfrīda mirstīgās atliekas? — vecais Zigfrīds jautāja.

—    Kapličā; ksendzi tur par viņiem dzied litānijas.

—    Jau zārkos?

—    Zārkos, tikai komfuram ir apsegta galva, tādēļ ka sašķaidīta.

—    Kur pārējie līķi? Un ievainotie?

—            Līķi uz sniega, lai sastingst, kamēr uztaisīs zārkus, bet ievainotie jau nogādāti slimnīcā.

Zigfrīds atkal sakļāva rokas uz galvas:

—    Un to pastrādāja viens cilvēks! … Gaismas gars, sargā mūsu ordeni, kad sāksies lielais karš ar šo vilku cilti!

Rotgers pacēla uz augšu acis un, it kā ko atminēdamies, teica:

—    Dzirdēju pie Viļņas, kā Sambijas pārvaldnieks teica savam brālim mestram: «Ja nesāksi lielo karu un neiznīdēsi šo cilti tā, ka pat tās nosaukums nepaliktu pāri, — tad mūs un mūsu tautu sagaida liela nelaime.»

—     Lai dievs dod tādu karu un iespēju cīnīties ar viņiem! — teica viens no augstdzimušajiem noviciantiem.

Zigfrīds ilgi skatījās uz viņu, it kā gribētu sacīt: «Ar vienu šodien varēji izmēģināt spēkus,» — bet, vai nu redzēdams novicianta sīko un vēl nenobriedušo augumu, vai atcerējies, ka arī pats, neraugoties uz savu izdaudzināto drosmi, negribēja iet drošā nāvē, neizteica šo piezīmi, bet tikai pajautāja:

—    Kurš no jums redzējis Jurandu?

—    Es, — de Bergovs atsaucās.

—    Dzīvs?

—    Dzīvs, guļ tai pašā tīklā, kurā mēs viņu sagūstījām. Kad atjēdzās, knebti gribēja viņu nogalināt, bet kapelāns neļāva.

—     Nogalināt nedrīkst. Pie mazūriem viņš ir slavens vīrs, izceltos briesmīga brēka, — Zigfrīds atbildēja. — Bet noslēpt visu, kas te noticis, arī laikam nevarēs, bija pārāk daudz liecinieku.

—    Ko tad lai mēs sakām un ko lai darām? — Rotgers jautāja.

Zigfrīds, brīdi padomājis, teica:

—     Jūs, dižciltīgo grāf de Bergov, jājiet uz Malborgu pie mestra. Jūs cietāt Juranda gūstā, esat ordeņa viesis, un kā viesim, kuram nav obligāti jāaizstāv ordenis, jums drīzāk noticēs. Pastāstiet par visu, ko redzējāt, par to, ka Danfelds, atņēmis pierobežas laupītājiem kaut kādu meiteni un domādams, ka tā ir Juranda meita, paziņojis to viņam, kurš arī ieradies Sčitnā un. .. kas notika tālāk — paši zināt.

—     Piedodiet, dievbijīgo komtur, — de Bergovs teica. — Es smagi cietu gūstā Spihovas pagrabos un kā ordeņa viesis labprāt liecinātu jums par labu, bet, lai man būtu mierīga sirdsapziņa, pasakiet, — vai Sčitnā nebija īstās Juranda meitas, un vai Danfelda nodevība nebija tā, kas tā satrakoja viņas bargo tēvu?

Zigfrīds fon Lēve brīdi vilcinājās atbildēt; savā raksturā viņš dziļi ienīda poļu cilti, nežēlībā pārspēja pat Danfeldu, bija plēsonīgs, ja to prasīja ordeņa intereses, iedomīgs un mantkārs, bet viņš necienīja zemiskas intrigas. Visvairāk viņu sarūgtināja tas, ka pēdējā laikā atbildības trūkuma un patvaļas dēļ šīs intrigas ordenī bija kļuvušas par vispārēju un neizbēgamu dzīves parādību. De Bergova jautājums aizskāra vissāpīgāko vietu viņa dvēselē, tāpēc tikai pēc ilgas klusēšanas atbildēja:

—    Danfelds jau stāv dieva priekšā, un dievs viņu tiesā, bet jūs, grāf, ja prasīs jūsu domas, sakiet, ko gribat; tikai, runājot par to, ko redzējāt, pasakiet, ka līdz tam, kamēr satrakoto vīru sagūstījām tiklā, jūs šeit uz grīdas redzējāt deviņus līķus, neskaitot ievainotos, tai skaitā Danfelda, brāļa Gotfrīda, fon Brabta, Hjūga un divu dižciltīgu jaunekļu līķus . . . Dod, dievs, viņiem mūžīgu dusēšanu. Āmen!

—    Āmen! Āmen! — novicianti atkal atkārtoja.

—     Un pasakiet arī, — Zigfrīds piebilda, — lai nu kā Danfelds gribēja savaldīt šo ordeņa ienaidnieku, neviens pirmais pret Jurandu zobenu tomēr nepacēla.

—    Teikšu tikai to, ko redzēja manas acis, — de Bergovs atbildēja.

—     Ap pusnaktīm esiet kapličā, kur mēs arī ieradīsimies lūgties par mirušo dvēselēm, — Zigfrīds sacīja.

Un pasniedza viņam roku, reizē pateikdamies un atvadīdamies, jo turpmākai sarunai gribēja palikt tikai divatā ar brāli Rotgeru, ko mīlēja kā acuraugu un tā, kā tikai tēvs var mīlēt vienīgo dēlu. Par šo pārmērīgo mīlestību ordenī pat klīda visādi minējumi, bet neviens neko skaidri nezināja, sevišķi tāpēc, ka bruņinieks, ko Rotgers uzskatīja par tēvu, vēl dzīvoja savā nelielajā pilī Vācijā un nekad nenoliedza savu dēlu.

Pēc Bergova aiziešanas Zigfrīds izraidīja arī abus noviciantus — it kā tāpēc, lai tie pasekotu, kā tiek gatavoti zārki Juranda nogalinātajiem vienkāršajiem knehtiem, bet, kad durvis aiz viņiem aizvērās, tūlīt pievērsās Rotgeram un teica:

—     Klausies, ko es teikšu: ir tikai viens glābiņš, lai neviena dzīva dvēsele nekad nedabū zināt, ka pie mums bijusi īstā Juranda meita.

—     Tas nebūs grūti, — Rotgers atteica. — Par to, ka viņa te, zināja tik Danfelds, Gotfrīds, mēs abi un tā ordeņa māsa, kas viņu uzrauga. Cilvēkus, kuri viņu atveda no meža pils, Danfelds lika piedzirdīt un pakārt. Daži sardzes ļaudis kaut ko nojauta, bet viņiem sajauca galvu šī plānprātiņa, un viņi tagad paši nezina, vai mēs esam kļūdījušies vai kāds burvis patiešām pārvērtis meiteni.

—    Tas ir labi, — Zigfrīds sacīja.

—     Es pat domāju, dižciltīgo komtur, tā kā Danfelds ir beigts, vai neuzvelt visu vainu viņam .. .

—     Un atzīties visai pasaulei, ka miera laikā, vedot sarunas ar Mazāvijas kņazu, nozagām no viņa pils kņazes audzēkni un viņas iemīļoto galminieci? Nē, to nedrīkst! … Pilī mani redzēja kopā ar Danfeldu, un lielais mediķis, viņa radinieks, zina, ka mēs vienmēr rīkojamies

kopīgi! … Ja nosūdzēsim Danfeldu, viņš mums atriebsies par savu aptraipīto piemiņu …

—    Par to vajag apspriesties, — Rotgers teica.

—            Jāapspriežas un jāatrod laba izeja, citādi būs slikti! Ja atdosim meiteni, viņa pati pastāstīs, ka nav vis atņemta laupītājiem, bet ka ļaudis, kas bija atbraukuši pakaļ, atveduši viņu tieši uz Sčitnu.

—    Tas pareizi.

—            Un runa ir ne tikai par atbildību. Kņazs sūdzēsies Polijas karalim, kura sūtņi tūlīt sacels brēku visos galmos par mūsu nodevību, mūsu noziegumiem. Cik ļaunuma tas var nodarīt ordenim! Pats mestrs, ja zinātu patiesību, liktu noslēpt mums šo meiteni.

—    Bet vai tad, ja viņa pazudīs, nevainos mūs? — Rotgers jautāja.

—            Nē! Brālis Danfelds bija viltīgs cilvēks. Vai atceries, ka viņš uzstādīja Jurandam noteikumu, lai tas ne tikai pats ierodas Sčitnā, bet ari pirms tam paziņo un uzraksta kņazam, ka dodas izpirkt meitu no laupītājiem un zina, ka pie mums viņas nav.

—    Tiesa gan, bet kā tad izskaidrosim to, kas notika Sčitnā?

—            Pateiksim tā: zinot, ka Jurands meklē meitu, un atņēmuši laupītājiem kādu meiteni, kura nemācēja paskaidrot, kas viņa ir, paziņojām par to Jurandam, domādami, ka varbūt viņa, bet viņš, ieradies un ieraudzījis to, sāka trakot un, ļauna gara apsēsts, izlēja tik daudz nevainīgu asiņu, ka pat kaujā to neizlīst tik daudz.

—            Patiešām, — Rotgers teica, — ar jūsu muti runā gudrība un dzīves pieredze. Ja mēs visu vainu uzveltu tikai Danfeldam, viņa ļaunie darbi vienmēr nāktu par sliktu ordenim un līdz ar to arī mums visiem, kapitulam un pašam mestram; bet tā atklāsies mūsu nevainība un visa atbildība gulsies uz Jurandu un ļaunajiem poļiem, kuri sadarbojas ar nešķīstiem gariem . . .

—    Un lai tad mūs tiesā, kas grib: pāvests vai Romas ķeizars!

—    Jā!

Uz brīdi iestājas klusums, pēc tam brālis Rotgers jautaja:

—    Tātad ko mēs darīsim ar meiteni?

—    Padomāsim.

—    Atdodiet viņu man.

Paskatījies uz viņu, Zigfrīds atteica:

—            Nē! Klausies, jaunais brāli! Ja runa ir par ordeni, nedrīkst iztapt ne vīru, ne sievu, ne arī mūsu pašu vājībām. Danfeldu ķēra dieva sods tādēļ, ka viņš gribēja ne tikai atriebt ordenim nodarītās pārestības, bet apmierināt arī savas kaislības.

—    Jūs slikti domājat par mani! — Rotgers sacīja.

—    Neiztopiet sev, — Zigfrīds viņu pārtrauca. — Citādi jūsu miesa un dvēsele kļūs nevarīga un šī nežēlīgā cilts kādreiz tā piespiedīs ar celi jūsu krūtis, ka vairs neuzcelsieties.

Un viņš trešo reizi drūmi atbalstīja galvu rokās, bet laikam sarunājās vienīgi ar savu sirdsapziņu un domāja tikai par sevi, jo pēc brīža teica:

—            Arī manu sirdi nospiež daudz izlietu asiņu, daudz ciešanu, daudz asaru . . . Arī es, kad runa bija par ordeni, redzēdams, ka ar spēku vien neko nevarēs panākt, bez vilcināšanās meklēju citus ceļus; bet, nonācis tā kunga priekšā, kuru cienu un mīlu, varēšu pateikt: «Es to darīju ordeņa labā, kamēr sev izvēlējos vienīgi ciešanas.»

Pēc tam, satvēris deniņus plaukstās, galvu un acis pacēlis uz augšu, iesaucās:

—            Atsakieties no baudām un izlaidības, nocietiniet savu miesu un sirdi, jo es redzu gaisā baltus ērgļa spārnus un ērgļa nagus, kas sarkani no krustnešu asinīm . . .

Viņa tālākos vārdus pārtrauca tik spēcīga vēja brāzma, ka augšā virs galerijas ar troksni atvērās viens logs un zālē gaudodams ielauzās putenis.

—            Gaismas gara vārdā! Cik ļauna nakts, — vecais krustnesis sacīja.

—            Ļauno garu nakts, — Rotgers atteica. — Bet kāpēc, kungs, jūs sakāt nevis «dieva», bet «gaismas gara» vārdā?

—            Gaismas gars ir — dievs, — sirmgalvis atbildēja. Pēc tam, it kā gribēdams pārmainīt sarunu, noprasīja:

—    Vai pie Danfelda zārka ir garīdznieki?

—    Ir…

—    Dievs, esi viņam žēlīgs!

Un viņi abi noklusa, pēc tam Rotgers pasauca kalpus, kuriem lika aizvērt logu un notīrīt lāpām ogli, bet, kad tie aizgāja, atkal iejautājās:

—    Ko darīsiet ar Juranda meitu? Vedīsiet prom uz Insburku?

—            Vedīšu uz Insburku un izdarīšu ar viņu to, kas nāks par labu ordenim.

—    Bet ko man darīt?

—    Vai tev ir pietiekami drosmes?

—    Ko es tādu būtu izdarījis, ka jūs par to šaubāties?

—            Es tevi pazīstu un nešaubos, bet par varonību mīlu vairāk nekā citus. Tad jāj uz Mazāvijas kņaza galmu un pastāsti viņam visu, kas te noticis, kā mēs vienojāmies.

—    Bet ja mani tur gaida droša nāve?

—     Ja tava nāve nāks par labu krustam un ordenim, tev ir jāuz

upurējas. Bet nē! Tevi negaida nāve. Viesiem viņi pāri nedara, vienīgi varbūt kāds izaicinās uz divkauju, kā to izdarīja tas jaunais bruņinieks, kurš izaicināja mūs visus.. . Viņš vai kāds cits, bet tas taču nav briesmīgi . ..

—    Lai dievs dod! Bet var arī saņemt mani ciet un ieslodzīt pazemē.

—     To viņi nedarīs. Atceries, ka ir Juranda vēstule kņazam, turklāt tu jāsi sūdzēties par Jurandu. Pastā9ti visu, ko viņš izdarījis Sčitnā, un tev noticēs. . . Mēs pirmie paziņojām viņam, ka ir kāda meitene, pirmie ielūdzām viņu pie sevis, lai atjāj un apskatās, bet viņš ieradās, sāka trakot, nogalināja komturu, apkāva mūsu ļaudis. Ja tu tā teiksi, ko viņi tev varēs atbildēt? Ziņa par Danfelda nāvi izplatīsies pa visu Mazāviju. Tāpēc kņazs nemēģinās sūdzēties. Zināms, meiteni turpinās meklēt, bet, tā kā pats Jurands rakstīja, ka pie mums viņas nav, aizdomas uz mums nekritīs. Vajag būt drosmīgiem un aizbāzt viņiem mutes, turklāt viņi nodomās arī, ka gadījumā, ja mēs būtu vainīgi, neviens neuzdrošinātos turp atjāt.

—    Pareizi. Pēc Danfelda bērēm tūlīt došos ceļā.

—     Lai dievs tevi svētī, dēliņ! Ja visu izdarīsim, kā nākas, viņi ne tikai neaizturēs tevi, bet būs spiesti atteikties no Juranda, lai mēs nevarētu pārmest: lūk, kā viņi ar mums rīkojas!

—    Tā vajadzēs sūdzēties visos galmos.

—    Par to parūpēsies lielais mediķis — ordeņa labā un kā Danfelda radinieks.

—    Jā, bet ja tas Spihovas nelabais paliks dzīvs un izk|ūs brīvībā . . .

Zigfrīds drūmi paskatījās uz priekšu, pēc tam lēni un uzsvērti atbildēja:

—     Ja arī viņš izkļūs brīvībā, nc ar vienu vārdu nekad vairs nevarēs apsūdzēt ordeni.

Un sāka mācīt Rotgeru, kas viņam jāsaka un kas jāprasa Mazāvijas galmā.

III

Ziņa par notikumu Sčitnā Varšavā tomēr nonāca pirms brāļa Rot- gera ierašanās, izraisot tur izbrīnu un satraukumu. Ne pats kņazs, ne kāds no galminiekiem nevarēja saprast, kas noticis. īsi pirms tam, tieši tad, kad Dlugoļasas Mikolajs taisījās jāt uz Malborgu ar kņaza vēstuli, kurā tas ar lielu sarūgtinājumu sūdzējās par patvaļīgajiem pierobežas komturiem, kuri nolaupījuši Danusju, un gandrīz draudīgi pieprasīja to nekavējoties atdot, pienāca vēstule no Spihovas pana ar ziņu, ka viņa meitu aizveduši nevis krustneši, bet parasti pierobežas laupītāji un ka par izpirkšanas naudu tā drīz vien tikšot atbrīvota. Tāpēc sūtnis uz Malborgu neaizjāja, jo nevienam neienāca ne prātā, ka krustneši šo vēstuli būtu izspieduši no Juranda, piedraudot ar meitas nāvi. Arī tāpat bija grūti saprast, kas noticis, jo pierobežas laupītāji, kā kņaza, tā ordeņa padotie, rīkoja savstarpējus uzbrukumus vasarā, nevis ziemā, kad sniegs nodeva viņu pēdas. Turklāt viņi parasti uzbruka tirgoņiem vai aplaupīja ciemus, sagūstot cilvēkus un aizdzenot viņu ganāmpulkus, bet, ka iedrošinātos aizskart pašu kņazu un nolaupīt viņa audzēkni, varena bruņinieka meitu, no kura visi baidījās, tas cilvēkiem likās pilnīgi neticami. Bet to un visas citas šaubas izkliedēja Juranda vēstule, kas bija apstiprināta ar viņa personīgo zīmogu un ko šoreiz atveda cilvēks, par kuru visi zināja, ka viņš ir no Spibovas, tāpēc visas aizdomas atkrita, kņazs tikai saskaitās, kā sen nebija skaities, un pavēlēja vajāt laupītājus visā savas kņazistes pierobežā, uzaicinot arī Plockas kņazu darīt to pašu un nesaudzēt neliešus.

Tieši tai laikā pienāca ziņa par to, kas noticis Sčitnā.

Ejot no mutes mutē, tā tika desmitkārtīgi pārspīlēta. Stāstīja, ka Jurands ieradies Sčitnā ar pieciem vīriem, pa atvērtiem vārtiem iebrucis pilī un sarīkojis tādu slaktiņu, ka no apsardzes maz kas palicis pāri; tad krustneši aizsūtījuši pēc palīdzības uz tuvākajām pilīm un saaicinājuši bruņiniekus un bruņotas kājnieku nodajas, kas tikai pēc divas dienas ilga aplenkuma ieņēmušas pili un nogalinājušas Jurandu ar viņa biedriem. Stāstīja arī, ka šis karaspēks tagad laikam iebrukšot kņazistē un nenovēršami izcelšoties lielais karš. Kņazs, kurš zināja, cik svarīgi ordeņa liēlmestram, lai, izceļoties karam ar poļu karali, abu Mazāvijas kņazistu karaspēks tajā neiejauktos, neticēja šīm baumām, jo viņam nebija noslēpums, ka gadījumā, ja krustneši uzsāktu karu ar viņu vai Plockas kņazu Zemovitu, nekāda pasaules vara neatturētu Polijas karalisti sniegt viņiem savu atbalstu, bet mestrs baidījās šī kara. Viņš zināja, ka karš neizbēgams, bet mēģināja to noildzināt, pirmkārt, tāpēc, ka bija miermīlīgs cilvēks, otrkārt, tāpēc, ka saķerties ar vareno Jagaili varēja tikai tad, kad būs sagatavots karaspēks, kāda ordenim līdz šim nekad nebija bijis, tai pašā laikā nodrošinot sev ne tikai Vācijas, bet visu Rietumu kņazu un bruņinieku palīdzību.

Tātad kņazs nebaidījās kara, tomēr gribēja zināt, kas noticis, ko lai īsti domā par atgadījumu Sčitnā, par Danusjas izgaišanu un par visām tām ziņām, kas nāca no pierobežas, tāpēc, kaut arī neieredzēja krustnešus, nopriecājās, kad kādu vakaru strēlnieku kapteinis viņam paziņoja, ka ieradies ordeņa bruņinieks un lūdzot viņu uzklausīt.

Kņazs tomēr viņu pieņēma augstprātīgi un, lai gan tūlīt pazina, ka

tas ir viens no tiem brāļiem, kuri bija meža pilī, izlikās, ka viņu neatceras, un pajautāja, kas viņš ir, no kurienes ieradies un kāda vajadzība viņu atvedusi uz Varšavu.

—    Esmu brālis Rotgers, — krustnesis atbildēja, — un pirms neilga laika man bija tas gods klanīties jūsu kņāziskās augstdzimtības priekšā.

—    Kāpēc tad jūs kā brālis nenēsājat ordeņa nozīmes?

Bruņinieks sāka skaidrot, ka balto apmetni ar krustu neuzvilcis tikai tādēļ, ka tad viņu noteikti satvertu un nogalinātu Mazāvijas bruņinieki: visur pasaulē, visās karalistēs un kņazistēs krusta zīme uz apmetņa pasargājot, nodrošinot pretimnākšanu un viesmīlību, vienīgi Mazāvijas kņazistē krusts cilvēkam, kas to valkā, draudot ar nenovēršamu nāvi.

Kņazs viņu dusmīgi pārtrauca:

—     Nevis krusts, — teica, — mēs arī skūpstām krustu, bet gan jūsu negodīgums … Ja kur citur jūs uzņem labāk, tad tikai tāpēc, ka mazāk pazīst.

Pēc tam, redzēdams, ka bruņinieks stipri samulsa, pavaicāja:

—    Tu bijis Sčitnā, vai zini, kas tur notika?

—     Biju Sčitnā un zinu, kas tur notika, — Rotgers atbildēja, — un ierados šeit nevis kā sūtnis, bet tikai tāpēc, ka pieredzējušais un dievbijīgais Insburkas komturs man teica: «Mūsu mestrs mīl dievbijīgo kņazu un tic viņa taisnīgumam, tāpēc es steigšos uz Malborgu, bet tu jāj uz Mazāviju un pastāsti par mums nodarīto pārestību, mūsu negodu, mūsu nelaimi. Gan jau taisnīgais kņazs neslavēs miera grāvēju un nežēlīgo uzbrucēju, kurš izlēja tik daudz kristīgo asiņu, it kā viņš kalpotu nevis Kristum, bet sātanam.»

Un Rotgers sāka stāstīt visu, kas noticis Sčitnā: kā Jurands, pašu krustnešu uzaicināts, lai paskatās, vai meitene, ko viņi atņēmuši laupītājiem, ir viņa meita, pateicības vietā sācis trakot; kā viņš nonāvējis Danfeldu, brāli Gotfrīdu, angli Hjūgu, fon Bralitu un divus augstdzi- mušus ieroču nesējus, neskaitot knehtus; kā viņi, paturot prātā dieva bausli, ka nedrīkst nokaut, galu galā bijuši spiesti sagūstīt briesmoni tīklā, kurš tad pacēlis ieroci pats pret sevi un stipri savainojies; kā, beidzot, ne tikai pilī, bet arī pilsētā ļaudis nakts laikā tūlīt pēc grautiņa vētras auros dzirdējuši drausmīgus smieklus un balsis, kas saukušas: «Mūsu Jurands! Krusta zaimotājs! Nevainīgu asiņu lējējs! Māsu Jurands!»

Viss stāsts, bet sevišķi krustneša pēdējie vārdi, atstāja lielu iespaidu uz klātesošajiem. Viņus vienkārši pārņēma bailes, vai tik Jurands nav pasaucis sev palīgā ļaunos garus, — un iestājās dziļš klusums. Tad kņaze, kas arī bija klāt audiencē un kas, mīlēdama Danusju, vēl

joprojām ļoti skuma pēc viņas, griezās pie Rotgera ar negaidītu jautājumu:

—            Jūs, sakāt, bruņiniek, ka, atņēmuši laupītājiem plānprātiņu, domājāt, ka tā ir Juranda meita un tāpēc izsaucāt viņu uz Sčitnu?

—    Jā, cienītā kundze, — Rotgers atbildēja.

—            Bet kā jūs tā varējāt domāt, ja meža pilī pie manis redzējāt īsto Juranda meitu?

Brālis Rotgers apjuka, jo nebija sagatavots šādam jautājumam. Kņazs piecēlās un bargām acīm vērās krustnesī, bet Dlugoļasas Mikolajs, Mocaževas Mrokota, Jageļnicas Jasjka un citi Mazāvijas bruņinieki tūlīt piesteidzās pie mūka, cits par citu draudīgās balsīs jautādami:

—    Kā jūs to varējāt domāt? Runā, vācieti! Kā tas varēja būt?

Brālis Rotgers atguvās un teica:

—            Mēs, mūki, neskatāmies uz sievietēm. Meža pilī pie cienītās kundzes viņu bija tik daudz, bet, kura ir Juranda meita, neviens no mums nezināja.

—            Danfelds zināja, — Dlugoļasas Mikolajs teica. — Medībās vēl pat sarunājās ar viņu.

—            Danfelds stāv dieva priekšā, — Rotgers atbildēja, — un par viņu es pateikšu tikai to, ka nākošā rītā uz nelaiķa zārka atrasta uzplaukusi roze, ko tur ziemas laikā cilvēka roka nevarēja uzlikt.

Atkal iestājās klusums.

—            Kā jūs uzzinājāt par Juranda meitas nolaupīšanu, — kņazs jautāja.

—            Tas bija tik nekaunīgs un biezdievīgs nodarījums, ka vēsts par to tūlīt izplatījās pie jums un pie mums. Padzirduši par to, mēs tūlīt noturējām pateicības dievkalpojumu, ka nolaupīta tikai parasta galmi- niece, nevis kāds no jūsu augstdzimtības miesīgiem bērniem.

—           Man tomēr dīvaini, ka jūs plānprātiņu varējāt noturēt par Juranda meitu.

Brālis Rotgers atbildēja:

—            Danfelds teica tā: «Sātans bieži pieviļ savus kalpus, varbūt viņš pārvērtis meiteni.»

—           Laupītāji ir vienkārši ļaudis, viņi nevarēja viltot Kaleba rokrakstu un Juranda zīmogu. Kas to varēja izdarīt?

—    Ļaunais gars.

Un atkal neviens nezināja, ko iebilst.

Vērīgi ielūkojies kņazam acīs, Rotgers teica:

—            Tik tiešām jūsu jautājumi plosa man sirdi kā zobeni, jo tajos slēpjas neuzticība un aizdomas. Bet es, ticēdams dieva taisnīgumam un

patiesības spēkam, jautāju jūsu kņaziskajai augstdzimtībai: vai pats Jurands turēja mūs aizdomās par šo nodarījumu, un, ja turēja, tad kāpēc, pirms mēs viņu izsaucām uz Sčitnu, viņš gar visu pierobežu meklēja laupītājus, lai izpirktu no tiem savu meitu?

—     Tas . . . tiesa! — kņazs teica. — Ja no cilvēkiem ari var ko noslēpt, no dieva to nenoslēpsi. Pirmajā brīdi viņš jūs turēja aizdomās, bet pēc tam . . . pēc tam domāja ko citu.

—    Tā patiesības gaisma uzvar tumsību! — Rotgers sacīja.

Un viņš pārlaida zālei triumfējošu skatienu, secinādams, ka krustnešu galvās ir vairāk apķērības un saprāta nekā poļu un ka šī cilts vienmēr būs ordeņa laupījums un barība, kā muša ir zirnekļa laupījums un barība.

Tāpēc, atmetis iepriekšējo pieklājību, viņš pienāca pie kņaza un skaļi un uzstājīgi teica:

—    Atlīdzini mums, kungs, mūsu zaudējumus, mums nodarītās pārestības, mūsu asaras un mūsu asinis! Tas elles izdzimtenis bija tavs padotais, tāpēc dieva, no kura ceļas karaļu un kņazu vara, taisnības un krusta vārdā atlīdzini mums nodarītās pārestības un mūsu asinis!

Kņazs paskatījās uz viņu ar izbrīnu:

—    Dieva dēļ! — viņš teica. — Ko tu gribi? Ja Jurands trakumā izlēja jūsu asinis, vai tad inan jāatbild par viņa trakumu?

—     Viņš bija tavs padotais, kungs, — krustnesis teica, — tavā kņazistē atrodas viņa zeme, viņa ciemi un viņa pils, kur turēja gūstā ordeņa kalpus; lai tad vismaz šī muiža, šī zeme un šis bezdievīgais cittoksnis ar šo brīdi kļūst par ordeņa īpašumu. Tiesa, tā nebūs pienācīga atmaksa par dižciltīgajām asinīm, ko viņš izlēja! Tiesa, tā neuzcels mirušos, bet varbūt kaut drusku mazinās dieva dusmas un to neslavu, kas citādi kritīs uz visu tavu kņazisti. Ak kungs! Visur ordenim ir zeme un pilis, ko kristīgie valdnieki savā labdarībā un dievbijībā tam atvēlējuši, vienīgi šeit nav ne pēdas zemes, kas tam piederētu. Atlīdziniet mūsu pārestību, kas sauc uz debesīm pēc atriebības, kaut vai tā, lai mēs varētu pateikt, ka arī šeit dzīvo cilvēki, kuri savās sirdīs nēsā dieva bijāšanu.

To padzirdis, kņazs izbrīnījās vēl vairāk un tikai pēc ilgas klusēšanas atbildēja:

—     Mīļais dievs! Bet tas, ka jūsu ordenis atrodas šeit, vai tas nav noticis tikai ar manu senču žēlastību? Vai jums vēl nepietiek to novadu, zemju un pilsētu, kas kādreiz piederēja mums, bet tagad ir jūsu? Juranda meita laikam taču vēl dzīvo, neviens par viņas nāvi mums nav ziņojis, bet jūs jau gribat sagrābt bārenltes pūru un ar bārenītes maizi atlīdzināt pārestības?

—     Kungs, tu atzīsti mums nodarītās pārestības, — Rotgers teica, — tāpēc atlīdzini tās tā, kā tev liek tava kņaziskā sirdsapziņa un taisnīgā sirds.

Un viņš atkal nopriecājās sevī, domādams: «Tagad viņi ne tikai nesūdzēsies, bet būs spiesti paši gudrot, kā nomazgāt rokas un izkulties no šīs nepatikšanas. Neviens mums vairs nepārmetīs, un mūsu slava būs neaptraipīta kā šis baltais ordeņa apmetnis.»

Te negaidīti atskanēja vecā Dlugoļasas Mikolaja balss:

—     Jums pārmet mantkāri, un dievs zina vai nav tiesa, jo arī šai gadījumā vairāk rūpējaties par materiālu labumu nekā ordeņa godu.

—    Pareizi! — Mazāvijas bruņinieki korī atbildēja.

Krustnesis paspēra dažus soļus, lepni pacēla galvu un, augstprātīgi uzlūkodams viņus, teica:

—     Es ierados šeit nevis kā sūtnis, bet gan kā notikuma liecinieks un ordeņa bruņinieks, kas gatavs ar savām asinīm līdz pēdējam elpas vilcienam aizstāvēt tā godu! … Tāpēc, ja kāds, pretēji tam, ko teicis pats Jurands, iedrošinātos apsūdzēt mūs par līdzdalību viņa meitas nolaupīšanā, — lai paceļ šo derību zīmi un nodod sevi dieva rokās.

To teicis, nometa viņiem priekšā bruņinieka cimdu, kas nokrita uz grīdas, bet Mazāvijas šļahtiči stāvēja mēmi klusēdami; kaut arī ikviens no viņiem labprāt iecirstu robu savā šķēpā uz krustneša kakla, taču visi baidījās dieva soda. Nevienam nebija noslēpums Juranda nepārprotamā liecība, ka krustneši nav nolaupījuši viņa meitu, tāpēc sevī domāja, ka Rotgera pusē taisnība, tātad viņš arī gūs uzvaru.

Tas vēl vairāk sadūšoja Rotgeru, un viņš, salicis rokas sānos, noprasīja:

—    Nu, kas no jums pacels šo cimdu?

Te pēkšņi kāds bruņinieks, kura ienākšanu pirms tam neviens nebija ievērojis un kurš labu laiku, stāvot pie durvīm, bija klausījies sarunu, pagāja uz vidu, pacēla cimdu un teica:

—    Es to izdarīšu!

To teicis, iemeta savu tieši Rotgcram sejā, pēc tam ierunājās tādā balsī, kas vispārējā klusumā noskanēja kā pērkona dārdi:

Dieva, cienījamā kņaza un visu šīs zemes slaveno bruņinieku priekšā saku tev, krustnesi, ka tu rej kā suns pret patiesību un taisnību, tāpēc izaicinu tevi uz divkauju kājās vai jāšus, ar pīķiem, cirvjiem, īsiem vai gariem zobeniem — un nevis uz gŪ9tu, bet uz dzīvību un nāvi, līdz pēdējam elpas vilcienam.

Zālē varētu dzirdēt lidojam mušu. Visu acis pievērsās Rotgeram un jaunpienākušajam bruņiniekam, kuru neviens nepazina, jo galvā tam bija bruņu cepure, gan bez sejsega, taču ar atliektām malām, kas sniedzās pāri ausīm, pilnīgi atsedzot sejas augšējo daļu, bet uz apakšējo krita tumša ēna. Krustnesis bija ne mazāk pārsteigts par visiem pārējiem. Kā pie nakts debesīm ieplaiksnās zibeņi, tā viņa nobālušajā sejā ieplaiksnījās apjukums un briesmīgs niknums. Satvēra rokā briežādas cimdu, kas, pārslīdējis viņa sejai, aizķērās aiz plecu bruņām, viņš jautāja:

—    Kas tu tāds esi, ka izaicini dieva taisnību?

Bruņinieks atāķēja zem zoda sprādzi, noņēma ķiveri, atsedzot gaišmatainu jaunekļa galvu un teica:

—    Bogdanecas Zbiška, Juranda meitas vīrs.

Visi ļoti izbrīnījās un Rotgers reizē ar viņiem, jo neviens cits, izņemot kņazu pāri, ksendzu Višoneku un de Lorhi, nezināja par Danusjas laulībām. Krustneši bija pārliecināti, ka, izņemot tēvu, meitenei nav cita tuva aizstāvja. Tai brīdī priekšā izgāja de Lorhe un paziņoja:

—     Pie sava bruņinieka goda apliecinu viņa vārdu patiesīgumu; ja kāds tos iedrošinātos apšaubīt, te ir mans cimds.

Rotgers, kurš nepazina baiļu un kura sirds tai mirklī vārījās dusmās, varbūt būtu pacēlis arī šo cimdu, bet, atcerējies, ka tā nometējs ir bagāts vīrs un turklāt vēl Heldrijas grāfa radinieks, atturējās, vēl jo vairāk tāpēc, ka pats kņazs piecēlās un, saraucis uzacis, teica:

—     So cimdu nav brīv pacelt, jo es arī apliecinu, ka šis bruņinieks teica patiesību.

To dzirdot, krustnesis paklanījās, pēc tam griezās pie Zbiškas:

—     Ja jūs piekrītat, cīnīsimies kājās uz nomīdītas zemes, ar kaujas cirvjiem.

—    Es tevi jau tāpat agrāk biju izaicinājis, — Zbiška atbildēja.

—    Dievs, piešķir uzvaru taisnīgajam! — Mazāvijas bruņinieki iesaucās.

IV

Par Zbišku uztraucās viss galms — kā bruņinieki, tā arī dāmas, jo viņu visi mīlēja, bet, zinot Juranda vēstuli, neviens nešaubījās, ka taisnība ir krustneša pusē. Turklāt vēl bija zināms, ka Rotgers ir viens no slavenākajiem brāļiem ordenī. Ieroču nesējs fon Krists varbūt ar nolūku stāstīja Mazāvijas šļahličiem, ka viņa kungs, iekams kļuvis bruņots mūks, reiz sēdējis pie krustnešu goda galda, pie kura pielaiž tikai visā pasaulē pazīstamus bruņiniekus, kuri piedalījušies karagājienā uz svēto zemi vai uzvarējuši cīņā ar drausmīgiem pūķiem un vareniem burvjiem. Klausoties šos fon Krista stāstus un lielīgos apgalvojumus, ka viņa kungs ne reizi vien cīnījies ar mizerikordiju vienā un cirvi vai šķēpu otrā rokā pret pieciem pretiniekiem uzreiz, mazūri uztraucās un dažs teica: «Eh, ja te būtu Jurands, tas tiktu galā ar diviem tādiem, no viņa vēl neviens vācietis nav izsprucis, bet jauneklim būs grūti! Viņa pretinieks ir stiprāks, gados vecāks un labāk prot cīnīties.» Citi nožēloja, ka nepacēluši cimdu, apgalvojot, ka, ja nebūtu Juranda vēstules, noteikti būtu to izdarījuši . . . «Bail dieva soda . . .» Mierinādami sevi, pie gadījuma viņi minēja Mazāvijas un vispār poļu bruņiniekus, kuri vai nu galma turnīros, vai divkaujās guvuši daudzas uzvaras pār Rietumu bruņiniekiem, vispirms Garbovas Zavišu, ar kuru neviens kristīgo bruņinieks nevarēja spēkoties. Taču bija tādi, kuri stipri paļāvās uz Zbišku. «Vīrs kā ozols,» viņi sprieda, «un dzirdējām, ka reiz jau pamatīgi skaldījis vāciešiem galvas uz nomīdītas zemes.» Bet jo sevišķi visus uzmundrināja Zbiškas ieroču nesēja čeha Glavas rīcība, kurš divkaujas priekšvakarā, dzirdot fon Krista stāstus par Rotgera nedzirdētajām uzvarām un būdams straujas dabas, sagrāba to aiz bārdas, atlieca galvu un teica: «Ja tev nav kauna melot cilvēkiem, paskaties uz augšu, dievs taču arī tevi dzini!» Un turēja viņu tā tik ilgi, cik vajadzīgs, lai noskaitītu «tēvreizi», līdz pēdīgi tas, ticis vaļā, sāka izprašņāt čehu par viņa izcelšanos un, uzzinājis, ka ir no muižnieku kārtas, arī izaicināja viņu uz divkauju ar cirvjiem.

Sī čeha izdarība nomierināja mazūrus, un viņi atkal sāka spriest: «Nu, šitie kaujas laukā neklibos, un, ja dievs un taisnība būs viņu pusē, krustnešu suņi ar veselu ādu neizspruks.» Bet Rotgers bija pratis tā iepūst visiem miglu acīs, ka daudzi šaubījās, kurā pusē ir taisnība, un pats kņazs arī šaubījās.

Vakarā pirms kaujas viņš izsauca pie sevis Zbišku uz sarunu, kurā bija klāt vēl tikai kņaze, un jautāja:

—     Vai esi drošs, ka dievs būs tavā pusē? Kā tu zini, ka viņi aizveda Danusju? Vai tad Jurands tev ko teica? Jo, redzi, te ir viņa vēstule, ko rakstījis ksendzs Kalebs, un viņa paša zīmogs, un šai vēstulē Jurands ziņo, ka to neesot izdarījuši krustneši. Ko viņš tev teica?

—    Teica, ka tie neesot krustneši.

—    Kā tad tu vari riskēt ar dzīvību un stāties dieva tiesas priekšā?

Zbiška noklusa, un kādu laiku viņam tikai raustījās lūpas un acis

pieplūda asarām.

—     Es neko nezinu, cienīto pan, — viņš teica. — No šejienes izjāju reizē ar Jurandu un pa ceļam pastāstīju viņam par laulībām. Viņš tūlīt sāka man pārmest, ka varbūt tas esot grēks pret dieva gribu, bet, kad es pateicu, ka tā ir dieva griba, nomierinājās un piedeva. Visu

\

ceļu runāja, ka vienīgi krustneši varējuši nolaupīt Danusju, bet pēc tam es pats nezinu, kas notika . . . Spihovā ieradās tā pati sieviete, kas man uz meža pili bija atvedusi kaut kādas zāles, un līdzi viņai vēl viens sūtnis. Kopā ar Jurandu ieslēdzās viņa istabā un kaut ko ilgi sprieda. Ko viņi tur runāja, arī nezinu, tikai pēc šīs sarunas Jurands izskatījās kā uzcelts no miroņiem, paša kalpi nevarēja pazīt. Mums pateica: «Krustneši nav vainīgi,» — diezin kāpēc izlaida de Bergovu un pārējos gūstekņus, kas bija pazemē, bet pats aizjāja bez viena ieroču nesēja un kalpa. . . Teica, ka jāšot pie laupītājiem izpirkt Danusju, man pavēlēja gaidīt. Nu, es arī gaidīju. Te pienāca ziņa no Sčitnas, ka Jurands apkāvis daudz vāciešu un pats arī kritis. Ak cienītais pan! Man sāka degt zem kājām Spihovas zeme, es gandrīz zaudēju prātu. Tūlīt pavēlēju ļaudīm seglot zirgus, lai atriebtu Juranda nāvi, tikai ksendzs Kalebs atturēja: «Cietoksni, saka, tev neieņemt, bet karu labāk nesāc. Jāj pie kņaza, varbūt tur ko zina par Danusju.» Es arī atjāju tieši tai brīdī, kad tas suns rēja par krustnešiem nodarīto pārestību un Juranda trakošanu . . . Es, cienītais pan, pacēlu viņa cimdu tāpēc, ka jau pirms tam biju viņu izaicinājis, un, kaut arī neko nezinu, viens tomēr skaidrs, ka viņi ir briesmīgi meļi — bez kauna, bez goda un ticības! Jūs tikai padomājiet, jūsu augstdzimtība! Viņi taču nodūra de Furu, bet vainu gribēja uzvelt manam ieroču nesējam. Žēlīgais dievs! Nodūra kā vērsi, pēc tam ieradās pie jums pēc atriebības un atmaksas! Kas var apzvērēt, ka pirms tam viņi nemeloja Jurandam un tagad nemelo jums? . . . Nezinu, nezinu, kur ir Danusja, bet viņu es izaicināju, un, kaut arī man nāktos nolikt savu galvu, labāk nāve nekā dzīve bez manas mīļās Danusjas, ko mīlu vairāk par visu pasaulē.

To teicis, saviļņojumā norāva no galvas tīkliņu, tā ka mati izjuka uz pleciem, un, atspiedis to plaukstās, sāka rūgti raudāt. Kņaze Anna Danuta, kas pati bija ļoti nobēdājusies par Danusjas zaudējumu, juzdama līdzi Zbiškas sāpēm, uzlika viņam uz galvas roku un sacīja:

— Lai dievs tev palīdz, mierina un svētī!

V

Kņazs nepretojās divkaujai un pēc tā laika parašām arī nevarēja to darīt. Viņš tikai pieprasīji, lai Rotgers uzraksta mestram un Zigfrīdam fon Lēvem vēstuli, paziņojot, ka viņš pirmais nometis cimdu Mazāvijas bruņiniekam, kādēļ arī tagad iet cīņā ar Juranda meitas vīru, kurš pie tam vēl jau agrāk pats bija viņu izaicinājis. Vēstulē krustnesis arī paskaidroja lielmestram, ka piedalās divkaujā bez atļaujas vienīgi tāpēc, lai pasargātu ordeņa godu un novērstu netīrās aizdomas, kas tam varētu kaitēt un kuras viņš, Rotgers, vienmēr gatavs izpirkt ar. savām asinīm. So vēstuli līdz robežai tūlīt aizveda viens no bruņinieka kalpiem, tālāk līdz Malborgai to vajadzēja nogādāt pastam, ko krustneši izgudroja un ieviesa savā zemē daudz agrāk par citiem.

Pa to laiku pils pagalmā nomīdīja sniegu un apbēra ar pelniem, lai cīnītājiem tur nestigtu un neslīdētu kājas. Visā pilī valdīja neparasta rosība. Bruņiniekus un galma dāmas pārņēma tāds satraukums, ka naktī pirms kaujas neviens negulēja. Sprieda, ka cīņa jāšus ar pīķiem un pat zobeniem bieži vien beidzas ar ievainojumiem, turpretī, spēkojoties kājās, it sevišķi ar briesmīgajiem kaujas cirvjiem, iznākums vienmēr esot nāvīgs. Visu sirdis bija Zbiškas pusē un, jo vairāk kāds mīlēja viņu vai Danusju, jo vairāk uztraucās, atceroties nostāstus par. krustneša slavu un veiklību. Daudzas sievietes nakti pavadīja baznīcā, kur pēc biktēšanās pie ksendza Višoneka lūdzās arī Zbiška. Vērodamas viņa patiešām vēl zēnisko seju, sievietes runāja savā starpā: «Viņš vēl gluži bērns! Kā lai jauj vācietim nocirst savu jauno galviņu?» Un jo sirsnīgāk lūdza viņam dieva palīdzību. Bet, kad, gaismai austot, viņš piecēlās kājās un cauri visai baznīcai devās uz pils istabu uzģērbt bruņas, sievietēm atkal tapa labāk ap sirdi, jo Zbiškas galva un seja patiešām izskatījās vēl zēniska, bet viņš pats bija tik labi noaudzis un spēcīgs, ka likās esam brašs vīrs, kurš spēs pievārēt pat visstiprāko pretinieku.

Kaujai vajadzēja notikt pils pagalmā, ko visapkārt ieslēdza galerija.

Kad bija jau pavisam gaišs, ieradās kņazu pāris ar bērniem un apsēdās vidū starp kolonām, no kurienes vislabāk varēja pārredzēt visu pagalmu. Blakus viņiem vietas ieņēma redzamākie augstmaņi, dižciltīgākās galma dāmas un bruņinieki. Pūlis piepildīja visus galerijas kaktus, kalpi sasēdās aiz vaļņa, ko veidoja saslaucītais sniegs, daži piemetās uz balkoniem un pat uz jumtiem. Tur vienkāršie ļaudis savā starpā runāja: «Lai dievs dod, ka mūsējais nezaudētu vācietim!»

Diena bija auksta un drēgna, bet skaidra; gaiss mudžēja no kovārņiem, kuri mājoja zem jumtiem un torņos, bet tagad, neparastās rosības iztraucēti, spārnus skaļi sasizdami, riņķoja virs pils. Kaut arī bija vēss, ļaudis svīda no uztraukuma, bet, atskanot pirmajai taurei, kas vēstīja pretinieku iznākšanu, visu sirdis sāka dauzīties kā āmuri.

Viņi iznāca laukumā no pretējām pusēm un apstājās tā malās. Skatītāji aizturēja elpu, katram ienāca prātā, ka drīz vien divas dvēseles stāsies dieva troņa priekšā, bet divi līķi paliks guļot sniegā, — un, domājot par to, sievietēm nobāla vaigi, bet vīrieši ar acīm ieurbās pretiniekos, mēģinot pēc viņu auguma un apbruņojuma apmēram noteikt, kurā pusē būs uzvara.

Krustnesim mugurā bija zilināta tērauda bruņas, tādi paši uzgurņi un tāda pati ķivere ar paceltu sejsegu un krāšņu pāvu spalvu pušķi augšā. Zbiškas krūtis, sānus un muguru iejoza lieliskās Milānas bruņas, kuras viņš savā laikā ieguva no frīziem. Galvā bija ķivere ar uzliektām malām, bez sejsega un spalvām, kājās vēršādas zābaki. Kreisajās rokās abi bruņinieki turēja vairogus ar ģerboņiem: krustnesim uz tā augšā bija šaba galdiņš, apakšā trīs pakaļkājās saslējušies lauvas; Zbiškam — strups pakavs. Labajās rokās viņi turēja platus, briesmīgus cirvjus melnos ozolkoka kātos, kas bija garāki par pieauguša vīra roku. Bruņiniekus pavadīja ieroču nesēji: Glava, ko Zbiška sauca par Glovaču, un fon Krists — abi tērpušies tumšās dzelzs bruņās, abi tāpat ar cirvjiem un vairogiem: fon Kristam ģerbonī bija irbuleņu krūms, bet čebam, tāpat kā Pomjana ģerbonī, — vērša galva, tikai ar to starpību, ka tai acī līdz pusei bija iedurts nevis kaujas cirvis, bet īsais šķēps.

Taure atskanēja otrreiz, bet pēc trešās reizes pretiniekiem, kā bija norunāts, vajadzēja sākt cīņu. Tagad viņus atdalīja vairs tikai neliela, pelēkiem pelniem nokaisīta atstarpe, virs kuras kā ļaunu vēstošs putns, likās, lidinājās nāve. Pirms taure ieskanējās trešo reizi, Rotgers pienāca pie kolonām, starp kurām sēdēja kņazu pāris, pacēla uz augšu savu tēraudā iekalto galvu un pateica tik skanīgā balsī, ko dzirdēja visos galerijas kaktos:

- Piesaucu par lieciniekiem dievu, tevi, cienītais kungs, un visus šīs zemes bruņiniekus, ka es neatbildu par tām asinīm, kas tiks izlietas.

Pēc šiem vārdiem skatītājiem atkal sažņaudzās sirdis par to, ka krustnesis ir pārliecināts par sevi un savu uzvaru, bet Zbiška, būdams atklāts cilvēks, teica savam čeham:

—     Man riebjas šī krustneša lielība, kas būtu vietā pēc manas nāves, nevis tagad, kamēr esmu vēl dzīvs. Turklāt šim lielmanim pie cepures ir pāvu spalvu pušķis, bet es jau sen esmu zvērējis iegūt tādus veselus trīs, pēc tam vēl tik, cik abām rokām pirkstu. Pats dievs man viņu atveda.

—     Pan … — Glava jautāja, pieliecies un paņēmis saujā drusku pelnu ar sniegu, lai neslīdētu cirvja kāts, — ja Jēzus Kristus man palīdzēs ātri tikt galā ar šo prūšu knisli, vai es drīkstēšu, ja ne uzbrukt, vismaz iegrūst krustnesim kāju starpā cirvja kātu, lai viņš pakrīt gar zemi.

—    Lai dievs tevi pasargā! — Zbiška dzīvi iesaucās. — Tu apkaunotu mani un sevi.

Te atskanēja trešais signāls. To padzirduši, ieroču nesēji strauji un dedzīgi metās pretī viens otram, kamēr bruņinieki tuvojās lēnāk un cienīgāk, kā to līdz pirmajai saskarei arī prasīja viņu izcelšanās un stāvoklis.

Tikai reti skatītāji sekoja ieroču nesēju cīņai, bet tie pieredzējušie vīri un kalpi, kas to vēroja, tūlīt saprata, cik milzīgs ir Glavas pārspēks. Cirvis vācieša rokā cilājās smagāk, un viņa vairoga kustības arī bija lēnākas. Garās kājas, kas rēgojās aiz vairoga, bija vājākas par spēcīgajām un elastīgajām, pieguļošās biksēs tērptajām čeba kājām. Glava uzbruka tik strauji, ka fon Kristam jau pirmajā mirklī vajadzēja atkāpties. Tūlīt varēja redzēt, ka viens no šiem pretiniekiem uzbrucis otram kā viesulis, ka viņš mācas tam virsū, spiež to atpakaļ un sper kā pērkons, kamēr otrs, jūtot savu nāvi, tikai aizsargājas, lai pēc iespējas novilcinātu drausmīgo mirkli. Tā arī patiesībā bija. Sis lielmanis, kurš vispār piedalījās cīņā tikai tad, kad vairs nevarēja izgrozīties, tagad saprata, ka izaicinošu un neapdomīgu vārdu dēļ viņam jācīnās ar briesmīgu stiprinieku, no kura vajadzēja vairīties kā no uguns, bet, kad beidzot kļuva skaidrs, ka čehs ar vienu cirtienu spētu nogāzt vērsi, galīgi zaudēja dūšu. Fon Krists pat aizmirsa, ka nepietiek tikai atvairīt ar vairogu pretinieka cirtienus, bet vajag uzbrukt arī pašam. Katru reizi, kad virs galvas iezaigojās Glavas cirvis, viņš nodomāja, ka tas ir pēdējais trieciens. Aizsargājoties ar vairogu, neviļus vēra ciet acis, uztraucies un nebūdams drošs, vai kādreiz tās vēl atvērs. Paretam cirta arī pats, necerot, ka trāpīs pretinieku, bet vairogu cēla arvien augstāk un augstāk virs galvas, lai aizsargātu to pēc iespējas ilgāk.

Beidzot viņš sāka pagurt, kamēr čehs skaldīja arvien spēcīgāk. Līdzīgi tam, kā, cērtot milzīgu priedi, tai atlec lielas skaidas, tā arī no čeba triecieniem vācu ieroču nesēja bruņām sāka krist nost atsevišķas plāksnes. Vairoga augšdaļa saliecās un ieplīsa, labais uzplecis nokrita zemē kopā ar pārcirsto un jau asiņaino siksnu. Fon Kristam sacēlās mati, viņu pārņēma nāves bailes. Vēl pāris reizes no visa spēka iesitis pa čeha vairogu un, beidzot pārliecinājies, ka no drausmīgā pretinieka nekur nespruks un ka viņu var glābt vienīgi kāda negaidīta rīcība, pēkšņi ar visu savu bruņu un ķermeņa smagumu nokrita čeham pie kājām.

Abi nogāzās zemē un turpināja cīnīties, valstoties un vārtoties pa sniegu- Bet drīz čehs uztrausās virsū, brīdi atvairīja pretinieka izmisīgās kustības, pēc tam ar celi piespieda viņam uz vēdera pīto dzelzs bruņu kreklu un izvilka īsu, trīsšķautņu mizerikordiju, kas bija aiz jostas.

— Apžēlo! — fon Krists klusi pačukstēja, pavērdamies čeham acīs.

Bet tas atbildes vietā uzgūlās vācietim virsū, lai būtu ērtāk aizsniegt kaklu, un, pārcirtis zem zoda ķiveres ādas siksniņu, divas reizes iedūra nelaimīgajam kaklā, ar smaili uz leju, krūšu virzienā.

Fon Kristam tūlīt iekrita acis; rokas un kājas sāka kārpīt sniegu, it kā pūloties attīrīt to ino pelniem; pēc brīža viņš tomēr izstiepās un sastinga, tikai asiņainām putām klātās lūpas vēl kustējās un viss ķermenis noplūda ar asinīm.

Cehs piecēlās, noslaucīja ap vācieša svārkiem mizerikordiju, pēc tam paņēma cirvi, un, atspiedies pret to, sāka vērot sava bruņinieka cīņu ar brāli Rotgeru, kas bija smagāka un sīkstāka.

Rietumu bruņinieki jau bija pieraduši pie ērtībām un greznības, kamēr Mazpolijas un Lielpolijas, kā arī Mazāvijas šļahtiči vēl dzīvoja sūri un grūti, un pat ārzemnieki un nelabvēļi brīnījās par viņu spēcīgo miesas būvi un izturību gan ilgstošos, gan īslaicīgos darbos. Arī tagad varēja redzēt, ka Zbiškam ir stiprākas rokas un kājas, tāpat kā viņa ieroču nesējam tās bija stiprākas par fon Krista locekļiem, bet varēja arī redzēt, ka, būdams jaunāks, viņš tā nepārvalda bruņinieku cīņas māku kā krustnesis.

Zbiškam visai izdevīgi bija tas, ka viņa pretinieks izvēlējās divkauju ar cirvjiem, jo šis ieroču veids nedeva iespēju paukot. Cīnoties ar īsiem vai gariem šķēpiem, kad vajadzēja labi mācēt cirst, durt un atvairīt cirtienus, vācietis būtu ievērojami pārāks. Bet arī tagad gan Zbiška, gan skatītāji pēc Rotgera kustībām un prasmes rīkoties ar vairogu saprata, ka tas ir pieredzējis un bīstams pretinieks, kurš, acīm redzot, ne pirmo reizi izcīnīja šāda veida kauju. Katram Zbiškas cirtienam Rotgers aizlika priekšā vairogu, cirvja pieskāriena brīdī mazliet pavelkot to atpakaļ, kādēļ pat visstiprākais atvēziens zaudēja savu trieciena spēku un cirvis nevarēja ne pāršķelt, ne sadauzīt gludo virsu. Viņš brīžiem atkāpās, brīžiem uzbruka, darot to vai nu ļoti mierīgi, vai arī tik strauji, ka tikko varēja sekot viņa kustībām. Kņazs stipri nobažījās par Zbišku, un arī pārējo bruņinieku sejas sadrūma, jo viņiem šķita, ka vācietis it kā tīšām spēlējas ar savu pretinieku. Dažu reizi viņš pat neaizsedzās ar vairogu, bet, Zbiškam cērtot, izdarīja puspagriezienu sānis, tā ka poļu bruņinieka cirvja asmens pāršķēla tukšu gaisu. Tas bija visbīstamākais; tā Zbiška varēja zaudēt līdzsvaru un pakrist, un viņa bojā eja tad būtu nenovēršama. To redzēdams, čehs, kas stāvēja pie nodurtā Krista, arī uztraucās un sevī apņēmās: «Dievs pasargi, ja mans kungs pakritīs, — kā zvelšu vācietim ar pietu pa skaustu, lai viņš arī nospirinās.»

Tomēr Zbiška nekrita, jo viņam bija ļoti stipras kājas, kuras plati ieplētis, viņš varēja uz katras atsevišķi noturēt visu savu ķermeni, lai cik smagi būtu atvēzējies.

Rotgers to tūlīt ievēroja, un skatītāji maldījās, domādami, ka viņš nenovērtē pretinieka spēku. Gluži otrādi, jau pēc pirmajiem cirtieniem, kad Rotgeram, neraugoties uz visu veiklību, ar kādu viņš turēja vairogu, gandrīz pilnīgi notirpa roka, krustnesis saprata, ka pret šo jaunekli viņu sagaida smaga cīņa un, ja viņš to nenotrieks zemē ar veiklu sitienu, cīņa var būt ilga un bīstama. Viņš cerēja, ka pēc tukšajiem cirtieniem Zbiška nogāzīsies sniegā, bet, kad tas nenotika, sāka vienkārši uztraukties. Pa tērauda sejsega apakšu Rotgers redzēja pretinieka cieši sakļautās lūpas un nāsis, bet brīžiem arī dzirkstošās acis un sevī sprieda, ka jauneklim var kļūt liktenīgs viņa straujums, ka aizrāvies viņš varbūt aizmirsīsies, zaudēs galvu un vairāk domās par cirtieniem nekā aizsardzību. Bet krustnesis maldījās arī šoreiz. Zbiška neprata izvairīties no cirtieniem ar puspagriezieniem, bet viņš neaizmirsa vairogu un, paceļot savu cirvi, neatsedzās vairāk, kā vajadzīgs. Varēja redzēt, ka viņa uzmanība divkāršojās, ka, iepazinis pretinieka prasmi un veiklību, viņš ne tikai neaizmirsās, bet vēl vairāk sasprindzināja spēkus, kļuva vēl piesardzīgāks, un viņa cirtienos, kas tapa arvien bīstamāki, juta kaut kādu aprēķinu, uz ko spējīgs nevis karsta, bet tikai aukstasinīga niknuma pārņemts cilvēks.

Rotgers, kurš bija piedalījies daudzos karos un daudz cīnījies gan kopā ar citiem, gan divkaujās, no pieredzes zināja, ka ir cilvēki, kas radīti cīņai kā plēsīgi putni, ka, būdami no dabas īpaši apdāvināti, viņi it kā uzmin visu to, ko citi apgūst ilgos mācību gados, — un tūlīt secināja, ka viņam ir darīšana tieši ar šādu cilvēku. No jaunā bruņinieka pirmajiem cirtieniem saprata, ka viņam piemīt kaut kas tāds, kas piemīt vanagam, kurš savā pretiniekā redz tikai laupījumu un domā tikai par to, kā to dabūt savos nagos. Būdams stiprs, tomēr saprata, ka Zbiška ir pārāks un, ja viņa spēki izsīks pirms izšķirošā cirtiena, cīņa ar šo briesmīgo, kaut arī mazāk pieredzējušo jaunekli var beigties ļoti bēdīgi. Un viņš nolēma cīnīties, cik iespējams, ar mazāku piepūli, pievilka sev klāt vairogu, sevišķi neuzbruka un arī pārāk neatkāpās, ierobežoja kustības, sakopoja visus dvēseles un muskuļu spēkus vienam izšķirošam cirtienam un gaidīja izdevīgu brīdi.

Briesmīgā divkauja ievilkās neparasti ilgi. Galerijā iestājās nāves klusums. Dzirdēja tikai reizēm skanīgus, reizēm dobjus asmeņu un pietu atsitienus pret vairogu. Lai gan kņazu pārim, bruņiniekiem un galma dāmām šādi skati nebija sveši, tomēr visu sirdis sažņaudza šausmu sajūta. Visi saprata, ka šī nav no tām divkaujām, kurās pretinieki cenšas labāk parādīt savu spēku, prasmi, drošsirdību, bet ka šoreiz pārsvarā ir dusmas, izmisums, nevaldāms niknums un briesmīga atriebības kāre. No vienas puses, šai divkaujā dieva tiesas priekšā stājās drausmīgi pārdarījumi, mīlestība un bezgalīgs žēlums, no otras — visa ordeņa gods un dziļš, iesīkstējies naids.

Pa to laiku bālais ziemas rīts nedaudz noskaidrojās, pelēkais miglas plīvurs izklīda un saules stari apspīdēja krustneša zilganās un Zbiškas sudrabotās Milānas bruņas. Kapelā nozvanīja uz terciju, un reizē ar pirmajām zvanu skaņām no pils jumtiem, švīkstinādami spārniem un spalgi ķērkdami, pacēlās veseli kovārņu bari, it kā priecājoties par asinīm un to līķi, kas jau nekustīgi gulēja sniegā. Cīnoties Rotgers pāris reizes uzmeta skatienu savam kritušajam ieroču nesējam un pēkšņi sāka justies briesmīgi vientuļš. Visas acis, kas vērsās uz viņu, bija ienaidnieku acis. Visas sieviešu lūgšanas, novēlējumi un klusas apņemšanās bija veltītas Zbiškam. Bez tam, kaut arī krustnesis bija pilnīgi pārliecināts, ka Zbiškas ieroču nesējs nodevīgi neuzbruks viņam no mugurpuses, taču no čeba draudīgā stāva klātbūtnes un tuvuma viņu gluži neviļus pārņēma satraukums, kāds pārņem cilvēkus, redzot vilku, lāci vai buivolu, kas nav atdalīts ar restēm. Un viņš nespēja pretoties šai sajūtai, vēl jo vairāk tāpēc, ka čehs, lai labāk varētu sekot kaujas norisei, kustējās un mainīja vietu, vērojot cīnītājus gan no sāniem, gan aizmugures, gan priekšas, pie tam vēl noliekdams galvu un ļauni skatīdamies virsā caur dzelzs sejsega spraugām, reizēm pat it kā nejauši paceldams asiņainā cirvja asmeni.

Beidzot krustnesi sāka mākt nogurums. Vienu pēc otra viņš raidīja ienaidniekam divus īsus, bet bīstamus cirtienus, mērķēdams Zbiškam labajā plecā, kurš tomēr atvairīja tos ar vairogu tik spēcīgi, ka Rot- geram rokā nodrebēja cirvis un viņš pats bija spiests strauji atkāpties, lai nepakristu. Un kopš tā brīža viņš visu laiku atkāpās. Beidzot izsīka ne tikai viņa spēki, bet arī aukstasinība un pacietība. Redzot vācieša atkāpšanos, no skatītāju krūtīm izlauzās vairāki triumfa saucieni, kas viņā sacēla dusmas un izmisumu. Cirtieni kļuva arvien biežāki. Abu cīnītāju pieres bija noplūdušas sviedriem, bet pa sakostajiem zobiem no viņu krūtīm izlauzās gārdzoši elpas vilcieni. Skatītāji vairs nevarēja nosēdēt mierīgi, un ik pēc brīža tagad atskanēja gan vīriešu, gan sieviešu izsaucieni: «Sit viņu! Dieva tiesa! Dieva sods! Dievs tev palīdz!» Kņazs pāris reizes pamāja ar plaukstu, lai nomierinātu pūli, bet nekas vairs nespēja to savaldīt. Troksnis kļuva arvien skaļāks, šur un tur galerijā ieraudājās bērni, bet blakus kņazei kāda jauna, asaru pilna sievietes balss iesaucās:

— Par Danusju, Zbiška! Par Danusju!

Zbiška arī pats zināja, ka viņš cīnās par Danusju. Bija pārlie

cināts, ka šis krustnesis ari pielicis roku viņas nolaupīšanai, un, cīnoties ar viņu, cīnījās, lai atriebtu meitenei nodarītās pārestības. Bet, būdams jauns un cīņaskārs, visu laiku domāja tikai par pašu cīņu. Te pēkšņi šis izsauciens atgādināja viņam dārgo zaudējumu un meitenes rūgto likteni. No mīlestības, žēluma un atriebības alkām viņam sāka vārīties asinis. Atmodinātās sāpes sažņaudza sirdi, un jaunekli pārņēma kaujas niknums. Viņa briesmīgos, vētras brāzmām līdzīgos cirtienus krustnesis vairs nespēja ne uztvert, ne atvairīt. Zbiška ar tik pārcilvēcīgu spēku belza ar savu vairogu pa viņa vairogu, ka vācietim pēkšņi pamira un nevarīgi nolaidās roka. Uztraucies un pārsteigts viņš pakāpās atpakaļ un atliecās, bet tai mirklī viņam gar acīm nozibsnīja Zbiškas cirvis, kura asmens kā pērkona spēriens trāpīja krustneša labo plecu.

Līdz skatītāju ausīm nonāca tikai sirdi plosošs kliedziens: «Jēzus! . . .» — pēc tam Rotgers pakāpās vēl soli un garšļaukus nogāzās zemē.

Galerija tūlīt sāka čalot un mudžēt kā strops, kurā, saules sasildītas, sāk kusteties un dūkt bites. Bruņinieki bariem skrēja lejā pa kāpnēm, kalpi lēca pāri sniega valnim, lai aplūkotu līķus. Visur dzirdēja izsaucienus: «Rau, dieva liesa! . . . Nu Jurandam ir mantinieks! Gods un slava viņam! Prot rīkoties ar cirvi!» Citi turpretī kliedza: «Skatieties un brīnieties! Pats Jurands nebūtu labāk iecirtis!» Ap Rotgera liki sanāca vesels bars ziņkārīgo, bet viņš gulēja uz muguras sniegbaltu seju, plaši atvērtu muti un asiņainu plecu, kas bija tik briesmīgi pārcirsts no kakla līdz pat padusei, ka to saturēja vairs tikai plāna ādas strēmele. To redzot, daži sprieda: «Dzīvs staigāja pa zemi piepūties, tagad pat pirkstu nevar pakustināt.» Tā runājot, vieni apbrīnoja viņa augumu, kas laukumā aizņēma daudz vietas un pēc nāves likās esam vēl milzīgāks, citi pāvu spalvu pušķi, kas brīnišķīgi zaigoja sniegā, vēl citi bruņas, kas bija krietna ciema vērtas. Tad pienāca čehs Glava ar diviem Zbiškas kalpiem, lai tās noņemtu no mirušā, bet ziņkārīgie ielenca Zbišku, slavēdami un cildinādami uzvarētāju līdz debesīm, jo viņiem taisnīgi likās, ka jaunā šļahliča slava tagad apmirdzēs visu Mazāvijas un Polijas bruņniecību. Pa to laiku no viņa paņēma vairogu un cirvi, lai būtu vieglāk, bet Mocaževas Mrokota atsprādzēja ari ķiveri, sasvīdušos matus apsedzot ar sarkanas vadmalas cepurīti. Zbiška stāvēja kā apstulbis, smagi elpodams, vēl nenodzisušām cīņas ugunīm acīs, no sasprindzinājuma un dusmām bālu seju, mazliet trīsot no uztraukuma un piepūles. Viņu paņēma zem rokām un aizveda pie kņazu pāra, kuri gaidīja viņu siltā istabā pie kamīna. Tur Zbiška nometās viņu priekšā uz ceļa, bet, kad tēvs Višoneks pārkrustīja viņu, pie reizes novēlēdams mūžīgu dusēšanu kritušo dvēselēm, kņazs apskāva jauno bruņinieku un teica:

—    Visaugstais dievs izsprieda pār jums tiesu un vadīja tavu roku, par ko lai ir svētīts viņa vārds, āmen!

Pēc tam, griežoties pie bruņinieka de Lorhes un pārējiem, piemetināja:

—    Tevi, svešzemes bruņiniek, un visus klātesošos piesaucu par lieciniekiem un pats arī apliecinu, ka viņi cīnījās pēc likuma un parašas un ka dieva tiesa, tāpat kā visur, notika pēc bruņinieku un dieva nosacījumiem.

Uz to vietējie kaujinieki atsaucās piekritīgā korī, bet, kad kņaza vārdus pārtulkoja kungam de Lorhem, viņš piecēlās un paziņoja, ka ne tikai apliecinās, ka viss noticis pēc bruņinieku un dieva nosacījumiem, bet, ja Malborgā vai citā galmā kāds iedrošināsies par to šaubīties, — viņš, de Lorhe, tūlīt izaicinās to uz divkauju kājās vai jāšus, kaut arī tas būtu nevis parasts bruņinieks, bet milzis vai pcsteļotājs, ar savu burvja spēku varenāks par pašu Mcrlinu.

Bet kņaze Anna Danuta mirklī, kad Zbiška nometās viņas priekšā ceļos, pieliekusies pajautāja viņam:

—     Kāpēc tu nepriecājies? Priecājies un pateicies dievam, kurš savā žēlastībā izglābis tevi no šīm briesmām, arī turpmāk vairs nepametīs un darīs laimīgu.

Zbiška atteica:

—     Kā lai es priecājos, cienītā pane? Dievs gan piešķīra man uzvaru pār šo krustnesi un deva iespēju atriebties, bet Danusjas kā nebija, tā nav, un tagad es neesmu viņai tuvāk kā pirms tam.

—    Visniknākie mūsu ienaidnieki Danfelds, Gotfrīds un Rotgers vairs nedzīvo, — kņaze atbildēja, — bet par Zigfrīdu runā, ka viņš, kaut arī cietsirdīgs, tomēr esot taisnīgāks par tiem. Pateicies dievam arī par šo žēlastību. Bez tam kungs de Lorhe teica, ka, gadījumā, ja krustnesis kritīs, viņš aizvedīšot tā līķi, pēc tam tūlīt došoties uz Malborgu un pie paša Iielmestra ieminēšoties par Danusju. Lielmestru jau nu viņi neiedrošināsies neklausīt.

—    Lai dievs dod de Lorhem veselību! — Zbiška sacīja. — Es arī reizē ar viņu jāšu uz Malborgu.

No šiem vārdiem kņaze pārbijās tā, it kā Zbiška būtu pateicis, ka neapbruņots dosies vilku barā, kas ziemā pulcējās kopā Mazāvijas mūžamežos.

—     Kādēļ? — viņa iesaucās. — Drošā nāvē? Tūlīt pēc divkaujas tev nepalīdzēs ne de Lorhe, ne tās vēstules, ko Rotgers rakstīja pirms sadursmes. Nevienu neizglābsi, bet pats sevi pazudināsi.

Bet viņš piecēlās un, sakrustojis rokas, teica:

—    Tik tiešām apsolu, ka ar dieva palīgu jāšu uz Malborgu, kaut vai tā atrastos aiz jūras. Tik tiešām solos arī, ka ar Kristus svētību meklēšu viņu līdz pēdējam elpas vilcienam un nemitēšos, kamēr nomiršu. Man vieglāk kaut vāciešus un bruņotam cīnīties ar viņiem nekā viņai, nabadzītei, ciest pazemē. Ai, vieglāk, vieglāk!

Kā vienmēr, atceroties Danusju, Zbiška runāja tik aizrautīgi, ar tādām sāpēm, ka brīžiem viņam pat aiztrūka balss, it kā jauno bruņinieku kāds žņaugtu pie rīkles. Kņaze saprata, ka būtu veltīgi viņu atrunāt, ka tam, kas gribētu Zbišku atturēt, vajadzētu iekalt viņu dzelžos un ieslodzīt pazemē.

Zbiška tomēr nevarēja tūlīt jāt. Tā laika bruņinieks drīkstēja daudz ko darīt pēc savas patikas, bet viņš nedrīkstēja pārkāpt bruņinieku parašu, kas noteica, ka divkaujas uzvarētājam jāpaliek cīņas vietā visu dienu līdz pusnaktij, lai parādītu, ka viņš ir kaujas lauka saimnieks un ka ir gatavs uz jaunu cīņu, ja kāds no uzvarētā radiniekiem vai draugiem gribētu viņu atkal izaicināt. So parašu ievēroja pat veselas armijas, ne reizi zaudējot tās priekšrocības, kādas iegūtu, ja tūlīt pēc uzvaras virzītos uz priekšu. Zbiškam pat neienāca prātā pārkāpt šo nepielūdzamo parašu: mazliet iestiprinājies, pēc tam atkal uzvilcis bruņas, viņš līdz pusnaktij nogaidīja pils pagalmā zem drūmajām ziemas debesīm, gaidot ienaidnieku, kurš ne no kurienes nevarēja ierasties.

Tikai pusnaktī, kad heroldi ar tauru skaņām pavēstīja viņa galīgo uzvaru, Dlugoļasas Mikolajs ieaicināja Zbišku vakariņās un reizē uz apspriedi pie kņaza.

VI

Apspriedē kņazs pirmais ņēma vārdu, sacīdams:

—     Nelaime ir tā, ka mums nav nekādas vēstules vai liecības pret komturiem. Lai gan mūsu aizdomas liekas pareizas un es pats arī uzskatu, ka Juranda meitu nav nolaupījis neviens cits kā tikai viņi, — bet ko tas dod? Viņi noliegs. Un, ja lielmestrs prasīs pierādījumus, ko mēs viņam varēsim dot? Bez tam Juranda vēstule liecina viņiem par labu.

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—     Tu saki, ka šo vēstuli viņi izspieduši ar draudiem. Varbūt patiešām tā arī bija, jo, ja viņu pusē būtu taisnība, dievs tev nepalīdzētu cīņā pret Rotgeru. Bet, ja izspieda vienu, varēja izspiest arī divas. Varbūt arī viņiem ir liecība no Juranda, ka nav vainīgi nelaimīgās meitenes nolaupīšanā. Viņi parādīs to mestram, un ko tad?

—    Viņi taču paši atzina, ka atņēmuši Danusju laupītājiem un ka meitene atrodas pie viņiem.

—    Zinu. Bet tagad saka, ka kļūdījušies, ka tā esot pavisam cita, un vislabāk to pierāda tas, ka pats Jurands no viņas atteicās.

—    Atteicās tāpēc, ka parādīja citu, un tieši tas viņu arī saniknoja.

—     Droši vien tā arī bija, bet viņi var pateikt, ka tie ir tikai mūsu minējumi.

—    Viņu meli, — teica Dlugoļasas Mikolajs, — ir kā mežs. No malas vēl šo to var saredzēt, bet, jo dziļāk iekšā, jo lielāks biezoknis, tā ka cilvēks sāk maldīties un galīgi pazaudē ceļu.

Pēc tam atkārtoja savus vārdus vāciski kungam de Lorhem, kurš sacīja:

—    Lielmestrs ir labāks par viņiem, un viņa brālis, kaut arī pēc dabas nekaunīgs, taču bruņinieka godu ievēro.

—     Tā ir, — Mikolajs atbildēja. — Mestrs ir lāga vīrs, bet viņš neprot valdit komturus un kapitulu un neko nevar darīt, ka ordenī viss dibinās uz pārestībām, lai gan pašam tas nepatīk. Jājiet, jājiet, bruņiniek de Lorhe, un pastāstiet viņiem, kas te notiek. No svešiem viņi vairāk kaunas nekā no mums, lai svešos galmos neuzzinātu par viņu nodevībām un negodīgo rīcību. Bet, kad mestrs prasīs jums pierādījumus, pasakiet viņam tā: «Zināt patiesību ir dieva darīšana, cilvēka pienākums ir tikai to meklēt, tāpēc, ja gribi, kungs, zināt pierādījumus, pameklē tos: liec izkratīt pilis, nopratini cilvēkus un ļauj ari mums meklēt, jo tā ir muļķība un pasaka, ka bārenīti aizveduši meža laupītāji!»

—    Muļķība un pasaka, — de Lorhe atkārtoja.

—    Laupītāji nebūtu pacēluši roku pret kņaza pili un Juranda meitu, bet, ja arī būtu to aizveduši, tad vienīgi tāpēc, lai dabūtu izpirkšanas naudu un paši paziņotu, ka tā ir pie viņiem.

—     Visu to es pateikšu, — lotringietis sacīja, — un de Bergovu arī uzmeklēšu. Mēs esam no viena novada, un, kaut gan viņa nepazīstu, stāsta, ka arī esot kāds Heldrijas grāfa radinieks. Viņš bija Sčitnā, lai pastāsta mestram, ko tur redzēja.

Zbiška šo to saprata no viņa vārdiem, bet, ko nesaprata, to viņam pārtulkoja Mikolajs, un, satvēris de Lorhi ap vidu, tā piespieda sev pie krūtīm, ka tas pat iekunkstējās.

Tad kņazs teica Zbiškam:

—    Tu arī noteikti gribi jāt?

—    Noteikti, cienīto pan. Ko lai citu daru? Gribēju ieņemt Sčitnu, kaut arī tās mūrus būtu nācies izgrauzt ar zobiem, bet kā es varu bez atļaujas uzsākt karu?

—     Ja kāds bez atļaujas uzsāktu karu, tam nāktos nožēlot to zem bendes zobena, — kņazs sacīja.

—     Likums ir likums, — Zbiška atbildēja. — Jā! Pēc tam es gribēju izaicināt visus pārējos, kas bija Sčitnā, bet ļaudis stāsta, ka Jurands viņus apkāvis kā vēršus, un es vairs nezinu, kurš tur vēl dzīvs, kurš beigts… Jo zvēru pie dieva un svētā krusta, ka Jurandu nepametīšu līdz pēdējam elpas vilcienam.

—    To tu labi sacīji, tas man patīk, — Dlugoļasas Mikolajs teica. — Bet tas, ka pats nesteidzies uz Sčitnu, liecina, ka tev ir galva uz pleciem; pat muļķis noprastu, ka ne Jurandu, ne viņa meitu viņi tur neslēpj, bet noteikti aizveduši uz kādu citu pili. Par to, ka atjāji šurp, dievs tev uzdāvāja Rotgeru.

—     Jā! — kņazs atcerējās. — Kā dzirdējām no Rotgera, tad no tiem četriem vienīgi vecais Zigfrīds vēl dzīvo, pārējos dievs jau sodījis vai nu ar tavu, vai Juranda roku. Kas attiecas uz Zigfrīdu, viņš nav tik liels nelietis, lai gan nežēlīgāks varbūt par visiem. Slikti, ka Jurands un Danusja ir viņa rokās, tos, cik vien var, ātrāk jāizglābj. Lai arī tev ceļā negadītos nekas ļauns, iedošu līdzi vēstuli mestram. Tikai klausies labi un saproti, ka dodies pie viņa nevis kā sūtnis, bet kā ziņnesis, bet es mestram rakstu tā: ja jau viņi toreiz iedrošinājās uzbrukt man, savu labvēļu pēcnācējam, ir pilnīgi pieļaujams, ka viņi nolaupījuši arī Juranda meitu, sevišķi vēl, būdami nikni uz Jurandu. Tāpēc es lūdzu mestru, lai viņš pavēl rūpīgi meklēt meiteni un, ja grib saglabāt manu draudzību, tūlīt atdod viņu tev.

To padzirdis, Zbiška nokrita ceļos kņaza priekšā un, apņēmis viņa kājas, teica:

—     Bet Jurands, cienītais pan! Bet Jurands? Iestājieties arī par Jurandu! Ja viņš ir nāvīgi ievainots, lai vismaz nomirst savās mājās, savu bērnu vidū.

—     Ir arī par Jurandu, — kņazs laipni sacīja. — Lai mestrs dod divus tiesnešus un es arī došu divus, kuri tad izskatīs komturu un Juranda rīcību pēc bruņinieku goda likumiem. Tie savukārt lai izvēl vēl vienu, vecāko, un, kā viņi visi nolems, tā arī būs.

Ar to apspriede beidzās, pēc kuras Zbiška atvadījās no kņaza, jo bija nolēmis tūlīt doties ceļā. Bet, pirms visi izklīda, pieredzējušais Dlugoļasas Mikolajs, labs krustnešu pazinējs, atveda Zbišku sāņus un pavaicāja:

—    Vai savu kalpu čehu arī ņemsi līdzi pie vāciešiem?

—    Droši vien viņš no manis neatpaliks. Kas ir?

—     Man viņa žēl. Brašs puisis, tāpēc padomā, ko es tev teikšu: tu no Malborgas atgriezīsies sveiks un vesels, vienīgi varbūt divkaujā trāpīsies kāds pārāks, bet viņam nāve neizbēgama.

—    Kāpēc?

—     Tāpēc, ka suņabrāļi nosūdzējuši, it kā viņš nodūris de Furu. Par viņa nāvi vajadzēja rakstīt mestram, un komturi droši vien uzrakstīja, ka čehs izlējis viņa asinis. To viņam Malborgā nepiedos. Viņu tur gaida tiesa un sods, jo kā gan tu mestram pierādīsi viņa nevainību? Bez tam viņš arī Danfeldam izlauza roku, kurš bija lielā mediķa radinieks. Man viņa žēl, tāpēc atkārtoju: viņu tur sagaida droša nāve.

—    Nē, tas nenotiks, viņš paliks Spihovā.

Taču iegrozījās citādi, un dažu iemeslu dēļ čehs nepalika Spihovā. Zbiška un de Lorhe kopā ar saviem pavadoņiem devās ceļā nākošā rītā. De Lorhe, kuru ksendzs Višoneks atbrīvoja no Ulrikai de Elne- rei dotajiem zvērestiem, jāja laimīgs, pilnīgi iegrimis atmiņās par Dlugoļasas Jagenkas skaistumu, un klusēja; Zbiška, nevarēdams aprunāties ar viņu par Danusju, tāpēc ka viņi slikti saprata viens otru, sāka sarunāties ar Glavu, kurš vēl neko nezināja par Zbiškas nodomu doties pie krustnešiem.

—     Jāšu uz Malborgu, — teica, — un dievs vien to zina, kad atgriezīšos . . . Varbūt drīz, varbūt pavasarī, varbūt pēc gada, bet varbūt ari nekad, saproti?

—     Saprotu. Jūs droši vien jājat arī tāpēc, lai izaicinātu turienes bruņiniekus. Un paldies dievam, jo katram bruņiniekam ir arī ieroču nesējs.

—     Nē, — Zbiška atteica. — Es nejāju tāpēc, lai viņus izaicinātu, vienīgi ja tāpat gadīsies, bet tu vispār nejāsi, paliksi mājās, Spihovā.

To padzirdis, čehs vispirms briesmīgi noskuma un sāka žēlīgi gausties, pēc tam lūgt jauno bruņinieku, lai viņu neatstāj.

—     Es taču zvērēju, ka jūs nepametīšu, zvērēju pie krusta un goda. Bet, ja ar jums notiktu kas ļauns, kā lai tad es rādos acīs savai dāmai Zgoželicos! Es taču viņai zvērēju, pan! Tāpēc apžēlojieties par mani, lai es nekristu kaunā viņas acīs.

—     Bet vai tu nezvērēji viņai, ka būsi man paklausīgs? — Zbiška jautāja.

—     Kā tad ne! Visu ko, tikai ne to, ka pametīšu jūs. Ja jūs dzenat mani prom, es sekošu jums pa gabalu, lai vajadzības gadījumā būtu pie rokas.

—     Es tevi nedzenu un nedzīšu, — Zbiška atbildēja, — bet kas tā būtu par brīvību, ja es nevarētu tevi nekur aizsūtīt, kaut arī tālā ceļā, ne arī pabūt viens bez tevis kaut vienu dienu. Tu taču nestāvēsi man mūžīgi klāt kā bende pie nevainīgas dvēseles! Un, ja gadīsies divkauja, kā tu varēsi man palīdzēt? Par karu es neko nesaku, karā ļaudis cīnās visi kopā, bet divkaujā tu taču necīnīsies manā vietā. Ja Rotgers būtu stiprāks par mani, nevis viņa bruņas tagad atrastos mūsu vezumā, bet manas viņa vezumā. Pie tam tev jāzina, ka kopā ar tevi man tur klāsies sliktāk, tevis dēļ es tur varu iekļūt nepatikšanās.

—    Kā tad tā, jūsu gaišība?

Un Zbiška viņam izstāstīja to, ko bija dzirdējis no Dlugoļasas Mikolaja, ka komturi, nevarēdami atzīties de Fura nogalināšanā, nosūdzējuši viņu un mēģinās atriebties.

—     Ja viņi tevi noķers, — beidzot sacīja, — es taču neatstāšu tevi šo suņu nagos un pats arī varu zaudēt galvu.

Beidzot sapratis, ka Zbiškam taisnība, čehs sadrūma, tomēr mēģināja vēlreiz palikt pie sava.

—     Tie taču vairs nav dzīvi, kas mani redzēja: daļu, kā stāsta, nositis Jurands, bet Rotgeru jūsu gaišība.

—    Tevi redzēja viņu kalpi, kas vilkās pa gabalu aizmugurē, un vēl ir dzīvs tas vecais krustnesis, kurš tagad droši vien ieradies Malborgā, bet, ja vēl ne, tad noteikti ieradīsies, jo mestrs ar dieva palīgu viņu turp izsauks.

Uz to vairs nebija ko iebilst, un viņi jāja klusēdami līdz pat Spihovai, kur visus atrada pilnā kaujas gatavībā, jo vecais Tolima gaidīja, ka vai nu krustneši uzbruks pilij, vai arī Zbiška atgriezies vedīs viņus glābt veco panu. Visur, kā purva pārejās, tā arī pašā pili, stāvēja sargi. Apbruņotie zemnieki, kuriem karš nebija nekāds jaunums, labprāt gaidīja vāciešus, cerot uz ievērojamu laupījumu. Cietoksni Zbišku un de Lorhi pieņēma ksendzs Kalebs un tūlīt pēc vakariņām parādīja viņiem pergamentu ar Juranda zīmogu, kurā tas ar savu roku bija ierakstījis Spihovas bruņinieka pēdējo vēlēšanos.

—    Viņš man to nodiktēja, — ksendzs teica, — tai nakti, kad aizjāja uz Sčitnu. Un necerēja, ka atgriezīsies.

—    Kādēļ tad jūs neko neteicāt?

—    Tādēļ, ka viņš man kā bikts noslēpumu pateica, ko grib darīt. Mūžīgu dusēšanu dod viņam, dievs, un mūžīga gaisma lai spīd viņam …

—     Neskaitiet par viņu pātarus. Viņš vēl dzīvs. Es to uzzināju no krustneša Rotgera, ar kuru cīnījos divkaujā kņaza galmā. Dievs izsprieda pār mums tiesu, un es viņu nogalināju.

—     Jo vairāk tāpēc Jurands neatgriezīsies. .. Vienīgi, ja dievs palīdzēs . . .

—    Es jāšu kopā ar šo bruņinieku, lai viņu izrautu no krustnešu rokām.

—     Tad tu laikam nepazīsti krustnešu rokas. Es gan pazīstu, jo līdz tam, kad Jurands mani pieņēma Spihovā, piecpadsmit gadus biju par baznīckungu viņu zemē. Vienīgi dievs var glābt Jurandu.

—    Un arī mums palīdzēt.

—    Āmen.

Pēc tam ksendzs Kalebs attina dokumentu un sāka to lasīt. Visu savu zemi un mantu Jurands novēlēja Danusjai un viņas pēcnācējiem, bet, ja viņa nomirs bez pēcnācējiem, viņas vīram Bogdanecas Zbiškam. Uzraudzību par šīs savas pēdējās gribas izpildīšanu viņš uzdeva kņazam, «lai gadījumā, ja kas būtu izdarīts ne pēc likuma, kņazs to izšķirtu pēc sava prāta». Sī piezīme bija izdarīta tādēļ, ka ksendzs Kalebs zināja vienīgi kanoniskos likumus, bet pats Jurands, vienmēr aizņemts ar kariem, — tikai bruņinieku likumus. Nolasījis dokumentu Zbiškam, ksendzs nolasīja to arī Spihovas apsardzes vecākajiem, kuri tūlīt atzina jauno bruņinieku par savu kungu un zvērēja viņam uzticību.

Viņi domāja, ka Zbiška tūlīt vedīs viņus glābt veco panu, un priecājās, jo viņu krūtīs pukstēja bargas un cīņas alkstošas sirdis, kas bija pieķērušās Jurandam. Tāpēc viņi ļoti noskuma, uzzinājuši, ka jāpaliek mājās, kamēr jaunais pans tikai ar nelielu svītu dosies uz Malborgu — un nevis, lai karotu, bet lai iesniegtu sūdzību. Viņiem līdzi juta arī čehs Glovačs, tai pašā laikā tomēr priecādamies par Zbiškas bagātības tik ievērojamu pieaugumu.

—     Eh! — viņš teica, — kā par to priecātos vecais Bogdanecas pans! Viņš nu gan te prastu saimniekot! Kas ir Bogdaneca, salīdzinot ar šo muižu!

Sai brīdī Zbišku pēkšņi pārņēma nepārvaramas ilgas pēc tēvoča, kas viņam gadījās bieži, sevišķi smagās un sarežģītās dzīves stundās. Griežoties pie sava ieroču nesēja, viņš, neko nedomādams, teica:

—     Ko tu te par velti sēdēsi! Jāj labāk uz Bogdanecu, aizvedīsi vēstuli.

—     Ja nevaru doties līdzi jūsu gaišībai, tad jau labāk jāt turp! — ieroču nesējs nopriecājās.

—     Sauc šurp ksendzu Kalebu, lai sīki apraksta visu, kas te notika, bet tēvocim vēstuli izlasīs Kšesnas prāvests vai arī abats, ja viņš būs Zgoželicos.

To teicis, viņš nobraucīja ar plaukstu savas dīgstošās ūsas un piebilda, it kā sacīdams pats sev:

—    Jā, abats! …

Un viņš tūlīt savā priekšā iztēlojās Jagenku — zilām acīm, tumšiem matiem, smuidru kā stirnu un asaru pilnām skropstām! Kļuva savādi ap sirdi un labu brīdi viņš berzēja ar roku pieri, līdz pēdīgi teica:

—    Tev jau nu būs sāpīgi, meiten, bet ne grūtāk kā man.

Pa to laiku ieradās ksendzs Kalebs un tūlīt sēdās rakstīt. Zbiška sīki nodiktēja viņam visu, kas noticis kopš tā brīža, kad viņš ieradās

meža pili. Neko neslēpa, zinādams, ka, visu labi apsvēris, vecais Macjka galu galā būs priecīgs. Bogdanecu patiešām nevarēja salīdzināt ar Spihovu, šo plašo un bagāto muižu, bet Zbiška zināja, ka Macjkam tādas lietas vienmēr ļoti patika.

Kad beidzot pēc ilgām pūlēm vēstule bija uzrakstīta un apzīmogota, Zbiška atkal pasauca ieroču nesēju un nodeva to viņam, sacīdams:

—    Varbūt atvedīsi šurp tēvoci, par ko es būtu ļoti priecīgs.

Bet čeham arī nez kāpēc bija norūpējies izskats, viņš stostījās, mīs- tījās no vienas kājas uz otru un negāja prom, iekams jaunais bruņinieks nepajautāja:

—    Ja tev vēl ir kas sakāms, tad saki.

—            Es gribētu, jūsu gaišība … — čehs teica, — gribētu jautāt, ko lai es tur ļaudīm stāstu?

—    Kādiem ļaudīm?

—            Ne jau nu Bogdanecā, bet apkārtnē … Jo viņi taču arī katrā ziņā gribēs visu zināt.

Uz to Zbiška, kurš jau bija nolēmis vairs neko neslēpt, uzmetis viņam strauju skatienu, atbildēja:

—    Tu domā nevis par kādiem tur ļaudīm, bet par Zgoželicu Jagenku.

Cehs nosarka, pēc tam drusku nobāla un atbildēja:

—    Par viņu, pan.

—            Bet kā tu zini, ka viņa vēl nav izgājusi vai nu pie Rogovas Ctana vai Bžozovas Vilka?

—            Paņeņka nav izgājusi ne pie viena, — ieroču nesējs noteikti atbildēja.

—    Abats varēja viņai pavēlēt.

—    Abats klausa paņeņku, nevis paņeņka viņu.

—    Ko tad tu gribi? Stāsti patiesību ka visiem, ta ari viņai.

Cehs paklanījās un atgāja nost, mazliet saskaities. ,

«Lai dievs dod,» viņš teica sevī, domādams par Zbišku, «ka Jagenka būtu tevi aizmirsusi. Lai dievs dod viņai vēl labāku vīru nekā tu. Bet, ja vēl atceras, pateikšu, ka esi jau precējies, bet sievas tev nav un var gadīties, ka kļūsi atraitnis, pirms būsi ticis ar viņu līdz laulības gultai.»

Cehs bija ļoti pieķēries Zbiškam, ļoti skuma par Danusju, bet Jagenku mīlēja vairāk par visu pasaulē un kopš tā brīža, kad pirms pēdējās divkaujas Cehanovā uzzināja par Zbiškas laulibām, savā sirdī nēsāja sāpes un rūgtumu.

«Dievs dos, varbūt vēl pirms tam kļūsi atraitnis!» viņš sevī atkārtoja.

Bet tad viņam galvā laikam sāka rasties citas, saldākas domas, jo, iedams pie zirgiem, nosprieda:

«Paldies dievam, ka varēšu vismaz nokrist viņai pie kājām.»

Pa to laiku Zbiška traucās ātrāk doties ceļā, it kā viņu kāds tirdītu, un, tā kā nekā cita nebija ko darīt, viņš vienkārši nomocījās, nepārtraukti domādams par Danusju un Jurandu. Taču vajadzēja palikt Spihovā kaut vienu nakti, lai dotu iespēju atpūsties kungam de Lorhem un pienācīgi sagatavotos tik ilgam ceļam. Galu galā divkauja, ilgā gaidīšana pēc tam, ceļš, bezmiegs, sarūgtinājumi bija ārkārtīgi nogurdinājuši arī pašu Zbišku. Jau vēlu naktī beidzot iekrita cietajā Juranda gultā, cerēdams, ka vismaz drusku nosnaudīsies. Bet, pirms vēl paspēja iemigt, pie durvīm pieklauvēja Sanders un paklanījies teica:

—     Kungs, jūs izglābāt mani no nāves, un man pie jums klājas tik labi, kā sen pirms tam nebija klājies. Tagad dievs jums devis lielu muižu, padarot vēl bagātāku, nekā bijāt, un Spihovas kase arī nav tukša. Iedodiet man, kungs, kādu maisiņu naudas, es došos uz Prūsiju, jādams no pils uz pili, un, kaut arī nebūšu tur pilnīgā drošībā, varbūt tomēr varēšu jums pakalpot.

Zbiška pirmajā mirklī gribēja izsviest viņu no istabas, bet, mazliet padomājis, izņēma no ceļasomas, kas atradās blakus gultai, krietnu naudas maisiņu un pasvieda to Sanderam, sacīdams:

—    Se, ej! Ja esi blēdis, piekrāpsi, ja godīgs cilvēks — palīdzēsi.

—     Citus varbūt arī piekrāpšu, kungs, — Sanders atbildēja, — tikai ne jūs; jums centīšos godīgi kalpot.

VII

Zigfrīds fon Lēve nupat taisījās ceļā uz Malborgu, kad pasta kalpotājs negaidīti atnesa Rotgera vēstuli ar vēstīm no Mazāvijas galma.

Sīs vēstis veco krustnesi ļoti saviļņoja. Vispirms no vēstules varēja redzēt, ka Rotgers spīdoši pasniedzis un iztēlojis kņazam Janušam Juranda lietu. Zigfrīds smaidīja lasīdams, kā Rotgers pieprasījis, lai kņazs par ordenim nodarītajām pārestībām atdotu krustnešiem vēl arī Spihovu. Toties vēstules otrajā daļā bija negaidītas un ne tik labvēlīgas vēstis. Tajā Rotgers ziņoja, ka, gribēdams labāk pierādīt ordeņa nevainību Juranda meitas nolaupīšanā, nometis cimdu Mazāvijas bruņiniekiem, izaicinot katru, kurš par to šaubītos, uz dieva tiesu, tas ir, divkauju, visa galma priekšā… «Neviens to nepacēla,» tālāk Rotgers rakstīja, «zinot, ka mums par labu liecina paša Juranda vē9tule un baidoties dieva soda, kad pēkšņa ieradās jauneklis, kuru tikām redzējuši meža pili, — un viņš manu izaicinājumu pieņēma. Tādēļ, gudrais un dievbijīgais brāli, nebrīnieties, ja es divas vai trīs dienas aizkavēšos, jo, pats izaicinājis, nevaru necīnīties. Darīdams to par godu ordenim, ceru, ka ne lielmestrs, ne jūs, ko cienu un mīlu kā miesīga dēls, neņemsiet to |aunā. Pretinieks vēl pilnīgi bērns, bet man divkauja, kā zināt, nav nekāds jaunums, es viegli vien izliešu viņa asinis par godu ordenim, sevišķi vēl ar kunga Jēzus palīdzību, kuram taču noteikti vairāk rūp tie, kas nēsā krusta zīmi, nekā tāds Jurands vai pārestības nenozīmīgai mazūru tautas meitenei!»

Zigfrīdu vispirms pārsteidza vē?ts, ka Juranda meita precējusies. Domājot par to, ka Spihovā var apmesties jauns, bargs un atriebīgs ienaidnieks, pat veco komturu pārņēma zināms nemiers. «Skaidrs,» fon Lēve teica sev, «ka viņš nebeigs mums riebt, sevišķi pēc tam, kad atradīs sievu un no viņas uzzinās, ka mēs viņu nolaupījām no meža pils! Jā, un tūlīt arī kļūtu redzams, ka Jurandu ataicinājām tikai tāpēc, lai viņu nobeigtu, un ka neviens nedomāja atdot viņam meitu.» Te Zigfrīdam ienāca prātā, ka, saņēmis kņaza vēstules, lielmestrs droši vien liks pārmeklēt Sčitnu, kaut vai tikai tādēļ, lai attaisnotos kņaza priekšā. Mestram un kapitulam taču ļoti rūpēja, lai, izceļoties karam ar vareno Polijas karali, Mazāvijas kņazi paliktu nomaļā. Nerunājot nemaz par to, ka kņazu karaspēks bija pietiekami liels un pārāk kaujiniecisks, lai to ignorētu, miers ar abiem kņaziem nodrošināja krustnešu robežas plašā joslā un viņi varēja labāk koncentrēt savus spēkus. Par to ne reizi tika runāts Malborgā Zigfrīda klātbūtnē, ne reizi vien tika lolotas cerības, ka pēc uzvaras pār karali vēlāk radīsies iemesls arī uzbrukumam Mazāvijai, un tad nekāds spēks vairs neizraus šo novadu no krustnešu rokām. Tas bija liels un drošs aprēķins, tikpat drošs kā tas, ka šobrīd mestrs darīs visu, lai nesakaitinātu kņazu Janušu, jo, precējies ar Ķeistuta meitu, šis valdnieks bija grūtāk pielabināms nekā Plockas Zemovits, kura sieva nez kāpēc no visas sirds simpatizēja ordenim.

Domādams par to, vecais Zigfrīds, kurš bija gatavs pastrādāt jebkuru noziegumu, nodevību un varasdarbu, bet vairāk par visu tomēr mīlēja ordeni un tā slavu, griezās pie savas sirdsapziņas: «Vai nebūtu labāk izlaist Jurandu un viņa meitu? Tiesa, mūsu nodevība un neģēlība tad atklāsies visā pilnībā, bet tās kritīs uz Danfelda pleciem, kurš vairs nav starp dzīvajiem. Un, kaut arī mestrs bargi sodītu mani un Rotgeru kā Danfelda rīcības līdzdalībniekus, vai ordenim no tā tomēr nebūtu labāk?» Bet, atceroties Jurandu, viņa atriebīgā un nežēlīgā sirds sāka vārīties no dusmām.

Izlaist šo krustnešu apspiedēju un bendi, tik daudzu sadursmju uzvarētāju, tik daudzu sakāvju un negoda vaininieku, šo de Bergova mocītāju, Majnegera, Danfelda, Gotfrīda un Hjūga slepkavu, to, kurš pašā Sčitnā izlēja vairāk vācu asiņu, nekā to izlīst veselā kaujā kara laikā! «Nē, nevaru, nevaru!» Zigfrīds sevī atkārtoja, un, domājot par to, viņam krampjaini savilkās plēsīgie pirksti, bet vecās, iekritušās krūtis ar pūlēm rīstīja gaisu. «Ja nu tas tomēr nāktu par labu ordenim un viņa slavai? Ja sods, ko tādā gadījumā saņemtu dzīvi palikušie nozieguma līdzdalībnieki, dotu iespēju iegūt līdz šim naidīgā kņaza Januša labvēlību un palīdzētu noslēgt ar viņu vienošanos vai pat savienību?» vecais komturs domāja tālāk. «Karsti viņi ir, bet, ja kaut cik apietas labi, ātri aizmirst pārestības. Mēs taču pašu kņazu bijām saņēmuši gūstā uz viņa zemes, bet viņš mums par to neatriebās…» Dziļās iekšējās šaubās komturs sāka staigāt pa istabu, kad pēkšņi viņam izklausījās it kā no augšas kāda balss pateiktu: «Nomierinies un gaidi Rotgera atgriešanos!» Jā, vajadzēja gaidīt. Rotgers noteikti nonāvēs to jaunekli, un pēc tara vajadzēs vai nu paslēpt Jurandu un viņa meitu, vai atdot atpakaļ. Pirmajā gadījumā kņazs gan viņus neaizmirsīs, bet, skaidri nezinādams, kas nolaupījis meiteni, meklēs viņu, sūtīs mestram vēstules, neapsūdzot tieši krustnešus, bet mēģinot noskaidrot vainīgos, un lieta ieilgs. Otrā gadījumā prieks par Danusjas atgriešanos būs lielāks nekā vēlēšanās atriebties par viņas nolaupīšanu. «Un mēs vienmēr varēsim aizbildināties, ka viņa atradās pēc Juranda plosīšanās.» Sī pēdējā doma Zigfrīdu pilnīgi nomierināja. Kas attiecas uz pašu Jurandu, viņi jau sen kopā ar Rotgeru izdomāja līdzekli, lai gadījumā, ja briesmīgo ma- zūru vajadzēs atbrīvot, viņš vairs nespētu ne atriebt, ne sūdzēties. Zigfrīda cietsirdīgā dvēsele priecājās, domājot tagad par šo līdzekli. Priecājās arī par dieva tiesu, kurai vajadzēja notikt Cehanovas pilī. Sīs nāves cīņas iznākums viņu nemaz neuztrauca. Viņš atcerējās kādu turnīru Krulevecā, kad Rotgers pieveica divus slavenus bruņiniekus, kuri savā dzimtajā Anžujas novadā skaitījās neuzvarami. Atcerējās arī divkauju pie Viļņas ar kādu poļu bruņinieku — galminieku Melštinas Spitku, ko Rotgers nogalināja. Un Zigfrīdam noskaidrojās seja, bet sirdi piepildīja lepnums, iedomājoties, ka viņš bija tas, kura vadībā Rotgers, tad jau slavens bruņinieks, devās karagājienā uz Lietuvu un mācījās, kā vislabāk cīnīties ar šo cilti. Tagad šis viņa dēlēns vēlreiz izlies ienīstās poļu asinis un atgriezīsies mājās, slavas vainagots. Tā taču būs dieva tiesa, kas līdz ar to atbrīvos ordeni no visām aizdomām . .. «Dieva tiesa! …» Uz vienu mirkli vecā vīra sirds sažņaudzās no tādām kā bailēm. Rotgers piedalījās nāves cīņā, lai aizstāvētu krustnešu nevainīgumu, bet viņi taču vainīgi, tātad viņš cīnīsies par meliem … Bet ja nu gadās nelaime? . .. Pēc brīža tomēr Zīgfrīdam tas atkal likās neiespējami. Rotgers nevar tikt uzvarēts.

Nomierinājies vecais krustnesis sāka prātot, vai nebūtu labāk pagaidām

nosūtīt Danusju uz kādu tālāku pili, kurai mazūri nekādos apstākļos nevarētu uzbrukt. Bet, labi apsvēris, viņš atmeta šo nodomu. Sādu uzbrukumu varētu rīkot vienīgi Juranda meitas vīrs, bet viņš taču kritis no Rotgera rokas .. . Pēc tam kņazs un kņaze meklēs, taujās, rakstīs, sūdzēsies, bet tas tikai sarežģīs lietu un padarīs notikumu neskaidrāku, nerunājot nemaz par to, ka viss bezgalīgi ievilksies. «Iekams kaut ko uzzinās,» Zigfrīds sprieda sevi, «es nomiršu un varbūt Danusja arī novecos krustnešu ieslodzījumā.» Tomēr viņš izrīkoja, lai pilī viss būtu gatavs aizsardzībai, kā arī ceļam, jo skaidri nezināja, ko vajadzēs darīt pēc apspriešanās ar Rotgeru, tam atgriežoties, un sāka gaidīt.

No termiņa, (kurā Rotgers sākumā solīja atgriezties, pagāja divas, pēc tam trīs un četras dienas, bet pie Sčitnas pils vārtiem nekādi jātnieki neparādījās. Tikai piektās vakarā, jau krēslā, no vārtsarga torņa atskanēja taures skaņas. Zigfrīds, tikko kā beidzis savas vakara darīšanas, tūlīt aizsūtīja kalpu uzzināt, kas ieradies.

Kalps drīz atgriezās apjukušu seju, bet Zigfrīds nemanīja šo pārmaiņu, jo uguns istabā dega dziļi kamīnā un slikti klīdināja tumsu.

—    Vai ieradās? — vecais bruņinieks jautāja.

—    Jā! — kalps atteica.

Bet viņa balsi bija kaut kas tāds, kas uzreiz satrauca krustnesi.

—     Un brālis Rotgers?

—    Atveda brāli Rotgeru.

Zigfrīds piecēlās no krēsla. Labu laiku viņš turējās pie atzveltnes, it kā baidīdamies, ka nenokrīt, pēc tam apspiestā balsī teica:

—    Padod man apmetni!

Kalps uzsedza viņam plecos apmetni. Zigfrīds laikam jau bija atguvies, jo pats uzmauca galvā kapuci un izgāja no istabas.

Pēc brīža viņš jau bija pils pagalmā, kur valdīja krēsla, un pa gurkstošo sniegu lēniem soļiem devās pie ragavām, kas stāvēja pie vārtiem. Tur jau bija sapulcējušies daudz ļaužu un dega vairākas lāpas, ko bija paguvuši atnest sardzes kareivji. Ieraudzījuši veco bruņinieku, knehti pašķīrās. Lāpu gaismā tomēr varēja redzēt viņu satrauktās sejas, un klusas balsis tumsā čukstēja:

—    Brālis Rotgers .. .

—    Brālis Rotgers beigts . ..

Zigfrīds piegāja pie ragavām, kurās uz salmiem gulēja ar apmetni pārsegts līķis, un pacēla apmetņa malu.

—    Rādiet gaismu, — viņš teica, atbīdīdams kapuci.

Viens no knehtiem pielieca tuvāk lāpu, kuras gaismā vecais krustnesis ieraudzīja Rotgera galvu un seju, kas bija balta kā sniegs, sasalusi, apsieta ar melnu lakatu, laikam tāpēc, lai mute nepaliktu vaļā.

Visa seja rādījās it kā savilkta, tāpēc tik ļoti izmainījusies, ka nemaz nevarēja pazīt. Plakstiņi bija aizvērti, pie acīm un deniņos rēgojās zili plankumi. Vaigus klāja sarma.

Vispārējā klusumā komturs ilgi skatījās uz līķi. Pārējie skatījās uz viņu, zinot, ka vecais bruņinieks mirušajam bija tikpat kā tēvs un ļoti mīlēja viņu. Bet Zigfrīdam no acīm neizspiedās neviena asara, vienīgi seja bija vēl bargāka nekā parasti un sastingusi saltā mierā.

—    Tad tā viņi to atsūtīja! — beidzot pateica.

Bet tūlīt pēc tam griezās pie pils ekonoma:

—    Lai līdz pusnaktij uztaisa zārku un līķi novieto kapličā.

—            Viens zārks vēl ir palicis no tiem, ko taisīja Juranda nogalinātajiem, — ekonoms atbildēja. — Likšu tikai to apsist ar vadmalu.

—            Un apsedziet viņu ar apmetni, — Zigfrīds sacīja, aizsegdams Rotgera seju, — tikai ne ar šādu, bet ordeņa apmetni.

Pēc brīža piebilda:

—    Vāku virsū nelieciet.

Ļaudis pienāca tuvāk pie ragavām. Zigfrīds atkal uzmauca galvā kapuci, bet pirms aiziešanas laikam vēl kaut ko atcerējās, pajautāja:

—    Kur ir fon Krists?

—            Arī nonāvēts, — viens no kalpiem atbildēja, — bet viņu nācās apglabāt Cehanovā, bija sācis pūt.

—    Tas ir labi.

To pateicis, lēniem soļiem aizgāja prom, bet, atgriezies istabā, apsēdās tai pašā krēslā, kurā saņēma ļauno vēsti, un tik ilgi sēdēja sastingušu seju, nekustīgs, ka pusaudzis kalps sāka uztraukties un arvien biežāk bāza pa durvīm galvu skatīties. Stunda gāja pēc stundas, pilī norima parastā rosība, tikai no kapličas puses skanēja dobji, neskaidri āmura klaudzieni, līdz beidzot nekas vairs netraucēja iestājušos klusumu, vienīgi pilssargu sasaukšanās.

Bija jau tuvu pusnaktij, kad vecais bruņinieks atmodās it kā no miega un pasauca kalpu.

—    Kur ir brālis Rotgers? — viņš jautāja.

Klusuma, notikumu un bezmiega apmāts, zēns laikam nesaprata viņu, jo, satraukti paskatījies virsū, trīcošā balsī atbildēja:

—    Nezinu, kungs! …

Savilcis seju drausmīgā smaidā, vecais laipni sacīja:

—    Es, bērns, jautāju: vai viņš jau kapličā?

—    Jā, kungs.

—            Tas ir labi. Pasaki Ditriham, lai atnāk šurp ar atslēgām un lukturi un pagaida, kamēr es atgriezīšos. Lai paņem arī katliņu ar oglēm. Vai kapličā jau ir uguns?

—    Pie zārka deg sveces.

Zigfrīds uzlika apmetni un izgāja.

Ieradies kapličā, no durvīm apskatījās, vai neviena nav, pēc tam rūpīgi noslēdza tās, piegāja pie zārka, atstāja tikai divas sveces no 6ešām, kas dega lielos misiņa svečturos, un nometās ceļos.

Lūpas viņam nekustējās nemaz, tātad nelūdzās. Kādu laiku tikai rau- dzijās sastingušajā, bet vēl daiļajā Rotgera sejā, it kā gribēdams saskatīt tajā dzīvības pēdas.

Pēc tam kapličas klusumā ievaimanājās apvaldītā balsī:

—    Dēliņ! Dēliņ!

Un noklusa. Šķita, ka viņš gaidītu atbildi.

Pēc tam, izstiepis rokas, pabāza kalsnus, putna nagiem līdzīgus pirkstus zem apmetņa, kas klāja Rotgera krūtis, un sāka taustīt: meklēja visur — vidū un sānos, zem ribām un gar atslēgas kaulu, līdz beidzot zem vadmalas sataustīja rētu, kas sniedzās no labā pleca augšas līdz pat padusei, iebāza tajā pirkstus, pārvilka pāri visai rētai un atkal sāka runāt balsī, kurā varēja saklausīt it kā sūdzību:

—            O! Cik drausmīgs cirtiens! Bet teici, ka viņš esot vēl pilnīgi bērns! Visa roka nost! Visa roka! Tik daudzas reizes biji cēlis to pret pagāniem, aizstāvot ordeni! Bet nu tev to nocirta poļu cirvis… Un tu esi beigts! Pagalam! Varbūt dievam vairs nerūp mūsu ordenis, ja viņš nedeva tev savas svētības. Arī mani pametīs, lai gan ilgus gadus viņam kalpoju.

Zigfrīdam aprāvās balss, sāka drebēt lūpas, un kapličā atkal iestājās dziļš klusums.

—    Dēliņ! Dēliņ!

Tagad vecā krustneša balsī varēja saklausīt lūgumu, un viņš sāka runāt vēl klusāk, kā cilvēks, kurš mēģina izzināt kādu svarīgu un briesmīgu noslēpumu:

—            Ja tu vēl esi te, ja tu mani dzirdi, dod zīmi: pakustini roku vai uz vienu mirkli atver acis . . . Man tā sūrst sirds vecajās krūtīs . . . Dod zīmi, es taču tevi tik ļoti mīlēju — atsaucies! …

Un, ar plaukstām atspiedies uz zārka malām, viņš savām vanaga acīm ieurbās Rotgera aizvērtajos plakstos un gaidīja.

—            Jā, kā tu vari atsaukties, — beidzot teica, — ja no tevis dveš aukstums un trūdu smaka. Tā kā tu klusē, tad es tev kaut ko pateikšu, bet tavs gars lai nolaižas šeit starp degošām svecēm un klausās.

To teicis, pieliecās līķim pie pašas sejas.

—            Atceries, ka kapelāns neļāva mums nobeigt Jurandu un mēs viņam apsolījām to nedarīt? Labs ir, es izpildīšu šo solījumu, bet ari tevi iepriecināšu, lai kur tu atrastos.

Viņš atkāpās no zārka, nolika atpakaļ sveces vecajās vietās, pārklāja līķi ar apmetni, aizsedzot arī seju, un izgāja no kapličas.

Pie istabas durvīm, cieši aizmidzis, gulēja jaunais kalps, bet iekšā, kā bija pavēlēts, Zigfrīdu gaidīja Dītrihs.

Tas bija neliela auguma plecīgs vīrs līkām kājām un kvadrātveidīgu dzīvnieka seju, ko daļēji aizsedza tumša, robaina kapuce, kas nokārās uz pleciem. Viņš bija ģērbies jēlmītas buivola ādas kamzolī un apjozies ar tādas pašas ādas jostu, aiz kuras redzēja aizbāztu atslēgu bunti un īsu dunci. Labajā rokā viņš turēja ar pūsli apvilktu dzelzs lukturi, kreisajā — misiņa katliņu un lāpu.

—    Gatavs? — Zigfrīds jautāja.

Dītrihs klusēdams palocījās.

—    Es teicu, lai tu katliņā paņem ogles.

Plecīgais vīrs atkal neko neatbildēja, tikai norādīja uz kamīnā degošajām pagalēm, paņēma blakus tam pieslieto dzelzs lāpstiņu un sāka grābt katliņā ogles. Pēc tam aizdedzināja lāpu un gaidīja.

—     Bet tagad klausies, suns, — Zigfrīds sacīja. — Kādreiz tu izpļāpāji, ko tev bija licis darīt komturs Danfelds, un viņš pavēlēja izraut tev mēli. Tā kā kapelānam tu vari visu, ko gribi, parādīt ar pirkstiem, es tevi brīdinu: ja kaut ar vienu kustību atklāsi viņam, ko es tev tagad likšu darīt, — pavēlēšu tevi pakārt.

Dītrihs atkal klusēdams paklanījās, tikai briesmīgās atmiņas savilka viņa seju ļaunā grimasē, tādēļ ka viņam izrāva mēli pavisam cita iemesla dēļ, nekā to apgalvoja Zigfrīds.

—    Tagad ej pa priekšu un ved mani uz pagrabu pie Juranda.

Bende paņēma savā milzīgajā plaukstā katliņa loku, pacēla lukturi,

un viņi izgāja. Pagājuši garām pie durvīm guļošajam zēnam un nokāpuši lejā, viņi devās nevis uz galvenajām durvīm, bet nogriezās aiz kāpnēm, kur visā mājas platumā stiepās šaurs gaitenis, kas beidzās pie smagām, sienas nišā apslēptām vienvirus durvīm. Dītrihs tās atvēra, un viņi iznāca zem klajām debesīm mazajā pagalmā, ko no visām četrām pusēm ieslēdza mūra noliktavas, kur glabājās labības krājumi gadījumam, ja pils tiktu ielenkta. Zem vienas no šīm noliktavām, labajā pusē, atradās pagrabi gūstekņiem. Te nebija neviena sarga, jo, izsprucis no pazemes, gūsteknis nokļūtu pagalmā, no kura vienīgā izeja bija tikai pa šīm vienvirus durvīm.

—    Pagaidi! — Zigfrīds teica.

Un, atspiedies ar roku pret sienu, viņš apstājās, jūtot, ka notiek kaut kas nelāgs un trūkst elpas, it kā krūtis būtu iežņaugtas pārāk šaurās bruņās. Vienkārši viss, ko bija pārdzīvojis, sniedzās pāri viņa vecajiem spēkiem. Juta ari, ka piere zem kapuces pārklājas aukstiem sviedriem, un nolēma brītiņu atpūsties.

Nakts pēc apmākušās dienas 'bija neparasti skaidra. Pie debesīm spīdēja mēness, kura spožajā gaismā sniegs pagalmā laistījās zaļganā krāsā. Zigfrīds kāri vilka plaušās svaigo un mazliet vēso gaisu. Te viņam ienāca prātā, ka tādā pašā skaidrā naktī Rotgers aizjāja uz Cebanovu, no kuras atgriezās kā mironis.

—    Un tagad viņš guļ kapličā, — fon Lēve klusi nomurmināja.

Domādams, ka komturs uzrunā viņu, Dītrihs pacēla lukturi un apgaismoja viņa seju, kas bija drausmīgi bāla kā līķim un reizē atgādināja veca maitasputna galvu.

—    Ved! — Zigfrīds pavēlēja.

Luktura gaismas dzeltenais ripulis atkal sašūpojās uz sniega, un viņi devās tālāk. Noliktavas biezajā mūrī bija iedobums, kurā daži pakāpieni veda uz zemām dzelzs durvīm. Dītrihs tās atvēra un devās lejā pa kāpnēm melnā tumsā, augstu pacēlis lukturi, lai apgaismotu ceļu komturam. Kāpnēm beidzoties, sākās gaitenis, no kura stipri zemas durvis pa labi un pa kreisi veda cietumnieku kamerās.

—    Pie Juranda, — Zigfrīds teica.

Pēc brīža nočīkstēja bulta un viņi iegāja. Bet kamerā bija tāda tumsa, ka, blāvajā luktura gaismā nespēdams neko lāgā saredzēt, Zigfrīds lika iedegt lāpu un, tikai tai spoži uzliesmojot, beidzot ieraudzīja uz salmiem guļošo Jurandu. Gūstekņa kājas bija iekaltas dzelžos, bet rokas ieslēgtas garākā ķēdē tā, lai varētu pasniegt līdz mutei ēdienu. Mugurā bija tas pats rupjā audekla maiss, kurā viņš ieradās pie komturiem, tikai tagad to klāja tumši asiņu plankumi, jo tai dienā, kad krustnešiem beidzot izdevās savaldīt no sāpēm un dusmām izmisušo bruņinieku, iepinot viņu tīklā, knehti gribēja Jurandu nonāvēt un vairākās vietās ievainoja ar alebardām. Nonāvēt viņu nepieļāva vietējais Sčitnas kapelāns, bet brūces nebija bīstamas, lai gan Jurands zaudēja tik daudz asiņu, ka uz pagrabu viņu aiznesa pusdzīvu. Pilī visi uzskatīja, ka vecais bruņinieks kuru katru brīdi nomirs, taču viņa drausmīgais spēks uzveica nāvi, un Jurands dzīvoja, kaut gan neviens viņam nepārsēja brūces, bet pašu iemeta drausmīgā pazemē, kur, uznākot atkusnim, no griestiem pilēja ūdens, bet salā sienas pārklājās ar biezu sarmas kārtu un ledus kristāliem.

Jurands gulēja uz salmiem, ķēdēs, nevarīgs, bet tik milzīgi liels, ka, sevišķi guļot, atgādināja klints bluķi, kas izkalts cilvēka izskatā. Zigfrīds lika apgaismot viņa seju un brīdi vēroja to klusēdams, pēc tam sacīja Dītriham:

—    Redzi, ka viņam ir tikai viena acs, izdedzini to.

Fon Lēves balsī skanēja nevarība un vecuma nespēks, bet tieši tāpēc šī šausmīgā pavēle izklausījās vēl šausmīgāka. Bendem rokā pat mazliet notrīcēja lāpa, tomēr viņš paliecās, un drīz vien Juranda acī sāka krist lielas, degošas darvas lāses, kamēr aizklāja to visu, no uzacs līdz vaigu kaulam.

Juranda seja sāpīgi sarāvās, sirmās ūsas sacēlās stāvus un atklāja sakostus zobus, bet viņš nepateica nevienu vārdu un vai nu pilnīgi zaudējis spēkus, vai savam briesmīgajam raksturam piemītošās spītības dēļ pat neievaidējās.

Bet Zigfrīds teica:

—     Mēs solījām tev, ka izlaidīsim brīvībā, un izlaidīsim arī, bet tu vairs nekad nevarēsi apsūdzēt ordeni, jo tev izraus mēli, ar kuru tu viņu esi tik daudz zākājis.

Un viņš atkal deva zīmi Dītriham, kurš, izgrūdis dīvainu rīkles skaņu, ar pirkstiem parādīja, ka priekš tam viņam vajadzīgas abas rokas, tāpēc lai komturs pagaismo.

Zigfrīds tūlīt paņēma lāpu un turēja to izstieptā, drebošā rokā, bet, kad Dītrihs ar celi uzmetās Jurandam uz krūtīm, aizgrieza galvu un sāka vērot apsarmojušo sienu.

īsi iežvadzējās ķēdes, pēc tam atskanēja aizsmakuši elpas vilcieni, kaut kas līdzīgs smagam, dobjam vaidam, un atkal iestājās klusums.

Pēdīgi atkal ierunājās Zigfrīda balss:

—     Jurand, sods, ko tu saņēmi, tāpat piemeklētu tevi, bet es vēl apsolīju Rotgeram, ko nonāvēja tavas meitas vīrs, ielikt viņa zārkā tavu labo plaukstu.

Padzirdis šos vārdus, Dītrihs, kurš jau bija piecēlies, vēlreiz noliecās pār Jurandu.

Pēc kāda laika vecais komturs un Dītrihs atkal iznāca mēness gaismas apspīdētajā pagalmiņā. Kad bija izgājuši cauri gaitenim, Zigfrīds paņēma no bendes rokām lukturi un kādu tumšu, lupatā ievīstītu priekšmetu un sevī skaļi noteica:

—    Tagad atkal uz kapliču, pēc tam uz torni.

Dītrihs uzmeta viņam strauju skatienu, bet komturs pavēlēja bendem iet gulēt, kamēr pats, šūpodams rokā lukturi, devās uz kapličas gaišo logu pusi. Pa ceļam viņš pārdomāja notikušo. Vecais bruņinieks juta, ka arī viņam tuvojas gals, ka tie ir viņa pēdējie darbi zemes virsū, un, kaut gan viņa krustneša dvēsele bija vairāk nežēlīga nekā melīga, tomēr nepielūdzamās nepieciešamības iespaidā viņš bija tā pieradis pie izlocīšanās, krāpšanas un ordeņa asiņaino ļaundarību slēpšanas, ka arī tagad pilnīgi neviļus domāja par to, kā novērst no sevis un ordeņa kauna traipu un atbildību par Juranda mokām. Dītrihs ir mēms, viņš neko neizstāstīs; kaut arī māk saprasties ar kapelānu, baidīdamies tomēr neko neteiks. Tātad kas? Kas gan var uzzināt, ka visas šīs brūces Jurands nav dabūjis kaujas laikā? No pīķa dūriena mutē viegli varēja zaudēt mēli, ar zobenu vai cirvi viņam viegli varēja nocirst labo roku, bet acs bija tikai viena, un kāds tur brīnums, ja to viņam izsita, kad trakumā viens pats metās virsū visai Sčitnas pils- sardzei? Ak Jurand! Vecā krustneša sirdi uz brīdi savi|ņoja šis pēdējais prieks viņa dzīvē. Ja Jurands izcietīs, viņu vajadzēs atbrīvot. Te Zigfrīds atcerējās, kā savā laikā par to sprieda ar Rotgeru un kā jaunais brālis smiedamies teica: «Lai tad viņš iet, kurp acis rāda, bet, ja neatradīs ceļu uz Spihovu, lai paprasa, kā turp nokļūt.» Jo tas, kas nupat tika izdarīts, daļēji jau bija izlemts agrāk. Un, kad Zigfrīds atkal ienāca kapličā un, nometies pie zārka ceļos, nolika Rotgeram pie kājām Juranda asiņaino plaukstu, pēdējais prieks, kas pirms kāda brīža saviļņoja viņam sirdi, tagad pēdējo reizi atspoguļojās vecā komtura sejā.

—     Redzi, — viņš teica, — izdarīju vairāk, nekā bijām nosprieduši, jo karalis Jānis Luksemburģietis, arī būdams akls, vēl piedalījās cīņā un krita slavas pilnā nāvē, bet Jurands to vairs nevarēs un nobeigsies kā suns pie kāda žoga.

Viņam atkal pietrūka elpas, tāpat kā pirmīt, ejot pie Juranda, bet galva likās smaga, it kā to spiestu bruņu cepure; taču tas ilga tikai vienu acumirkli. Dziļi nopūties, viņš teica:

—     Jā, klāt ari mana stunda. Tu biji man vienīgais, tagad vairs nav neviena. Bet, ja man vēl būs lemts dzīvot, zvēru tev, dēliņ, ka arī to roku, kas tevi nonāvēja, nolikšu uz tava kapa vai arī pats iešu bojā. Tavs slepkava vēl dzīvs . . .

Te viņam sacirtās zobi un krampis tik stipri sarāva muti, ka vārdi pamira uz lūpām, un tikai pēc ilgāka brīža viņš atkal ierunājās saraustītā balsī:

—     Jā .. . tavs slepkava vēl dzīvs, bet es viņu dabūšu rokā … un pirms nāves likšu izciest mokas, kas ļaunākas par pašu nāvi.

Viņš noklusa.

Pēc brīža piecēlās un, pienācis pie zārka, ierunājās mierīgā balsī:

—    Bet tagad atvadīšos no tevis… Pēdējo reizi paskatīšos tev sejā, varbūt ieraudzīšu, vai tevi iepriecina mans solījums. Pēdējo reizi!

Un viņš atsedza Rotgeram seju, bet pēkšņi atkāpās.

—    Tu smejies… — viņš teica. — Cik drausmīgi tu smejies. ..

Zem apmetņa, bet varbūt no sveču siltuma līķis bija atlaidies un

sācis tik strauji maitāties, ka jaunā komtura seja patiešām bija kļu

vusi šausmīga. Piepampušās, pamelnējušās ausis izskatījās lielas un pretīgas, zilās, uzpūstās lūpas savilkušās tādā kā smīnā.

Zigfrīds steidzīgi aizsedza šo drausmīgo cilvēka masku.

Pēc tam paņēma lukturi un izgāja. Ejot viņam trešo reizi pietrūka elpas. Atgriezies istabā, fon Lēve iekrita savā cietajā mūka gultā un kādu laiku nogulēja kā sastindzis. Domāja, ka varbūt aizmigs, bet pēkšņi viņu pārņēma dīvaina sajūta. Viņam šķita, ka nekad vairs nevarēs aizmigt, bet, ja ilgāk paliks šai istabā, tūlīt nomirs.

Zigfrīds nebaidījās nāves. Juzdamies neizsakāmi noguris un necerēdams vairs kādreiz izgulēties, viņš nāvē saskatīja bezgalīgu atpūtu, bet šonakt vēl negribēja tai padoties un, apsēdies uz gultas, nomurmināja:

—    Ļauj man dzīvot līdz rītam.

Tad skaidri dzirdēja kādu balsi, kas it kā iečukstēja viņam ausī:

—     Ej ārā no šīs istabas. Rīt būs par vēlu un tu neizpildīsi to, ko solīji. Ej ārā no šīs istabas!

Ar mokām piecēlies, komturs izgāja. Uz pils mūriem sasaucās sargi. Pie kapličas pa logiem uz sniega krita dzeltena gaisma. Pagalmā vidū pie mūra akas spēlējās divi melni suņi, vazājot kādu lupatu. Citādi viss bija tukšs un kluss.

—     Tātad katrā ziņā šonakt? — Zigfrīds murmināja. — Esmu bezgalīgi noguris, bet eju… Visi guļ. Samocītais Jurands varbūt arī guļ, vienīgi es nevaru aizmigt. Eju, eju, jo istabā mani gaida nāve, bet es tev zvērēju… Pēc tam lai tad nāk nāve, ja miegs vairs nenāk. Tu lur smejies, bet man trūkst spēka. Smejies, tātad esi priecīgs. Tikai redzi, man sastinguši pirksti, rokas kļuvušas bezspēcīgas, un es pats to vairs nespēšu izdarīt… Izdarīs mūķene, kas pie viņas guļ.

Tā murminādams, viņš smagiem soļiem gāja uz torni pie pils vārtiem. Suņi, kas spēlējās pie akas, pieskrēja viņam klāt un sāka lun- cināties. Vienā no tiem Zigfrīds pazina nešķiramu Dītriba pavadoni, par kuru runāja, ka šis lielais suns naktī kalpojot bendcm spilvena vietā.

Paluncinājies suns pāris reižu klusi ierējās, pēc tam, it kā uzminējis cilvēka domas, devās uz vārtu pusi.

Drīz Zigfrīds nonāca pie šaurajām torņa durtiņām, kuras no ārpuses pa nakti parasti mēdza aizšaut ar bultu. Atbīdījis to, sataustīja kāpņu rokturi, kas sākās tūlīt aiz durvīm, un sāka kāpt augšā. Izklaidībā piemirsis paņemt lukturi, gāja taustīdamies, ar kājām piesardzīgi meklēdams pakāpienus.

Pēc dažiem soļiem piepeši apstājās, jo augstāk, tieši virs sevis, saklausīja tādu kā cilvēka vai zvēra elpošanu.

—    Kas tur ir?

Neviens neatbildēja, tikai elpa kļuva straujāka.

Zigfrīds bija drosmīgs cilvēks, nebaidījās pat nāves, bet šai drausmīgajā naktī arī viņa drosme un pašsavaldīšanās bija galīgi izsīkusi. Galvā iešāvās doma, ka ceļu aizsprosto Rotgers, un viņam sacēlās mati, bet pieri pārklāja auksti sviedri.

Un viņš atkāpās gandrīz līdz pašai izejai.

—    Kas tur ir? — apspiestā balsī atkārtoja.

Bet tai brīdī kāds tik briesmīgi stipri iespēra viņam krūtīs, ka vecais krustnesis pat neiekunkstējies zaudēja samaņu un garšļaukus izvēlās pa atvērtajām durvīm.

Iestājās klusums. Pēc tam no torņa izlīda kāds tumšs stāvs un salīcis skriešus devās uz staļļiem, kas atradās blakus mantu noliktavai pagalma kreisajā pusē. Lielais Dītriha suns klusēdams tam sekoja. Otrs suns metās pakaļ un nozuda mūra ēnā, bet drīz parādījās atkal un nolaistu galvu lēni aizskrēja atpakaļ, it kā ostīdams pēdas. Sasniedzis nekustīgi guļošo Zigfrīdu, rūpīgi apošņāja to, tad apsēdas viņam pie galvas, pacēla purnu un sāka gaudot.

Gaudoja ilgi, it kā piepildot ar jaunām žēlabām un šausmām šo baigo nakti. Beidzot nočīkstēja lielo vārtu nišā paslēptās durvis un pagalmā parādījās vārtsargs ar alebardu.

—      Kaut tu nosprāgtu! — viņš teica. — Es tev rādīšu gaudot pa naktīm.

Un, nolaidis alebardu, gribēja zvelt ar to sunim, bet tai pašā mirklī ieraudzīja, ka pie torņa atvērtajām durtiņām kāds guļ.

—    Herr Jesus! Kas tas?

Pieliecies viņš ieskatijās guļošā cilvēka sejā un iesaucās:

—    Šurpu! Šurpu! Palīgā!

Pēc tam pieskrēja pie vārtiem un no visa spēka sāka raustīt zvana auklu.

VIII

Lai arī kā Glovačs steidzās uz Zgoželicieni, tomēr nevarēja jāt tik ātri, kā gribēja, jo ceļš bija kļuvis ļoti smags. Pēc bargās ziemas, pēc stiprajiem saliem un bagātīgā sniega, kas ieputināja veselas sādžas, uznāca liels atkusnis. Februāris nebija tik nikns, kā parasti mēdza būt. Vispirms sāka celties bieza, necaurredzama migla, kam sekoja gandrīz vai īstas lietus gāzes, no kurām baltās sniega kupenas plaka acu priekšā. Pa starpām uzpūta vējš, kāds parasti mēdz būt martā: brāzmains, straujš, sadzenot un atkal izklīdinot smagus mākoņus, bet virs zemes gaudoja krūmājos, šņāca mežos un kausēja sniegu, zem kura segas vēl nesen klusā ziemas miegā snauda koku zari. Meži tūlīt tapa melni. Pļavās vējš ņirbināja plaši izpletušos ūdeņus, pārplūda upes un strauti. Par šādu ūdens daudzumu priecājās vienīgi zvejnieki, kamēr visi pārējie ļaudis kā ieslodzīti garlaikojās savās istabās. Daudzās vietās no ciema uz ciemu varēja nokļūt tikai ar laivām. Tiesa, gandrīz visur caur purviem un mežiem bija ierīkoti koku un žagaru ceļi, taču tagad žagari pajuka, bet koki zemākās vietās iegrima dubļos un braukšana pa tiem kļuva bīstama vai pat pilnīgi neiespējama. Sevišķi grūti čeham bija tikt uz priekšu ezeriem bagātajā Lielpolijā, kur plūdi katru pavasari bija daudz lielāki nekā citos zemes novados, tāpēc ceļš, īpaši jātniekiem, smagāks.

Glovačs bija spiests bieži apstāties un veselām nedēļām gaidīt vai nu miestiņos, vai ciemos pie šļahtičiem, kuri viņu un viņa ļaudis, kā parasti, uzņēma ļoti viesmīlīgi, labprāt klausīdamies nostāstus par krustnešiem un par jaunajām ziņām maksādami ar sālsmaizi. Pavasaris bija pilnā sparā, tādēļ pagāja lielākā daļa marta, kamēr viņš beidzot nokļuva Zgoželicu un Bogdanecas tuvumā.

Glovačam strauji pukstēja sirds, domājot, ka drīz ieraudzīs savu dāmu, kuru dievināja un mīlēja no visas sirds, lai gan zināja, ka nekad nevarēs viņu iegūt, kā nevar iegūt no debesīm zvaigzni. Taču čehs nolēma vispirms iegriezties pie Macjkas — tāpēc ka pie viņa tika sūtīts un tāpēc, ka bija līdzi cilvēki, kuriem vajadzēja palikt Bogdanecā. Pēc Rotgera nonāvēšanas Zbiška ieguva viņa pavadoņus, kas pēc ordeņa noteikumiem sastāvēja no desmit zirgiem un tikpat daudz cilvēkiem. Divi no tiem aizveda nogalinātā līķi uz Sčitnu, bet, pārējos, labi zinādams, cik ļoti vecais Macjka meklē nometināšanai zemniekus, Zbiška ar Glovaču nosūtīja kā dāvanu tēvocim.

Ieradies Bogdanecā, čehs neatrada Macjku mājās; viņam pateica, ka vecais bruņinieks ar suņiem un stopu aizgājis uz mežu. Viņš atgriezās vēl ar gaismu un, padzirdis, ka ieradusies kāda ievērojama svīta, pasteidzās, lai apsveiktu ciemiņus un izrādītu tiem savu viesmīlību. Sākumā nepazina Glovaču, bet, kad tas paklanījās un nosauca savu vārdu, pirmajā mirklī briesmīgi pārbijās un, nometis zemē stopu un cepuri, iesaucās:

—    Dieva dēļ! Vai viņš beigts? Stāsti, ko tu zini!

—    Nav beigts, — čehs atbildēja. — Dzīvs un vesels!

To padzirdis, Macjka drusku sakaunējās un sāka šņākāt, pēc tam dziļi nopūtās.

—    Slava kungam Jēzum Kristum! — teica. — Kur tad viņš ir?

—    Aizjāja uz Malborgu, bet mani atsūtīja šurp ar ziņām.

—    Kāpēc viņš aizjāja uz Malborgu?

—     Pēc sievas.

—    Bīsties dieva, puisi! Pēc kādas sievas?

—            Pēc Juranda meitas. Man būs jums ko stāstīt kaut visu nakti, bet atļaujiet, cienīto pan, vispirms atpūsties, esmu ārkārtīgi noguris, no pusnakts jājām bez apstājas.

Macjka uz brīdi pārstāja izprašņāt, galvenokārt gan tāpēc, ka no pārsteiguma nevarēja parunāt. Mazliet atjēdzies, uzkliedza kalpam, lai iemet pavardā malku un atnes čeham paēst, pēc tam sāka staigāt pa istabu, vicinādams rokām un runādams pats sev:

—    Negribas ticēt… Juranda meita … Zbiška precējies …

—     Precējies un neprecējies, — čehs teica.

Tikai tagad viņš sāka lēni stāstīt, kas un kā noticis, bet Macjka kāri klausījās, tikai šad tad pārtraukdams runātāju, jo čeha stāstā ne viss bija skaidrs. Glovačs, piemēram, īsti nezināja, kad Zbiška apprecējies, tādēļ ka nebija nekādu kāzu, taču pilnīgi droši apgalvoja, ka salaulājies un ka tas noticis ar pašas kņazes Annas Danutas līdzdalību, bet visiem kļuvis zināms tikai pēc krustneša Rotgera ierašanās, ar kuru Zbiška, izaicinājis to uz dieva tiesu, cīnījies visa Mazāvijas galma priekšā.

—            A! Cīnījās? — ārkārtīgā ziņkārē mirdzošām acīm Macjka iesaucās. — Nu un kā?

—            Pāršķēla vācieti uz pusēm, un man arī dievs palīdzēja pieveikt viņa ieroču nesēju.

Macjka atkal sāka šņākāt, šoreiz no labpatikas.

—            Nu, — viņš teica, — ar viņu nav joks. Pēdējais no Grādu dzimtas. bet, ar dieva palīgu, nav no pēdējiem. Un kā tad toreiz ar frīziem? Vēl bija pilnīgi pusaudzis . . .

Pēc tam pāris reizes vērīgi paskatījās uz čehu.

—            Un tu arī, — teica, — esi labi padevies. Var redzēt, nemeloji. Melus es atšķiru pat caur sienu. Tas, ka pievārēji ieroču nesēju, vēl nav nekas, jo pats teici, ka nebija daudz jāpūlas, bet, ka tam suņa- brālim izlauzi roku un pirms tam nogāzi tauru, tas ir ievērības cienīgi.

Pēc tam negaidīti pajautāja:

—    Un kā ieguvums? Vai arī prāvs?

—            Ieguvām bruņas, zirgus un desmit vīrus, no kuriem astoņus jaunais pans sūta jums.

—    Ko izdarīja ar diviem?

—    Lika aizvest līķi.

—    Vai kņazs nevarēja iedot savus kalpus? Tie vairs neatgriezīsies.

Cehs pasmaidīja par šo mantkārību, kas Macjkam izpaudās ļoti bieži.

—     Jaunajam panam tas vairs nav no svara, — viņš teica. — Spihovā ir liela muiža.

—    Liela! Nu, un tad? Vēl taču nepieder viņam.

—    Kam tad citam? —

Macjka pat piecēlās kājās.

—    Stāsti! Kur tad Jurands?

—     Jurands atrodas krustnešu gūstā, un viņam draud nāve. Dievs vien zina vai izdzīvos un, ja izdzīvos, vai atgriezīsies; galu galā, ja arī izdzīvotu un atgrieztos, ksendzs Kalebs jau nolasīja viņa testamentu, kurā paziņoja visiem, ka jaunais pans ir Spihovas saimnieks.

Uz Macjku šīs ziņas, acīm redzot, atstāja milzīgu iespaidu — tik priecīgas un reizē bēdīgas tās bija, ka vecais apjuka, nezinādams, ko par tām domāt, un nespēdams orientēties pats savās jūtās, kas viņā cīnījās. Vēsts, ka Zbiška apprecējies, pirmajā mirklī viņu nepatīkami pārsteidza, jo kā miesīgu meitu mīlēja Jagenku un centās savienot viņu ar Zbišku. Bet, no otras puses, jau bija pieradis šo vēlēšanos uzskatīt par nepiepildāmu, turklāt Juranda meita deva to, ko nevarēja dot Jagenka: i kņaza labvēlību, i daudzreiz lielāku pūru, jo bija vienīgā mantiniece. Savā iztēlē Macjka jau redzēja Zbišku kā kņaza komesu, Bogdanecas un Spihovas panu un nākotnē varbūt pat kastelānu. Tais laikos, kad par panīkušu š|ahtiču mēdza teikt: «Viņam bija divpadsmit dēlu: seši krita kaujās, seši kļuva par kastelāniem,» — tas viss šķita pilnīgi iespējams. I tauta, i muižnieki bija ceļā uz labklājību. Bagātība tikai palīdzētu Zbiškam šai ceļā, un Macjkas mantkārība un dzimtas lepnība beidzot iegūtu kāroto gandarījumu. Taču vecajam netrūka arī iemeslu, par ko uztraukties. Pats tika jājis pie krustnešiem, lai glābtu Zbišku un no šī ceļojuma atveda dzelzs šķembu ribās; tagad atkal Zbiška devās uz Malborgu tikpat kā vilkam rīklē. Ko viņš tur atradīs: sievu vai nāvi? «Tur viņam mīļi nesmaidīs,» Macjka nodomāja, «nupat kā nokāva slavenu ordeņa bruņinieku, pirms tam uzbruka Lihten- šteinam, bet viņi, suņabrāļi, māk atriebties.» Tā domādams, vecais bruņinieks ļoti noskuma. Viņam ienāca arī prātā, ka, būdams straujš zēns, Zbiška tur neiztiks bez tā, ka neizaicinās uz divkauju kādu vācieti. Tas tomēr uztrauca mazāk. Visvairāk Macjka baidījās, ka viņu nesaņem ciet. «Saņēma taču veco Jurandu un viņa meitu, savā laikā nebaidījās saņemt pašu kņazu pie Zlotorijas, kāpēc lai viņi tagad taupītu Zbišku?»

Te viņam ienāca prātā jautājums: kas notiks, ja puisis izspruks no krustnešu nagiem, bet sievu neatradīs? Sākumā Macjka nopriecājās.

iedomājoties, ka viņam paliks Spihovā, bet tas bija īss prieks. Vecajam ļoti rūpēja bagātība, bet ne mazāk rūpēja arī dzimtas nākotne, Zbiškas bērni. «Ja Danusja iekritīs kā akmens ūdenī un neviens nezinās, vai viņa dzīva vai mirusi, Zbiška nevarēs apprecēt citu — un Bogdanecas Grādu dzimta izbeigsies. Eh! Ar Jagenku būtu bijis citādi! Močidolus arī ne cāļu māte ar spārniem, ne suns ar asti neapsegs, bet tāda meita nestu bērnus katru gadu kā šī ābele dārzā.» Un prieku par jauniegūto muižu nomāca žēlums, un, šī žēluma un nemiera tirdīts, viņš atkal sāka iztaujāt čehu, kā notikušas Zbiškas laulības un kad tās notikušas.

Celis viņam paskaidroja:

—    Es jau jums teicu, cienīto pan, ka nezinu, kad notika, bet, ko tikai nojaušu, par to negalvoju.

—    Ko tu nojaut?

—    Kad jaunais pans slimoja, es neatkāpos no viņa ne soli un vienā istabā ar viņu gulēju. Bet kādu vakaru man pavēlēja aiziet prom, pēc tam redzēju, kā pie viņa iegāja pati kņaze un reizē ar viņu Juranda meita, de Lorhe un ksendzs Višoneks. Es pat nobrīnījos, kāpēc pa- ņeņkai galvā vainadziņš, pat nospriedu, ka panam laikam dos sakra- menlu . . . Varbūt tas notika toreiz . . . Atceros, ka pans man pavēlēja, lai viņu skaisti saģērbju kā uz kāzām, bet es domāju, ka arī tas vajadzīgs dieva miesas uzņemšanai.

—    Un pēc tam? Vai viņi palika vieni?

—    Nē! Un, ja arī būtu palikuši, pans toreiz pats saviem spēkiem nevarēja pat paēst. Bet paņeņkai jau bija atsūtīti pakaļ ļaudis, it kā no Juranda, un, gaismai austot, viņa aizbrauca …

—    Un kopš tā laika Zbiška viņu vairs nav redzējis?

—    Neviens viņu vairs nav redzējis.

Uz brīdi iestājās klusums.

—    Kā tu domā, — pēc tam Macjka jautāja, — krustneši viņu atdos vai neatdos?

Cehs pakratīja galvu, pēc tam negribīgi atmeta ar roku.

—    Pēc manām domām, — lēni teica, — viņa jau ir zudusi uz visiem laikiem.

—    Kāpēc? — Macjka pilnīgi pārbijies jautāja.

—    Ja krustneši teiktu, ka tā ir pie viņiem, tad vēl būtu cerība. Varētu sūdzēties vai samaksāt izpirkšanas naudu, vai atņemt to ar spēku. Bet viņi saka tā: mums bija kāda meitene, ko atņēmām laupītājiem, un paziņojām par to Jurandam, bet viņš to neatzina par savu meitu un par mūsu pretimnākšanu nonāvēja tik daudz cilvēku, ka pat īstā kaujā nekrīt vairāk.

—    Tātad kaut kādu meiteni viņi Jurandam rādīja?

—     Saka, ka rādījuši. Dievs to zina. Varbūt nav tiesa, bet varbūt ka parādīja citu. Tas gan ir tiesa, ka Jurands tur nonāvēja daudz cilvēku un ka krustneši gatavi apzvērēt, ka Danusju nekad nav nolaupījuši. Ļoti sarežģīta lieta. Kaut pats mestrs pavēlētu atdot, viņi atbildētu, ka nav. Kā lai pierāda pretējo? Vēl jo vairāk tāpēc, ka galma ļaudis Cehanovā runāja par Juranda vēstuli, kurā rakstīts, ka viņa neesot pie krustnešiem.

—    Varbūt arī patiešām nav?

—     Piedodiet, cienīts pan… Ja jau viņu būtu aizveduši laupitāji, tad vienīgi tāpēc, lai dabūtu izpirkšanas naudu. Pie tam laupītāji neprastu ne uzrakstīt vēstuli, ne izgatavot Spihovas pana zīmogu, ne atsūtīt pakaļ tik daudz ļaužu.

—    Tas pareizi. Bet kāpēc viņa vajadzīga krustnešiem?

—     Lai atriebtos Jurandam. Atriebība viņiem saldāka par medu un vīnu, turklāt iemeslu netrūkst. Spihovas pans viņiem bija kļuvis ļoti bīstams, bet pati pēdējā izdarība saniknoja galīgi. Mans pans arī, dzirdēju, savā laikā pacēlis roku pret Lihtenšteinu, tagad atkal nonāvēja Rotgeru… Man dievs palīdzēja izlauzt suņabrālim roku… Eh! Ļoti jauki: bija četri gabali, velns parāvis, tagad knapi viens palicis, un tas pats vecs. Mēs arī mākam kost, jūsu gaišība.

Iestājās klusums.

—     Tu esi brašs puisis, — Macjka pēdīgi teica. — Bet kā tu domā, ko viņi ar to izdarīs?

—     Kņazs Vitauts — varens kņazs, stāsta, ka pat vācu ķeizars viņam klanoties līdz jostai, bet ko viņi izdarīja ar Vitauta bērniem? Vai viņiem mazums piļu? Vai trūkst pagrabu? Maz aku? Maz striķu un cilpu kaklam?

—    Dievs, esi žēlīgs! — Macjka iesaucās.

—    Dieva dēļ, ka tik neiesloga jauno panu. lai gan viņš aizjāja ar kņaza vēstuli un de Lorhi, kurš ir bagāts vīrs un hercoga radinieks. Eh, kā man negribējās jāt šurp, tur es ātrāk dabūtu cīnīties divkaujā. Bet viņš man pavēlēja. Dzirdēju, kā reiz teica vecajam Spihovas panam: «Vai jūs esat viltīgs? Es gan neprotu, bet ar viņiem vajadzīga viltība. Eh, kā mums tagad noderētu tēvocis Macjka!» Tāpēc arī atsūtīja mani šurp. Bet Juranda meitu ari jūs, pan, neatradīsiet, varbūt viņa jau tajā saulē, bet pret nāVi arī vislielākā viltība neko nevar līdzēt.

Macjka nogrima domās un tikai pēc ilgas klusēšanas atbildēja:

—     Jā, tur neko nevar darīt. Pret nāvi nelīdz nekāda viltība. Bet, ja es aizjātu uz turieni, vismaz uzzinātu, vai viņi to nonāvējuši, tad

Spihovā tik un tā paliktu Zbiškam, bet viņš pats varētu atgriezties un apprecēt citu meiteni.

Macjka atviegloti nopūtās, it kā nometis no sirds kādu smagumu, bet Glovačs klusā, nedrošā balsi pajautāja:

—    Zgoželicu paņeņku?

—    Nūja! — Macjka atbildēja, — sevišķi vēl tāpēc, ka viņa ir bārene, bet Rogovas Ctans un Bžozovas Vilks arvien vairāk plijas virsū.

Cehs pietrūkās kājās:

—    Paņeņka bārene? Bruņinieks Zihs . . .

—    Tu neko nezini?

—    Dieva dēļ, kas noticis?

—     Jā, pareizi, kā tu vari zināt, ja devies taisni šurp un runājām tikai par Zbišku! Bārenīte! Patiesību sakot, Zilis nekad nesēdēja mājās, vienīgi, ja bija viesi. Citādi viņš Zgoželicos garlaikojās. Reiz viņam atrakstīja abats, ka taisoties braukt ciemos pie Osvencimas kņaza Pše- maka, un aicināja arī viņu sev līdzi. Zihs, protams, nopriecājās, jo pazina kņazu un ne reizi vien kopā tika dzīrojis. Zihs tūlīt ieradās pie manis un pateica: «Jāšu uz Osvencimu, pēc tam uz Glevicu, jūs te pieskatiet man Zgoželicus.» Els uzreiz sajutu kaut ko nelabu un atbildēju tā: «Nejājiet! Sargājiet māju un Jagenku, es zinu, ka Ctanam un Vilkam pret viņu ir ļauni nodomi.» Te man tev jāpaskaidro, ka abats no dusmām uz Zbišku gribēja atdot meiteni vienam no viņiem, bet, iepazinis tuvāk, reiz piekāva abus ar nūju un izdzina no Zgoželiciem. Un viss būtu bijis labi, bet slikti, ka viņi briesmīgi saskaitās. Tagad ir drusku klusāk, jo nesen stipri saplēsās savā starpā un guļ slimi, bet pirms tam nebija miera ne mirkli. Viss uz maniem pleciem: aizsardzība un aizbildnība. Tagad atkal Zbiška grib, lai jāju pie viņa … Kā būs ar Jagenku — nezinu, bet pagaidām beigšu stāstīt par Zihu. Nepaklausīja man — aizjāja. Nu sāka dzīrot, līksmoties! No Gleviciem aizjāja pie kņaza Pšemaka tēva, vecā Nosaka, kurš valda Cešinā. Te Racibor- skas kņazs Jasjka aiz dusmām uz kņazu Pšemaku uzsūtīja viņiem laupītājus čeha Hšana vadībā. Un kņazs Pšemaks krita, bet līdz ar viņu arī Zgoželicu Zihs, kuram bulta trāpīja kaklā. Abatu apdullināja ar dzelzs vāli tā, ka vēl tagad galva trīc, neko nesaprot un, liekas, uz visiem laikiem būs zaudējis valodu. Bet vecais kņazs Nosaks nopirka Hšanu no Zampakas pana un tā spīdzināja viņu, ka pat visvecākie ļaudis tādu mācību neatceras. Bet šīs mokas nemazināja viņa žēlabas pēc dēla, neatdzīvināja Zihu un neremdēja Jagenkas asaras. Te nu bija izpriecas… Pirms sešām nedēļām Zihu atveda šurp un apglabāja.

—          Tik spēcigs vīrs! … — čehs līdzjūtīgi teica. — Arī es pie Bo- leslavecas nebiju nekāds vārgulis, taču viņš ātri vien mani pieveica un vēl saņēma gūstā. Bet tas bija tāds gūsts, ko es nemainītu arī pret brīvību… Labs, krietns pans! Lai dievs dod viņam mūžīgu gaismu. Eh, žēl, bet visvairāk žēl nabadzītes paņeņkas.

—    Un patiešām nabadzīte. Cita pat māti tā nemīl, kā viņa mīlēja tēvu. Viņai ļoti bīstami palikt Zgoželicos. Pēc bērēm, vēl nebija apsnidzis Ziba kaps, kad Ctans un Vilks jau iebruka Zgoželicu muižā. Par laimi, mani ļaudis to uzzināja iepriekš, mēs aizskrējām viņai palīgā un ar dieva palīgu abus padauzas krietni piekāvām. Pēc kautiņa skuķe nokrita man pie kājām un lūdzās: «Ja nevaru iziet pie Zbiškas, neiešu ne pie viena, tikai glābiet mani no šiem neģēļiem, jo labāk vēlos nāvi nekā viņus …» Tagad tu, man tev jāsaka, nemaz nepazītu Zgoželicus, es tur ierīkoju veselu cietoksni. Pēc tam mēģināja iebrukt vēl divas reizes, bet neko nevarēja izdarīt. Tagad uz kādu laiku ir miers, jo, kā es tev teicu, saplēsās savā starpā tā, ka neviens nejaudā pakustināt ne rokas, ne kājas.

Glovačs neko neatbildēja, tikai, klausoties par Vilku un Ctanu, tā grieza zobus, it kā virinātos čīkstošas durvis, pēc tam sāka berzēt ap gurniem savas spēcīgās plaukstas, laikam sajutis, ka tās viņam sāk niezēt. Beidzot pār ieroču nesēja lūpām izlauzās viens vienīgs vārds:

—    Nolāpītie …

Bet tai brīdī priekšnamā atskanēja balsis, pēkšņi atvērās durvis un istabā iesteidzās Jagenka ar savu vecāko brāli, četrpadsmitgadīgo Jasjku, kas bija ļoti līdzīgs viņai.

Uzzinājusi no Zgoželicu zemniekiem, kuri bija redzējuši uz ceļa svešus jātniekus, kas čeha Glavas vadībā nogriezušies uz Bogdanecu, viņa pārbijās tāpat kā Macjka, bet, kad vēl uzzināja, ka Zbiškas viņu vidū neesot bijis, nolēma, ka laikam notikusi nelaime un vienā rāvienā atskrēja uz Bogdanecu uzzināt patiesību.

—    Kas noticis? Dieva dēļ! — viņa iesaucās no sliekšņa.

—    Kas gan varētu notikt? — Macjka atbildēja. — Zbiška dzīvs un vesels.

Cehs piesteidzās pie savas dāmas un, nometies uz viena ceļa, sāka skūpstīt viņai svārku stērbeli, bet viņa to nemaz neievēroja. Padzirduši vecā bruņinieka atbildi, nogrieza galvu ēnā un tikai pēc brīža, it kā atcerējusies, ka vajag sasveicināties, teica:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžos, — Macjka atbildēja.

Ieraudzījusi tagad čehu pie savām kājām, viņa noliecās pie tā:

—    No visas sirds priecājos par tevi, Glava, bet kāpēc tu pameti panu?

—    Viņš mani atsūtīja, cienītā paņeņka.

—    Ko pavēlēja?

—    Pavēlēja jāt uz Bogdanecu.

—    Uz Bogdanecu? … Un ko vēl?

—    Atsūtīja pēc padoma … un lika nodot sveicienu.

—    Uz Bogdanecu — un tikai? Nu labi. Bet kur pats?

—    Aizjāja pie krustnešiem uz Malborgu.

Jagenkas sejā atkal iezīmējās satraukums.

—    Vai tad viņam vairs negribas dzīvot? Kāpēc viņš aizjāja?

—    Meklēt, cienītā paņeņka, to, ko nekad neatradīs.

—            Un neatradīs ar! — Macjka iestarpināja. — Kā naglu nevar iedzīt bez āmura, tā arī cilvēka gribu nevar nostiprināt bez dieva ziņas.

—    Par ko jūs runājat? — Jagenka jautāja.

Bet Macjka uz to atbildēja ar pretjautājumu:

—            Vai Zbiška tev stāstīja par Juranda meitu? Cik es tiku dzirdējis, tad stāstīja.

Jagenka sākumā neko neatbildēja un tikai pēc brīža, apspiedusi nopūtu, teica:

—    Stāstīja! Kāpēc lai viņš nestāstītu?

—            Tas ir labi, tagad man būs vieglāk tev pateikt, — vecais atbildēja.

Un sāka viņai stāstīt, ko bija dzirdējis no čeha, un pats brīnījās, kāpēc brīžiem viņam stāsts padevās grūti un nesakarīgi. Bet viņš patiešām bija viltīgs cilvēks, tāpēc centās katram gadījumam «neatbaidīt» Jagenku, īpaši uzsverot to, kam arī pats neticēja, ka Zbiška būtībā nekad neesot bijis Danusjas vīrs un ka viņa jau zudusi uz visiem laikiem.

Cehs viņam šad tad piebalsoja, gan pamādams ar galvu, gan pateikdams: «Nudien pareizi!» — vai «Tieši tā!» — bet meitene klausījās pievērtiem plakstiņiem, neko vairs nejautādama, un tik klusu, ka viņas klusēšana uztrauca Macjku.

—    Nu, ko tu teiksi? — beidzis stāstīt, vaicāja.

Meitene neko neatbildēja, tikai zem nolaistajiem plakstiņiem viņai iemirdzējās divas asaras un noritēja pār vaigiem.

Pēc brīža viņa pienāca pie Macjkas un, noskūpstījusi tam roku, teica:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—            Mūžīgi mūžos, — vecais atbildēja. — Kāpēc tu tā steidzies uz mājām? Paliec pie mums.

Bet viņa negribēja palikt, sacīdama, ka neesot mājās izsniegusi ļaudīm ko vakariņot. Kaut arī zinādams, ka Zgoželicos ir veca šļahtiete Secehova, kura varēja viņu atvietot, Macjka tomēr Jagenku pārāk neturēja, labi saprazdams, ka bēdās asaras plūst negribot un cilvēks tad ir kā zivs, kura, sajutusi sevī žeberkļa atskabargu, cenšas nolīst pēc iespējas dziļāk.

Tāpēc vecais tikai noglauda meitenei galvu un kopā ar čehu izvadīja viņu pagalmā. Cehs izveda no staļļa zirgu, uzlēca tam mugurā un aizjāja Jagenkai pakaļ.

Macjka, atgriezies istabā, nopūtās un, šūpodams galvu, murmināja:

—     Eh, kāds tu muļķis, Zbiška! … Pat visa istaba smaržo pēc šādas meitenes!

Un vecais pavisam sadrūma. Viņš nodomāja: ja Zbiška būtu apprecējis Jagenku tūlīt pēc atgriešanās, varbūt mājās jau tagad valdītu prieks un jautrība. Bet kas nu? Tiklīdz viņu pieminu, meitenei tūlīt plūst asaras, bet puisis klīst kaut kur pa pasauli un taisās graut ar pieri Malborgas mūrus, kamēr pārsitīs to pušu, bet māja tukša, vienīgi ieroči ņirdz pie sienas. Kāda jēga saimniekot, veltīgas visas pūles, kam vajadzīga Spihovā un Bogdaneca, ja nebūs kam tās atstāt?

—     Pagaidi tu man, klaidoni, — viņš skaļi teica, — es nejāšu vis pie tevis, dari, ko gribi!

Bet tai pašā mirklī, kā par spīti, viņu pārņēma briesmīgas ilgas pēc Zbiškas. «Nu, nejāšu,» nodomāja, «bet vai mājās nosēdēšu? Nenosē- dēšu! Dieva sodība! Kā lai varu kaut reizi vēl nepaskatīties uz šo palaidni! Atkal viņš tur vienu suņabrāli pāršķēlis uz pusēm un laupījumu ieguvis… Dažs nosirmo, iekams dabū bruņinieka jostu, bet viņu kņazs tur jau iesvaidīja .. . Un pelnīti, jo starp šļahtičiem ir daudz brašu puišu, bet otra tāda laikam gan nav.»

Un galīgi aizkustināts, viņš vispirms aplūkoja bruņas, zobenus un cirvjus, kas melnēja dūmos, it kā apsvērdams, ko ņemt līdzi, ko pamest mājās, pēc tam izgāja no istabas, pirmkārt, tāpēc, ka nevarēja tajā izturēt, un, otrkārt, lai liktu iesmērēt ratus un iebērt zirgiem du- bultdevu auzu.

Pagalmā, kur jau metās krēsla, atcerējās Jagenku, kas te pirms brīža sēdās zirgā, un pēkšņi atkal noskuma.

—    Aizbraukšu, — teica sev, — bet kas te aizsargās meiteni no Ctana un Vilka? Kaut viņus pērkons nospertu!

Jagenka pa to laiku ar mazo Jasjku pa meža ceļu jāja uz Zgoželi- ciem, bet čehs ar mīlestības un žēluma pilnu sirdi klusēdams sekoja viņiem nopakaļ … Pirms tam viņš redzēja meitenes asaras, tagad vēroja viņas tumšo stāvu, ko meža tumsā tikko varēja saskatīt, un juta, kā viņa skumst un pārdzīvo. Glavam likās, ka jebkuru mirkli no meža

biezokņa pēc viņas izstiepsies Vilka vai Ctana plēsīgās rokas, un, tā domājot, viņu pārņēma mežonīga cīņas kāre. Brīžiem šī kāre kļuva tik nepārvarama, ka viņā radās vēlēšanās grābt rokā cirvi vai šķēpu un kapāt kaut vai ceļmalā augošas priedes. Juta, ka pēc kārtīgas izkaušanās viņam kļūtu vieglāk. Vismaz labprāt būtu palaidis aulekšos zirgu, bet viņi tur priekšā jāja lēni, solis solī, gandrīz nerunādami, jo parasti pļāpīgais Jasjka, pēc pāris mēģinājumiem pārliecinājies, ka māsa nevēlas runāt, ari noklusa.

Bet, tuvojoties Zgoželiciem, līdzjūtība čeba sirdī ņēma pārsvaru pār dusmām uz Ctanu un Vilku. «Es nežēlotu pat savu asiņu,» viņš sprieda sevi, «ja tik varētu tevi iepriecināt, bet ko es, nelaimīgais, lai daru? Ko lai tev pasaku? Pateikšu vismaz, ka viņš lika tevi sveicināt, un lai dievs dod, ka tas tev sagādātu prieku.»

Tā nolēmis, piejāja klāt blakus Jagenkas zirgam:

—    Cienītā paņeņka …

—           Tu jāji ar mums? — meitene jautāja, atjēgusies kā no miega. — Ko tu pateiksi?

—            Es biju aizmirsis, ko pans man lika jums pateikt. Aizjājot no Spibovas, pasauca mani un teica: «Zemu paklanies Zgoželicu paņeņkai, es viņu nekad neaizmirsīšu, lai arī kā man klāsies, labi vai slikti, bet par to, ka viņa palīdzēja man un tēvocim, lai atmaksā dievs un dod viņai labu veselību.»

—    Dievs atmaksās arī viņam par labu vārdu, — Jagenka atteica.

Pēc tam piebilda tik dīvainā balsī, ka čeham galīgi sažņaudzās

sirds:

—    Un arī tev, Glava.

Saruna uz brīdi pārtrūka, taču ieroču nesējs bija priecīgs par sevi un par to, ko pateica Jagenkai, un klusībā nosprieda: «Vismaz nedomās, ka par labu viņai atmaksāju ar nepateicību.» Pēc tam tūlīt atkal sāka gudrot savā krietnajā galvā, ko vēl tādu viņai pasacīt, un pēc kāda laiciņa iesāka:

—    Panenka . ..

—    Kas ir?

—           Es . . . redzat .. . gribēju pateikt, ko teicu arī vecajam Bogdanecas panam, ka tā jau ir zudusi uz visiem laikiem un ka Zbiška to nekad neatradīs, kaut arī viņam palīdzētu pats mestrs.

—    Tā ir viņa sieva, — Jagenka atteica.

Bet čehs pagrozīja galvu:

—    Kāda nu tur sieva …

Uz to Jagenka neatbildēja, bet mājās pēc vakariņām, kad Jasjka un jaunākie brāļi aizgāja gulēt, lika atnest medalus krūzi un teica čeham:

— Varbūt tev nāk miegs, bet es gribētu parunāties.

Lai arī kā čehs jutās noguris, viņš bija gatavs runāt kaut vai līdz rītam, un viņi sāka sarunāties, bet, pareizāk, viņš atkal sīki izstāstīja visus Zbiškas, Juranda, Danusjas un savus piedzīvojumus.

IX

Macjka gatavojās ceļam, bet Jagenka nerādījās Bogdanecā divas dienas, visu laiku apspriezdamās ar čehu. Vecais bruņinieks viņu sastapa tikai trešā dienā, svētdienā, pa ceļam uz baznīcu. Viņa jāja uz Kšesnu ar brāli Jasjku un daudziem bruņotiem pavadoņiem, jo nebija droša, vai Ctans un Vilks vēl slimi un nesarīko tai kādu uzbrukumu.

—       Pēc mesas es gribēju iegriezties pie jums Bogdanecā, — pasveicinājusi Macjku, meitene sacīja. — Man pie jums ir steidzīga darīšana, bet varam aprunāties arī tūlīt.

To teikusi, pajāja uz priekšu, laikam negribēdama, lai kalpi dzirdētu sarunu, un, kad Macjka viņu panāca, turpināja:

—    Tātad jūs noteikti brauksiet?

—    Ar dieva palīgu rīt, ne vēlāk.

—    Uz Malborgu?

—    Uz Malborgu vai citurieni. Kā iznāks.

—       Tad paklausieties mani. Ilgi domāju, ko man darīt, tagad gribu arī jums lūgt padomu. Agrāk, jūs pats zināt, kamēr tētis bija dzīvs un abats vesels, bija citādi. Ctans un Vilks domāja, ka vienu no viņiem katrā ziņā izvēlēšos, un viens otru valdīja. Tagad palikšu bez kādas apsardzības un būšu spiesta vai nu tupēt aiz Zgoželicu stāvžoga kā cietumā, vai noteikti piedzīvošu no viņiem kādu pārestību. Sakiet paši, — vai nav taisnība?

—    Jā, — Macjka piekrita. — Es pats arī par to domāju.

—    Un ko jūs izdomājāt?

—       Neizdomāju neko, varu tikai pateikt, ka tu taču dzīvo poļu zemē un pie mums par vardarbību pret meiteni statūtos paredzēts bargs sods.

—       Tas ir labi, bet robeža arī nav grūti pārejama. Es zinu, ka Silēzijā tāpat poļu zeme, taču kņazi tur visu laiku ķildojas savā starpā un uzbrūk cits citam. Ja tā nebūtu, mans mīļais tētis dzīvotu vēl šodien. Tur salīduši daudzi vācieši, kuri musina ļaudis un dara pārestības; tāpēc, ja kāds gribēs pie viņiem paslēpties, tas paslēpsies. Skaidrs, ka es ne Ctanam, ne Vilkam tik viegli rokās nedotos, bet man rūp ari brālis. Ja manis te nebūs, valdīs miers, turpretī, ja es palikšu Zgoželicos, dievs vien zina kas te notiks. Būs uzbrukumi, kaujas, bet Jasjkam jau četrpadsmit gadu, un nekāda, kur nu vēl mana, vara viņu nenoturēs. Kad jūs pēdējo reizi ieradāties mums palīgā, viņš jau rāvās uz priekšu un Ctans, kā meta pūlī savu vāli, tikko netrāpīja viņam pa galvu. Jā! Viņš jau teica kalpiem, ka izaicināšot tos abus uz nomīdītas zemes. Nebūs, es jums saku, miera nevienu dienu, un jaunākajiem arī var gadīties kāda nelaime.

—            Pareizi! Suņabrāļi viņi ir, i Ctans, i Vilks, — Macjka dzīvi atsaucās, — tomēr pret bērniem viņi roku nepacels. Tfu! To vienīgi krustnesis varētu izdarīt.

—            Pret bērniem roku nepacels, bet drūzmā vai, dievs sargi, ugunsgrēka gadījumā visādi var klāties. Ko tur runāt! Vecā Secebova mīl manus brāļus kā miesīgus bērnus un darīs visu viņu labā, un bez manis viņiem būs drošāk nekā ar mani.

—    Varbūt, — Macjka atteica.

Pēc tam ātri paskatījās uz meiteni:

—    Ko tad tu gribi?

Viņa apspiestā balsī atbildēja:

—    Ņemiet mani sev līdzi!

Kaut arī Macjkam nebija grūti iedomāties sarunas beigas, viņš tomēr ļoti izbrīnījās, apturēja zirgu un iesaucās:

—    Bīsties dieva, Jagenka!

Bet viņa nokāra galvu un nedroši un reizē skumji atbildēja:

—            Mīļais tēvoci! Labāk būšu atklāta, neko neslēpšu. I Glava, i jūs teicāt, ka Danusju Zbiška nekad neatradīs, bet čehs domā, ka būs vēl ļaunāk. Dievs mans liecinieks, es viņai nevēlu neko ļaunu. Nabadzīte! Lai svētā dievmāte viņu sargā un glabā. Ja jau viņa Zbiškam bija mīļāka par mani, tur neko nevar darīt. Tāds mans liktenis. Bet, redziet, kamēr Zbiška viņu nebūs atradis vai, kā jūs esat pārliecināti, nekad neatradīs, tikmēr . ..

—            Ko tikmēr? — Macjka jautāja, redzēdams, ka meitene arvien vairāk samulst un apjūk.

—            Tikmēr es negribu piederēt ne Ctanam, ne Vilkam, ne kādam citam.

Macjka atviegloti nopūtās.

—    Es domāju, ka tu viņu jau aizmirsusi, — teica.

Bet viņa vēl skumīgāk atbildēja:

—    Eh!

—    Nu, ko tad tu gribi? Kā lai es tevi ņemu līdz pie krustnešiem?

—    Kāpēc tieši pie krustnešiem? Pagaidām gribēju aizjāt pie abata, kurš Seradzē guļ slims. Viņam tur nav klāt nevienas līdzjūtīgas dvēseles, jo spēlmaņi droši vien vairāk uzmana alus kausus nekā abatu, bet viņš taču ir mans krusttēvs un labdaris. Un, ja arī butu vesels, es meklētu viņa aizstāvību, tādēļ ka cilvēki viņa baidās.

—    Es nepretošos, — Macjka sacīja, sirds dziļumos priecādamies par Jagenkas lēmumu, jo, labi pazīdams krustnešus, bija pilnīgi pārliecināts, ka Danusja dzīva netiks ārā no viņu nagiem. — Es tikai tev teikšu, ka ceļā ar sievieti daudz klapatu.

—    Varbūt ar citu, ar mani ne. Divkaujā līdz šim gan neesmu piedalījusies, bet protu rīkoties ar stopu un viegli panesu visas medību grūtības. Ja ko vajag, to vajag, nebaidieties. Uzvilkšu Jasjkas drēbes, matus iesiešu tīkliņā, apjozīšu šķēpu un jāšu. Jasjka gan jaunāks par mani, taču ne par matu nav mazāks, bet no izskata tik ļoti līdzīgs man, ka pat nelaiķis tēvs neprata atšķirt, kurš viņš, kura es, kad mes aizgavēnī pārģērbāmies. .. Redzēsiet, ka mani nepazīs ne abats, ne kāds cits.

—    Ne Zbiška?

—    Ja tik es viņu sastapšu . ..

Brīdi padomājis, Macjka pēkšņi iesmējās:

—    Bet Bžozovas Vilks un Rogovas Ctans, — teica, — būs traki no dusmām!

—    Lai viņi trako. Vienīgi, lai tik neseko mums līdzi.

—    Nu! Nebaidies. Esmu vecs, bet man zem dūres labāk lai nelien. Un pārējiem Grādiem arī! . . . Zbišku viņi jau izmēģinājuši.

Tā sarunādamies, sasniedza Kšesnu. Baznīcā bija arī vecais Bžozovas Vilks, kurš laiku pa laikam uzmeta Macjkam drūmus skatienus, kam vecais bruņinieks nepiegrieza vērību un pēc mesas vieglu sirdi kopā ar Jagenku devās uz mājām. Bet, kad ceļu krustojumā izšķīrās un pēc tam viens pats atgriezās Bogdanecā, vairs nebija tik priecīgi noskaņots. Viņš saprata, ka ne Zgoželiciem, ne Jagenkas ģimenei pēc viņas aizbraukšanas patiešām nekas nedraudēs. «Meitenei viņi uzmāktos,» sprieda sevī, «tā ir cita lieta, bet pret bāreņiem un viņu mantu roku nepacels, tas butu drausmīgs negods, un visi saceltos pret viņiem kā pret īstiem vilkiem. Bet Bogdancca paliks dieva ziņā!… Robežas aizars, lopus aizdzīs, zemniekus aizvilinās… Ar dieva palīgu atgriezies, atņemšu, izaicināšu uz divkauju un iesudzēšu tiesā, pie mums taču valda ne tikai dūre, bet arī likums . .. Vienīgi, vai atgriezīšos un kad atgriezīšos .. . Briesmīgi nikni uz mani par to, ka neļāvu viņiem meiteni, bet, ja viņa aizjās man līdzi, būs vēl niknāki.»

Un viņu pārņēma žēlums, jo bija jau kārtīgi iekopis Bogdanecu, ko pēc atgriešanās, juta, atkal atradis tukšu un izpostītu.

«Hm! Kaut kas jāizgudro!» nosprieda.

Pēc pusdienām lika apseglot zirgu, uzsēdās un aizjāja tieši uz Bžozovu.

Ieradās jau krēslā. Vecais Vilks sēdēja priekšistabā pie medalus poda, bet jaunais, Ctana sadauzīts, zvilnēja uz zvērādām noklāta sola un ari dzēra. Macjka negaidīti ienāca istabā un apstājās pie sliekšņa bargu seju, garš, kaulains, bez bruņām, bet ar lielu šķēpu pie sāniem. Abi bžozovieši viņu tūlīt pazina, jo Macjkam uz sejas krita gaišs uguns atspīdums, un pirmajā mirklī kā tēvs, tā dēls zibcņātri pietrūkās kājās un, pieskrējuši pie sienas, paķēra pa ierocim, kas pagadījās pie rokas.

Bet piedzīvojušais bruņinieks, labi pazīdams cilvēkus un viņu parašas, nemaz neapjuka, pat nepieskārās šķēpam, tikai iespieda rokas sānos un mierīgā balsī, ar vieglu ironijas pieskaņu teica:

—    Ko? Vai tāda Bžozovā ir š|abtiču viesmīlība?

Pēc šiem vārdiem saimniekiem tūlīt nošļuka rokas, bet drusku vēlāk vecais ar troksni nometa zemē šķēpu, jaunais — pīķi un abi apstājās, izstiepuši kaklus uz Macjkas pusi, vēl dusmīgām sejām, bet jau izbrīnījušies un kaunīgi.

Macjka pasmaidījis teica:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžos.

—    Un svētais Juris.

—    Mēs viņam kalpojam.

—    Es ierados pie jums kā kaimiņš, labā nolūkā.

—    Nu tad sveicinām. Ciemiņš ir svēta persona.

Tikai tagad vecais Vilks piesteidzās pie Macjkas, pēc tam arī jaunais un, paspieduši viņam roku, nosēdināja goda vietā pie galda. Vienā mirklī kamīnā piemeta malku, uzklāja galdautu, salika dažādiem ēdieniem pilnas bļodas, alus kausus, medus traukus un sāka ēst un dzert. Jaunais Vilks laiku pa laikam uzmeta Macjkam pētījošus skatienus, kuros viesmīliba cīnījās ar naidu uz šo cilvēku, ko tomēr apkalpoja tik centīgi, ka pat nobāla no pārpūles, jo ievainojums viņu bija padarījis bezspēcīgu. Tēvu un dēlu tirdīja ziņkāre, kāpēc Macjka atjājis, taču neviens neko nejautāja, gaidot, kamēr ierunāsies pats.

Macjka turpretī kā cilvēks, kas labi zināja parašas, slavēja ēdienus, dzērienus un viesmīlību un tikai pēc tam, kad bija krietni pamielojies, sataisījis nopietnu seju, teica:

—       Cilvēkiem ne reizi gadās saķildoties, pat sakauties, bet vislabāk tomēr ir, ja starp kaimiņiem valda miers!

—            Nav nekā labaka par mieru, — tikpat nopietni atbildēja vecais Vilks.

—            Gadās arī, — Macjka turpinaja, — ka cilvēkam žel aizbraukt tālā ceļā, neatvadoties no kaimiņa, kaut ari līdz šim ar to dzīvots nesaskanīgi.

—    Paldies jums par labajiem vārdiem.

—    Ne vārdiem vien, arī darbiem, jo es taču ierados.

—    No sirds priecājamies. Ierodielies kaut vai katru dienu.

—            Es arī jūs labprāt uzņemtu pie sevis Bogdanecā, kā pienākas cilvēkiem, kuri zina bruņinieku godu, bet man steidzīgi jādodas ceļā.

—    Karā vai uz kādu svētu vietu?

—            Labāk būtu uz turieni vai turieni, bet man ir ļaunāk — pie krustnešiem.

—    Pie krustnešiem? — tēvs un dēls reizē iesaucās.

—            Jā! — Macjka apstiprināja. — Bet, kas jāj pie viņiem, nebūdams ordeņa draugs, tam labāk izlīgt ar dievu un cilvēkiem, lai, zaudējot galvu, nezaudētu vismaz mūžīgo atpestīšanu.

—            Taisni brīnums! — teica vecais Vilks. — Es ari vēl neesmu sastapis cilvēku, kurš, ja tam bijušas darīšanas ar krustnešiem, nebūtu piedzīvojis no viņiem pārestības un pazemojumus.

—            Tāpat kā visa mūsu karaliste! — Macjka piebilda. — Ne Lietuva pirms kristīgās ticības pieņemšanas, ne tatāri tai nav bijuši tik neciešami kā šie nolādētie mūki.

—            Pilnīgi pareizi, bet ziniet: cietām, cietām, nu vairs nespējam, laiks būtu beigt, lūk, tā!

To teicis, vecais viegli iespļāva abās plaukstās, bet jaunais piemetināja:

—    Tikai tā.

—            Un tā ari būs. Kad, tā nav mūsu, bet karaļa darīšana. Varbūt drīz, varbūt ne tik drīz . . . Dievs to zina, l>et pagaidām man jājāj pie viņiem.

—    Varbūt lai izpirktu Zbišku?

Tēvam ieminoties par Zbišku, jaunā Vilka seja vienā mirklī nobāla no dusmām un pieņēma naidīgu izskatu.

Bet Macjka mierīgi atbildēja:

—    Varbūt arī lai izpirktu, tikai ne Zbišku.

Sie vārdi vēl vairāk pastiprināja abu Bžozovas saimnieku ziņkāri, un, nevarēdams vairs ilgāk izturēt, vecais sacīja:

—    Jūsu darīšana teikt vai neteikt, kāpēc jājat uz turieni.

—            Pateikšu, pateikšu! — Macjka, galvu mādams, apsolīja. — Bet vispirms pateikšu ko citu. Rau, pēc manas aizjāšanas Bogdaneca

paliks dieva ziņā . . . Agrāk, kad mēs ar Zbišku karojām kņaza Vitauta pulkos, mūsu saimniecību pieskatīja abats, pa daļai arī Zgoželicu Zihs, bet nu vairs nebūs arī tā. Cilvēkam kļūst ļoti bēdīgi ap sirdi, iedomājoties, ka par velti strādājis un pūlējies. . . Jūs taču saprotat, kā tas notiek: zemniekus aizvilina, robežas aizar, no ganāmpulka arī paķer katrs, ko var, un, ja ar kunga Jēzus palīdzību laimīgi atgriezīšos, atkal atradīšu šeit postažu . .. Pret to ir tikai viens līdzeklis un viens glābiņš: labs kaimiņš. Tāpēc es arī ierados pie jums ar lūgumu uzņemties aizbildnību par Bogdanecu un neļaut to izpostīt.

Padzirduši šo lūgumu, vecais Vilks paskatījās uz jauno, jaunais uz veco un abi neizsakāmi izbrīnījās. Iestājās klusums, jo pirmajā mirklī neviens nezināja, ko atbildēt. Bet Macjka pielika pie lūpām medalus kausu un, izdzēris to, turpināja runāt tik mierīgi un paļāvīgi, it kā šie abi ilgus gadus būtu bijuši viņa tuvākie draugi.

—     Un nu es jums atklāti pateikšu, no kā es visvairāk baidos: ne no viena cita kā no Rogovas Ctana. No jums, kaut arī izšķirtos ar naidu, nebaidītos, tāpēc ka esat bruņnieciski ļaudis, kuri gatavi tikties ar ienaidnieku vaigu vaigā, bet viņam aiz muguras nekādu atriebīgu neģēlību nepastrādās. Nu, ar jums pavisam kas cits! Bruņinieks paliek bruņinieks . . . Bet Ctans ir vienkāršs cilvēks, no kura visu ko var sagaidīt, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš, kā zināt, uz mani briesmīgi nikns par to, ka es viņam neļāvu iegūt Jagenku.

—    Kuru glabājat savam brāļadēlam! — jaunais Vilks nenocietās.

Macjka paskatījās uz viņu un brīdi uzlūkoja aukstām acīm, pēc tam

griezās pie vecā un mierīgi teica:

—    Ziniet, mans brāļadēls apprecējis kādu mazūru muižnieci un dabūjis krietnu pūru.

Atkal iestājās vēl dziļāks klusums; tēvs un dēls kādu laiku skatījās uz Macjku atvērtām mutēm, līdz pēdīgi vecais ierunājās:

—    He! Kā tad tā? Jūs taču teicāt. . . Pastāstiet!

Bet Macjka, it kā nepievērsdams uzmanību jautājumam, turpināja:

—    Tieši tāpēc man ir jābrauc un tāpēc lūdzu jūs: laiku pa laikam uzmetiet acis Bogdanecai un neļaujiet nevienam nodarīt tai pāri, kā arī pasargājiet no Ctana uzbrukumiem kā krietni un cienījami kaimiņi . . .

Pa to laiku jaunais Vilks, kurš bija diezgan apķērīgs, tūlīt apsvēra, ka, reiz Zbiška ir apprecējies, labāk būt draugos ar Macjku, jo Jagenka arī viņam uzticējās un vienmēr bija gatava paklausīt viņa padomam. Pēkšņi jaunā skandālista priekšā pavērās pilnīgi jaunas perspektīvas. «Ne tikai nedrīkst viņam pretoties, bet jāmēģina iegūt viņa simpātijās,» viņš nosprieda sevī. Un, kaut arī bija drusku iedzēris,

veikli izstiepa zem galda roku, sataustīja tēva celi, spēcīgi saspieda to par zīmi, lai nepasaka ko nepārdomātu, bet pats teica:

—            Jūs Ctana nebaidieties! Obo! Lai tik viņš pamēģina! Tiesa, viņš mani mazliet iebukņīja, bet arī es viņam tā izārdīju spalvaino purnu, ka miesīga māte nevarēja pazīt. Nebaidieties nekā! Brauciet mierīgi. Neviena vārna jums nepazudīs no Bogdanecas!

—    Redzu, jūs esat goda vīri. Apsolāt?

—    Apsolām! — abi reizē iesaucās.

—    Pie bruņinieka goda?

—    Pie bruņinieka goda.

—    Un ģerboņa?

—    Un ģerboņa! Jā, arī pie krusta! Lai dievs mums palīdz!

Macjka apmierināti pasmaidīja, pēc tam teica:

—            To es no jums arī gaidīju. Bet ja tā, teikšu vēl ko … Zihs, kā zināt, nodeva manā aizbildnībā savus bērnus. Tāpēc arī es Ctanam un tev, jaunais cilvēk, neļāvu ar speķu ielauzties Zgoželicos. Bet tagad, aizbraucis uz Malborgu vai dievs zina kur citur, kas es būšu par aizbildni … Tas tiesa, ka bāreņus uzrauga pats dievs un katru, kas iedrošinātos nodarīt tiem pāri, ne tikai sodītu ar nāvi, bet arī izsludinātu par bezgodi. Un tomēr man smagi aizbraukt. Briesmīgi smagi. Apsoliet man, ka Ziha bāreņiem ne tikai paši nedarīsiet pāri, bet arī neļausiet to darīt citiem.

—    Apsolām, apsolām!

—- Pie bruņinieka goda un ģerboņa!

—     Pie bruņinieka goda un ģerboņa!

—     Un pie krusta arī?

—    Un pie krusta!

—    Dievs to dzirdēja. Āmen! — Macjka nobeidza.

Un atviegloti nopūtās, zinot, ka šādu solījumu tie turēs, kaut arī no dusmām un naida vajadzētu kost sev pirkstos.

Un Macjka tūlīt sāka atvadīties, bet viņi to aizturēja pilnīgi ar varu. Nācās dzert un sakumoties ar veco Vilku, kamēr jaunais, kas iedzēris parasti meklēja skandālus, šoreiz tikai draudēja Ctanam, bet Macjku apkalpoja tik cītīgi, it kā jau rit pat dabutu no viņa Jagenku. Ap pusnakti tomēr paģība no piepūles, bet, atguvis samaņu, aizmiga kā nosists. Drīz vien arī vecais sekoja dēla piemēram, ta ka Macjka atstāja abus pie galda kā nedzīvus.

Pats, būdams ļoti izturīgs, nebija piedzēris, tikai mazliet jautrā omā un, atgriežoties mājās, ar prieku domāja par to, ko viņam bija izdevies panākt.

—    Nu ta! — teica sev. — Bogdaneca ir drošībā, un Zgoželici arī

drošībā. Pārskaitīsies gan, uzzinājuši, ka Jagenka aizjājusi, bet manu un viņas mantu sargās, tāpēc ka solījušies. Kungs Jēzus man nav žēlojis apķērības… Ja kur nevar ar duri, tur vajag ar prātu. .. Kad atgriezīšos, vecais droši vien izaicinās mani uz divkauju, bet par to vismazāk bēdu. .. Lai dievs dod, ka arī krustnešus varētu tāpat apvest ap stūri. . . Bet ar viņiem būs grūtāk … Pie mums arī gadās suņabrāļi, taču to, ko pie bruņinieka goda un ģerboņa zvērējuši, vienmēr izpilda, kamēr viņiem zvērests ir tikpat kā ūdenī nospļauties. Bet varbūt svētā Marija, dieva māte, man dos iespēju noderēt Zbiškam, tāpat kā tagad noderēju Ziha bērniem un dzimtajai Bogdanecai! . ..

Te viņam ienāca prātā, ka patiesībā meitene varēja nejāt, jo abi Vilki sargās viņu kā acuraugu. Pēc brīža tomēr atmeta šo domu: «Vilki viņu gan sargās, toties Ctans uzmāksies vēl neatlaidīgāk. Dievs vien zina, kurš kuru pievārēs, bet tas ir skaidrs, ka būs uzbrukumi un kautiņi, kuros var ciest Zgoželici, Ziha bāreņi un pati meitene. Uzmanīt tikai Bogdanecu Vilkiem būs vieglāk, bet meitenei katrā gadījumā izdevīgāk atrasties tālāk no šiem diviem kaušļiem un reizē tuvāk bagātajam abatam.» Macjka neticēja tam, ka Danusja var izkļūt dzīva no krustnešu nagiem, un turpināja ceret, ka, atgriezies kā atraitnis, Zbiška noteikti sapratīs, ka tieši Jagenka ir viņa izredzētā.

—     Eh, varenais dievs! — teica pats sev. — Ja tagad, kad viņam ir Spihovā, pēc tam vēl apņemtu Jagenku kopā ar Močidoliem un to, ko viņai norakstīs abats, es nežēlotu j>at veselu ripuļi vaska priekš svecēm!

Tā spriedelēdams, Macjka ātri sasniedza Bogdanecu, bet bija jau vēla nakts, un viņš izbrīnījās, ieraudzījis stipri apgaismotas logu rūtis. Kalpi arī negulēja, jo, tiklīdz iejāja pagalmā, pretī nekavējoties izsteidzās staļļa puisis.

—    Ir kādi viesi vai kas? — Macjka jautāja, nokāpdams no zirga.

—    Zgoželicu paničs ar čehu, — staļļa puisis atbildēja.

Macjka izbrīnījās par šo apmeklējumu. Jagenka solījās ierasties nākošā rītā ar mazu gaismiņu, un viņi tūlīt dotos ceļā. Kādēļ gan atjājis Jasjka, pie tam vēl tik vēlu? Vecais bruņinieks nolēma, ka Zgoželicos varbūt kaut kas nelabs noticis, un nemierīgu sirdi devās iekšā.

Taču istabā lielā māla krāsnī, ko uzmūrēja parastā pavarda vietā klona vidū, gaiši un priecīgi dega sveķainas pagales, bet uz galda dzelzs turekļos liesmoja divas lāpas, kuru gaismā Macjka ieraudzīja Jasjku, čehu Glavu un vēl kādu jaunu kalpu sārtiem vaigiem kā divi āboli.

—     Kā klājas, Jasjka, kas noticis ar Jagenku? — vecais šļahtičs jautāja.

—            Jagenka lika jums pateikt, — skūpstīdams viņam roku, puisis sacīja, — ka pārdomāja un vēlas palikt mājās.

—    Bīsties dieva! Kā tā? Kāpēc? Kas viņai atkal ienācis prātā?

Bet puisis paskatījās viņā zilām actiņām un sāka smieties.

—    Ko tu zviedz?

Sai brīdī čehs un jaunais kalps arī jautri iesmējās.

—            Redziet! — šķietamais puisis iesaucās. — Kas gan mani varēs pazīt, ja jūs nepazināt?

Tikai vērīgāk aplūkojis jaunekļa stalto stāvu, Macjka iesaucās:

—            Dieva tēva un dēla vārdā! Sataisījusies kā ķekatās! Ko tu, niekalbe, te meklē?

—    Kā, ko? Laiks doties ceļā!

—    Tev vajadzēja ierasties rīt ar gaismiņu.

—            Kā tad! Rīt ar gaismiņu, lai visi redzētu! Rīt viņi Zgoželicos nodomās, ka esmu pie jums ciemos, un apķersies tikai parīt. Secehova un Jasjka zina, bet Jasjka solīja pie bruņinieka goda, ka pastāstīs tikai tad, kad visi sāks uztraukties. Nu, vai nepazināt mani?

Tagad iesmējās Macjka.

—            Ļauj man tevi apskatīt labāk … Ei, tu taču esi lielisks puisis! . . . Un pie tam vēl tāds, no kura var sagaidīt pēcnācējus… Pilnīgi pareizi! Eh, ja es nebūtu tik vecs! Bet arī tāpat es tev teikšu: sargies, meiten, līst man acīs! Sargies! . . .

Un smiedamies piedraudēja viņai ar pirkstu, bet skatījās ar lielu sajūsmu, jo nekad dzīvē nebija redzējis tādu puisi. Viņai galvā bija sarkans zīda tīkliņš, mugurā zaļš vadmalas kamzolis, kājās bikses, gurnos platas, apakšā pavisam šauras, kurām viena stara bija tādā pašā krāsā kā tīkliņš, otra gareniski svītrota. Ar greznu duncīti pie sāniem un gaišu kā rītausma, smaidīgu seju viņa izskatījās tik jauka, ka nevarēja atraut acu.

—           Mīļais dievs! — teica uzjautrinātais Macjka. — Vai tas ir kāds daiļš princis vai skaists ziediņš?

Pēc tam viņš jautāja otram zēnam:

—    Un tu? . . . Arī droši vien kāds budēlis?

—           Tā ir Secehovas meita, — Jagenka atteica. — Man vienai pašai ar jums būtu neērti, vai ne? Tāpēc paņēmu līdz Anuļku, divatā jautrāk, būs kas palīdzēs un apkalpos. Viņu arī neviens nepazīs.

—    Se tev, sieviņ, kāzu diena! Vienas bija par maz, būs divas.

—    Nezobojieties.

—    Es nezobojos, bet dienā jūs pazīs, tevi un viņu.

—    Jā? Kā tad?

—    Pēc ceļiem, ko jūs turat kopā.

—    Liecieties mierā! . . .

—    Tūlīt likšos, vairs nav tie gadi, bet vai Ctans un Vilks liksies, dievs vien to zina. Vai tu vari iedomāties, muša, no kurienes es atgriežos? No Bžozovas.

—    Mīļais dievs! Ko jūs sakāt?

—     Taisnību saku, un tas arī ir taisnība, ka abi Vilki sargās no Ctana Bogdanecu un Zgoželicus. Nu, izaicināt ienaidnieku uz cīņu un izkauties ar viņu ir viegli, bet panākt, lai ienaidnieks apsargātu tavu tnantu, to vis katrs nepratīs.

Un Macjka sāka stāstīt par savu ciemošanos pie Vilkiem, kā viņš tos pielabinājis un apvedis ap stūri, bet Jagenka klausījās ar lielu izbrīnu un, viņam beidzot, sacīja:

—    Viltības kungs Jēzus jums nav žēlojis, un es domāju, ka vienmēr viss notiks tā, kā jūs gribēsiet.

Bet Macjka uz to skumji pakratīja galvu:

—    Ek, meiten, ja vienmēr viss notiktu tā, kā es gribu, tu jau sen būtu Bogdanecas saimniece!

Jagenka brīdi raudzījās viņā savām zilajām acīm, pēc tam pienāca klat un noskūpstīja Macjkam roku.

—    Kāpēc tu mani bučo? — vecais jautāja.

—    Tāpat. . . Bet nu, ar labu nakti, ir jau vēls, bet rīt mums ar mazu gaismiņu jāizjāj.

Un, paņēmusi lidzi Secehovas meitu, aizgāja, bet Macjka aizvadīja čehu uz kambari, kur, apgūlusies uz sumbru ādām, abi iegrima dziļā un stiprinošā miegā.

X

Pēc tam kad krustneši 1331. gadā izkāva, nodedzināja un izpostīja Seradzi, Kazimirs Lielais atkal atjaunoja līdz ar zemi nolīdzināto pilsētu, tomēr tā vairs nebija tik lieliska un nevarēja sacensties ar citām karalistes pilsētām. Bet Jagonka, visu savu līdzšinējo dzīvi pavadījusi starp Zgoželiciem un Kšesnu, nevarēja ne atjēgties no pārsteiguma un izbrīna, vērojot mūrus, torņus, rātsnamu, bet sevišķi baznīcas, par kurām Kšesnas koka būve nedeva ne mazākā priekšstata. Pirmajā mirklī viņa tik ļoti zaudēja savu parasto drosmi, ka baidījās pat skaļi runāt un tikai čukstus prašņāja Macjku par visiem šiem brīnumiem, kas viņai apžilbināja acis. Bet, kad vecais bruņinieks apgalvoja, ka starpība starp Seradzi un Krakovu ir tikpat liela kā starp parastu degošu pagali un sauli, meitene negribēja ticēt savām ausīm, jo viņai likās vienkārši neiespējami, ka pasaulē varētu būt vēl otra tik brīnišķīga pilsēta.

Klosterī viņus uzņēma tas pats vecīgais priors, kurš no bērnu dienām vēl atcerējās krustnešu grautiņu un nesen tika sastapies ar Zbišku. Ziņas par abatu ļoti sarūgtināja un uztrauca viņus. Abats ilgāku laiku uzturējās klosterī, bet pirms divām nedēļām aizbraucis pie sava drauga Plockas bīskapa. Visu laiku slimojis. Pa dienu juties ciešami, bet vakaros zaudējis samaņu, trūcies augšā, licis apģērbt sev bruņas un aicinājis uz divkauju Raciboras kņazu Jāni. Kleriķiem vajadzējis ar spēku turēt viņu gultā, kas nenācies viegli un bijis pat bīstami. Tikai pirms divām nedēļām abats pilnīgi atjēdzies un, kaut arī bijis vēl ļoti vārgs, licis tūlīt vest sevi uz Plocku.

—     Teica, ka nevienam tā neuzticoties kā Plockas bīskapam, — priors nobeidza, — un no viņa rokām gribot saņemt pēdējo sakramentu, un pie viņa arī atstāt savu testamentu. Mēs gan pretojāmies šim braucienam cik nu varēdami, baidoties, ka neizturēs pat vienu jūdzi, jo bija vēl ļoti nespēcīgs. Bet viņam pretoties ir grūti, tādēļ spēlmaņi izklāja ragavas un aizveda ar dieva palīgu, var būt ka laimīgi.

—     Ja būtu nomiris kaut kur Seradzes tuvuma, jus taču dzirdētu, — Macjka teica.

—     Nūjā, ka dzirdētu, — vecītis atbildēja, — tāpēc arī domājam, ka vēl dzīvs un vismaz līdz Lenčicai nav izlaidis garu, bet, kas varēja notikt tālāk, nezinām. Ja jūs brauksiet turp, pa ceļam uzzināsiet.

Macjka noskuma par šīm ziņām un devās pie Jagenkas apspriesties. Meitene no čeba jau bija uzzinājusi, uz kurieni abats aizbraucis.

—    Ko darīt? — vecais bruņinieks jautāja. — Ko tu darīsi?

—     Jūs brauksiet uz Plocku un es arī kopā ar jums, — viņa strupi atbildēja.

—    Uz Plocku! — smalkā balstiņā viņai piebalsoja Anuļka.

—     Tu re, kā viņas spriež! It kā tā Plocka būtu ar roku sasniedzama!

—     Kā lai es viena ar Anuļku atgriežos? Ja jau es nedrīkstu braukt ar jums tālāk, labāk būtu bijis nebraukt nemaz. Vai jums neliekas, ka tie tur tagad uz mani būs kļuvuši vēl niknāki?

—    Vilki tevi pasargās no Ctana.

—     Es vienlīdz baidos kā Vilku apsardzības, tā Ctana uzbrukumu, bet redzu, ka jūs pretojaties, lai tikai pretotos, nevis no sirds.

Macjka patiešām nepretojās no sirds. Gluži otrādi, gribēja, lai viņa labāk brauc tālāk, nevis atgriežas. Tāpēc, padzirdis viņas vārdus, smaidīdams teica:

—    Brunčus novilkusi, nu ir briesmīga gudriniece!

—    Prāts taču ir galvā, ne kur citur.

—    Man caur Plocku nav pa ceļam.

—    Bet čehs teica, ka pa ceļam un uz Malborgu pat tuvāk.

—    Ar čehu ari jau paspēji apspriesties?

—     Kā tad, un viņš vēl teica tā: ja gadījumā jaunais pans Malborgā ticis kādā ķezā, tad Plockas kņaze Aleksandra varot daudz palīdzēt, jo viņa esot karaļa miesīga māsa un bez tam stipri draudzējoties ar krustnešiem, kuri viņu ļoti cienot.

—    Tik tiešām, kā dievs debesīs! — Macjka iesaucās. — To visi zina, un, ja viņa iedotu vēstuli mestram, bez bailēm varētu braukāt pa visām krustnešu zemēm. Viņi mīl kņazi, un kņaze mīl viņus. . . Tas ir labs padoms, bet tavs čehs — prātīgs vīrs!

—     Un vēl kā! — pavērusies uz augšu savām zilajām acīm, dedzīgi iesaucās Anuļka.

Macjka piepeši griezās pie viņas:

—    Bet ko tu te?

Meitene briesmīgi apjuka un, nolaidusi garās skropstas, nosarka kā magone.

Macjka redzēja, ka nav citas izejas kā vien ņemt līdzi abas meitenes, un, tā kā arī pats par to bija priecīgs, nākošā rītā, atvadījušies no vecīgā priora, devās tālāk. Atkušņa un palu ūdeņu dēļ tagad jāšana bija grūtāka nekā pirms tam. Pa ceļam prašņāja par abatu un iegriezās daudzās muižās, plebanijās un šur tur pat krogos, kur viņš bija nakšņojis. Bija viegli sekot pa viņa pēdām, jo abats bija bagātīgi dalījis dāvanas, maksājis par dievkalpojumiem, ziedojis zvanu pirkšanai, palīdzējis nabadzīgākām baznīcām, tāpēc ne viens vien nabags, kas staigāja apkārt ubagodams, ne viens vien baznīcas kalps, jā, pat ne viens vien baznīckungs atcerējās viņu ar pateicību. Visur stāstīja, ka braucis kā eņģelis, un lūdzās par viņa veselību, lai gan šur tur gadījās dzirdēt šaubas, ka mūžīga atpestīšana viņam esot drošāka nekā īslaicīga atveseļošanās. Dažās vietās, juzdamies pārāk vārgs, bija uzturējies divas un trīs dienas. Macjkam likās ticami, ka viņi to vēl panāks.

Bet vecais bruņinieks tomēr kļūdījās savos aprēķinos: viņus aizturēja pārplūdusi Nera un Bzura. Netikuši līdz Lenčicai, četras dienas bija spiesti pavadīt tukšā, laikam baidoties no plūdiem, saimnieka pamestā krogā. Ceļu no kroga uz pilsētu gan klāja baļķu segums, bet prāvu gabalu tas bija iegrimis dubļos un pārvērties par dumbru. Macjkas kalps Vits, kas bija cēlies no šīs puses, kaut ko zināja par apkārtceļu caur mežiem, bet negribēja uzņemties vadību, jo zināja arī, ka

Lenčicas purvos mītot (auni gari, piemēram, varenais Boruta; viņš labprāt ievilinot cilvēkus neizbrienamos silkšņos, no kuriem izglābjot vienīgi tad, ja apsola viņam dvēseli. Pašam krogam arī bija slikta slava un, lai gan tais laikos ceļinieki veda sev līdzi visādu pārtiku, tā ka bads nedraudēja, uzturēšanās tādā vietā baidīja pat veco Macjku.

Naktīs uz mājas jumta kaut kas knosījās, reizēm pat klauvēja pie durvīm. Jagenka un Secehovas meita, guļot kambarī blakus lielajai istabai, pie griestiem un pat uz sienām tumsā dzirdēja tādu kā sīku solīšu troksni. Tas viņas pārāk neuztrauca, Zgoželicos abas bija pieradušas pie inājas gariem, kurus Zihs kādreiz lika barot, jo tiem, kas viņiem neliedza drupanu, pēc tais laikos izplatītā uzskata, šie gari neko nokaitēja. Bet vienu nakti tuvējā biezoknī atskanēja dobjš un baismīgs rēciens, un nākošā rītā purvā tika uzieti milzīgi nagu nospiedumi. Tas varēja būt sumbrs vai taurs, bet Vits apgalvoja, ka arī Boruta, kurš gan staigājot cilvēka, pat šļahtiča izskatā, bet pēdu vietā tam esot nagi, jo zābakus, kuros rādoties cilvēku vidū, purvā taupības labad novelkot. Padzirdis, ka viņu var pielabināt ar dzērieniem, Macjka veselu dienu prātoja, vai būtu grēks dabūt sev draugos ļauno garu, un pat apspriedās par to ar Jagenku.

—     Pakārtu pa nakti uz sētas vērša pūsli ar vīnu vai medu, — viņš teica, — un, ja to kāds izdzertu, mēs vismaz zinātu, ka tas ir viņš.

—     Ka tik ar to mēs neapvainojam debesu spēkus, — meitene atbildēja, — jo mums vajadzīga viņu svētība, lai varētu laimīgi izglābt Zbišku.

—     Arī es no tā bīstos, lai gan domāju, ka medus vēl nav dvēsele. Dvēseli es viņam nedošu, bet kas ir debesu spēkiem viens medus pūslis!

Pēc tam klusākā balsī piebilda:

—    Ka šļahtičs pacienā šļahtiču, kaut arī tas būtu pēdējais klaidonis, tā ir parasta lieta, un ļaudis stāsta, ka viņš arī esot šļahtičs.

—    Kas? — Jagenka jautāja.

—    Negribu pieminēt nelabā vārdu.

Tomēr tai pašā vakarā Macjka ar savām rokām pakāra uz sētas lielu vērša pūsli, kādos parasti vadāja dzērienus, — un no rīta izrādījās, ka pūslis izdzerts līdz dibenam.

Tiesa, čehs, klausīdamies par to, diezgan savādi smīnēja, taču neviens tam nepiegrieza vērību, bet Macjka bija no sirds priecīgs, jo cerēja, ka gadījumā, ja vajadzēs kulties pāri purviem, nekādi pārsteidzoši kavēkļi vairs negadīsies.

—     Ja vien nemelo, ka viņš saprot, kas ir gods, — pie sevis nomurmināja.

Vispirms tomēr vajadzēja noskaidrot, vai nevar izbraukt caur mežu. Tas bija pilnīgi iespējams, jo tur, kur zemi saturēja koku un krūmu saknes, lietus to tik viegli neatmiekšķēja. Taču Vits, kurš kā vietējais vislabāk varētu veikt šo uzdevumu, tiklīdz ieminējās par to, sāka kliegt: «Kaut nositiet, pan, es neiešu!» Veltīgi viņam skaidroja, ka dienā ļaunie gari ir pilnīgi bezspēcīgi. Macjka gribēja iet pats, līdz pēdīgi Glava, kurš bija drosmīgs puisis un mīlēja palepoties ar to ļaužu, sevišķi meiteņu priekšā, aizbāza aiz jostas cirvi, paņēma rokā nūju un aizgāja.

Viņš aizgāja vēl pirms gaismas, un visi cerēja, ka ap pusdienlaiku atgriezīsies, bet, nevarēdami sagaidīt, sāka uztraukties. Veltīgi kalpi visu pēcpusdienu centās saklausīt mežā viņa soļu troksni. Vits tikai atmeta ar roku: «Neatgriezīsies, bet, ja atgriezīsies, tad mums par nelaimi, jo dievs vien zina, vai nebūs pārvērties par sumpurni!» To dzirdot, visiem kļuva baigi; Macjka nejutās savā omā, Jagenka, pagriezusies uz meža pusi, meta krustus. Anuļka ik brīdi veltīgi meklēja uz saviem biksēs ietērptajiem ceļiem priekšautu, ko pielikt pie acīm, bet, neko neatradusi, slaucīja ar pirkstiem, kas viņai tūliņ kļuva mitri no asarām.

Taču ap vakara slaukšanas laiku, kad nupat rietēja saule, čehs atgriezās un pie tam divatā ar kādu cilvēcīga izskata būtni, ko dzina pa priekšu auklā. Visi, priecīgi klaigādami, izskrēja viņam pretī, bet tūlīt noklusa, ieraudzījuši šo būtni, kas bija neliela auguma, lempīga, apaugusi ar matiem, melna un tērpusies vilku ādās.

—    Dieva tēva un dēla vārdā, kādu briesmoni tu te atvedi? — Macjka atjēdzies iesaucās.

—    Kas man, — ieroču nesējs atbildēja. — Saka, ka esot cilvēks, darvas tecinātājs, bet, vai tiesa, — es nezinu.

—    Ai nē, tas nav cilvēks! — Vits atsaucās.

Bet Macjka pavēlēja viņam klusēt, pēc tam sāka vērīgāk aplūkot gūstekni un piepeši teica:

—    Pārkrusties! Tūlīt pārkrusties!

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! — gūsteknis iesaucās, steidzīgi pārkrustīdamies, atviegloti nopūtās un, nu jau ar lielāku uzticību skatīdamies uz sapulcējušamies, atkārtoja: — Lai slavēts Jēzus Kristus! Es jau arī nezināju, vai esmu nokļuvis kristīgu cilvēku vai ļaunu garu rokās. Ak Jēzus! . ..

—    Nebaidies. Tu esi pie kristīgiem, kuri labprāt klausās svēto mesu. Kas tu esi?

—    Deģis, pan, būdinieks. Mēs tur esam septiņi gabali būdās ar sievām un bērniem.

—    Cik tālu no šejienes?

—    Nepilnas desmit stajnas.

—    Kā jūs tiekat uz pilsētu?

—    Mums ir savs ce|š aiz Velna gravas.

—    Aiz velna? Pārkrusties vēlreiz!

—    Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā, āmen.

—    Labi. Vai ar ratiem pa to ceļu var izbraukt?

—            Tagad Stieg visur, lai gan tur ne tā kā uz lielceļa, jo pa gravu pūš vējš un susina purvu. Vienīgi līdz Būdām sliktāk, bet labs meža pazinējs ari līdz Būdām var aizvest.

—     Par skojcu aizvedīsi? Nu, lai iet par diviem!

Deģis labprāt apņēmās, izlūdzies vēl pusklaipu maizes, — mežā, kaut arī badā nemira, maizi sen nebija redzējuši. Vienojās, ka izbrauks rīt agri no rīta, jo pievakarē «nebija labi». Par Borutu darvas tecinātājs stāstīja, ka reizēm viņš briesmīgi «ārdoties» pa mežu, bet vienkāršajiem ļaudīm pāri nedarot un, sargādams savu Lenčicas kņazisti, trenkājot pa mežu citus ļaunos garus. Neesot labi tikai sastapties ar viņu nakti, it sevišķi iedzērušam. Dienā un skaidrā prātā no viņa neesot ko baidīties.

—    Un tomēr tu nobijies? — Macjka jautāja.

—            Tādēļ, ka šis bruņinieks mani tik strauji un stipri sagrāba, ka šaubījos, vai it cilvēks.

Te Jagenka sāka smieties, ka viņi visi deģi uzņēmuši par kaut ko «nešķīstu», bet deģis savukārt — viņus. Reizē ar viņu smējās arī Anuļka, beidzot Macjka teica:

—            Tev vēl acis nav izžuvušas no asarām par Glavu, bet tu jau rādi zobus?

Cehs pavērās uz viņas sārto seju un, redzēdams, ka meitenei vēl mitras skropstas, noprasīja:

—    Vai jūs par mani raudājāt?

—    Ai nē! — meitene atbildēja. Es tikai baidījos, un viss.

—            Jus taču šļahtiete, bet šļahtiete nedrīkst baidīties. Jūsu pana nav tik bailīga. Kas gan ļauns jums dienas laika cilvēku vidū varēja notikt?

—    Man nekas, bet jums.

—    Bet sakāt, ka ne par mani raudājāt.

—    Ne par jums.

—    Par ko tad?

—    No bailēm.

—    Tagad nebaidaties?

—    Nē.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka atgriezāties.

Cehs pateicīgi paskatījās uz viņu un smaidīdams teica:

—    Tā mēs varētu runāt līdz pašam ritam. Jūs ļoti viltīga.

Taču viņai varēja pārmest visu ko, tikai ne viltību, un Glava, pats arī būdams attapīgs puisis, to labi saprata. Saprata arī, ka meitene ar katru dienu vairāk tam pieķeras. Viņš pats mīlēja Jagenku, bet tā, kā vienkāršs pavalstnieks mīl karaļa meitu: ar vislielāko padevību un godbijību, taču bez kādām cerībām. Bet ceļojums viņu tuvināja Secehovas meitai.

Parasti vecais Macjka jāja pirmajā pārī ar Jagenku, bet čehs ar Anuļu. Viņš bija puisis kā taurs, karstām asinīm un, kad, jājot blakus meitenei, uzlukoja viņas dzidrās actiņas, viņas gaišo matu cirtas, kas spraucās ārā no tīkliņa, visu viņas slaido, skaisto augumu un jo sevišķi — daiļi veidotās kājiņas, kas skāva nelielā, melnā jājamzirga sānus, puisim pārskrēja tirpas no kājām līdz galvai. Viņš nevarēja noturēties, lai arvien biežāk un tīksmīgāk nepaskatītos uz visiem šiem jaukumiem, un neviļus nodomāja: ja velns pārvērstos par šādu zēnu, tas viegli varētu ievest viņu kārdināšanā. Turklāt šis zēns bija salds kā medus un tik paklausīgs, ka tikai raudzījās acīs, un jautrs kā zvirbulis uz jumta. Brīžiem čeham galvā sakāpa dīvainas domas, un, kad reiz abi ar Anuļu mazliet atpalika pie nastu nesējiem zirgiemm, pēkšņi uzrunājis viņu, teica:

—    Zināt? Es te jāju jums blakus kā vilks jēram.

Viņa tikai paspīdināja baltos zobiņus, sirsnīgi iesmiedamās:

—    Vai jūs gribētu mani apēst?

—    0 ja! Ar visiem kauliņiem!

Un tā paskatījās uz viņu, ka meitene nosarka līdz ausu galam, pēc tam iestājās klusums un tikai sirdis abiem pukstēja stiprāk — viņam no iekāres, viņai no saldām, reibinošām bailēm.

Sākumā iekāre viņā bija stiprāka par maigām jutām un, sacīdams, ka skatās uz Anuļu kā vilks uz jēru, viņš teica patiesību. Tikai tanī vakarā, kad ieraudzīja viņas asarās slacītos vaigus un skropstas, Glavas sirds atkusa. Tai brīdī meitene viņam likās esam laba, mīļa un tuva, bet, tā kā arī pats pēc dabas bija krietns un bruņniecisks puisis, viņš ne tikai nekļuva iedomīgs, redzēdams šīs saldās asaras, bet kļuva vēl kautrīgāks un uzmanīgāks pret Anuļku. Sarunās atmeta agrāko bravū- rību un, ja arī vakariņu laikā reizēm vēl pazobojās par meitenes bailīgumu, darīja to citādi un pie tam apkalpoja viņu tā, kā bruņinieka ieroču nesējam jāapkalpo muižniece. Lai gan Macjka domāja galvenokārt par rītdienas braucienu cauri mežam un tālāko ceļu, ari ievēroja to un uzslavēja čehu par smalko apiešanos, ko tas, viņš teica, laikam iemācījies, kopā ar Zbišku uzturēdamies Mazāvijas galmā.

Pēc tam, pagriezies pret Jagenku, piemetināja:

—    Eh, Zbiška! . . . Viņš arī pie karaļa mācētu uzvesties!

Pēc vakariņām, kad bija laiks doties gulēt, Glava, noskūpstījis Jagenkas roku, pēc tam pielika pie lūpām arī Anuļkas plaukstu, sacīdams:

—    Jūs ne tikai nebaidieties par mani, bet arī manā klātbūtnē nebaidieties nekā, jo es jūs nevienam neatdošu.

Pēc tam vīrieši devās gulēt priekšistabā, bet Jagenka ar Anuļku kambarī uz viena, taču plata un mīksta dīvāna. Nez kāpēc abas ilgi nevarēja aizmigt, sevišķi Anuļka, kura visu laiku grozījās audekla palagos, līdz beidzot Jagenka pievirzījās viņai tuvāk un pačukstēja:

—    Anuļa?

—    Kas ir?

—    Man liekas … tev ļoti patīk tas čehs . . . Vai ne?

Taču jautājums palika bez atbildes un Jagenka čukstēja tālāk:

—    Es taču to saprotu … Pastāsti…

Anuļka neatbildēja arī šoreiz, tikai piespieda lūpas savas kundzes vaigam un apbēra to skūpstiem.

Un nabaga Jagenkai nopūtās sāka cilāties meitenīgās krūtis.

—    Ak, es saprotu, saprotu! — viņa nočukstēja tik klusi, ka Anuļa tikko spēja uztvert viņas vārdus.

XI

Nākošā diena pēc siltās, miglainās nakts atausa vētraina, brīžiem skaidra, brīžiem peleka, kad, vēja dzīti, debesis aizsedza bariem traucošies mākoņi. Macjka bija pieteicis doties ceļā ar mazu gaismiņu. Darvas tecinātājs, kurš uzņēmās viņus aizvadīt līdz Būdām, apgalvoja, ka zirgi iziešot visur, bet ratus vietām vajadzēšot izjaukt un pārnest pa daļām, tāpat pīteņus ar drēbēm un pārtiku. Visi zināja, ka tas nebūs viegli un prasīs daudz pūļu, bet norūdītie un strādāt pieradušie ļaudis labāk vēlējās vissmagāko darbu nekā garlaikoties tukšā krogā, tāpēc ar patiku devās ceļā. Pat bailīgais Vits, darvas tecinātāja vārdu un klātbūtnes iedrošināts, vairs neuztraucās.

Tūlīt aiz kroga viņi iebrauca tīrā slaidu koku mežā, kur, vedot zirgus pie rokas, varēja izgrozīties starp priežu stumbriem, pat neizjaucot ratus. Vējš brīžiem pierima, brīžiem atkal iešalkojās ar nedzirdētu spēku, it kā milzīgiem spārniem dauzīdams slaido priežu skujotni, locīja tās līdz zemei, lauza vidu pušu, gāza ārā ar saknēm, grieza riņķī to virsotnes kā vējdzirnavu lāpstas; mežs līgojās spēcīgajā vētras elpā un pat brāzmu pārtraukumos nebeidza šalkt un vaidēt, it kā dusmodamies par vēja varmācību. Brīžiem mākoņi pilnīgi aizsedza dienas gaismu — tad sāka līt lietus, sajaucies ar sniegu, un kļuva tik tumšs, it kā būtu iestājusies vakara krēsla. Tādās reizēs Vits alkal zaudēja dūšu un teica, ka tie esot ļaunie gari, kas no dusmām liek mums šķēršļus, bet neviens viņā neklausījās, pat tramīgā Anuļa neņēma vērā viņa vārdus, jo sevišķi vēl tāpēc, ka čehs bija tik tuvu, ka meitene varēja ar savu kāpsli pieskarties viņa kāpslim, un tik drosmīgi raudzījās uz priekšu, it kā pašu velnu gribētu izaicināt uz divkauju.

Aiz smuidrā sila sākās smalksne, pēc tam biezoknis, caur kuru nevarēja izbraukt. Te vajadzēja izjaukt ratus, ko izdarīja ātri un veikli. Riteņus, dīsteles un priekšas spēcigi puiši pārnesa uz pleciem, tāpat arī saiņus un pārtiku. Tik slikts ceļš bija ne vairāk kā trīs slajnas, un tomēr Būdās nokļuva tikai pievakarē, kur deģi viņus uzņēma ļoti viesmīlīgi un apgalvoja, ka pa Velna gravu, pareizāk sakot, gar to, varot nokļūt pilsētā. Dzīvodami mežā, šie ļaudis reti kad redzēja maizi un miltus, taču badu necieta, jo dažādas žāvētas gaļas un sevišķi pīkstuļu, ar kuriem bija pilni purvi, viņiem netrūka. Viņi bagātīgi cienāja ar tiem ceļiniekus, savukārt kāri izstiepdami rokas pēc plāceņiem. Starp viņiem bija sievietes un bērni, visi nokvēpuši melni darvainajos dūmos, bija arī viens vecs vīrs, kurš atcerējās krustnešu grautiņu Lcnčicā 1331. gadā, kad tika pilnīgi nopostīta pilsēta. Macjka, čehs un abas meitenes jau bija dzirdējuši līdzīgu Seradzes priora stāstu, tomēr ar interesi klausījās arī šo sirmgalvi, kurš, sēdēdams pie ugunskura un rušinādams to, likās reizē rušinām arī savas jaunības drausmīgās atmiņas. Jā! Arī Lenčicā, tāpat kā Seradzē, nesaudzēja pat baznīcas un garīdzniekus, bet iebrucēju nažus sārtoja sirmgalvju, sieviešu un bērnu asinis. Krustneši, atkal un atkal krustneši! Macjkas un Jagenkas domas pastāvīgi aizklīda pie Zbiškas, kurš pašreiz atradās tikpat kā vilka rīklē, pie naidīgās cilts, kura nepazina ne žēlastības, ne viesmīlības. Arī Anuļ- kai smeldza sirds, jo viņa nebija droša vai, dzenoties pēc abata, arī viņiem nenāksies iegriezties pie šiem drausmīgajiem cilvēkiem.

Pēc tam vecais sāka stāstīt par kauju pie Plovciem, kura darīja galu krustnešu iebrukumam un kurā viņš ņēmis dalību ar dzelzs vāli rokā kājnieku nodaļā, ko apbruņoja zemnieku kopiena. Sai kaujā gāja bojā gandrīz visa Grādu dzimta, un, lai gan Macjka to zināja visos sīkumos, viņš tomēr klausījās arī tagad kā pilnīgi jaunu, nedzirdētu stāstu par drausmīgo vācu sakāvi, ka tie kā druva vētrā gāzās no poļu bruņinieku zobeniem un karaļa Loketkas pārspēka . . .

— Jā! Visu atceros, — vecais turpināja. — Iebrukuši mūsu zemē, krustneši nodedzināja pilsētas un pilis, pat bērnus šūpuļos slepkavoja, bet arī viņiem beidzot pienāca melnā stunda. Eh, kas tā bija par kauju! Kā pieveru acis, tā vēl tagad redzu cīņas lauku . . .

Viņš pievēra acis un noklusa, tikai viegli turpinādams rušināt ugunskurā ogles, kamēr Jagenka, nevarēdama sagaidīt stāsta turpinājumu, iejautājās:

—    Kā tas notika?

—     Kā tas notika? — sirmgalvis atbildēja. — Atceros lauku, it kā tagad to redzētu acu priekšā: bija aizaudzis ar krūmiem, pa labi purvs un neliels gabals rugaites. Bet pēc kaujas vairs nepalika ne krūmu, ne pļavas, ne rugāju, tikai dzelzs visapkārt — zobeni, cirvji, piķi un skaistas bruņas cita pie citas, it kā ar tām kāds būtu gribējis nosegt visu mūsu svēto zemi. .. Nekad es nebiju redzējis vienkopus tik daudz nogalinātu un tādu cilvēku asiņu straumju . . .

Macjku atkal iedvesmoja šīs atmiņas, un viņš teica:

—     Taisnība! Žēlīgais Jēzus! Viņi bija pārņēmuši visu karalisti kā mēris, kā ugunsgrēks. Sagrāva ne tikai Seradzi un Lenčicu, bet ari daudzas citas pilsētas. Un kas notika? Mūsu tauta ir ļoti sīksta un ārkārtīgi izturīga. Tu, krustnešu suņabrāli, vari satvert viņu pie rīkles, bet nožņaugt to tev neizdosies, vēl pašam zobus izdauzīs… Jo raugiet: karalis Kazimirs tik lieliski atjaunoja i Seradzi, i Lenčicu, ka tagad ir vēl labākas, nekā bija, un visādas sanākšanas tajās notiek pa vecam, bet krustneši, kā krita pie Plovciem, tā viņi tur guļ un trūd. Lai dievs dod viņiem vienmēr tādu galu.

Klausoties Macjku, vecais deģis sakumā piekrītoši māja ar galvu, bet pēdīgi teica:

—     Tur gan viņi neguļ un netrūd. Pēc kaujas karalis lika mums, kājniekiem, rakt bedres, apkārtējie zemnieki ari ieradās palīgā, lāpstas vien šķindēja. Pēc tam salikām visus vāciešus tais bedrēs un kārtīgi apbērām, lai neizceltos kāda slimība, bet viņi tur nepalika.

—    Kā tā nepalika? Kas ar viņiem notika?

—     Es gan to neredzēju, varu tikai pateikt, ko pēc tam ļaudis runāja. Pēc kaujas uznācis stiprs vējš, kas pūtis gandrīz divpadsmit nedēļas, bet tikai pa naktīm. Dienā spīdējusi saulīte, ka prieks skatīties, bet naktī vējš gandrīz rāvis no galvas matus. Tur veseli bari velnu lidinājušies vējā, katrs ar dakšām rokās, pieskrienot pie kapa, iedurot zemē, izceļot krustnesi un prom ar to uz elli. Ļaudis Plovcos dzirdējuši tādu troksni, it kā tur kauktu veseli suņu bari, tikai nevarējuši saprast, vai tie bijuši vācieši, kas kaukuši no bailēm un dusmām, vai arī velni no prieka. Tā tas turpinājies, kamēr baznīckungi nosvētījuši kapus un kamēr ap jauno gadu sasalusi zeme, tā ka dakšas vairs ne- līdušas iekšā.

Viņš noklusa, bet pēc brīža piemetināja:

—    Lai dievs dod, pan bruņiniek, viņiem tādu galu, kā jūs teicāt.

Es gan to vairs nepiedzīvošu, bet tādi kā šie divi zēni piedzīvos un vairs neredzēs to, ko redzējušas manas acis.

To teicis, sāka vērīgāk aplūkot Jagenku un Anuļku, brīnoties par viņu daiļajām sejiņām un grozot galvu:

— Kā magonītes druvā, — sacīja. — Tādus es vēl nebiju redzējis.

Tā daļa nakts pagāja sarunās, pēc tam visi nolikās gulēt būdās uz sūnām, kas, mīkstas kā dūnas, bija pārklātas pāri siltajām zvērādām, un, dziļā, veselīgā miegā atguvuši spēkus, nākošā rītā jau lielā gaismā devās tālāk. Ceļš pa gravas malu nebija nekāds vieglais, bet arī ne pārak grūts, tā ka vēl pirms saules rieta ieraudzīja Lenčicas pili. Pilsēta bija pilnīgi atjaunota, daļēji celta no sarkaniem ķieģeļiem un dažu- viet pat akmeņiem. Mūri bija augsti, torņu apsargāti, baznīcas vēl lepnākas nekā Seradzē. Pie dominikāņiem ceļinieki viegli dabūja ziņas par abatu. Jā, esot bijis, teicis, ka jūtoties labāk, priecājies, ka drīz varbūt pilnīgi izveseļošoties, un pirms dažām dienām devies tālāk. Macjkam vairs nerūpēja katrā ziņā panākt abatu, jo bija nolēmis vest abas meitenes līdz pašai Plockai, kurp arī alwts būtu viņas aizvedis; bet, ta kā vecais bruņinieks steidzas pie Zbiškas, viņu ļoti satrauca ziņa par upēm, kas pēc abata aizbraukšanas tā pārplūdušas, ka vispār vairs neesot iespējams tikt tālāk. Redzot bruņinieku ar tik lielu svītu, kurš, pēc viņa vārdiem, dodoties pie kņaza Zeinovita, dominikāņi viņu uzņēma ļoti viesmīlīgi un pat iedeva Macjkam olīvkoka dēlīti ar latīņu valodā uzrakstītu lūgšanu eņģelim Rafaelam, ceļinieku patronam.

Piespiestā uzturēšanās Lenčicā ieilga divas nedēļas, pie kam viens no pilskunga ieroču nesējiem atklāja, ka divi garāmbraucošā bruņinieka pavadoņi ir meitenes, un uz vietas līdz nesamaņai iemīlējās Jagenkā. •Cehs tūlīt gribēja viņu par to izaicināt uz nomīdītas zemes, bet, tā kā tas notika isi pirms aizbraukšanas, Macjka atrunāja viņu no šī nodoma.

Kad viņi devās tālāk uz Plocku, vējš jau bija mazliet nosusinājis lielceļu; lai gan lija visai bieži, bet, kā jau pavasarī, parasti īslaicīgi. Tās bija siltas un spēcīgas gāzes. Tīrumos vagās spīdēja gaišas ūdens strēmeles, no arumiem vējš nesa stipru mitras zemes smaržu. Ielejas pārklājās pureņu ziediem, mežos saplauka vizbulītes, bet koku zaros priecīgi čivināja sarkankrūtīši. Arī ceļinieku sirdis pārņēma jauns spirgtuma un cerību vilnis, viņi brauca ātri un pēc sešpadsmit dienām sasniedza Plockas vārtus.

Bet viņi ieradās naktī, kad pilsētas vārti jau bija noslēgti, tāpēc nācās pārnakšņot pie kāda audēja ārpusē. Meitenes apgūlās vēlu un pēc ilga un grūta ceļojuma iemiga cietā miegā. Macjka, kuru nekādas grūtības nespēja nogurdināt, nākošā rītā negribēja viņas agri modināt un, tiklīdz atvēra vārtus, viens pats devās uz pilsētu, viegli atrada ka

tedrāli un bīskapa māju, kurā pirmais jaunums, ko uzzināja, bija tas, ka abats pirms nedēļas nomiris.

Nomiris pirms nedēļas, bet pēc tā laika parašas pie zārka sešas dienas rīkoja mesas un sēru dievkalpojumus, tā ka bērēm vajadzēja notikt tikai šodien, bet pēc tam — bēru mielastam un pēdējam aizlūgumam par godu mirušā piemiņai.

Lielās žēlabās Macjka pat neapskatīja pilsētu, ko mazliet pazina vēl no tiem laikiem, kad ar kņazes Aleksandras vēstuli jāja pie mestra, bet steidzās ātrāk atgriezties pie audēja, pa ceļam murminādams:

— Jā, nomira, mūžīga dusēšana viņam! Tur neko nevar līdzēt, bet ko es tagad darīšu ar meitenēm?

Un viņš sāka prātot, kur būtu labāk viņas atstāt: pie kņazes Aleksandras vai pie kņazes Annas Danutas, jebšu varbūt vest uz Spihovu? Jo šī ceļojuma laikā viņam ne reizi vien bija ienākusi prātā doma: ja izrādītos, ka Danusjas vairs nav starp dzīvajiem, Jagenkai nekaitētu atrasties Zbiškas tuvumā. Viņš nešaubījās, ka Zbiška ilgi skums un raudās pēc tās, ko mīlēja vairāk par visu, bet nešaubījās arī, ka tāda meitene kā Jagenka tepat blakus panāktu savu. Atcerējās, kā viņas tuvumā puisi allaž pārņēma salda tīksme, kaut arī sirds pāri mežiem un purviem tiecās uz Mazā viju. Sī iemesla dēļ un turklāt vēl, būdams dziļi pārliecināts par Danusjas bojā eju, ne reizi vien bija domājis, ka abata nāves gadījumā Jagenku nekur prom nesūtīs. Bet, tā kā Macjka bija mazliet pakārs uz pasaulīgiem labumiem, viņain rūpēja arī abata atstātais īpašums. Tiesa, abats dusmojās uz viņiem un teica, ka nenorakstīs neko, bet ja nu pirms nāves viņam uznāca sirdsapziņas pārmetumi? Ka viņš kaut ko novēlējis Jagenkai, par to Macjka nešaubījās, jo ne reizi vien par to tika ieminējies Zgoželicos, bet caur Jagenku tas tik un tā nonāktu Zbiškam. Brīžiem Macjku pārņēma vēlēšanās palikt Plockā, uzzināt visu, kas un kā, nokārtot mantojumu, bet viņš tūlīt atmeta šīs domas. «Es te rūpēšos par mantu,» nosprieda, «bet jauneklis tur varbūt no kādas krustnešu pazemes stiepj man pretī rokas un gaida glābiņu.» Tiesa, bija vēl viena izeja: atstāt Jagenku kņazes un bīskapa gādībā ar lūgumu, lai viņai nenodara pāri, ja abats kaut ko atstājis. Bet šī izeja ne visai patika Macjkam. «Meitenei tāpat ir prāvs pūrs,» viņš sprieda. «Bet, ja vēl atkritīs arī no abata, viņu labprāt paņems kurš katrs mazūrs, tas tikpat droši kā dievs debesīs, un viņa arī ilgi neizturēs, jo vel nelaiķis Zihs teica, ka jau tad viņa staigājusi kā pa oglēm.» Sī doma sabaidīja veco bruņinieku: tādā gadījumā Zbiškam netiktu ne Danusja, ne Jagenka, bet to viņš negribēja pieļaut ne par ko pasaulē.

«Kuru viņam dievs novēlējis, to lai ņem, taču viena jādabū.»

Galu galā nolēma vispirms izglābt Zbišku, bet Jagenku, ja vajadzēs no viņas šķirties, atstāt vai nu Spihovā, vai pie kņazes Danutas, tikai ne Ploekā, kur galms bija nesalīdzināmi greznāks un daudz skaistu bruņinieku.

So domu nomākts, Macjka ātriem soļiem gāja uz audēja māju, lai paziņotu Jagenkai par abata nāvi, sevi apņēmies, ka tūlīt viņai to neteiks, jo pēkšņa un ļauna vēsts varēja aizraut meitenei elpu un padarīt viņu pēc tam neauglīgu. Ieradies mājā, atrada abas saģērbušās, pat uzcirtušās un jautras kā putniņus. Apsēdies uz sola, uzsauca audēja strādniekiem, lai atnes kausu sildīta alus, pēc tam, saraucis jau tā drumo seju, teica:

—    Dzirdi, kā pilsētā zvana? Uzmini, kāpēc zvana, — šodien taču nav svētdiena, bet rīta dievkalpojums jau sen cauri! Vai tu gribētu redzēt abatu?

—    Zināms, ka gribētu, — Jagenka teica.

—    Neredzēt tev viņu kā savas ausis.

—    Vai viņš aizbraucis tālāk?

—    Nūja, ka aizbraucis. Dzirdi, kā zvana!

—    Nomiris? — Jagenka iesaucās.

—    Skaiti «Mužīgu dusēšanu».

Viņa tulit nometās ceļos kopā ar Anuļku un skanīgām balsīm kā divi zvaniņi abas sāka skaitīt «Mužīgu dusēšanu». Pēc tam Jagenkai pār vaigiem straumēm sāka plūst asaras, jo viņa ļoti mīlēja abatu, kurš, būdams gan straujš pret cilvēkiem, pāri nedarīja nevienam, bet labu dalīja abām rokām un viņu, savu krustmeitu, mīlēja kā paša meitu. Atcerējies, ka mirušais bija viņa un Zbiškas radinieks, Macjka arī jutās aizkustināts, mazliet apraudājās un tikai pēc tam, kad daļa žēluma bija izplūdusi asarās, ar čehu un abām meitenēm aizgāja uz bērēm.

Bēres bija lieliskas. Sēru gājienu vadīja pats bīskaps Kurdvanovas Jakubs, piedalījās visi garīdznieki un mūki, kuriem Ploekā bija konventi, zvanīja visi zvani, tika sacītas runas, kuras neviens, izņemot garīdzniekus, nesaprata, jo runāja latīniski, pēc tam garīgie un laicīgie viesi devās pie bīskapa uz bagātu bēru mielastu.

Aizgāja arī Macjka, paņēmis līdzi abus «kalpus», jo, kā mirušā radiniekam un bīskapa paziņam, viņam bija visas tiesības to darīt. Kā nelaiķa radinieku, bīskaps viņu uzņēma ļoti laipni, ar pienācīgu cieņu un tūlīt pēc sasveicināšanas teica:

—     Jums, Bogdanecas Grādiem, arī novēlēti kaut kādi meži, bet viss pārējais, kas nav norakstīts klosteriem un abatistei, paliek viņa krustmeitai, kādai Zgoželicu Jagenkai.

Macjka, neko daudz necerēdams, bija priecīgs ari par mežiem, bet bīskaps neievēroja, ka viens no vecā bruņinieka «kalpiem», pieminot Jagenkas vārdu, pacēla uz augšu zilas kā rudzupuķu ziedi, asaru pilnās acis un teica:

—    Dievs viņam par to atlīdzinās, bet labāk, ka būtu dzīvs.

Macjka viņu dusmīgi apsauca:

—    Klusē, vēl piedzīvosi kaunu.

Bet viņš pēkšņi aprāvās, acīs ieplaiksnījās izbrīns, seja kļuva barga un plēsīga: netālu no sevis, pie durvīm, pa kurām pašreiz nāca iekšā kņaze Aleksandra, vecais bruņinieks ieraudzīja izsmalcinātā galma sveicienā dziļi noliekušos Kuno Lihtenšteinu, to pašu, kura dēļ Krakovā gandrīz gāja bojā Zbiška.

Jagenka nekad savā dzīvē nebija redzējusi Macjku tādu: seja savilkās kā nikna suņa purns, zem ūsām paspīda zobi, vienā mirklī viņš pagrieza uz priekšu jostu un devās pie ienīstā krustneša.

Bet pusceļā apstājās un ar platu plaukstu noglauda matus. "Viņš laikus atguvās, ka Plockas galmā Lihtenšteins var būt ieradies vai nu kā viesis, vai ari, kas visticamāk, kā sūtnis un, ja gribētu, neko nejautājis, viņam uzbrukt, izdarītu tāpat kā Zbiška ceļā uz Tinecu.

Būdams prātīgāks un vairāk pieredzējis par Zbišku, Macjka savaldījās, pagrieza atpakaļ jostu, piešķīra sejai citu izteiksmi un pēc tam, kad Aleksandra, atņēmusi Lihtenšteina sveicienu, sāka sarunāties ar ksendzu bīskapu Kurdvanovas Jakubu, pienāca tai klāt, dziļi palocījās, nosauca savu vārdu un pateica, ka uzskatot kņazi par savu labdari tās vēstules dēļ, ko viņa tam savā laikā devusi.

Kņaze viņu vairs gandrīz nepazina, bet labi atcerējās i vēstuli, i visu notikumu. Viņa arī zināja to, kas noticis kaimiņos Mazāvijas galmā: bija dzirdējusi par Jurandu, par viņa meitas nolaupīšanu, par Zbiškas apprecēšanos un viņa nāves cīņu ar Rotgeru. Tas ārkārtīgi intriģēja kņazi gluži kā tāds bruņinieku stāsts vai viena no tām dziesmām, kādas pie vāciešiem skandēja minnezingeri, bet Mazāvijā — dūdinieki. Tiesa, viņa nebija tik naidīgi noskaņota pret krustnešiem kā Januša sieva Anna Danuta, jo sevišķi vēl tāpēc, ka, krustneši, cenšoties iegūt Aleksandras labvēlību, neskopojās ar pagodinājumiem un glaimiem, bagātīgi apdāvinot kņazi, taču šai gadījumā viņas simpātijās piederēja mīlētājiem. Bija gatava viņiem palīdzēt un priecājās, ka ieradies cilvēks, kurš varēja secīgi izstāstīt visus notikumus.

Macjka, kurš jau iepriekš bija nolēmis kaut kādā veidā iegūt iespaidīgās kņazes aizgādību un protekciju, redzēdams, ar kādu aizrautību viņa klausās, labprāt stāstīja par Zbiškas un Danusjas likstām, aizkustinot viņu līdz asarām, vēl jo vairāk tāpēc, ka pats labāk nekā cits izjuta brāļadēla nelaimi un bēdājās par to no visas sirds.

—    Neko tik aizkustinošu savā dzīvē netiku dzirdējusi, — kņaze pēdīgi teica. — Taču visvairāk man žēl, ka viņi gan apprecējās un meitene tātad jau piederēja Zbiškam, bet laulības priekus viņi tā arī neizbaudīja. — Vai jūs tomēr noteikti zināt, ka neizbaudīja?

—    Ei, visuvarenais dievs! — Macjka atsaucās. — Ja būtu izbaudījis; bet viņš taču salaulājās vakarā, būdams smagi slims, un, gaismai austot, Danusju aizveda.

—     Jūs domājat — krustneši? Pie mums te runāja par laupītājiem, kuri piekrāpuši krustnešus, iedodot viņiem citu meiteni. Stāstīja arī par Juranda vēstuli…

—    So jautājumu jau ir izšķīrusi nevis cilvēku, bet dieva tiesa. Esot bijis spēcīgs bruņinieks, tas Rotgers, kas savā laikā pieveicis visstiprākos vīrus, taču pats krita no zēna rokas.

—     Nu, tas ir tāds zēns, — kņaze smaidīdama teica, — kuram labāk ceļā nestāties. Pārestība ir — pareizi. Un jūs pamatoti sūdzaties, bet no tiem četriem trīs vairs nedzīvojot, un tas vecais, kurš palicis, kā dzirdēju, ari tikko izglābies no nāves.

—    Bet Danusja? Un Jurands? — Macjka jautāja. — Kur viņi? Dievs vien zina vai arī Zbiškam, kurš aizjāja uz Malborgu, negadīsies kas ļauns.

—    Zinu, bet krustneši nemaz nav tādi suņabrāļi, kā jūs domājat. Malborgā mestra un viņa brāļa Ulriha, kas ir ļoti bruņniecisks vīrs, tuvumā nekas ļauns jūsu brāļadēlam nevar notikt. Droši vien taču viņam bija arī vēstule no kņaza Januša. Vienīgi, ja viņš tur kādu izaicinās uz divkauju un kritīs, jo Malborgā vienmēr daudz visslavenāko bruņinieku no visām pasaules malām.

—     E, no tā es daudz nebīstos, — vecais Macjka teica. — Ka tik neiesloga viņu pazemē un nodevīgi nenogalina, bet, ja viņam rokā ir kāds ierocis, tad es daudz nebīstos. Tikai reiz bija atradies stiprāks bruņinieks, kas viņu divkaujā pieveica, — Mazāvijas kņazs Heinrihs, kurš te ieņēma bīskapa amatu un pēc tam iemīlējās skaistajā Ringalā. Bet tad Zbiška patiešām vēl bija zēns. Turklāt ir tikai viens cilvēks, kuru viņš izaicinātu kā āmen pātaros un ar kuru arī es esmu zvērējis cīnīties, bet tas atrodas šeit.

To teicis, viņš ar acīm norādīja uz Lihtenšteinu, kurš sarunājās ar Plockas vojevodu.

Bet kņaze sarauca uzacis un bargā, sausā balsī, kā parasti mēdza runāt, kad viņu sāka pārņemt dusmas, teica:

—    Zvērējāt vai nezvērējāt, bet iegaumējiet, ka viņš ir pie mums viesos; kas grib būt mūsu viesis, tam jāievēro mūsu parašas.

—    Zinu, cienītā pane, — Macjka atbildēja. — Es jau biju sagriezis uz priekšu savu jostu un gāju pie viņa, bet savaldījos, iedomājis, ka varbūt šeit ieradies kā sūtnis.

—    Arī kā sūtnis. Bet ordenī viņš ir ievērojams vīrs, kura padomus stingri uzklausa pats mestrs un neko neatsaka. Paldies dievam, ka viņa nebija Malborgā, kad tur ieradās jūsu brāļadēls, jo Lihtenšteins, kaut arī cēlies no slavenas dzimtas, stāsta, esot ļoti nikns un atriebīgs. Vai viņš jūs pazina?

—    Nez vai viņš mani maz redzējis. Uz Tinecas ceļa bijām bruņu cepurēs, pēc tam tikai reizi biju pie viņa Zbiškas lietā, turklāt vēl vakarā, jo vajadzēja steigties, un reizi redzējāmies tiesā. Kopš tā laika esmu krietni izmainījies sejā un bārda stipri nosirmojusi. Tagad ievēroju, ka viņš uz mani skatās, bet laikam tikai tāpēc, ka es pārāk ilgi sarunājos ar jūsu gaišību, jo pēc tam mierīgi novērsa acis uz citu pusi. Zbišku gan viņš pazītu — manis aizmirsis, bet par manu apņemšanos varbūt nemaz nav dzirdējis, turēdams prātā slavenākus vīrus.

—    Kā tā?

—    Tāpēc, ka viņu izaicināt solījušies i Garbovas Zaviša, i Tačevas Povals, i Vrocimoviču Marcins, i Paška Ļaundaris, i Targoviskas Liss. Katrs no viņiem, cienītā pane, ar desmit tādiem tiktu galā, kur nu vēl visi kopā! Labāk viņam bija nepiedzimt nemaz nekā pastāvīgi just virs galvas paceltu kaut vienu tādu šķēpu. Taču šoreiz es viņam ne tikai neatgādināšu zvērestu, bet vēl pacentīšos iegūt viņa uzticību.

—    Kādēļ?

Macjkas seja uzreiz pieņēma viltīgu izteiksmi, atgādinot vecu lapsu.

—    Lai viņš man izsniedz kādu vēstuli, ar kuru es varētu droši ceļot pa krustnešu zemēm un vajadzības gadījumā palīdzēt Zbiškam.

—    Vai tas saskan ar bruņinieka godu? — kņaze smaidīdama jautāja.

—    Saskan, — Macjka noteiktā balsī atbildēja. — Ja es, par piemēru, kaujā uzbruktu viņam no muguras, neuzsaucis, lai pagriežas, tad gan es sevi apkaunotu, bet miera laikā ar prātu apvest pretinieku ap stūri — no tā nevairīsies neviens īsts bruņinieks.

—    Tad es jūs iepazīstināšu, — kņaze sacīja.

Un, pieaicinājusi Lihtenšteinu, iepazīstināja ar viņu Macjku, nolēmusi, ka gadījumā, ja viņš to arī atceras, nekas liels nenotiks.

Taču Lihtenšteins nepazina veco Grādu dzimtas pārstāvi, jo uz Tinecas ceļa patiešām bija redzējis viņu bruņu cepurē, bet pēc tam tikai vienu reizi runājis, vakarā, kad Macjka ieradās pie krustneša lūgt, lai piedod Zbiškam viņa vainu.

Lihtenšteins tomēr paklanījās diezgan augstprātīgi un tikai, ieraudzījis aiz bruņinieka divus jaukus, lepni ģērbtus kalpus un nospriedis, ka ne katram tadi var būt, sataisīja laipnaku seju, bet lupas tomēr palika augstprātīgi savilktas, ko darīja vienmēr, kad runāja ar zemāk- stāvošu personu.

Kņaze teica, norādot uz Macjku:

—     Sis bruņinieks jāj uz Malborgu, un es pati nododu viņu lielmestra laipnajā gādībā, bet viņš, uzzinājis par jūsu lielo autoritāti ordenī, gribētu arī no jums līdzi vēstuli.

To teikusi, aizgāja pie bīskapa, bet Lihtenšteins pavērās Macjkā ar savām aukstajām, dzelžainajām acīm un jautāja:

—     Kāds iemesls liek jums, kungs, apmeklēt mūsu dievbijīgo un vienkāršo galvaspilsētu?

—    Atzīstams iemesls, dievbijīgs iemesls, — Macjka atbildēja, paskatījies augšup. — Ja būtu citādi, cienītā kundze negalvotu par mani. Man ir dievbijīgi solījumi, un bez tam es gribētu redzēt jūsu mestru, kurš rūpējas par mieru zemes virsū un ir viens no slavenākajiem bruņiniekiem pasaulē.

—     Par ko cienītā kņaze, mūsu kundze un labdare, galvo, tam nenāksies sūdzētie? par mūsu pieticīgo viesmīlību; bet mestru gan jums būs grūti redzēt, jo pirms mēneša viņš aizbrauca uz Gdansku, bet no turienes dosies uz Krulevecu un tālāk uz robežu; kaut arī viņš ir miera piekritējs, tomēr spiests aizstāvēt ordeņa īpašumus pret Vitauta nodevīgajiem tīkojumiem.

To padzirdis, Macjka tā noskuma, ka Lihtenšteins, no kura acīm nekas nevarēja likt paslēpts, teica:

—     Redzu, ka jūs tikpat ļoti gribējāt redzēt mestru kā izpildīt savus dievbijīgos solījumus.

—    Jā, es gribēju, ļoti gribēju! — Macjka steidzīgi atbildēja. — Tātad karš ar Vitautu par Zemaiti jau izlemts?

—    Viņš pats to uzsāka, laužot doto vārdu, palīdzēdams dumpiniekiem.

Uz brīdi iestājās klusums.

—     Nu, lai dievs dod ordenim veiksmi, ko tas ir pelnījis! — Macjka beidzot sacīja. — Ja nevaru sastapt mestru, vismaz izpildīšu solījumus.

Bet pretēji šiem vārdiem pats nezināja, ko pašlaik iesākt, un milzīgā apjukumā jautāja pats sev:

«Kur lai es tagad meklēju Zbišku, un kur es viņu atradīšu?»

Viegli varēja paredzēt, ka gadījumā, ja mestrs atstājis Malborgu un aizjājis karā, nav ko meklēt Malborgā arī Zbišku — katrā ziņā vajag iegūt par viņu šikāku informāciju. Vecais Macjka ļoti noskuma, bet, budains ļoti apķērīgs cilvēks, nolēma nezaudēt laiku un tūlīt nākošā rītā doties tālāk ceļā. Dabūt vēstuli no Lihtenšteina ar kņazes atbalstu, kurai krustnesis bezgalīgi uzticējās, izdevās ļoti viegli. Viņš saņēma ieteikuma vēstules Brodņicu komturam un lielajam mediķim Malborgā, par ko tomēr uzdāvināja Libtenšteinam prāvu, Vroclavas meistaru smalki darinātu sudraba kausu, kādus bruņinieki pilnus ar vīnu parasti mēdza pa nakti likt blakus gultai, lai bezmiega gadījumā būtu pie rokas zāles un mierinājums. Sāds Macjkas devīgums mazliet izbrīnīja čehu, kurš zināja, ka vecais bruņinieks nelabprāt izsniedz dāvanas, sevišķi vāciešiem, bet Macjka teica:

—    Es to darīju tāpēc, ka esmu zvērējis ar viņu cīnīties, bet, kā lai paceļu roku pret cilvēku, kurš man sniedzis pakalpojumu. Mēs neesam paraduši nonāvēt savus labvēļus.

—    Bet žēl dārgā kausa! — čehs mazliet pārmetoši teica.

Macjka atbildēja:

—    Es neko nedaru bez apdoma, nebaidies! Ja žēlīgais Jēzus palīdzēs man pieveikt šo vācieti, ne tikai kausu atgūšu, bet arī daudz citu labu mantu dabūšu.

Pēc tam abi un kopā ar viņiem arī Jagenka sāka spriest, ko darīt tālāk. Tā kā mirušā abata testaments glabājās pie bīskapa, Macjkam ienāca prātā atstāt abas meitenes Ploekā kņazes Aleksandras gādībā. Bet Jagenka pretojās tam ar visu savas nesalaužamās gribas spēku. Skaidrs, ka ērtāk būtu braukt bez viņām, jo tad naktsmītnēs nevajadzētu ne meklēt atsevišķu istabu, ne ievērot sevišķu pieklājību, rūpēties par drošību un tamlīdzīgi. Taču ne tāpēc viņas esot aizbraukušas no Zgoželiciem, lai sēdētu Ploekā. Ja jau testaments ir pie bīskapa, tas nepazudīšot, bet, ja viņas vajadzētu ceļā kaut kur atstāt, tad labāk tomēr pie kņazes Annas nekā pie Aleksandras, jo Annas galmā mazāk cienot krustnešus un vairāk mīlot Zbišku. Macjka gan iebilda, ka prātošana neesot sieviešu stiprā puse un ka meitenei nepieklājoties spriest, it kā viņai patiešām būtu saprašana, tomēr sevišķi nepretojās un drīz pilnīgi piekrita, kad Jagenka, atvilkusi viņu sānis, sāka stāstīt ar asarām acīs:

—    Ziniet!____ Dievs redz manu sirdi, kas rītos un vakaros lūdz

viņu par Danusjas un līdz ar to arī Zbiškas laimi! Dievs debesīs to zina vislabāk! Bet Glava un jūs apgalvojat, ka viņa jau ir pagalam un dzīva no krustnešu nagiem neizspruks. Ja nu tas patiešām tā notiks, tad es …

Viņa apravās, asaras leni plūda viņai par vaigiem, un klusi nobeidza:

—    Tad es gribētu būt Zbiškas tuvumā …

Macjku aizkustināja šie vārdi un asaras, bet viņš tomēr teica:

—     Ja Danusja ies bojā, Zbiška no žēlabām negribēs uz tevi paskatīties.

—     Es ari negribu, lai viņš uz mani skatās, gribu tikai būt viņa tuvumā.

—    Tu taču zini, ka arī es gribu to pašu, bet no žēlabām viņš vēl var tevi izlamāt.

—    Lai lamā, — viņa skumji smaidīdama atbildēja. — Tikai viņš to nedarīs, jo nezinās, ka tā esmu es.

—    Viņš tevi pazīs.

—    Nepazīs. Jūs taču arī nepazināt. Pateiksiet viņam, ka tā neesmu es, bet Jasjka, kurš no sejas pilnīgi līdzīgs man. Pateiksiet, ka izaudzis, un viss, viņam pat prātā neienāks, ka tas varētu nebūt Jasjka . . .

Uz to vecais bruņinieks kaut ko vēl iebilda par ceļiem uz iekšpusi, bet, tā kā dažreiz arī zēniem tie bija vērsti uz iekšpusi, tas nevarēja būt nekāds šķērslis, sevišķi vēl tāpēc, ka no sejas Jasjka patiešām izskatījās gandrīz tāds pats, bet kopš pēdējās cirpšanas atkal gari izaugušos matus viņš nēsāja tīkliņā, tāpat kā citi dižciltīgi jaunekļi un paši bruņinieki. Tāpēc Macjka beidzot piekāpās un viņi sāka runāt par ceļu. Vienojās izbraukt nākošā rītā. Macjka nolēma doties pie krustnešiem, uz Brodņicu, tur visu noskaidrot un, ja mestrs pretēji Lihtenšteina apgalvojumiem vēl būtu Malborgā, jāt uz Malborgu, ja ne — gar krustnešu zemes robežu doties uz Spihovas pusi, pa ceļam iztaujājot, vai nav redzēts jauns poļu bruņinieks ar svītu. Macjka pat uzskatīja, ka vieglāk kaut ko uzzināt par Zbišku Spihovā vai kņaza Januša galmā Varšavā nekā kur citur.

Nākošā rītā viņi devās ceļā. Pavasaris jau bija pilnā spēkā, pārplūdušās upes, sevišķi Skrva un Drvenca, radīja šķēršļus, tā ka tikai desmitā dienā pēc izbraukšanas no Plockas šķērsoja robežu un sasniedza Brodņicu. Pilsētiņa bija tīra un kārtīga, bet tūlīt pie ieejas jau varēja manīt stingrās vācu varas pirmās pazīmes: ārpus pilsētas pie Gorčeņicas ceļa uzceltās milzīgās mura karātavas[18] bija pilnas ar pakārtajiem, starp kuriem viena bija sieviete. Sardzes tornī un virs pils plīvoja karogs ar sarkanu roku baltā laukumā. Pašu komturu ceļinieki tomēr nesastapa, jo viņš ar daļu garnizona un apkārtnes šļah- tičiem bija aizjājis uz Malborgu. Sos paskaidrojumus Macjkam sniedza vecs, pilnīgi akls krustnesis, kurš kādreiz bija Brodņicas komturs, bet tagad, pieradis pie pilsētas un pils, pavadīja tajā savas dzīves pēdējās dienas. Kad vietējais kapelāns izlasīja Lihtenšteina vēstuli, viņš uzņēma Macjku viesmīlīgi, un, tā kā, dzīvodams starp poļiem, lieliski pārvaldīja poļu valodu, viņiem bija viegli sarunāties. Pirms sešām nedēļām viņš, kā pieredzējis bruņinieks, tika izsaukts uz kara padomes apspriedi Malborgā, tāpēc labi zināja, kas notiek galvaspilsētā. Jautāts par jaunu poļu bruņinieku, teica, ka vārdu neatceroties, bet par vienu dzirdējis, kurš vispirms radījis izbrīnu ar to, ka, būdams vēl jaunekļa gados, ieradies jau ar bruņinieka jostu un, otrkārt, veiksmīgi cīnījies turnīrā, ko lielmestrs, kā parasti, pirms došanās karā rīkoja svešzemju viesiem. Pamazām pat atcerējās, ka šo bruņinieku iemīlējis un paņēmis īpašā gādībā varonīgais un dižciltīgais mestra brālis Ulrihs fon Jungingens, iedodot viņam ceļa drošības grāmatas, ar kurām jauneklis vēlāk aizjājis, liekas, austrumu virzienā. Sīs vēstis Macjku ļoti iepriecināja, jo nemaz nešaubījās, ka tas jaunais bruņinieks bijis Zbiška. Tāpēc pašreiz nebija nekādas vajadzības jāt uz Malborgu: lai gan lielais mediķis vai citi tur palikušie ordeņa kalpotāji un bruņinieki varētu sniegt varbūt vēl sīkākus norādījumus, bet tik un tā nepateiktu, kur Zbiška pašreiz atrodas. Galu galā pats Macjka vislabāk zināja, kur viņu meklēt, jo nebija grūti uzminēt, ka droši vien klimst kaut kur Sčitnas apkārtnē vai arī, ja Danusju tur nav atradis, turpina meklējumus citās austrumu pilīs un komturijās.

Nekavēdami laiku, arī viņi pa krustnešu zemi devās uz Sčitnu. Ceļot bija viegli, jo daudzās pilsētas un miestiņus savienoja lielceļi, ko krustneši vai, pareizāk sakot, pilsētās apmetušies tirgoņi uzturēja labā kārtībā, ne sliktākā kā Polijā, kur tie radās ar saimnieciskā un rosīgā karaļa Kazimira gādību. Pie tam laiks turējās brīnišķīgs. Naktis bija zvaigžņotas, dienas skaidras, bet dienvidū pūta silts un sauss vējiņš, kas viesa cilvēku krūtīs možumu un atsvaidzināja. Tīrumos zaļoja labība, pļavās koši ziedēja puķes, bet priežu meži izplatīja veselīgu sveķu aromātu. Visu ceļu līdz Lidzbarkai, bet no turienes līdz Dzjaldovai un tālāk līdz Nedzbožai ceļinieki neredzēja pie debesīm neviena mākonīša. Tikai Nedzbožā nakti uznāca lietus ar pērkonu, ko tai pavasarī dzirdēja pirmo reizi, taču ātri pārgāja, un nākošā diena atkal uzausa gaiša, sārta, zeltīta un tik mirdzoša, ka viss, ko vien varēja saredzēt, laistījās kā pērļu un briljantu rotā, bet visa apkārtne, likās, smaidīja debesīm un priecājās par kūsājošo dzīvi.

Tādā rītā viņi no Nedzbožas nogriezās uz Sčitnu. Mazāvijas robeža nebija tālu, un viņi viegli varēja iegriezties Spihovā. Vienu brīdi Macjka pat tā ari gribēja darīt, bet, apsvēris visu, nolēma tomēr turpināt ceļu taisni uz briesmīgo krustnešu perēkli, kur tik drūmi izšķīrās Zbiškas liktenis. Sadabūjis kādu zemnieku par pavadoni, lika, lai ved uz Sčitnu, kas nemaz nebija vajadzīgs, jo no Nedzbožas uz turieni gāja taisns lielceļš, uz kura ar baltiem akmeņiem bija atzīmētas vācu jūdzes.

Pavadonis jāja dažus desmit soļus pa priekšu, aiz viņa — Macjka ar Jagenku, pēc tam diezgan tālu aizmugurē čehs ar daiļo Anuļku, bet vēl tālāk sekoja vezumi, ko apsargāja bruņoti kalpi. Bija agrs rīts. Debesu austrumu pamale vēl viegli sārtoja, lai gan saule jau bija uzlēkusi, pārvēršot par dārgakmeņiem rasas pilienus kokos un zālē.

—    Vai tu nebaidies jāt uz Sčitnu? — Macjka jautāja.

—    Nebaidos, — Jagenka atteica. — Kungs dievs mani sargā, tādēļ ka esmu bārene.

—     Tur nevienam nevar uzticēties. Tiesa, visniknākais suns tur bijis Danfelds, ko Jurands nonāvēja reizē ar Gotfrīdu… Tā stāstīja čehs. Otrs pēc Danfelda bijis Rotgers, kurš krita no Zbiškas cirvja, bet vecais arī esot briesmonis, kas pārdevies velnam . . . Ļaudis neko skaidri nezina, tomēr es domāju, ka gadījumā, ja Danusja gājusi bojā, tad tikai no viņa rokas. Runā, ka viņu arī piemeklējusi kāda nelaime, bet kņaze man Ploekā teica, ka esot izglābies. Ar viņu tad arī mums Sčitnā būs darīšana. Labi, ka ir vēstule no Lihtenšteina, jo šķiet, ka suņabrāļi viņa vairāk bīstas nekā mestra. Tādēļ, ka esot ļoti iespaidīgs un tiekot turēts lielā cieņā, pie tam vēl atriebīgs. Ne vismazāko pārestību nepiedodot . . . Bez viņa vēstules es tik mierīgi nejātu uz Sčitnu.

—    Bet kā saūc to veco?

—    Zigfrīds fon Lēve.

—    Lai dievs dod, ka arī ar viņu mēs tiktu galā.

—    Lai dievs dod!

Te Macjka iesmējās un pēc brīža teica:

—     Ploekā kņaze man saka: «Sūdzaties, sūdzaties kā aitas uz vilkiem, bet no šiem vilkiem, saka, trīs vairs nav starp dzīvajiem, nevainīgās aitiņas viņu nomušījušas.» Un, patiesību sakot, tā arī ir .. .

—    Bet Danusja? Un viņas tēvs?

—     To pašu es teicu kņazei. Taču sirdī esmu priecīgs, jo iznāk, ka arī mums ir bīstami darīt pāri. To jau nu mēs zinām, kā paķert rokā cirvi un zvelt ar to no visa pleca! Bet ar Danusju un Jurandu slikti. Es domāju tāpat kā čehs, ka viņi vairs nav starp dzīvajiem, lai gan patiesībā neviens neko skaidri nezina … Zēl Juranda: dzīvs būdams, viņš daudz cieta meitas dēļ un, ja miris, tad arī laikam grūtā nāvē.

—    Līdzko dzirdu viņu pieminam, tūlīt atceros tēti, kura arī vairs nav šai pasaulē, — Jagenka sacīja.

Un paskatījas uz augšu skaistām, mitrām acīm. Macjka, pamājis ar galvu, teica:

—            Nu viņš droši vien ir pie dieva mūžīgā gaismā, jo labāka cilvēka par viņu laikam nebija visā mūsu karalistē . . .

—    Oi, nebija gan, patiešām, nebija! — Jagenka nopūtās.

Bet viņu tālāko sarunu pārtrauca pavadonis, kurš piepeši apturēja zirgu, pēc tam pagrieza to atpakaļ, atauļoja pie Macjkas un dīvainā, pārbaidītā balsī iesaucās:

—            Dieva dēļ! Verieties, pan bruņiniek, kas tas tur nāk šurp no pakalna.

—    Kas, kur? — Macjka jautāja.

—    Nu tur! Kāds milzis, vai…

Macjka un Jagenka apturēja zirgus, paskatījās pavadoņa norādītajā virzienā un patiešām pakalnā pusstajnu vai vairāk priekšā ieraudzīja cilvēka stāvu, kura izmēri, likās, krietni pārsniedza parasta cilvēka augumu.

—    Tas tiesa, ka vīrs ir ļoti liels, — Macjka norūca.

Pēc tam saviebās, pēkšņi nospļāvās un teica:

—    Rauj viņu piķis!

—    Ko jūs lādaties? — Jagenka vaicāja.

—            Atcerējos, kā tādā pašā rītā ceļā no Tinecas uz Krakovu abi ar Zbišku ieraudzījām gandrīz tādu pašu milzi. Toreiz mums teica, ka tas esot Daiļais Valgeris, bet izrādījās, ka bija Tačevas pans, un arī no tā nekas labs neiznāca. Rauj viņu piķis!

—            Tas nav bruņinieks, tādēļ ka iet kājām, — vērīgi lūkodamās tālumā, Jagenka sacīja. — Un redzu, ka viņam nav pat nekādu ieroču, vienīgi kreisajā rokā tur nūju . . .

—    Un tausta ar to ceļu, it kā būtu nakts, — Macjka piebilda.

—    Un knapi kustas. Patiešām! Akls, vai?

—    Akls, akls, kā tad!

Viņi devās uz priekšu un pēc brīža apstājās pretī vecam vīram, kurš, ļoti lēni nākdams lejā no pakalna, taustīja ar nūju sev priekšā ceļu.

Tas patiešām bija ārkārtīga auguma vīrs, lai gan tuvumā vairs nelikās esam milzis. Ceļinieki pārliecinājās arī, ka pretimnācējs ir pilnīgi akls. Acu vietā viņam bija divi melni iedobumi. Trnka arī labās plaukstas, kuras vietā rēgojās netīru lupatu vīkšķis. Sirmie mati krita viņam uz pleciem, bet bārda sniedzās līdz pal jostai.

—            Viņam, nabadziņam, nav ne pavadoņa, ne suņa, un pats taustīdamies meklē ceļu, — Jagenka sacīja. — Dieva dēļ, mēs taču nedrīkstam viņu atstāt bez palīdzības. Nezinu, vai viņš mani sapratīs, tomēr mēģināšu aprunāties.

To teikusi, viņa veikli nolēca no zirga un, apstājusies vecā vīra priekšā, sāka meklēt naudu ādas maisiņā, kas viņai karājās pie jostas.

Padzirdis priekšā zirgu so|us un cilvēku balsis, sirmgalvis izstiepa uz priekšu savu nūju un pacēla uz augšu galvu, kā to dara akli cilvēki.

—            Lai slavēts Jēzus Kristus! — meitene sacīja. — Vai jūs, vec- tētiņ, saprotat kristīgo valodu?

Padzirdis viņas saldo meitenes balsi, sirmgalvis nodrebēja, pār seju viņam pārlaidās kāds savāds gaišums; aizgrābts un savi|ņots viņš aizsedza ar plakstiem savus tukšos acu dobumus un pēkšņi, nometis nūju, nokrita Jagenkas priekšā ceļos uz augšu paceltām rokām.

—            Celieties, tāpat jums palīdzēsim. Kas jums kaiš? — Jagenka izbrīnījusies jautāja.

Bet sirmgalvis neko neatbildēja, tikai pār vaigiem viņam noritēja divas asaras, bet no lūpām izlauzās vaidiem līdzīga skaņa:

—    Aa! a!

—    Žēlīgais dievs! Vai jūs esat mēms?

—    Aa! a!

To pateicis, pacēla kreiso roku, uzvilka ar to gaisā krusta zīmi, pēc tam sāka trīt gar lūpām.

Neko nesapratusi, Jagenka paskatījās uz Macjku, kurš teica:

—    Laikam rāda, ka viņam nogrieza mēli.

—    Jums nogrieza mēli? — meitene jautāja.

—            A! a! a! a! — sirmgalvis vairākas reizes atkārtoja, piekrītoši mādams ar galvu.

Pēc tam parādīja ar pirkstiem uz acīm, tad izstiepa labo roku bez plaukstas, ar kreiso atdarinot cirtiena kustibu.

Tagad viņi saprata abi.

—    Kas jums to izdarīja? — Jagenka jautāja.

Sirmgalvis atkal vairākas reizes atveidoja gaisā krusta zīmi.

—    Krustneši! — Macjka iesaucās.

Sirmgalvis apstiprinoši nokāra galvu uz krūtīm.

Iestājās klusums, bet Macjka un Jagenka uztraukti saskatījās, redzēdami savā priekšā dzīvu pierādījumu tai nežēlībai un cietsirdībai, ar kādu ordeņa bruņinieki sodīja savus gūstekņus.

—            Bargi valdnieki! — Macjka beidzot sacīja. — Ļoti smagi viņu sodījuši — un dievs vien zina vai ari taisnīgi. To mēs neizpētīsim. Ja vismaz zinātu, kurp viņu aizvest, — tam jābūt kādam šīs apkārtnes iedzīvotājam. Saprot musu valodu, tādēļ ka vienkāršā tauta te ir tāda pati kā Mazāvijā.

—    Vai jūs saprotat, ko runājam? —- Jagenka jautāja.

Sirmgalvis pamāja ar galvu.

—    Šejienietis?

—    Nē, — vecis ar žestiem atbildēja.

—    Tad varbūt no Mazāvijas?

—    Jā.

—    Kņaza Januša padotais?

—    Jā.

—    Ko tad jūs darījat pie krustnešiem?

Sirmgalvis neprata atbildēt, bet viņa seja vienā mirklī ieguva tik neizsakāmu sāpju izteiksmi, ka Jagenkas žēlīgā sirds ietrīcējās vēl lielākā līdzjūtībā, un pat Macjka, kuru nebija nemaz tik viegli aizkustināt, teica:

—    Laikam suņabrāļi viņam nodarījuši pāri bez kādas vainas.

Jagenka ielika nabaga vīram rokā dažus sīkus naudas gabalus.

—            Klausieties, : — viņa teica. — Mēs nepametīsim jūs. Brauksiet ar mums kopā uz Mazāviju, un katrā sādžā jautāsim, vai tā nav jūsējā. Varbūt kaut kā atradīsim. Bet tagad celieties kājās, mēs neesam nekādi svētie.

Bet sirmgalvis nepiecēlās, gluži otrādi, vēl vairāk noliecās un apskāva viņai kājas, it kā nododams sevi Jagenkas aizbildnībā un pateikdamies, pie kam viņa sejā parādījās izbrīns un pat tāda kā vilšanās. Spriežot pēc balss, viņš varbūt domāja, ka atrodas meitenes priekšā, bet roka tai pašā laikā sataustīja jēlādas zābakus, kādus ceļā valkāja bruņinieki un ieroču nesēji.

Jagenka teica:

—            Tā arī izdarīsim. Tūlīt piebrauks mūsu vezumi, varēsiet atpūsties un iestiprināties. Taču uz Mazāviju tūlīt nebrauksim, jo pirms tam mums jāiegriežas Sčitnā.

To padzirdis, sirmgalvis pietrūkās kājās. Viņa sejā atainojās šausmas un izbrīns. Izplēta rokas, it kā gribēdams aizsprostot ceļu, bet no lūpām viņam izlauzās mežonīgas un izmisuma pilnas skaņas.

—     Kas jums ir? — Jagenka pārbijusies iesaucās.

Bet tad čehs, kurš jau pirms tam bija piejājis kopā ar Anuļku un kādu laiku uzmanīgi vērojis sirmgalvi, pēkšņi pārvērstu seju un diezgan dīvainā balsī teica:

—            Pie pestītāja ciešanām! Atļaujiet, pan, man viņam pajautāt, jo jums nenāk ne prātā, kas viņš varētu būt!

Un, nenogaidījis atļauju, pieskrēja pie veča, uzlika viņam uz pleca roku un sāka prašņāt:

—    Jūs nākat no Sčitnas?

It kā viņa balss skaņu savaldzināts, sirmgalvis nomierinājās un pamāja ar galvu.

—    Vai nemeklējāt tur savu meitu?

Dobjš vaids bija vienīgā atbilde uz šo jautājumu.

Tad Glava mazliet nobāla, brīdi vēl raudzījās ar savu lūša skatienu vecā vīra sejā, pēc tam lēni un skaidri sacīja:

—    Jūs taču esat Spibovas Jurands!

—    Jurands! — Macjka iesaucās.

Bet Jurands tai mirklī sagrīļojās un zaudēja samaņu. Pārciestās mokas, badošanās, ceļa grūtības nogāza viņu no kājām. Bija jau desmitā diena, kopš viņš tā taustījās, maldīdamies un meklēdams ar nūju ceļu, neēdis, noguris un skaidri nezinādams, kurp iet. Nevarēdams uzprasīt ceļu, dienā orientējās tikai pēc saules staru siltuma, naktis pavadīja ceļmalas grāvjos. Kad viņam gadījās iet cauri sādžai, ciematam vai satikt pretimnācējus, izstieptu plaukstu īdošā balsī lūdza dāvanas, bet reti kāda žēlsirdīga roka viņam palīdzēja, visur uzskatot par ļaundari, ko piemeklējis taisnīgs likuma sods. Jau divas dienas pārtika vienīgi no koku mizām un lapām un sāka šaubīties, vai kādreiz sasniegs Mazāviju, kad pēkšņi viņu ielenca līdzcietīgi ļaudis, kas runāja poļu valodā, no kuriem viena balss viņam atgādināja paša meitas saldo balstiņu, un, kad pēdīgi tika nosaukts arī viņa vārds, saviļņojuma mērs bija pilns, sirds sažņaudzās krūtīs, domas sāka griezties virpulī, un būtu nokritis ar seju lielceļa putekļos, ja viņu neatbalstītu čeha spēcīgās rokas.

Macjka nolēca no zirga, pēc tam abi paņēma viņu rokās, aiznesa uz pajūgiem un noguldīja ar sienu izklātos ratos. Tur Jagenka un Anuļka, palīdzējušas atgūt Jurandam samaņu, pabaroja viņu un padzirdīja ar vīnu, pie kam Jagenka, redzēdama, ka vecais vīrs nevar noturēt kausu, pati pasniedza viņam dzērienu. Tūlīt pēc tam viņu pārņēma ciets, nepārvarams miegs, no kura atmodās tikai trešajā dienā.

Bet ceļinieki tūlīt noturēja steidzīgu apspriedi.

—     Es teikšu īsi, — Jagenka sacīja. — Nevis uz Sčitnu mums tagad jābrauc, bet uz Spihovu, lai viņu nogādātu drošā vietā, pie savējiem, kur būs kam par viņu parūpēties.

—     Tu re, kā viņa rīkojas! — Macjka atbildēja. — Uz Spihovu viņš jānosūta, skaidrs, bet visiem tur nav jābrauc, var aizvest vienos ratos.

—    Es nerīkojos, tikai domāju, ka no viņa daudz ko varam uzzināt par Zbišku un Danusju.

—    Kā tu ar viņu runāsi, ja viņam nav mēles?

—     Bet kas cits, ja ne viņš jums parādīja, ka nav? Redziet, arī bez runāšanas uzzinājām visu, kas mums bija vajadzīgs, kur nu vēl, ja pieradīsim pie viņa galvas un roku zīmēm! Pajautājiet, piemēram,

vai Zbiška atgriezies no Malborgas uz Sčitnu, un viņš vai nu piekrītoši pamās ar galvu, vai noliegs. Tas pats sakāms par citiem jautājumiem.

—    Pareizi! — čehs iesaucās.

—       Arī es nenoliedzu, ka pareizi, — Macjka sacīja, — un pats domāju tāpat, bet es mīlu vispirms apsvērt, tikai pēc tam runāt.

To teicis, lika vedējiem nogriezties uz Mazāvijas robežu. Brauciena laikā Jagenka bieži vien piegāja pie ratiem, kuros gulēja Jurands, baidīdamās, ka tik viņš miegā nenomirst.

—       Es viņu nepazinu, — Macjka sacīja, — un nav arī brīnums. Bija vīrs kā taurs! Mazūri stāstīja, ka Jurands vienīgais no viņiem būtu varējis cīnīties ar pašu Zavišu, bet tagad palicis kā skelets.

—       Klīda baumas, — čehs teica, — ka krustneši viņu ļoti mocījuši, bet daži negribēja ticēt, ka kristīgie varētu tā rīkoties ar iesvaidītu bruņinieku, kura patrons tāpat ir svētais Juris.

—       Ar dieva palīgu Zbiška vismaz daļēji viņu atrieba. Tagad skatieties, kāda atšķirība ir starp mums un starp viņiem. Tiesa, no četriem suņabrāļiem trīs jau krituši — bet viņi krita kaujā, un neviens viņiem gūstā mēli neizgrieza un acis neizdūra.

—    Dievs viņus sodīs, — Jagenka teica.

Bet Macjka griezās pie čeha:

—    Kā tu viņu pazini?

—       Sākumā arī nepazinu, lai gan tiku redzējis vēlāk par jums, pan. Bet kaut ko viņš man atgādināja un, jo vairāk viņu vēroju, jo vairāk atgādināja… Nu kā! Tad viņam nebija bārdas un sirmu matu, izskatījās varens un spēcīgs vīrs, kā lai tādā sirmgalvī viņu pazīst! Bet, kad paņeņka pateica, ka braucam uz Sčitnu un kad viņš pēc tam sāka īdēt, man tūlīt atvērās acis.

Macjka iegrima domās.

—       No Spihovas viņu vajadzētu aizvest pie kņaza, kurš nevar atstāt nesodītu šādu pārestību, kas nodarīta dižciltīgam cilvēkam.

—       Viņi visu noliegs, pan; nodevīgi nolaupīja viņam meitu un noliedza, bet par Jurandu pateiks, ka mēli, roku un acis zaudējis kaujā.

—       Pareizi, — Macjka sacīja. — Savā laikā viņi taču bija nolaupījuši pašu kņazu. Viņš nevar uzbrukt krustnešiem, tāpēc ka viens tos nevar uzveikt, vienīgi tikai tad, ja mūsu karalis ietu viņam palīgā. Ļaudis runā un runā par lielo karu, bet kā nav, tā nav pat maza.

—    Ir, ar kņazu Vitautu.

—        Paldies dievam, ka vismaz tas viņu nebīstas . . . Eh! Kņazs Vitauts, tas tik ir kņazs! Ar viltību viņu arī neuzveiks, jo viņš viens pats ir viltīgāks par visiem krustnešiem kopā. Suņabrāļiem reizēm gadījās piespiest viņu tā, ka gals, likās, klāt kā zobens pie rīkles, bet viņš kā zalktis izslīdēja ārā un tūlīt pats viņiem iekoda .. . Sargies viņa, kad sit, bet vēl vairāk sargies, kad glauda.

—    Vai viņš tāds ar visiem?

—     Ar visiem ne, vienīgi ar krustnešiem. Ar citiem labs un devīgs kņazs!

Macjka iegrima domās, it kā gribēdams labāk atcerēties Vitautu.

—     Tas ir pavisam citāds cilvēks nekā šejienes kņazi, — viņš pēdīgi teica. — Zbiškam vajadzēja doties pie viņa; viņa vadībā un ar viņu pret krustnešiem var gūt visvairāk.

Pēc brīža piebilda:

—     Kas zina, vai vēl abi nenokļūsim tur, tādēļ ka tur ir vislabākās iespējas atriebties.

Pēc tam atkal runāja par Jurandu, par viņa nelaimīgo likteni un neizsakāmajām pārestībām, kādas tas piedzīvojis no krustnešiem, kuri pirmie bez kāda iemesla nonāvēja viņa mīļo sievu, pēc tam, atriebjoties par atriebību, nolaupīja meitu un beidzot tik briesmīgi sakropļoja pašu, pat tatāri neko ļaunāku nevarētu izdomāt. Macjka un čehs grieza zobus, iedomājoties, ka pat viņa izlaišana brīvībā bijusi jauna, smalki apsvērta cietsirdība. Vecais bruņinieks sevī cieši apņēmās sīki izpētīt visu, kā bijis, pēc tam atmaksāt ar uzviju.

Tā sarunās un pārdomās pagāja ceļš līdz Spihovai. Pēc jaukas dienas pār zemi nolaidās klusa, zvaigžņota nakts, tāpēc nekur neapstājās pārnakšņot, tikai trīs reizes kārtīgi pabaroja zirgus, jau tumsā pārbrauca robežu un no rīta, pa ceļam pieņemta pavadoņa vesti, sasniedza Spihovas zemi. Vecais Tolima laikam visu turēja stingrās rokās, jo, tikko bija iebraukuši mežā, viņiem pretī izjāja divi bruņoti kalpi, kuri, redzēdami, ka tas nav nekāds karaspēks, liet tikai neliela svīta, palaida to garām bez viena jautājuma un vēl izvadīja caur purvājiem un dumbriem, kas apkārtnes nepazinējam būtu nepārejami.

Pilī visus pieņēma Tolima un ksendzs Kalebs. Ziņa, ka labi ļaudis atveduši viņu panu, zibeņātri izplatījās visā pils sardzē. Bet, kad ļaudis ieraudzīja, kāds Jurands izskatās pēc izraušanās no krustnešu nagiem, izcēlās īsta draudu un sašutuma vētra, un, ja Spihovas pazemē tobrīd atrastos kāds krustnesis, nekādai pasaules varai neizdotos paglābt to no briesmīgas nāves.

Jātnieki tūlīt gribēja seglot zirgus un aulekšot uz robežu, sagūstīt, cik izdosies, vāciešu un viņu galvas nomest pie kājām panam, bet šo viņu vēlēšanos savaldīja Macjka, kurš zināja, ka vācieši mitinās pilsētās un miestos, bet sādžu iedzīvotāji ir tādi paši poļi, vienīgi atrodas svešu kungu varā. Taču ne šīs sarunas, ne klaigas, ne aku vindu čīkstoņa nespēja uzmodināt Jurandu, kuru no ratiem lāča ādās pārnesa uz gultu

viņa paša istabā. Pie viņa palika ksendzs Kalebs, sens draugs, kuru viņš mīlēja kā brāli, un sāka skaitīt pateicības lūgšanu, lai pasaules pestītājs atdotu nelaimīgajam Jurandam acis, mēli un roku.

Iekoduši brokastis, nogurušie ceļinieki arī devās atpūsties. Macjka pamodās jau krietni pēcpusdienā un lika kalpam ataicināt Tolimu.

Zinādams jau iepriekš no čeha, ka Jurands pirms aizjāšanas pavēlējis visiem klausīt Zbišku un caur ksendzu novēlējis viņam Spihovu, Macjka priekšnieka balsī teica vecajam:

—            Es esmu jūsu jaunā pana tēvocis un, kamēr viņš neatgriezīsies, būšu šeit noteicējs.

Tolima nolieca savu sirmo galvu, kas mazliet atgādināja vilka galvu, un, pielicis pie auss plaukstu, jautāja:

—    Tātad jūs, pan, esat dižciltīgais Bogdanecas bruņinieks?

—    Tā ir, — Macjka atteica. — Kā jūs mani pazīstat?

—    Jūs te gaidīja un prašņāja pēc jums jaunais pans Zbiška.

To padzirdis, Macjka pietrūkās kājās un, aizmirsis visu savu nopietnību, iesaucās:

—    Zbiška Spihovā?

—    Bija, pan, pirms divām dienām aizjāja.

—    Dieva dēļ! No kurienes ieradās un kurp aizjāja?

—            Ieradās no Malborgas, pa ceļam bijis Sčitnā, bet, uz kurieni aizjāja, neteica.

—    Neteica?

—    Varbūt ksendzam Kalebam pateica.

—            Ak visvarenais dievs! Tātad mēs esam ceļā izšķīrušies! — sizdams ar rokām pa gurniem, "Macjka zūdljās.

Tolima pielika plaukstu ari pie otras auss:

—    Ko jūs teicāt, pan?

—    Kur ir ksendzs Kalebs?

—     Pie vecā pana gultas.

—    Pasauciet viņu! Jebšu nē … Pats aiziešu pie viņa.

—    Es viņu pasaukšu! — vecais noteica.

Un izgāja. Bet, iekams viņš paspēja ataicināt ksendzu, ienāca Jagenka.

—    Nāc šurp! Vai zini, kas ir? Pirms divām dienām šeit bijis Zbiška!

Viņa vienā mirklī pārmainījās sejā, un meitenei sāka manāmi drebēt svītrainās, pieguļošās biksēs tērptās kājas.

—    Bijis un aizjājis? — viņa drebošu sirdi pārjautāja. — Uz kurieni?

—     Pirms divām dienām, bet, uz kurieni, — varbūt ksendzs zinās.

—    Mums jādodas viņam pakaļ! — meitene stingrā balsī teica.

Pēc brīža ienāca ksendzs Kalehs, kurš, domādams, ka Macjka viņu aicina, lai apjautātos par Jurandu, nenogaidījis jautājumu, teica:

—    Vēl guļ.

—    Dzirdēju, ka Zbiška te bijis? — Macjka iesaucās.

—    Bija. Pirms divām dienām aizjāja.

—    Uz kurieni?

—            Pats nezināja . . . Meklet… Aizjaja uz Zemaites robežu, tur tagad ir karš.

—    Dieva dēļ, pastāstiet, tēv Kaleb, ko jūs par viņu zināt!

—            Zinu tikai to, ko dzirdēju no viņa paša. Bijis Malborgā un ieguvis tur iespaidīgu, paša lielmestra brāļa labvēlību, kurš tur esot pirmais bruņinieks krustnešu vidū. Pēc viņa atļaujas Zbiškam bijis brīv meklēt visās pilīs.

—    Jurandu un Danusju?

—    Jā, bet Jurandu nemeklēja, jo viņam pateikuši, ka vairs neesot dzīvs.

—    Stāstiet visu no sākuma.

—            Tūlīt, ļaujiet tikai atvilkt elpu un atjēgties, jo es nāku no citas pasaules.

—    Kā — no citas?

—            No tās pasaules, kurp nevar aizjāt ar zirgu, bet vienīgi ar lūgšanu … Un no kunga Jēzus, pie kura kājām lūdzu apžēloties par Jurandu.

—            Jūs prasījāt brīnumu? Vai tas ir jūsu varā? — Macjka ļoti ieinteresēts jautāja.

—           Manā varā nav, bet pestītāja ir, kurš, ja vien gribēs, atdos Jurandam i acis, i mēli, i roku …

—            Ja gribēs, tad jau nu atdos, — Macjka atteica, — lai gan tas, ko lūdzāt, nav nekāds sīkums.

Ksendzs Kalebs neko neatbildēja, varbūt arī labi nesadzirdēja, jo viņam vēl bija neskaidras acis, un patiešām varēja redzēt, ka pirms tam bijis pilnīgi iegrimis lūgšanā.

Viņš aizsedza ar rokām seju un kādu laiku sēdēja klusēdams. Pēdīgi, nopurinājies un izberzējis ar plaukstām acis, teica:

—    Tagad jautājiet.

—    Kādā veidā Zbiška ieguva sev Sambijas pārvaldnieka labvēlību?

—    Viņš vairs nav Sambijas pārvaldnieks…

—            Tas nav svarīgi… Jūs saprotat, ko es jautāju, un atbildiet, ko zināt.

—            Viņš to ieguva turnīrā. Ulrihs labprāt piedalās divkaujās un cīnījās arī ar Zbišku, jo Malborgā bija saradušies daudzi bruņinieki, kam par godu mestrs sarīkoja sacīkstes. Ulriham pārtrūka seglu siksna, un Zbiška būtu viegli varējis nogāzt viņu no zirga, taču viņš, to redzot, nometis pīķi un pieturējis sagrīļojušos Ulrihu.

—    Ei! Tu redzi! — Macjka uzsauca Jagenkai. — Par to Ulrilis ar viņu sadraudzējās?

—    Par to arī sadraudzējās. Vairs negribējis ar viņu sacensties ne ar asiem, ne ar truliem pīķiem, bet sadraudzējies. Tad Zbiška izstāstījis viņam savas bēdas, par ko tas, vienmēr augstu turēdams bruņinieka godu, briesmīgi saskaities un aizvedis Zbišku sūdzēties pie sava brāļa, ordeņa mestra. Dievs viņu par to atpestīs, jo krustnešu vidū nav daudz tādu, kuri mīl patiesību. Zbiška man teica arī, ka viņam daudz palīdzējis kungs de Lorhe, ko augsto radu un lielās bagātības dēļ tur ļoti cienot, bet viņš visos punktos liecinājis Zbiškas laba.

—    Nu, un kas no tā visa iznāca?

—    Iznāca tas, ka lielmestrs bargi pavēlējis Sčitnas komturam, lai tas visus gūstekņus, kādi ir Sčitnā, tūlīt atsūtot uz Malborgu, pašu Jurandu ieskaitot. Par Jurandu komturs paskaidrojis, ka tas no ievainojumiem miris un turpat pie baznīcas esot paglabāts. Pārējos gūstekņus aizsūtījis, starp kuriem bijusi arī plānprātīga meitene, bet mūsu Danusjas trūcis.

—    No ieroču nesēja Glavas es zinu, — Macjka teica, — ka Rotgers, tas, kuru Zbiška nonāvēja divkaujā kņaza Januša pilī, arī stāstījis par kādu vientiesīgu meiteni. Teicis, ka noturējuši viņu par Juranda meitu, bet, kad kņaze viņam atbildējusi, ka krustneši taču pazinuši īsto Danusju un zinājuši, ka viņa nav plānprātīga, atteicis: «Tas tiesa, bet mēs domājām, ka ļaunie gari viņu pārvērtuši.»

—    To pašu komturs uzrakstījis mestram — ka šo meiteni turējuši nevis ieslodzījumā, bet uzraudzībā un atņēmuši to laupītājiem, kuri zvērējuši, ka tā esot pārvērsta Juranda meita.

—    Un mestrs noticēja?

—    Pats nezinājis, ticēt vai neticēt, bet Ulrihs iededzies vēl lielākās dusmās un pastāvējis uz to, lai kopā ar Zbišku sūta uz Sčitnu ordeņa ierēdni, kas arī ticis izdarīts. Ierodoties Sčitnā, veco komturu vairs nav aizstājuši, viņš aizjājis karot pret Vitautu uz austrumu pilīm; atraduši vienīgi komtura palīgu, kuram ierēdnis licis atvērt visus pagrabus un pazemes telpas. Tā viņi meklējuši, meklējuši un neko neatraduši. Pratinājuši pils ļaudis. Tikai viens pateicis Zbiškam, ka daudz ko varētu uzzināt no kapelāna, kurš protot sarunāties ar mēmo bendi. Taču bendi paņēmis līdzi vecais komturs, bet kapelāns bijis aizbraucis uz kādu garīgu congressus Krulevecā . . . Viņi tur bieži sapulcējoties un sūtot pāvestam par krustnešiem sūdzības, jo arī garīdzniekiem, nabadziņiem, esot grūti panest viņu varu . ..

—    Man tikai brīnums, kā viņi neatrada Jurandu! — Macjka piezīmēja.

—    Vecais komturs viņu laikam būs izlaidis jau agrāk. Sī izlaišana ir lielāka ļaundarība, nekā būtu, ja viņi vienkārši pārgrieztu tam rīkli. Viņi gribēja, lai pans pirms nāves izcieš tik, nē, pat vairāk, cik cilvēks viņa stāvoklī var izciest. Akls, mēms un bez labās rokas — pasargi dievs! … Ne māju atrast, ne ceļu uzprasīt, ne maizi palūgt … Domāja, ka nomirs badā kaut kur sētmalā vai noslīks kādā grāvī . . . Ko viņi tam atstāja? Neko, tikai atmiņas par bijušo un savas nevarības apziņu. Bet tās ir visbriesmīgākās mokas . . . Varbūt viņš tur pie kādas baznīcas vai ceļa malā sēdēja, bet Zbiška pajāja garām un nepazina. Varbūt viņš pat dzirdēja Zbiškas balsi, taču pasaukt nespēja … Ek! Nevaru novaldīt asaras! . . . Tas ir dieva brīnums, ka jūs viņu sasta- pāt, tāpēc domāju, ka viņš izdarīs vēl lielāku, kaut arī to lūdz manas necienīgās un grēcīgās lūpas.

—    Ko vēl Zbiška jums stāstīja? Uz kurieni aizjāja? — Macjka prašņāja.

—    Teioa tā: «Zinu, ka Danusja bija Sčitnā; viņu nolaupījuši krustneši un vai nu nomīušījuši, vai aizveduši prom. To izdarījis vecais fon Lēve, un dievs mans liecinieks, ka agrāk nelikšos mierā, iekams nedabūšu viņu rokā.»

—   Tā viņš teica? Tad droši vien būs aizjājis uz austrumu komtu- rijām, bet tagad tur ir karš.

—    Viņš zināja par karu, tāpēc arī devās pie kņaza Vitauta. Teica, ka ar viņa palīdzību varēšot ātrāk kaut ko panākt pret krustnešiem nekā ar paša karaļa.

—    Pie kņaza Vitauta! — Macjka, piecēlies kājās, iesaucās.

Pēc tam griezās pie jagenkas:

—    Redzi, ko nozīmē prāts! Vai es neteicu to pašu? Es taču arī paredzēju, ka mums nāksies doties pie Vitauta.

—   Zbiška cerēja, — ieminējās ksendzs Kalebs, — ka Vitauts iebruks Prūsijā un ieņems turienes pilis.

—   Ja tik viņam būs laiks, viņš to izdarīs, — Macjka atbildēja. — Nu, paldies dievam, vismaz zinām, kur meklēt Zbišku.

—    Tad tūlīt arī jādodas ceļā! — Jagenka sacīja.

—   Klusē! — Macjka viņu apsauca. — Kalpiem neklājas jaukties ar saviem padomiem.

To teicis, nozīmīgi paskatījās uz meiteni, it kā atgādinādams, ka viņa ir kalps. Jagenka apķērās un noklusa.

Brīdi padomājis, Macjka teica:

—    Zbišku mēs tagad atradīsim, viņš droši vien nekur citur nebūs kā pie kņaza Vitauta, bet derētu zināt, vai, izņemot tos krustnešu bruņu cepuru pušķus, ko zvērējis pārvest, viņam pasaulē vēl ir kas ko meklēt vai nav?

—    Kā to lai uzzina? — ksendzs Kalebs jautāja.

—     Ja es zinātu, ka tas Sčitnas ksendzs jau atgriezies no sinodes, labi būtu viņu satikt, — Macjka atbildēja. — Man ir vēstules no Lihtenšteina, un līdz Sčitnai varu jāt droši.

—    Tā nebija nekāda sinode, tikai congressus, — ksendzs Kalebs atteica, — un kapelānam jau sen vajag būt mājās.

—    Tad labi. Viss pārējais lai paliek uz manu atbildību … Ņemšu līdzi Glavu, divus kalpus ar kaujas zirgiem katram gadījumam — un jāsim.

—    Pēc tam pie Zbiškas? — Jagenka jautāja.

—     Pēc tam pie Zbiškas, bet pagaidām tu paliksi te un gaidīsi, kamēr atgriezīšos no Sčitnas. Domāju, ka ilgāk par trim četrām dienām neaizkavēšos. Man ir stipri kauli un grūtības nav nekāds jaunums. Pirms tam tikai jūs, tēv Kaleb, lūgšu uzrakstīt vēstuli Sčitnas kapelānam. Ar jūsu vēstuli viņš man ātrāk noticēs… Jūs, garīdznieki, vienmēr vairāk uzticaties cits citam.

—    Ļaudis par turienes kapelānu labi atsaucas, — tēvs Kalebs sacīja. — Un, ja kāds ko zina, tas ir viņš.

Līdz vakaram viņš uzrakstīja vēstuli, bet nākošā rītā vēl pirms saules lēkta vecais Macjka jau vairs nebija Spihovā.

XII

Pēc ilgā miega Jurands pamodās ksendza Kaleba klātbūtnē, un, aizmirsis guļot, kas ar viņu noticis, un nezinādams, kur atrodas, viņš sāka taustīt savu gultu un sienu, pie kuras tā stāvēja. Bet ksendzs Kalebs viņu apskāva un, raudādams no aizkustinājuma, teica:

—    Tas es! Tu atrodies Spihovā! Brāli Jurand! Dievs tevi pārbaudīja … tu esi starp savējiem . .. labi ļaudis tevi atveda … Brāli Jurand! Brāli! …

Un, piekļāvis veco panu pie krūtīm, sāka skūpstīt viņa galvu, viņa tukšos acu dobumus un atkal spieda pie krūtīm, un atkal skūpstīja, bet Jurands pirmajā brīdī bija kā apstulbis un, likās, nekā nesaprata, kamēr beidzot ar kreiso roku vairākas reizes pārvilka pār pieri un galvu, it kā gribēdams atgaiņāt un izkliedēt miega un apstulbuma smagos mākoņus.

—    Vai tu dzirdi un saproti mani? — ksendzs Kalebs jautāja.

Jurands pamāja ar galvu, ka dzird, pēc tam ar roku pasniedzās pēc sudraba krucifiksa, ko savā laikā bija ieguvis no kāda bagāta vācu bruņinieka, noņēma to no sienas, piespieda pie lūpām, pie krūtīm un atdeva ksendzam Kalebam.

Ksendzs teica:

—    Es saprotu tevi, brāli! Viņš paliek ar tevi un, kā izveda no verdzības zemes, tā var atdot arī visu, ko esi zaudējis.

Jurands parādīja ar roku uz augšu par zīmi, ka tikai tur viņam viss tiks atdots, pēc tam viņa izdurtās acis atkal pieplūda ar asarām un viņa izmocītajā sejā atainojās neizsakāmas sāpes.

Ieraudzījis šo kustību un šo sāpju izteiksmi, ksendzs Kalebs saprata, ka Danusja vairs nav starp dzīvajiem, tāpēc nometās pie gultas ceļos un teica:

—    Mūžīgu dusēšanu dod viņai, kungs, lai spīd mūžīga gaisma un mūžīgs miers viņas pīšļiem, āmen.

To dzirdot, aklais piecēlās un, apsēdies uz gultas malas, sāka purināt galvu un māt ar roku, it kā gribēdams iebilst un pārtraukt ksendzu Kalebu, bet viņi nepaspēja saprasties: tai brīdī ienāca vecais Tolima, kuram sekoja pils sardze, pārvaldnieka palīgs, vecākie un cienījamākie Spihovas zemnieki, mežsargi un zvejnieki, jo vēsts par pana atgriešanos jau bija izplatījusies visā Spihovā. Visi krita viņam pie kājām, skūpstīja roku un gauži raudāja, redzot šo kropli un sirmgalvi, kurš ne ar ko vairs nelīdzinājās agrākajam varenajam Jurandam, krustnešu kāvējam un uzvarētājam visās kaujās. Bet dažiem, sevišķi tiem, kuri bija kopā ar viņu cīnījušies, dusmu lēkmē nobālēja sejas, pieņemot cietsirdīgu izteiksmi. Pēc brīža viņi sāka pulcēties grupās un sačukstēties, bikstot cits citu ar elkoņiem, līdz pēdīgi no pūļa izgāja priekšā viens pils sardzes kareivis, reizē arī Spihovas kalējs, vārdā Suhažs; pienācis pie Juranda un apņēmis tam ceļus, teica:

—     Tiklīdz jūs atveda šurp, pan, mēs tūlīt gribējām doties uz Sčitnu, bet tas bruņinieks, kurš jūs atveda, mums aizliedza. Tagad jūs, pan, atļaujiet, jo mēs nevaram palikt neatriebuši. Lai notiek tā, kā darijām agrāk. Nesodīti nedrīkstēja mumis pārdarlt un nedrīkstēs . . . Agrāk uz- brukām viņiem jūsu vadībā, tagad uzbruksim ar Tolimu vai bez viņa. Sčitnā mums ir jāieņem un tās suņa asinis viņiem jāizlej — lai dievs mums palīdz!

—    Lai dievs mums palīdz! — atkārtoja vairākas balsis.

—    Uz Sčitnu!

—    Mums vajag asiņu!

Un dedzīgās mazūru sirdis pārņēma naida liesmas. Saraucās pieres, sāka mirdzēt acis, šur un tur atskanēja zobu griešana. Pēc brīža tomēr balsis un zobu griešana noklusa un visu acis pievērsās Jurandam.

Viņam strauji piesārta vaigi, it kā Spihovas bruņiniekā iedegtos agrākais varoņgars un senais kaujas spars. Viņš piecēlās un atkal sāka meklēt ar roku gar sienu. Ļaudīm likās, ka viņš meklē šķēpu, bet tai brīdī vecā vīra pirksti uzdūrās krustam, ko ksendzs Kalebs bija pakāris iepriekšējā vietā.

Viņš vēlreiz noņēma to no sienas un nobāla, tad, pagriezies pret ļaudīm, pavērsa augšup tukšos acu dobumus un izstiepa uz priekšu krucifiksu.

Iestājās klusums. Ārā jau krēsloja. Pa atvērtajiem logiem dzirdēja čivinām putnus, kuri taisījās uz guļu zem pils jumtiem un pagalmā augošajās liepās. Pēdējie sārtie saules stari apgaismoja augšup pacelto krustu un Juranda baltos matus.

Kalējs Suhažs paskatījās uz Jurandu, atskatījās uz saviem biedriem, paskatījās vēlreiz uz Jurandu, beidzot pārkrustījās un uz pirkstgaliem izgāja no istabas. Viņam tāpat klusi sekoja pārējie un, tikai pagalmā apstājušies, sāka sačukstēties:

—    Nukā?

—     Jāsim vai ne?

—    Neļauj!

—     Atstāj atriebību dievam. Kā redzams, tad viņa dvēsele arī pārmainījusies.

Tā tas patiešām arī bija.

Juranda istabā palika vienīgi ksendzs Kalebs, vecais Tolima, kā arī Jagenka un Anuļka, kuras, ieraudzījušas pirmīt pagalmā ejam veselu baru bruņotu vīru, atnāca paskatīties, kas notiek.

Jagenka, kura bija drošāka un pašpaļāvīgāka par Secehovas meitu, tagad piegāja pie Juranda.

—     Lai dievs jums palīdz, bruņiniek Jurand, — viņa teica. — Tie esam mēs, kas jūs atvedām no Prūsijas.

Padzirdot viņas meitenīgo balsi, Juranda seja noskaidrojās. Laikam arī viņš sīki atcerējās visu, kas bija noticis uz Sčitnas lielceļa, jo sāka pateicīgi māt ar galvu un vairākkārt pielika pie sirds roku. Jagenka pastāstīja, kā viņu sastapuši, kā čehs Glava, Zbiškas ieroču nesējs, viņu |>azinis un kā beidzot atveduši uz Spihovu. Pastāstīja arī par sevi, ka kopā a.- biedru nēsājot bruņinieka Bogdanecas Macjkas — Zbiškas tēvoča zobenu, bruņu cepuri un vairogu; ka Macjka pametis Bogdanecu, lai uzmeklētu savu brāļadēlu, bet tagad aizjājis uz Sčitnu un pēc trim vai četrām dienām atgriezīšoties Spihovā.

Padzirdis Sčitnas vārdu, Jurands vairs tā neuztraucās kā pirmo reizi uz lielceļa, un tomēr viņa sejā atainojās liels nemiers. Bet Jagenka apgalvoja viņam, ka bruņinieks Macjka esot tikpat viltīgs, cik varonīgs un nevienam neļaušot apvest sevi ap stūri, turklāt viņam esot vēstules no Lihtenšteina, ar kurām varot droši jāt visur. Sie vārdi veco vīru stipri nomierināja; varēja manīt, ka viņš gribētu uzdot daudzus citus jautājumus, bet, nespēdams to izdarīt, ļoti cieta. To tūlīt ievērojusi, apķērīgā meitene teica:

—    Jo biežāk runāsim savā starpā, jo vairāk uzzināsim.

Jurands atkal pasmaidīja, izstiepa viņai pretī roku un, taustīdams uzlicis to Jagenkai uz galvas, turēja tā labu brīdi, it kā svētīdams. Viņš patiešam tai bija daudz pateicības paradā, turklāt sirmgalvim laikam patika viņas jaunība un valoda, kas atgādināja putna čivināšanu.

Kopš tā laika, ja neskaitīja lūgšanas, ko darīja gandrīz cauru dienu, vai kad nebija aizmidzis, meklēja viņu savā tuvumā, bet, ja nebija, ilgojās dzirdēt viņas balsi un visādi centās darīt zināmu ksendzam Ka- lebam vai Tolimam, ka vēlas tā jaukā zēna klātbūtni.

Viņa nāca, no visas sirds žēlodama veco vīru; bez tam viņa tuvumā Jagenkai ātrāk pagāja laiks, gaidot Macjku, kura uzturēšanās Sčitnā dīvaini ieilga.

Solījās atgriezties pēc trim dienām, bet pagāja ceturtā un piektā. Sestās pievakarē uztrauktā meitene jau gribēja lūgt Tolimu, lai sūta ļaudis izlūkos, kad no sardzes ozola paziņoja, ka Spihovai tuvojoties kādi jātnieki.

Pēc brīža uz paceļamā tilta patiešām nodipēja pakavi un pagalmā iejāja ieroču nesējs Glava ar vēl vienu no svītas ļaudīm. Jagenka, kura jau agrāk bija iznākusi no augšējās istabas un gaidīja pagalmā, pieskrēja klāt, iekams čehs vēl paspēja nokāpt no zirga.

—    Kur Macjka? — viņa jautāja uztraukumā drebošu sirdi.

—    Aizjāja pie kņaza Vitauta, bet jums lika palikt šeit, — ieroču nesējs atbildēja.

XIII

Padzirduši, ka Macjka pavēlējis viņai palikt Spihovā, Jagenka no pārsteiguma, sarūgtinājuma un dusmām nevarēja kādu brīdi izrunāt ne vārda, raudzījās tikai uz čehu plaši atvērtām acīm. Labi saprazdams, cik nepatīkamu vēsti viņai atvedis, Glava teica:

—    Es gribētu jums pastāstīt, ko mēs dzirdējām Sčitnā, ir daudz dažādu un ļoti svarīgu jaunumu.

—    Vai par Zbišku arī?

—    Nē, tikai no Sčitnas — zināt…

—    Saprotu! Zirgus lai atseglo kalps, bet jūs nāciet man līdzi.

Un, izrīkojusi kalpu, uzveda čehu augšstāva istabā.

—     Kāpēc Macjka mūs pameta? Kāpēc mums jāpaliek Spihovā, un kāpēc jūs atgriezāties? — viņa vienā elpas vilcienā nobēra.

—     Es atgriezos, — Glava paskaidroja, — tādē] ka bruņinieks Macjka man tā pavēlēja. Man gribējās doties karā, bet pavēle paliek pavēle. Bruņinieks Macjka man teica tā: «Jāj atpakaļ, sargā Zgoželicu paņeņku un gaidi no manis vēstis. Varbūt tev vajadzēs aizvadīt viņu uz Zgoželiciem, viena pati viņa to neizdarīs.»

—     Miļais dievs! Kas noticis? Vai atradusies Juranda meita? Varbūt Macjka aizjāja nevis pie, bet pēc Zbiškas? Tu redzēji viņu? Runāji ar viņu? Kāpēc tad neatvedi šurp, un kur viņa pašreiz ir?

Noklausījies šo jautājumu birumu, celis noliecās meitenei pie ceļiem un teica:

—     Nedusmojieties, cienītā paņeņka, ja uz visiem reizē nevarēšu atbildēt, tas nav iespējams; atbildēšu uz katru pēc kārtas, ja vien jūs mani nepārtrauksiet.

—    Labi! Vai viņa atradās?

—     Nē, bet ir drošas ziņas, ka bijusi Sčitnā, no kurienes, šķiet, aizvesta uz austrumu pilīm.

—    Kāpēc tad mums jāpaliek Spihovā?

—     Bet ja nu viņa atradīsies? … Tad, cienītā paņeņka, pati saprotat.. . Tad patiešām vajadzētu …

Jagenka klusēja, viņai tikai iekvēlojās vaigi.

Cehs turpināja:

—     Es domāju un tagad domāju, ka no suņabrāļa nagiem viņu dzīvu neizrausim, taču viss dieva rokās. Jāstāsta no sākuma. Ieradāmies Sčitnā — labi. Bruņinieks Macjka parādīja komtura palīgam Lihtenšteina vēstuli, bet, tā kā viņš jaunībā nēsājis Kuno zobenu, mūsu acu priekšā noskūpstīja zīmogu, uzņēma ļoti viesmīlīgi un neturēja nekādās aizdomās. Ja mums būtu bijusi līdzi kaut saujiņa ļaužu, mēs varētu ieņemt visu piU, tik ļoti mums uzticējās.. . Tikties ar kapelānu ari neviens netraucēja, un mēs runājām ar viņu veselas divas naktis, uzzinot dīvainas lietas, ko garīdzniekam bija izdevies izdibināt no bendes.

—    Bende mēms.

—     Mēms gan, bet māk visu pastāstīt kapelānam ar žestiem, kurš viņu savukārt saprot tikpat labi, it kā tas runātu dzirdamiem vārdiem. Dīvainas lietas, un laikam dievs arī pielicis pie tām savu pirkstu. Sis bende nocirtis Jurandam roku, izrāvis mēli un izdedzinājis aci. Viņš esot tāds cilvēks, kurš, ja vajag mocīt vīrieti, nevairoties ne no kā un, ja viņam pavēlētu saplosīt to zobiem, viņš izdarītu. Bet ne pret vienu jaunu meiteni nespējot pacelt roku, lai arī kā mocītu viņu pašu. Tas

tāpēc, ka pašam kādreiz bijusi vienīgā meita, kuru bezgala mīlējis, bet krustneši viņu …

Te Glava aprāvās, nezinādams, kā nobeigt teikumu. To redzot, Jagenka teica:

—    Ko jūs man stāstāt par bendes meitu!

—     Tādēļ, ka tas viss attiecas uz lietu, — čehs atbildēja. — Kad mūsu jaunais pans nokāva bruņinieku Rotgeru, vecais komturs Zigfrīds gandrīz palicis traks. Sčitnā tenkoja, ka Rotgers esot bijis viņa dēls, un kapelāns arī apstiprināja, ka miesīgais tēvs nekad stiprāk nemīlētu savu dēlu. Lūk, un, lai atriebtos, pārdevis velnam dvēseli, ko bende personīgi redzējis! Ar nonāvēto runājis tāpat kā es ar jums; nonāvētais, zārkā gulēdams, gan smējies, gan griezis zobus, gan ar pamelnējušu mēli laizījies no prieka, ka vecais komturs viņam apsolījis pana Zbiškas galvu. Bet, tā kā panu Zbišku tobrīd nav varējis dabūt, pavēlējis nomocīt Jurandu, pēc tam viņa mēli un roku ielicis zārkā Rotgeram, kurš tūlīt sācis rīt jēlu gaļu …

—    Briesmīgi klausīties! Dieva tēva un dēla, un svētā gara vārdā, āmen! — Jagenka noskaitīja.

Un piecēlusies iemeta kamīnā malku, jo bija jau pilnīgi satumsis.

—     Tā! — Glava turpināja. — Nezinu, kā būs pastardienā, kad Jurandam taču jāatgūst viss, kas viņam kādreiz piederējis. Bet cilvēkam to nesaprast. Bende toreiz visu redzējis. Pabarojis vampīru ar cilvēka gaļu, vecais komturs devies pēc Juranda meitas, jo Rotgers viņam laikam iečukstējis, ka pēc ēšanas gribētu uzdzert nevainīga bērna asinis.. . Bet bende, kurš, kā jau teicu, spējīgs uz visu ko, vienīgi jaunai meitenei nevarot nodarīt pāri, jau pirms tam paslēpies kāpnēs . . . Kapelāns teica, ka viņš esot jucis un vispār uzvedoties kā īsts lops, bet to gan saprotot un, ja vajadzīgs, viltībā neviens viņu nepārspēšot. Apsēdies uz kāpnēm un gaidījis, kamēr nāks komturs. Tas padzirdis bendes elpu, ieraudzījis tumsā mirdzošas acis un nobijies, domādams, ka spoks. Bet bende viņam kā triecis ar dūri pa skaustu! Gribējis pārlauzt Zigfrīdam mugurkaulu, tā ka ne zīme nepaliek; tas tomēr palicis dzīvs, vienīgi zaudējis samaņu un no bailēm saslimis, bet pēc atveseļošanās otrreiz vairs baidījies ķerties klāt Juranda meitai.

—    Un aizvedis prom.

—     Jā, un paņēmis līdzi arī bendi. Komturs nezin, ka tieši viņš ir tas, kas nosargājis Danusju, domā, ka tas kāds pārdabisks spēks,

*" labs vai slikts. Pamest bendi Sčitnā nav gribējis. Baidījies viņa liecības vai ko . . . Viņš gan mēms, bet tiesā ar kapelāna starpniecību varētu pastāstīt itin visu . . . Pēdīgi kapelāns bruņiniekam Macjkam vēl teicis: «Vecais Zigfrīds pats nenonāvēs Danusju, baidās, bet, ja, uzdos kādam citam, Dītrihs, kamēr vien dzīvs, to nepieļaus, it sevišķi vēl tāpēc, ka reiz jau meiteni paglāhis.»

—    Vai kapelāns zināja pateikt, kurp viņu aizveda?

—            Skaidri nezināja, bet teica, ka dzirdējis kaut ko runājam par Ragnetas pili, kas atrodas netālu no Lietuvas vai Zemaites robežas.

—    Ko par to sacīja Macjka?

—            Uzzinājis to, bruņinieks Macjka nākošā dienā man teica: «Ja tā, varbūt arī atradisim viņu, bet tagad man jāsteidzas pie Zbiškas, lai Danusjas dēļ krustneši viņu neapved ap stūri, kā apveda Jurandu. Viņiem tikai jāpasaka, ka atdos Danusju, ja vien pats atjās tai pakaļ, un viņš jās, bet tad vecais Zigfrīds tik drausmīgi atriebsies Zbiškam par Rotgeru, kā vēl neviens pasaulē nav atriebies.»

—            Pareizi! Pilnīgi pareizi! — Jagenka uztraukta iesaucās. — Ja Macjka tāpēc steidzās, tad ir labi.

Pēc brīža piezīmēja.

—            Vienīgi tas nav pareizi, ka jūs atsūtīja šurp. Kāpēc mūs Spihovā jāsargā? Te mūs var apsargāt vecais Tolima, kamēr tur jūs Zbiškam ļoti noderētu i ar savu spēku, i apķērību.

—            Bet kas jūs, paņeņka, vajadzības gadījumā aizvedīs uz Zgoželiciem?

—            Vajadzības gadījumā jās varat ierasties šeit pirms viņiem. Viņi taču sūtīs šurp jauno vēsti, jūs atvedīsiet to — un aizvedīsiet mūs uz Zgoželiciem.

Celis noskūpstīja viņai roku un saviļņotā balsī teica:

—    Bet līdz tam laikam paliksiet šeit?

—    Dievs sargā bāreņus. Palikšu.

—    Un negarlaikosieties? Ko jūs te darīsiet?

—            Lūgšu kungu Jēzu, lai viņš padara Zbišku laimīgu, bet jūs visus saglabā dzīvus un veselus.

To teikusi, sirsnīgi apraudājās.

Ieroču nesējs atkal noliecās viņai pie ceļiem.

—    Jūs, — viņš teica, — esat gluži kā eņģelis debesīs.

XIV

Jagenka noslaucīja asaras un, paņēmusi līdzi ieroču nesēju, aizgāja ar viņu pie Juranda pastāstīt tam jauno vēsti. Viņš sēdēja lielajā istabā ar pieradinātu vilku māti pie kājām, vēl bija ksendzs Kalebs, Secehovas meita un vecais Tolima. Vietējais psalmotājs, kurš reizē bija arī spēlmanis, atskaņoja viņiem dziesmu kokles pavadībā par kādu senu

Juranda kauju ar «neģēlīgajiem krustnešiem», kamēr visi pārējie, atspieduši galvas rokās, domīgi un skumji klausījās. Istabu apspīdēja mēness. Pēc visai karstas dienas pār zemi nolaidās kluss, ļoti silts vakars. Logi bija vaļā, un mēness gaismā varēja redzēt, kā istabā ielido maij vaboles, kas gūzmējās pagalmā augošajās liepās. Tomēr kamīnā gruzdēja dažas pagales, uz kurām kalps sildīja ar stiprinošu vīnu sajauktu medu, kas oda pēc zālēm.

Spēlmanis jeb, pareizāk, psalmotājs un ksendza Kaleba palīgs nupat sāka jaunu dziesmu — «Par laimīgi beigušos kauju»:

«Jurands jāj, Jurands jāj gaiši bērā zirgā …» — kad ienāca Jagenka un teica: —

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

—Mūžīgi mūžos, — atbildēja ksendzs Kalebs.

Jurands sēdēja krēslā, atspiedies uz elkoņu balstiem, bet, padzirdis meitenes balsi, pagrieza uz to pusi savu pienbalto galvu un pamāja.

—    No Sčitnas ieradies Zbiškas ieroču nesējs, — meitene ierunājās, — un atvedis no kapelāna jaunas ziņas. Macjka šeit vairs neatgriezīsies, viņš aizjājis pie kņaza Vitauta.

—    Kā tā neatgriezīsies? — tēvs Kalebs jautāja.

Viņa sāka stāstīt visu, ko bija dzirdējusi no čeha: par Zigfrīdu, kā viņš atriebies par Rotgera nāvi, par Danusju, kā vecais komturs gribējis aiznest viņu Rotgeram, lai tas izdzertu meitenes nevainīgās asinis, un par to, kā viņu negaidīti paglābis bende. Neslēpa arī to, ka Macjka tagad cerot divatā ar Zbišku uzmeklēt Danusju, atņemt viņu vāciešiem un atvest uz Spihovu. Tāpēc arī viņš aizjājis tieši pie Zbiškas, bet Jagenkai piekodinājis palikt šeit.

Pēdīgi viņai it kā no skumjām vai sāpēm ietrīcējās balss, bet, kad beidza runāt, istabā iestājās klusums. Tikai pagalma liepās pogoja lakstīgalas, ar savām dziesmām piepildot istabu. Visu acis pievērsās Jurandam, kurš sēdēja aizvērtiem plakstiem un atliektu galvu, bez kādām dzīvības zīmēm.

—    Jūs dzirdat? — ksendzs Kalebs beidzot ievaicājās.

Bet viņš vēl vairāk atlieca galvu, pacēla kreiso roku un ar pirkstu norādīja uz debesīm.

Mēness gaisma krita viņam tieši sejā, sirmajos matos, izdedzinātajās acīs, un šai sejā bija tādas ciešanas un reizē tik neizmērojama paļaušanās dieva gribai, ka vecajā bruņiniekā visi, likās, redzēja tikai viņa dvēseli, kas, atbrīvojusies no miesīgām saitēm, uz visiem laikiem šķīrusies no šīs zemes dzīves, neko vairs no tās negaida, ne uz ko vairs necer.

Atkal iestājās klusums, un atkal dzirdēja tikai lakstīgalu dziesmas, kas piepildīja pagalmu un istabu.

Pēkšņi Jagenku pārņēma milzīgs žēlums un tāda kā bērna mīlestība uz šo nelaimīgo sirmgalvi; pirmajā jūtu uzplūdumā viņa piesteidzās tam klāt, satvēra roku un sāka to skūpstīt, slacīdama asarām.

—     Es arī esmu bārene! — viņa iesaucās no saviļņotās sirds dziļumiem. — Neesmu nekāds zēns, bet gan Zgoželicu Jagenka. Macjka paņēma mani līdzi, lai pasargātu no ļauniem cilvēkiem, bet tagad palikšu pie jums, iekams dievs atdos jums atpakaļ Danusju.

Jurands neizrādīja ne mazāko pārsteigumu, it - kā jau sen būtu zinājis, ka viņa meitene, tikai pievilka sev klāt un piespieda pie krūtīm, kamēr Jagenka, vēl joprojām skūpstīdama sirmā bruņinieka roku, turpināja saraustītā un raudošā balsī:

—     Palikšu pie jums, bet, kad atgriezīsies Danusja. . . aizbraukšu uz Zgoželiciem. . . Dievs sargā bāreņus! Arī manu tēti nogalināja vācieši, taču jūsu mīlule dzīva un atgriezīsies. Dod, dievs, ka tā notiktu! Palīdzi, visžēlīgā jaunava Marija . . .

Ksendzs Kalebs piepeši nometās ceļos un noskaitīja svinīgā balsī:

—    Chryste eleison! 2 — čehs un Tolima tūlīt atbildēja.

Visi nometās ceļos, sapratuši, ka tā ir litānija, ko skaita ne tikai nāves stundā, bet arī lai paglābtu no nāves briesmām tuvus un dārgus cilvēkus. Nometās Jagenka, no sava krēsla noslīga ceļos uz grīdas Jurands, un visi korī sāka skaitīt:

—    Kyrie eleison! Chryste eleison! . ..

—    Dievs tēvs debesīs — apžēlojies par mums! .. .

—    Dieva dēls, pasaules pestītājs, apžēlojies par mums …

Cilvēku balsis un lūdzošie izsaucieni «apžēlojies par mums! . . .» sajaucās ar lakstīgalu dziesmām.

Te pēkšņi pieradinātā vilku māte piecēlās no lāčādas, kas bija izklāta uz grīdas pie Juranda krēsla, piegāja pie vaļējā loga, izslējās pakaļkājās, ar priekšējām atspiežoties pret palodzi, un, izstiepusi pret mēnesi savu trīsstūraino purnu, sāka klusi un žēli gaudot.

Lai gan čehs mīlēja Jagenku, bet viņa sirds arvien vairāk tiecās pēc daiļās Anuļkas, taču visvairāk viņa jaunā un drosmīgā dvēsele alka cīņu. Tiesa, paklausot Macjkas pavēlei, viņš atgriezās Spihovā, jo bija izpildīgs cilvēks, turklāt viņu zināmā mērā iepriecināja doma, ka būs abu jaunavu sargs un aizbildnis, bet, kad pati Jagenka viņam pateica, un tas patiešām tā arī bija, ka Spihovā viņām nekas nedraud un ka viņa pienākums ir atrasties pie Zbiškas, ar prieku tam piekrita. Macjka nebija viņa tiešais kungs, un vajadzības gadījumā viegli varēja viņa priekšā attaisnoties, ka Spihovā nepalicis, izpildot savas dāmas pavēli, kura likusi tam doties pie Zbiškas.

Jagenka to darīja, zinādama, ka tik stiprs un izveicīgs ieroču nesējs Zbiškam allaž var noderēt un izglābt puisi ne vienreiz vien no nepatikšanām. Viņš to jau pierādīja kņaza rīkotajās medībās, kad Zbišku gandrīz nobadīja taurs. Vēl jo vairāk viņš varēja izlīdzēt karā, sevišķi tādā, kāds risinājās pie Zemaites robežām. Glovačs tā alka cīņu, ka, atgriezies kopā ar Jagenku no Juranda, nokrita viņai pie kājām un teica:

—    Atļaujiet, cienītā paņeņka, tūlīt no jums atvadīties un palūgt labus ceļa novēlējumus …

—    Kā? — Jagenka jautāja. — Vai tad jau šodien gribi jāt?

—     Rīt ar mazu gaismiņu, lai pa nakti atpūšas zirgi. Līdz Zemai- tei briesmīgi tāls ceļš.

—    Jāj arī, drīzāk panāksi bruņinieku Macjku.

—     Grūti būs panākt. Vecais pans norūdīts pret visām grūtībām un vairākas dienas ir priekšā. Pie tam viņš jās caur Prūsiju, lai saīsinātu ceļu, bet man jājāj apkārt caur mežiem. Panam ir Lihtenšteina vēstules, kuras ceļā varēs parādīt, kamēr es, lai tiktu uz priekšu, varēšu parādīt vienīgi šito!

To pateicis, uzlika roku uz šķēpa, kas bija viņam pie sāniem; to redzot, Jagenka iesaucās:

—     Esi uzmanīgs! Jāj tā, lai aizjātu, nevis iestrēgtu kādā krustnešu pagrabā. Un mežos arī uzmanies, tur tagad visādi ļauni dieviņi, ko agrāk godināja turienes iedzīvotāji, kad vēl nebija pieņēmuši kristīgo ticību. Atceros, kā Zgoželicos par to stāstīja bruņinieks Macjka un Zbiška.

—     Es arī atceros, bet nebaidos; kas nu tie par dieviņiem, tikai tādi vārguļi, kuri neko nevar padarīt. Es tikšu ar viņiem galā, tāpat ar vāciešiem, kas gadīsies ceļā, ka tik karš iedegtos pa īstam.

—     Vai tad vēl nav iededzies? Pastāsti, ko par to dzirdēji pie vāciešiem.

—     Iededzies un nav iededzies. Mēs cītīgi par visu prašņājām, sevišķi bruņinieks Macjka, kurš ir viltīgs un prot apvest ap stūri katru vācieti. Šķiet, ka jautātu ko citu, it kā būtu viņiem labvēlīgs, ne ar ko sevi nenodod, bet vienmēr trāpa īstajā vietā un no katra izvelk kādu jaunumu, kā zivi izmakšķerē. Ja jūs, cienītā paņeņka, ar mieru pacietīgi klausīties, es pastāstīšu. Pirms vairākiem gadiem kņazs Vitauts, gatavodamies karam pret tatāriem un gribēdams nodrošināties pret

vāciešiem, atdeva tiem 2emaiti. Dzīvoja ļoti draudzīgi un saderīgi. Atjāva viņiem celt pilis un pats arī palīdzēja. Satikās ar mestru uz kādas salas, ēda, dzēra un apliecināja viens otram savu mīlestību. Pat medības turienes mežos krustnešiem nebija aizliegtas, un, līdzko nabaga žemaiši sacēlās pret likumīgo valdīšanu, kņazs Vitauts palidzēja vāciešiem un sūtīja pat tiem palīgā savu karaspēku, par ko kurnēja visa Lietuva, ka uzstājas pret saviam ciltsbrāļiem. Visu to mums Sčitnā pastāstīja komtura palīgs, cildinot krustnešu valdīšanu Zemaitē, kuri sūtījuši pie žemaišiem savus garīdzniekus, lai tie viņus nokrista, un bada laikā devuši labību. Laikam deva arī, tādēļ ka lielmestrs, kurš ir dievbijīgākais no viņiem visiem, tā lika, bet par to veda prom uz Prūsiju viņu bērnus, piesmēja sievas vīru un brāļu acu priekšā, bet, kas pretojās, tos kāra — tāpēc arī, paņeņka, ir karš.

—    Bet ko kņazs Vitauts?

—    Kņazs ilgi skatījās caur pirkstiem uz žemaišiem nodarītajām pārestībām un mīlēja krustnešus. Nav sen, kā viņa sieva — kņaze braukusi ciemos uz Prūsiju, uz pašu Malborgu. Tur viņu pieņēmuši kā pašu Polijas karalieni. Nesen, vēl pavisam nesen! Apbēruši viņu ar dāvanām, bet, cik katrā pilsētā bijis sacīkšu, mielastu un visādu brīnumu, — to nemaz nevar saskaitīt. Ļaudis domājuši, ka tagad starp krustnešiem un kņazu Vitautu būšot mūžīga draudzība, te pēkšņi viņa uzskati mainījušies . . .

—    Spriežot pēc tā, ko par viņu ne reizi vien runāja mans nelaiķis tētis un bruņinieks Macjka, tad viņa uzskati mainījušies ļoti bieži.

—    Pret godīgiem ļaudīm ne, pret krustnešiem gan bieži, tādēļ ka viņi paši nekad netur savus solījumus. Tagad viņi gribējuši, lai kņazs izdod viņiem bēgļus, bet Vitauts pateicis, ka kalpus izdos, bet brīvos — nenākot ne prātā, jo tiem esot tiesības dzīvot, kur patīk. Un sākuši strīdēties, rakstīt viens otram sūdzības un draudēt. To uzzinājuši žemaiši — un sacēlušies pret vāciešiem! Izkāvuši garnizonus, nopostījuši pilis, bet tagad jau iebrūkot pašā Prūsijā, un kņazs Vitauts vairs ne tikai neatturot viņus, bet atklāti smejoties par vāciešu grūtībām un paklusām sniedzot žemaišiem palīdzību.

—    Saprotu, — Jagenka teica. — Tā kā viņš palīdz tikai paklusām, īsta kara vēl nav.

—    Ar žemaišiem ir un patiesībā ar kņazu Vitautu arī. Vācieši no visām malām dodoties sargāt pierobežas pilis un labprāt rīkotu lielu karagājienu uz Zemaiti, bet uz to ilgi jāgaida, līdz ziemai, jo tas esot purvains apvidus un bruņinieki tur nekā nevarot karot. Kur žemaitis varot iziet, tur vācietis iegrimstot, tāpēc ziema viņiem esot pats labākais laiks. Toties ar pirmo salu celšoties kājās visi krustnešu spēki, bet Vitauts došoties palīgā žemaišiem, kas tikšot darīts ar Polijas kara|a atļauju, kurš, kā zināms, ir viņa un visas Lietuvas valdnieks.

—    Tad varbūt ar karali arī būs karš?

—     Ļaudis runā, gan tur, pie vāciešiem, gan pie mums, ka būšot. Krustneši jau visos galmos brēcot pēc palīdzības — zagļiem, kā mēdz teikt, cepures deg! — jo karaļa spēki nav joks, bet poļu bruņinieki, tiklīdz izdzird pieminam krustneša vārdu, tūlīt spļauj saujās.

Jagenka nopūtusies teica:

—     Puisim vienmēr jautrāk dzīvot pasaulē nekā meitenei. Par piemēru, tu tagad dosies karā, kurp jau aizjājuši Zbiška un Macjka, bet mums jāpaliek šeit Spihovā.

—     Kā gan, paņeņka, lai būtu citādi? Jūs paliksiet šeit pilnīgā drošībā, tādēļ ka vācieši vēl līdz šim baidās Juranda vārda, ko pats redzēju Sčitnā, kur tiem, uzzinot, ka viņš atrodas Spihovā, tūlīt sašļuka dūša.

—     Es zinu, ka viņi šurp nenāks, jo mūs sargā purvi un vecais Tolima, tikai grūti būs te dzivot bez kādām ziņām.

—    Tiklīdz radīsies izdevība, es atsūtīšu. Zinu, ka vēl pirms mūsu aizjāšanas uz Sčitnu no šejienes taisījās doties karā divi braši jaunekļi, kuriem Tolima nevar aizliegt to darīt, jo viņi ir šļahtiči 110 Ļen- kavicas. Tagad viņi jās reizē ar mani, un vajadzības gadījumā es kādu no viņiem attriekšu šurp ar ziņām.

—     Liels paldies tev. Es vienmēr zināju, ka tu esi apķērīgs puisis, bet par tavu labo sirdi un līdzjūtību man būšu pateicīga līdz nāvei.

Nometies viņas priekšā uz ceļa, čehs teica:

—     Es no jums esmu pieredzējis tikai labu. Vēl kā zēnu mani saņēma gūstā pie Boleslavecas bruņinieks Zihs un bez izpirkšanas naudas dāvināja man brīvību, bet dārgāka par to man bija kalpošana jums. Lai dievs dod man izliet par jums savas asinis, mana paņeņka!

—    Lai dievs tev stāv klāt un sargā, — Jagenka atbildēja, pasniegdama viņam roku.

Bet viņš noliecās un sāka skūpstīt meitenei kājas, tā gribēdams parādīt viņai vēl lielāku godu, pēc tam pacēla galvu un, palikdams ceļos, nedroši un padevīgi lūdza:

—     Es esmu vienkāršs puisis, bet šļahtičs un jūsu uzticīgs kalps . . . tāpēc dodiet man ceļā kādu piemiņu. Lūdzu, neatsakiet! Tuvojas asiņainas pļaujas laiks, un svētais Juris mans liecinieks, ka es tur būšu nevis pēdējās, bet vienmēr pirmajās rindās.

—     Kādu piemiņu tu no manis gribi? — Jagenka mazliet izbrīnījusies vaicāja.

—     Apjoziet man kādu strēmeli no savām drānām — kad pienāks pēdējais brīdis, būs vieglāk nomirt ar jūsu apsēju.

Un atkal pieplaka meitenei pie kājām, pēc tam salika rokas un lūdzoši skatījās viņai acīs, bet Jagenkai sejā ieviesās dzi|as skumjas, un pēc brīža viņa, it kā negribēti sarūgtināta, atteica:

—     Ak mans mīļais! Neprasi man to, no mana apsēja tev vieglāk nekļūs. Lai tevi apjož tas, kas pats ir laimīgs, — tas ari tev sagādās laimi. Kas man patiesībā ir? Nekā, tikai skumjas. Un priekšā ari nekā, tikai bēdas. Ak, es nevaru darīt laimīgu ne tevi, ne kādu citu, jo, kā nav pašai, to nevaru sniegt arī citiem. Man ir tik slikti dzīvot pasaulē, Glava, ka, ka . ..

Viņa pēkšņi noklusa, jūtot, ka vēl pēc viena vārda izplūdis asarās, un jau tāpat viņas acis it kā apmiglojās. Cehu tas ļoti aizkustināja, viņš saprata, ka Jagenkai nepatīkami atgriezties Zgoželicos kauslīgo Ctana un Vilka tuvumā un tikpat nepatīkami palikt Spihovā, kur agrāk vai vēlāk varēja ierasties Zbiška ar Danusju. Glava smalki saprata visu, kas norisinās meitenes sirdī, bet, nezinādams, kā palīdzēt viņas nelaimē, atkal apskāva tai kājas un atkārtoja:

—    Eh, dzīvību atdotu par jums! Dzīvību atdotu!

Bet viņa teica:

—     Celies! Lai apjož Anuļka vai iedod kādu citu piemiņu, viņa jau sen uz tevi noskatās.

Un Jagenka pasauca Anuļku, kura tūlīt iznāca no blakusistabas, kur visu laiku klausījās pie durvīm, tikai baidījās ienākt, lai gan dega nepacietībā atvadīties no skaistā ieroču nesēja. Viņa ienāca apmulsusi, izbijusies, drebošu sirdi, no asarām un bezmiega spīdošām acīm un, pievērusi plakstus, nostājās čeha priekšā kā ābeles zieds, nevarēdama izrunāt nevienu vārdu.

Glava bija ļoti pieķēries Jagenkai, cienīja un dievināja viņu, taču neiedrošinājās pat domās iekārot viņu sev, toties bieži ilgojās Anuļ- kas — viņa dzīslās tecēja karstas asinis, un puisis bija nespēcīgs viņas valdzinošā skaistuma priekšā. Šobrīd ieroču nesēju vēl vairāk satrauca viņas skaistums, it īpaši viņas apmulsums un asaras, caur kurām varēja saredzēt mīlestību, kā caur dzidru strauta ūdeni var saredzēt zeltītu gultni.

—     Zināt ko! — Glava uzrunāja viņu. — Es dodos karā, var būt, ka kritīšu. Vai jums manis nav žēl?

—    Man tevis žēl! — meitene smalkā balstiņā atbildēja.

Un tūlīt sāka birdināt asaras, kas viņai vienmēr bija gatavībā. Cehs saviļņojās līdz pēdējam un sāka skūpstīt viņai rokas, Jagenkas klātbūtnē valdīdams vēlēšanos pēc vēl kaislīgākiem skūpstiem.

—     Apjoz viņu vai iedod kādu piemiņu ce|ā, lai viņam kaujās būtu klāt tava zīme, — Jagenka teica.

Bet Anuļkai bija grūti viņam ko iedot, jo bija ģērbusies pusaudža zēna drēbēs. Sāka meklēt: ne lentes, ne zeķu saites! Tā kā visi viņu sieviešu tērpi vēl atradās pīteņos, neaiztikti, kopš izbrauca no Zgoželiciem, Anuļka bija lielās grūtībās, no kurām viņu atkal izglāba Jagenka, ieteikdama meitenei atdot čeham savu tīkliņu, ko nēsāja galvā.

—     Paldies dievam! Lai ir arī tīkliņš! — Glava uzjautrinājies teica. — Pakāršu pie bruņu cepures, un nelaimīga būs tā vācieša māte, kurš to gribēs iegūt!

Pacēlusi uz augšu abas rokas, Secehovas meita noņēma tīkliņu, un viņas mati kā gaiši stari izira tai uz pleciem un rokām. Ieraudzījis, cik viņa daiļa izlaistiem matiem, čehs pat izmainījās sejā. Vaigi pietvīka, tad nobāla; viņš paņēma tīkliņu, noskūpstīja to, noglabāja azotē, vēlreiz apskāva kājas Jagenkai, pēc tam, spēcīgāk nekā bija vajadzīgs, Anuļkai un, pateicis: «Lai tā notiek!» — izgāja no istabas.

Kaut arī bija noguris un neatpūties, tomēr nelikās gulēt. Dzēra uz nebēdu visu nakti ar abiem jaunajiem Lenkavicas šļahtičiem, kuri taisījās jāt viņam līdzi uz Zemaiti. Taču neapdzērās un ar mazu gaismiņu bija cietokšņa pagalmā, kur viņus jau gaidīja apsegloti zirgi.

Tai brīdī sienā virs ratnīcas atvērās logs ar pūsli rūts vietā un pa tā spraugu pagalmā ielūkojās divas zilas acis. To ievērojis, čehs gribēja pieiet tuvāk, parādīt pie bruņu cepures pakārto tīkliņu un vēlreiz atvadīties, bet viņu aizkavēja ksendzs Kalebs un vecais Tolima, kuri bija iznākuši sniegt tam ceļā dažus padomus.

—     Jāj uz kņaza Januša galmu, — ksendzs Kalebs sacīja. — Varbūt bruņinieks Macjka arī tur ieradies. Katrā ziņā iegūsi drošas ziņas, jo savu cilvēku tev tur netrūkst. Ceļš no turienes uz Lietuvu ari zināms, un būs viegli atrast pavadoni, kas izvedīs caur mežiem. Ja katrā ziņā gribi tikt pie pana Zbiškas, taisni uz Zemaiti nejāj, tur ir prūšu kordons, bet jāj caur Lietuvu. Iegaumē, ka arī žemaiši var tevi nogalināt, iekams paspēsi iekliegties, kas esi; cita lieta būs, ja ieradīsies no kņaza Vitauta puses. Vispēdīgi, lai dievs svētī tevi un abus tos bruņiniekus, ka jūs atgrieztos sveiki un veseli un atvestu meiteni, par ko es katru dienu pēc vesperēm, nokritis zemē uz vaiga, lūgšu dievu līdz pirmajai zvaigznei.

—     Pateicos jums, tēvs, par svētību, — Glava atbildēja. — Nav viegli izraut upuri no krustnešu velnišķīgajām rokām, bet viss ir kunga Jēzus ziņā, un labāka ir cerība nekā skumjas.

—     Visādā ziņā, tāpēc arī es to nezaudēju. Jā .. . cerība dzīvo, lai gan sirds nav arī bez bailēm . . . Vissliktāk ir tas, ka pats Jurands, tiklīdz tiek pieminēts Danusjas vārds, tūlīt izstiepj pret debesīm pirkstu, it kā viņu jau redzētu tur.

—    Kā viņš var redzēt bez acīm!

Ksendzs sāka skaidrot daļēji čeham, daļēji it kā pats sev:

—     Gadās tā, ka cilvēks, kas zaudējis acu gaismu, spēj saskatīt to, ko citi neredz. Gadās tā, gadās! Bet tas tomēr liekas neticami, ka dievs ļautu nodarīt pāri tik nevainīgam jēriņam. Ko gan viņa krustnešiem būtu nodarījusi? Nekā! Bet nevainīga gan viņa bija kā dieva lilija un mīļa ar cilvēkiem, un dziedāja kā putniņš tīrumā! Dievs mīl bērnus un apžēlojas par cilvēku ciešanām . . . Nu, ja krustneši viņu nonāvējuši, varbūt atdzīvinās tāpat kā Petrovihu, kurš, uzcēlies no miroņiem, pēc tam vēl saimniekoja ilgus gadus… Jāj vesels, un lai dieva roka sargā tevi un jūs visus!

To teicis, atgriezās kapelā, lai noturētu rīta mesu, bet čehs uzsēdās zirgā, vēlreiz palocījās pret pavērto lodziņu un aizjāja, jo bija jau pavisam gaiša diena.

XV

Kņazs Janušs, kņaze un daļa galminieku bija aizbraukuši uz Cersku pavasara zvejā, ko ārkārtīgi mīlēja, uzskatot šo nodarbību par vislabāko izpriecu. Tomēr no Dlugoļasas Mikolaja čehs uzzināja daudz svarīgu jaunumu gan par privātām, gan kara lietām. Vispirms viņš uzzināja, ka bruņinieks Macjka laikam atmetis nodomu jāt uz Zemaiti taisni caur «prūšu kordonu», jo pirms dažām dienām bijis Varšavā, kur vēl sastapis kņazu un kņazi. Par karu Mikolajs apstiprināja visas tās ziņas, ko Glava bija dzirdējis Sčitnā. Visa Zemaite sacēlusies pret vāciešiem kā viens vīrs, un kņazs Vitauts vairs ne tikai nepalīdzot ordenim pret nelaimīgajiem žemaišiem, bet, vēl nepieteicis tam karu un maldinādams ar sarunām, apgādājot žemaišus ar naudu, cilvēkiem, zirgiem, pārtiku. Pa to laiku kā Vitauts, tā krustneši sūtot pārstāvjus pie Romas pāvesta, ķeizara un citiem kristīgo zemju valdniekiem, apsūdzēdami viens otru līguma laušanā, neuzticībā un nodevībā. No lielkņaza puses ar vēstulēm aizjājis gudrais Ržeņevas Mikolajs, kurš veikli protot atšķetināt krustnešu intrigas, pārliecinoši pierādīdams, cik milzīgas pārestības tie nodarījuši Lietuvas un Zemaites novadiem.

Kad Viļņas seimā vēl vairāk nostiprinājās Lietuvas un Polijas savienība, krustneši nobijās, jo bija viegli paredzēt, ka Jagailis, kā visu kņaza Vitauta varā esošo zemju virsvaldnieks, kara gadījumā nostāsies viņa pusē. Grudzendas komturs grāfs Johans Zains un Gdanskas komturs grāfs Svarcburgs pēc lielmestra pavēles ieradās pie karaļa ar jautājumu par viņa iespējamo rīcību. Karalis viņiem neko neatbildēja, lai gan sūtņi atveda dāvanas: straujus medību vanagus un dārgus traukus. Tad viņi piedraudēja karalim ar karu, bet tikai izlikdamies, jo labi zināja, ka mestrs un kapituls baidās Jagaiļa briesmīgās varenības un mēģina noildzināt viņa dusmu uzplūdumu un savas sakāves dienu.

Un kā zirnekļa tīkli satrūka visi nolīgumi, sevišķi ar Vitautu. Vakarā pēc Glavas ierašanās Varšavas pilī atkal pienāca svaigas vēstis. Atjāja Cja9notas Bronišs, kņaza Januša galminieks, kuru viņš pirms tam bija aizsūtījis pēc ziņām uz Lietuvu, un reizē ar viņu divi ievērojami lietuviešu bajāri ar vēstulēm no Vitauta un žemaišiem. Vēstis bija draudīgas. Ordenis gatavojoties karam. Nostiprinot pilis, maļot pulveri, kaļot akmens lodes, pulcinot pierobežā knehtus un bruņiniekus, bet viegli bruņotas kājnieku un jātnieku nodaļas no Ragnetas, Gotesver- deres un citām pierobežas pilīm jau iebrūkot Lietuvas un Zemaites teritorijā. Mežu biezokņos, tīrumos, sādžās skanot kaujas saucieni, bet vakaros virs tumšo silu masīviem sārtojot ugunsgrēku blāzmas. Pēdīgi Vitauts atklāti pārņēmis Zemaiti savā aizsardzībā, nosūtījis turp savus pārvaldniekus, bet par bruņotās tautas komandieri iecēlis ar varonību plaši pazīstamo Skirvaili. Tas iebrucis Prūsijā, dedzinājis, grāvis, postījis. Pats kņazs pievilcis karaspēku tuvāk Zemaitei, dažas pilis nostiprinājis, dažas, kā, piemēram, Kauņu, iznīcinājis, lai krustneši tās nevarētu izmantot kā savus atbalsta punktus, un vairs nevienam nebija noslēpums, ka, pienākot ziemai, kad sasals purvi un dumbrāji, vai arī ja būs sausa vasara, pat agrāk, sāksies lielais karš, kas pārņems visas lietuviešu, žemaišu un prūšu zemes, bet, ja Vitautam palīgā dosies arī karalis, tad pienāks diena, kad vācu vilnis vai nu pārplūdinās vēl puspasaules, vai arī atsists uz ilgiem laikiem atkāpsies savā vecajā gultnē.

Bet līdz tam vēl bija tālu. Pagaidām pa visu pasauli izplatījās žemaišu vaidi un saucieni pēc taisnības. Nelaimīgās tautas vēstuli nolasīja Krakovā, Prāgā, pāvesta galmā un citās Rietumu karalistēs. Kņazam Janušam šo atklāto vēstuli atveda tie divi bajāri, kas ieradās kopā ar Cjasnotas Bronišu. Ne viens vien mazūrs neviļus pataustīja zobenu pie sāniem un sevī sprieda, vai nedoties brīvprātīgi zem Vitauta karoga. Bija zināms, ka lielkņazs ar prieku uzņemtu rūdīto poļu šļahtu, kas bija tikpat nesalaužama kaujā kā lietuvju un žemaišu bajāri, bet labāk apmācīta un apbruņota. Dažus to darīt mudināja arī naids uz poļu cilts senajiem ienaidniekiem, citus — žēlums. «Uzklausiet, uzklausiet!» žemaiši griezās pie karaļiem, kņaziem un visām tautām. «Mēs bijām brīva, dižciltīga tauta, bet ordenis grib mūs padarīt par vergiem! Tam vajadzīgas nevis mūsu dvēseles, bet mūsu zeme un manta. Mēs jau esam kļuvuši tik nabagi, ka vai nu jālūdz dāvanas, vai jānodarbojas ar laupīšanu. Kā viņi var mūs kristīt ar svēto ūdeni, ja pašiem netīras rokas! Mēs gribam kristīties, tikai ne ar asinīm un zobenu, gribam ticību, bet tikai tādu, kādu mums sludina lielie monarhi Jagailis un Vitauts. Uzklausiet un glābiet mūs, mums draud bojā eja! Ordenis mūs negrib kristīt, lai varētu vieglāk apspiest; nevis garīdzniekus pie mums sūta, bet bendes. Tas jau atņēma mums mūsu dravas, ganāmpulkus un visus zemes augļus; mēs vairs nedrīkstam ne zvejot zivis, ne mežā medīt zvērus. Esiet tik labi, uzklausiet! Krustneši salieca mūsu kādreiz taisnās muguras, spiežot pa naktīm celt pilis, aizveda ķīlā mūsu bērnus, bet sievas un meitas piesmej vīru un tēvu acu priekšā. Mums vajadzētu vaidēt, nevis runāt! Viņi nodedzināja mūsu dzimtās mājas, virsaišus aizveda uz Prūsiju, mūsu ievērojamos vīrus — Korkucu, Vasiginu, Svalku un Songali nonāvēja un kā vilki lok mūsu asinis. Ak, uzklausiet! Jo mēs taču esam cilvēki, ne zvēri, tāpēc lūdzam svēto tēvu, lai viņš uzdod poļu bīskapiem mūs nokristīt, pēc kā alkstam no visas sirds un dvēseles, bet nokristīt ar žēlastības ūdeni, nevis dzīvām nonāvēto asinīm.»

Tā un tamlīdzīgi sūdzējās žemaiši, bet, kad viņu sūdzības nonāca līdz Mazāvijas galmam, vairāki bruņinieki un galminieki tūlīt nolēma doties viņiem palīgā, uzskatot, ka nav nemaz jālūdz kņaza Januša atļauja, kaut vai tikai tāpēc, ka kņaze ir Vitauta miesīgā māsa. Visu sirdis iedegās dusmās, kad viņi no Broniša un bajāriem uzzināja, ka daudzi dižciltīgi žemaišu jaunekļi, kas atradās Prūsijā kā ķīlnieki, nevarēdami paciest krustnešu pazemojumus un spīdzināšanu, izdarījuši pašnāvību.

Glava priecājās j)ar šo Mazāvijas bruņinieku pacilātību, uzskatot, ka, jo vairāk cilvēķu no Polijas dosies pie kņaza Vitauta, jo plašāk iedegsies karš un varēs labāk izrādīt pret krustnešiem savu varonību. Viņš priecājās par to, ka ieraudzīs Zbišku, kuram bija ļoti pieķēries, un veco bruņinieku Macjku, uz kuru, pēc viņa domām, bija vērts paskatīties kaujas laukā, kā arī mežonīgus apgabalus, nepazīstamas pilsētas, līdz šim vēl neredzētus bruņiniekus un karaspēku, visbeidzot, pašu kņazu Vitautu, kura slava tobrīd skanēja visā pasaulē.

Tāpēc nolēma jāt «taisni un ar steigu», neapstājoties nekur ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs, lai atpūtinātu zirgus. Reizē ar Cjasnotas Bro- nišu atjājušie bajāri un pārējie lietuvieši, kas bija kņazes galmā, labi pazīdami ceļus un dažādas braslas, uzņēmās aizvest viņu un citus brīvprātīgos Mazāvijas bruņiniekus no ciema līdz ciemam, no miesta līdz miestam, caur milzīgiem mūžamežiem, kas aizņēma lielāko daļu Mazāvijas, Lietuvas un Zemaites teritorijas.

Mežos, kādu jūdzi aiz Kaunas, ko pats Vitauts bija licis nopostīt, stāvēja Skirvaiļa galvenie spēki, vajadzības gadījumā zibeņātri pārvietodamies no vienas vietas uz citu, izdarot negaidītus uzbrukumus gan prūšu robežām, gan pilīm un cietokšņiem, kas vēl atradās krustnešu rokās, un izplatot kara liesmas visā novadā. Tur tad uzticīgais ieroču nesējs arī atrada Zbišku un pie viņa arī Macjku, kurš bija ieradies tikai pirms divām dienām. Apsveicinājies ar Zbišku, čebs visu nakti nogulēja kā beigts un tikai otras dienas vakarā devās apsveikt veco bruņinieku Macjku, kurš, ce|ā noguris un dusmīgs, uzņēma viņu diezgan nelaipni, pārmezdams, kāpēc, neraugoties uz pavēli, nav palicis Spihovā, — un mazliet atmaiga tikai pēc tam, kad čehs, nogaidījis izdevīgu brīdi, kad Zbiškas nebija teltī, paskaidroja, ko viņam skaidri un gaiši pavēlējusi Jagenka.

Ieroču nesējs vēl piebilda, ka viņu atvedusi šurp ne tikai sirds dāmas pavēle un iedzimta tieksme pēc cīņām, bet arī nodoms vajadzības gadījumā tūlīt aizsūtīt raitnieku ar ziņām uz Spihovu. «Paņeņka,» viņš teica, «kurai ir eņģe|a dvēsele, pati lūdz dievu par Juranda meitu, pret savu labumu. Bet visam reiz jābeidzas. Ja Danusja vairs nedzīvo, lai dievs dod viņai mūžīgu gaismu, jo viņa bija nevainīga kā jēriņš, bet, ja atradīsies, vajag pēc iespējas ātrāk brīdināt paņeņku, lai jāj prom no Spihovas tūlīt, nevis pēc Danusjas ierašanās, it kā ar kaunu un negodu padzīta.»

Macjka viņu klausījās ar nepatiku, laiku pa laikam atkārtodams: « Nav tava darīšana.» Bet Glava, nolēmis runāt atklati, par to necik neuztraucās un pēdīgi teica:

—    Labāk viņa būtu palikusi Zgoželicos, nemaz nevajadzēja vest šurp. Nabadzītei iegalvojām, ka Juranda meita vairs nedzīvo, bet var izrādīties pavisam citādi.

—     Bet kas stāstīja, ka viņa vairs nedzīvo, ja ne tu? — Macjka dusmīgi jautāja. — Vajadzēja turēt mēli aiz zobiem. Es viņu paņēmu līdzi tāpēc, ka baidījās Ctana un Vilka.

—     Tas bija tikai iegansts, — ieroču nesējs sacīja. — Varēja droši palikt Zgoželicos, viņi tur plēstos savā starpā, un viss. Jūs, pan, baidījāties, lai Danusjas nāves gadījumā arī paņeņka neaizietu Zbiškam gar degunu, tāpēc paņēmāt viņu līdzi.

—    Ko tu esi k|uvis tik uzstājīgs? It kā būtu svaidīts bruņinieks, nevis vienkāršs kalps.

—     Esmu kalps, tikai panas Jagenkas, un rūpējos, lai viņai nebūtu jāsarkst no kauna.

Neapmierināts pats ar sevi, Macjka iegrima drūmās pārdomās. Viņš jau ne reizi vien Lija pārmetis sev, ka paņēmis Jagenku no Zgoželiciem, jo saprata, ka, cenšoties piesaistīt viņu Zbiškam, mazina tās pašcieņu, bet gadījumā, ja Danusja atrastos, — tas būtu vēl vairāk nekā necieņa. Vecais bruņinieks saprata arī, ka čeha nesavaldīgajos vārdos ir taisnība: ja viņš būtu paņēmis Jagenku tikai tāpēc, lai aizvestu pie abata, varēja taču, uzzinot par viņa nāvi, atstāt meiteni Ploekā, bet viņš to atveda pat uz Spihovu, lai vajadzības gadījumā viņa būtu Zbiškas tuvumā.

—    Man tas nemaz neienāca prātā, — viņš tomēr teica, mēģinot apmānīt sevi un čehu, — pati uzplijās.

—    Jā, uzplijās, kad mēs paši viņai sastāstījām, ka Danusjas vairs nav pasaulē, bet brāļiem bez viņas būs drošāk nekā ar viņu. Tāpēc arī aizjāja.

—    Tu viņai sastāstīji! — Macjka nokliedza.

—     Jā, es arī vainīgs. Bet tagad viss noskaidrosies. Kaut kas jādara, pan. Citādi labāk iet bojā.

—     Ko tur var izdarīt, — Macjka nepacietīgi atteica, — ar tādu karaspēku un tādā karā! … Ja kas uzlabosies, tad vienīgi jūlijā, jo vāciešiem ir divi kara laiki: ziema un sausa vasara. Pagaidām tikai gruzd, vēl nedeg. Kņazs Vitauts it kā aizjājis uz Krakovu apspriesties ar karali, kā arī lūgt viņa atļauju un palīdzību.

—    Tuvumā taču ir krustnešu pilis. Ja mēs ieņemtu kaut divas, varbūt atrastu Juranda meitu vai uzzinātu par viņas nāvi.

—    Vai arī neko.

—    Zigfrīds taču viņu atvedis uz šo pusi. Tā mums stāstīja Sčitnā un citās vietās, un paši arī tā domājām.

—     Vai esi redzējis šo karaspēku? Aizej aiz telts un paskaties. Dažiem ir tikai nūjas, citiem sentēvu vara zobeni.

—    Jā, bet es dzirdēju, ka kaujās viņi esot varonīgi!

—    Tikai ar plikiem vēderiem pilis nevar ieņemt, sevišķi vēl tādas kā krustnešu.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca Zbiškas un Skirvaiļa — žemaišu karavadoņa ierašanās. Tas bija neliela auguma vīrs, bet stingrs un plecīgs, tik izrieztām krūtīm, ka tās izskatījās gandrīz kā kupris, un neparasti garām, turpat līdz ceļiem, rokām. Visumā viņš atgādināja slaveno bruņinieku Maškovicu Zindramu, ko Macjka un Zbiška savā laikā iepazina Krakovā; tam arī bija tikpat milzīga galva un tādas pašas līkas kājas. Runāja, ka Skirvailis ļoti labi pārzinot kara mākslu. Viss mūžs viņam bija aizritējis kara laukos, daudzus gadus cīnoties gan

pret tatāriem Krievijā, gan pret vāciešiem, kurus neieredzēja kā sērgu. Sais karos viņš iemācījās krieviski, pēc tam Vitauta galmā mazliet poliski, vāciski ari prata, vismaz nepārtraukti atkārtoja trīs vārdus: uguns, asinis un nāve. Viņa milzīgajā galvā vienmēr perinājās dažādi plāni un kara viltības, ko krustneši nemācēja ne uzminēt, ne novērst, tāpēc pierobežas komturijās viņa ļoti baidījās.

—            Runājām par uzbrukumu, — Zbiška neparasti dzīvi paskaidroja Macjkam, — un atnācām uzklausīt jūsu pieredzējušās domas.

Macjka nosēdināja Skirvaili uz priedes celma, kam bija uzsegta lāčāda, pēc tam lika kalpam atnest medus muciņu, no kuras visi tūlīt sāka smelt ar skārda krūzītēm un dzert. Kad bija kārtīgi iestiprinājušies, Macjka jautāja:

—    Tātad gribat rīkot uzbrukumu?

—    Gribam nosvilināt kādu pili.

—    Kuru?

—    Ragnetu vai Jauno Kauņu.

—            Ragnetu, — Zbiška sacīja. — Pirms četrām dienām bijām pie Jaunās Kauņas, un tur mūs sakāva.

—    Taisni tāpēc jāmēģina vēl, — Skirvailis sacīja.

—    Kā tā?

—    Tā labāk.

—            Pagaidiet, — Macjka pārtrauca, — es nepazīstu šo apkārtni. Kur ir Jaunā Kauņa, kur Ragneta?

—            Līdz Vecajai Kauņai no šejienes nepilna jūdze, bet līdz Jaunajai no Vecās — arī jūdze. Pils atrodas uz salas. Aizvakar gribējām to ieņemt, bet vācieši mūs pie pārceltuves sakāva. Vajāja veselu pusdienu, kamēr paglābāmies tai mežā, bet karaspēks tā izklīda, ka daži atradās tikai šorīt.

—    Un Ragneta?

Skirvailis izstiepa savu garo kā kārts roku uz ziemeļiem un teica:

—    Tālu tālu!

—            Tieši tāpēc arī tai jāuzbrūk, ka tālu! — Zbiška sacīja. — Tur visapkārt valda miers, jo visi, kam vien bija kādi ieroči, saradušies pie mums. Tur tagad vācieši negaida nekādu uzbrukumu un mēs viņus pārsteigsim.

—    Tas ir pareizi, — Skirvailis apstiprināja.

Bet Macjka jautāja:

—    Vai jūs domājat, ka varēs ieņemt ari pili?

Uz to Skirvailis noraidoši pakratīja galvu, bet Zbiška atbildēja:

—    Pils stipra. Taču var ari gadīties. Bet apkārtni nopostīsim, ciemus un pilsētas nodedzināsim, sējumus iznīcināsim, un, galvenais, saņemsim gūstekņus, starp kuriem varbūt gadīsies arī slaveni vīri, kurus krustneši labprāt izpērk vai apmaina . . .

Viņš griezās pie Skirvaija:

—            Jūs pats, kņaz, atzināt, ka es pareizi spriežu, tagad padomājiet: Jaunā Kauņa atrodas uz salas. Ne mēs tur varam nopostīt ciemus, ne aizdzīt ganāmpulkus, ne saņemt gūstekņus. Turklāt tikai nupat, kā mūs tur sakāva. E, iesim labāk turp, kur mūs pašreiz negaida.

—            Kas uzvarējis, tas vismazāk gaida uzbrukumu, — Skirvailis atrūca.

Te ierunājās Macjka, atbalstot Zbiškas plānu, jo saprata, ka jauneklim ir lielākas cerības kaut ko atrast Ragnetā nekā Jaunajā Kauņā un ka pie Ragnetas vieglāk saņemt kādu ievērojamu gūstekni, kas noderētu apmaiņai. Viņš uzskatīja arī, ka katrā ziņā labāk iet tālāk un negaidīti parādīties mazāk apsargātā apvidū nekā uzbrukt salai ar dabisku šķērsli, ko pie tam vēl sargā stipra pils un spēcīgs garnizons.

Kā cilvēks ar lielu kara pieredzi, viņš runāja skaidri un pieveda tik neapstrīdamus motīvus, ka varēja pārliecināt katru. Klātesošie viņu arī uzmanīgi klausījās. Skirvailis tikai laiku pa laikam pakustināja izliektās uzacis, it kā piebalsodams, reizēm-klusi norūca: «Pareizi!» — beidzot ierāva savu milzīgo galvu platajos plecos, patiešām atgādinādams kuprīti, un iegrima domās.

Pēc brīža viņš piecēlās un, neko neteicis, sāka atvadīties.

—    Kā tad būs, kņaz? — Macjka jautāja. — Kurp dosimies?

Skirvailis īsi atbildēja:

—    Uz Jauno Kauņu.

Un izgāja no telts.

Macjka un čehs kādu laiku pārsteigti raudzījās Zbiškā, pēc tam vecais bruņinieks, uzsitis sev ar plaukstām pa gurniem, iesaucās:

—           Tfu! Kā celms! … Liekas, klausās, klausās, bet galu galā paliek pie sava. Ko ar tādu velti tērēt vārdus!

—            Tiku dzirdējis, ka viņš tāds esot, — Zbiška atteica, — un patiesībā visa šī tauta ir ļoti stūrgalvīga, kā reti kāda. Cita padomu gan uzklausa, bet dara pēc sava prāta.

—    Kāpēc tad jautā?

—            Tāpēc, ka esam svaidīti bruņinieki, un arī tāpēc, lai apsvērtu jautājumu no visām pusēm. Bet dumjš viņš nav.

—            Pie Jaunās Kauņas viņi vismazāk mūs gaida, — čehs piezīmēja, — taisni tāpēc, ka tikko jūs tur sakāva. Sai ziņā viņam bija taisnība.

— Iesim aplūkosim tos ļaudis, ko es atvedu, — Zbiška, kuram telti kļuva smacīgi, sacīja. — Vajag viņiem pateikt, lai būtu gatavībā.

Un viņi izgāja. Arā jau bija apmākusies, melna nakts, ko apgaismoja vienīgi ugunskuri, pie kuriem sēdēja žemaiši.

XVII

Macjkam un Zbiškam, kuri, dienēdami jau agrāk pie Vitauta, bija pietiekami daudz redzējuši lietuviešu un žemaišu cīnītājus, — viņiem tie nebija nekas jauns, turpretī čehs vēroja viņus ar interesi, pie reizes sevī apsvērdams, ko no tādiem ļaudīm var sagaidīt kaujā, un salīdzinādams viņus ar poļu un vācu bruņiniekiem. Nometne atradās meža un purva ieskautā ielejā, tātad nodrošināta pret uzbrukumiem, jo neviens cits karaspēks nespētu izlauzties šurp caur nodevīgajiem muklājiem. Pat ieleja, kurā atradās teltis, arī bija staigna un purvaina, bet žemaiši tik biezi bija noklājuši to ar egļu un priežu zariem, ka varēja mitināties tikpat kā uz sausas zemes. Kņazam Skirvailim uz ātru roku bija uzcelts kaut kas līdzīgs «numai» jeb lietuviešu mājai no zemes un apaļiem, neaptēstiem baļķiem, citiem ievērojamākiem vīriem no zariem savītas vairākas teltis, kamēr vienkāršie cīnītāji sēdēja pie ugunskuriem zem klajas debess, pret temperatūras izmaiņām un lietu aizsargādamies vienīgi ar kažokiem un zvērādām, ko valkāja uz kailas miesas. Nometnē vēl neviens negulēja: kopš pēdējās sakāves visi nīka bezdarbībā un izgulējās pa dienu. Daži sēdēja vai zvilnēja ap gaišajiem ugunskuriem, piemetot tajos sausus paegļu zarus, citi rušinājās jau izdzisušo un pelnjem pārklājušos ugunskuru vietās, no kurām izplatījās ceptu rāceņu — lietuviešu parastā ēdiena un apdegušas gaļas smaržas. Starp ugunskuriem redzēja kaudzēs sakrautus ieročus, tik tuvu, lai vajadzības gadījumā katrs tūlīt varētu paķert savējo. Glava ar interesi aplūkoja pīķus ar īsiem un gariem uzgaļiem, izkaltiem no rūdītas dzelzs, ar ozolkoka rokturiem, kas piedzīti ar naglām vai krama gabaliņiem; āvas īsos kātos, kas atgādināja poļu kaujas cirvjus un ko lietoja jātnieki, kā arī tās pašas āvas garos kātos, ar ko cīnījās kājnieki. Gadījās arī vara cirvji, kas bija saglabājušies no seniem laikiem, kad šais nomaļajās vietās dzelzi vēl maz pazina. Arī daži šķēpi izrādījās no vara, taču vairums bija kalti no laba Novgorodas tērauda. Cehs ņēma rokās šķēpus, pīķus, āvas, sveķainus, uz oglēm uzsildītus lokus un ugunskuru gaismā pārbaudīja viņu derīgumu. Zirgu pie ugunskuriem nebija daudz, tie ganījās nostāk mežā un pļavās manīgu puišu uzraudzībā, bet, tā kā ievērojamākie bajāri gribēja, lai tie būtu vienmēr pie rokas, ari nometnē bija daži desmiti, kurus bajāru vergi baroja no silēm. Glavu pārsteidza šo zirgu ļoti kuplās krēpes; tie bija ļoti maza auguma, spēcīgiem kakliem un vispār tik dīvaini, ka Rietumu bruņinieki tos uzskatīja par kādiem sevišķiem meža zvēriem, kas vairāk līdzīgi viennadžiem nekā patiesiem zirgiem.

—    Lielie kaujas ērzeļi te neder, — Macjka zināja pastāstīt, atceroties savu agrāko dienestu pie Vitauta, — tie tūlīt iegrimtu dūkstīs, bet šie mazuļi var iziet visur gandrīz tāpat kā cilvēki.

—    Toties kaujas laukā, — čehs piezīmēja, — lielie vācu zirgi būs pārāki.

—     Protams, pārāki. Taču no žemaišiem vāci neizbēgs un arī viņus nepanāks, jo tie ir tikpat ātri, ja ne vēl ātrāki par talāru zirgiem.

—    Es tomēr brīnos: tiku redzējis tatāru gūstekņus, ko atveda Zgoželicu Zihs, viņi bija neliela auguma, tādus jebkurš zirgs var panest, bet šie ir lieli vīri.

Tie patiešām bija spēcīgi noauguši ļaudis. Ugunskura gaismā zem ādām un kažokiem varēja redzēt platas krūtis un stipras rokas. Visi kā viens bija kalsni, bet muskuļaini un gari, augumā lielāki par citu Lietuvas novadu iedzīvotājiem, jo viņiem piederēja labākā un auglīgākā zeme, kur bads, kas šad tad piemeklēja Lietuvu, bija retāk pazīstams. Toties viņi bija vēl mežonīgāki par lietuviešiem. Viļņā bija lielkņaza galms, tur ieradās Austrumu un Rietumu kņazi, ieradās sūtņi un ārzemju tirgotāji, tāpēc pilsētas un apkārtnes iedzīvotāji daudzmaz iepazinās ar svešām parašām, te turpretī ārzemnieks ieradās vienīgi krustneša vai zobenbrāļa izskatā, nesot līdzi nomaļos meža ciematos uguni, verdzību un asiņainu kristību, tāpēc viss šeit bija rupjāks, skarbāks, naidīgāk noskaņots pret jaunievedumiem un vairāk atgādināja senos laikus: vecas parašas, veci kara paņēmieni un vairāk iesīkstējusi pagānība, jo godināt krustu viņus mācīja nevis miermīlīgs prieka vēsts sludinātājs ar apustuļa mīlestību, bet bruņots vācu mūks ar bendes dvēseli.

Skirvailis un ievērojamākie kņazi un bajāri, sekojot Jagaiļa un Vitauta piemēram, jau bija kristījušies. Pārējie, pat visvienkāršākie un mežonīgākie cīnītāji juta savās krūtīs apslēptu nojausmu, ka viņu vecajai dzīvei, vecajai ticībai tuvojas gals, nāve. Un bija gatavi noliekt galvas krusta priekšā, ja tikai to nenestu ienīstās vācu rokas. «Mēs gribam kristīties,» viņi ziņoja visiem valdniekiem un tautām, «bet atcerieties, ka esam cilvēki, nevis zvēri, kurus var dāvināt, pirkt un pārdot.» Bet, kamēr senā ticība dzisa, kā dziest ugunskurs, kurā neviens nepiemet malku, bet no jaunās sirds novērsās tāpēc, ka vācieši to uzspieda ar varu, viņu dvēselēs izveidojās tukšums, nemiers, žēlums pēc aizgājušā un dziļas skumjas. Celis, kurš no mazām dienām bija pieradis ]>ie jaulrām karavīru valodām, dziesmām un skaļas mūzikas, pirmo reizi redzēja tik klusu un drūmu nometni. Tikai šur tur pie ugunskuriem, kas atradās tālāk no Skirvaiļa mimas, ieskanējās kāda stabule vai dūda, vai klusa «burlinikas» dziesma. Cīnītāji klausījās nokārtām galvām un skatījās ugunskuros. Daži sēdēja pie ugunskuriem, ar elkoņiem atspiedušies uz ceļiem un plaukstās paslēptām sejām, ādās atgādinot plēsīgus meža zvērus. Bet, kad viņi pacēla galvas, lai paskatītos uz garāmejošajiem bruņiniekiem, ugunskuru liesmas apgaismoja miermīlīgas sejas un zilas acis, kas neinaz nebija bargas un plēsīgas, bet drīzāk raudzījās tā, kā raugās noskumuši un aizvainoti bērni. Nometnes malā uz sūnām gulēja ievainotie, kurus bija izdevies iznest no pēdējā kaujas lauka. Pūšļotāji vai tā saucamie «labdari» un «seitoņi» murmināja pie viņiem buramos vārdus vai pārsēja brūces, pieliekot tām klāt dziedinošas zāles, bet ievainotie gulēja klusēdami, pacietīgi panesot sāpes un mokas. No meža biezokņiem, no lauku un pļavu puses dzirdēja atskanam zirgu ganu svilpošanu, laiku pa laikam uzpūta vējiņš, ietinot nometni dūmos un liekot iešalkoties tumšajam mežam. Bija jau vēla nakts; ugunskuriem dziestot un plēnējot, iestājās vēl lielāks klusums, kas vēl vairāk pastiprināja skumju un it kā nomāktības iespaidu.

Zbiška pavēlēja saviem ļaudīm gatavoties; viņu vidū bija saujiņa poločanu, ar kuriem varēja viegli sarunāties, pēc tam teica savam ieroču nesējam:

—    Nu esi pietiekami redzējis, tagad laiks atgriezties teltī.

—    Redzēju gan, — ieroču nesējs atbildēja, — bet neesmu par to sevišķi priecīgs: tūlīt var manīt, ka viņi ir sakauti.

—    Divas reizes: pirms četrām dienām pie pils un aizvakar pie pārceltuves. Bet tagad Skirvailis grib iet tur trešo reizi, lai piedzīvotu trešo zaudējumu.

—    Kā gan viņš to nesaprot, ka ar tādu karaspēku pret vāciešiem neko nepanākt? Man par to jau stāstīja bruņinieks Macjka, nu arī pats redzu, ka viņi ir slikti cīnītāji.

—    Tu maldies, diez vai pasaulē vēl ir kāda tik varonīga tauta. Slikti tikai tas, ka uzbrukumā viņi dodas barā, kamēr vācieši stingri turas ierindā. Ja viņiem izdodas saraut šo ierindu, žemaiši biežāk pieveic vāciešus nekā vācieši žemaišus. Nu, viņi to, protams, zina un tik cieši sakļaujas kopā, ka stāv kā siena.

—    Bet par piļu ieņemšanu laikam nemaz nav ko domāt, — čehs sacīja.

—     Priekš tā viņiem nav piemērotu ieroču, — Zbiška atbildēja.

— Kņazam Vitautam gan ir, un, kamēr viņš neatnāks, neieņemsim nevienu pili, vienīgi varbūt uz labu laimi vai ar nodevību.

Tā sarunādamies, viņi nonāca pie telts, kuras priekšā kurējās liels, kalpu uzturēts ugunskurs, bet uz tā žāvējās gaļa. Teltī bija vēss un drēgns, tāpēc bruņinieki un arī Glava apgūlās uz ādām pie ugunskura.

Iekoduši viņi gribēja aizmigt, bet nevarēja. Macjka grozījās 110 vieniem sāniem uz otriem, līdz pēdīgi, ieraudzījis, ka Zbiška sēž pie uguns, aptvēris ar rokām ceļus, jautāja:

—    Klausies! Kāpēc tu iesacīji doties uz tālo Ragnetu, nevis tepat uz Gotesverderi? Kas tev bija padomā? Ko tu ar to gribēji?

—    Man ir tāda nojausma, ka Danusja ir Ragnetā, — Zbiška atbildēja, — un tur ir vājāka apsardzība nekā šeit.

—    Man nebija vaļas aprunāties, jutos noguris, un tu arī pēc sakāves lasīji pa mežu kopā ļaudis. Bet tagad pasaki, kā ir: vai tu visu laiku domā meklēt to meiteni?

—     Tā taču nav nekāda meitene, bet mana sieva, — Zbiška atbildēja.

Iestājās klusums, jo Macjka labi saprata, ka uz to viņam nav ko atbildēt. Ja Danusja vēl joprojām būtu tikai Juranda meita, vecais bruņinieks bez vilcināšanās sāktu pierunāt brāļadēlu beigt viņu meklēt, bet laulības sakraments meklēšanu uzlika par pienākumu, un Macjka pat neuzdotu tādu jautājumu, ja ne tas apstāklis, ka, nebijis ne laulībās, ne kāzās, viņš gluži neviļus vēl joprojām uzskatīja Danusju par meiteni.

—    Tā gan! — viņš pēc brīža teica. — Bet vienmēr, kad šais pāris dienās man gadījās tev par viņu pajautāt, tu atbildēji, ka neko nezini.

—    Neko arī nezinu, vienīgi to, ka mani piemeklējušas dieva dusmas.

Glava arī piecēlās uz savas lāčādas, apsēdās un sāka uzmanīgi, ar

lielu interesi klausīties.

Macjka teica:

—    Kamēr neesi aizmidzis, pastāsti, ko tu redzēji, darīji un panāci Malborgā.

Zbiška atglauda matus, kas, priekšā sen necirpti, krita viņam acīs, brīdi sēdēja klusēdams, pēc tam ierunājās:

—     Lai dievs dod, ka es zinātu tikpat daudz par Danusju, cik zinu par Malborgu. Jūs jautājat, ko es tur redzēju. Redzēju krustnešu neizmērojamo varenību, ko atbalsta visi karaļi un visas tautas, un nezinu, vai pasaulē vēl kas ar to var mēroties. Redzēju pili, kādas varbūt nav pašam Romas ķeizaram. Redzēju neskaitāmas bagātības, ieročus, bruņotu mūku, bruņinieku un knehtu pulkus, dārgas relikvijas, gluži kā pie paša svētā tēva Romā, — un teikšu jums, ka man pat notirpa sirds, es nodomāju: kas gan var pret viņiem cīnīties? Kas viņus var pieveikt? Kas pret viņiem var noturēties? Ko viņu spēks nevar salauzt?

—    Mūs, velns lai parauj! — nespēdams novaldīties, Glava iesaucās.

Ari Macjkam likās dīvaini šie Zbiškas vārdi, un, kaut arī gribējās ātrāk uzzināt visus jaunekļa piedzīvojumus, viņš tomēr pārtrauca to, sacīdams:

—    Vai tu esi aizmirsis Viļņu? Vai maz esam tikušies ar viņiem vairogs pret vairogu, seja pret seju? Vai neatceries vairs, cik viņi negribīgi ar mums cīnījās un kā sūdzējās par mūsu izturību: nepietiekot polim nodzīt zirgu vai salauzt pīķi, vajagot atņemt viņam dzīvību vai atdot savu! Ari viņu viesi mūis izaicināja, un visi bija spiesti ar kaunu atstāt kaujas lauku. Ko tu esi kļuvis tik mīkstčaulīgs?

—    Es neesmu kļuvis mīkstčaulīgs un arī tagad Malborgā piedalījos sacīkstēs, cīnījos ar pīķiem. Bet jūs nezināt visu viņu spēku.

Vecais sadusmojās:

—    Bet vai tu zini visu poļu spēku? Vai esi redzējis visus pulkus vienkopus? Neesi. Krustnešu spēks balstās uz cilvēku apspiešanu un nodevību; viņiem nav ne pēdas savas personīgās zemes. Mūsu kņazi uzņēma viņus savās mājās, kā mēdz uzņemt ubagus, un visādi apdāvināja, bet krustneši, pieņēmušies spēkā, sakoda to roku, kas viņus baroja, kā traki un nelietīgi suņi. Sagrāba zemi, ar nodevību ieņēma pilsētas, un tā nu ir viņu varenība! Lai viņiem iet palīgā kaut vai visi pasaules karaļi — pienāks soda un atriebības diena.

—    Jūs prasījāt man pastāstīt, ko tiku redzējis, bet tagad dusmojaties, labāk tad es klusēšu, — Zbiška sacīja.

Macjka brīdi dusmīgi šņāca, pēc tam nomierinājies teica:

—    Bet vai tā negadās? Mežā aug priedes kā milzu tornis, var domāt, ka augs vēl gadu simteņus, taču vajag tikai kārtīgi iezvelt tai ar cirvja pietu, un iekšā atskan tukšums, bet ārā sāk birt trūdi. Tāda ir arī krustnešu varenība. Bez tam es tev lūdzu pastāstīt, ko tu tur darīji un ko panāci. Saki: cīnījies ar pīķiem?

—    Cīnījos. Sākumā mani tur uzņēma augstprātīgi un nelaipni, jo bija jau zināms, ka cīnījos ar Rotgeru. Varbūt man notiktu kas ļauns, bet es ierados ar vēstuli no kņaza, un kungs de Lorhe, ko viņi ļoti ciena, ari sargāja mani no viņu dusmām. Pēc tam sākās dzīres un sacīkstes, kurās kungs Jēzus man deva labu veiksmi. Jūs taču laikam dzirdējāt, ka mani iemīlēja lielmestra brālis Ulrihs un izgādāja paša mestra rakstītu pavēli, lai man izdod Danusju?

—    Ļaudis stāstīja, — Macjka teica, — it kā viņam pārtrūkusi seglu siksna, ko redzēdams tu neuzbrucis viņam.

—          Jā, es pacēlu uz augšu pīķi, un kopš tā laika viņš mani iemī

lēja. Ak žēlīgais dievs! Viņš man iedeva bargu vēstuli, ar kuru varēju jāt no pils uz pili un meklēt. Jau domāju, ka manām bēdām un ciešanām būs gals — bet tagad sēžu šeit, mežonīgā pusē, bez kāda padoma, nomākts un noskumis, un ar katru dienu man kļūst smagāk un sērīgāk.

Viņš uz mirkli apklusa, pēc tam sparīgi iemeta ugunī jaunas šķilas tā, ka no degošajām pagalēm izsprāga dzirksteles, un teica:

—            Ja viņa, nabadzīte, smok kādā pilī šeit tuvumā un domā, ka esmu viņu aizmirsis, lai tad labāk es uz vietas nomirstu!

Un, it kā pēkšņu, aklu sāpju pārņemts, viņš atkal sāka mest ugunī šķilas, laikam bija ārkārtīgi uztraucies un sarūgtināts, bet Macjka un Glava ļoti izbrīnījās, jo nebija domājuši, ka viņš tik ļoti mīl Danusju.

—            Nomierinies! — Macjka viņu apsauca. — Kas tev iznāca ar šīm vēstulēm? Vai tad komturi neklausīja mestra pavēlēm?

—            Nomierinieties, pan, — celis sacīja. — Dievs jūs iepriecinās — un varbūt jau visai drīz.

Zbiškam acīs iemirdzējās asaras, bet, nedaudz nomierinājies, viņš teica:

—            Sie nodevēji atvēra man pilis un cietumus. Es biju visur, meklēju! Kamēr izcēlās šis karš un Gerdavas pārvaldnieks fon Heideks man pateica, ka kara likumi esot citi un miera laikā izdotie rīkojumi vairs neko nenozīmējot. Es viņu tūlīt izaicināju, bet pārvaldnieks atteicās cīnīties un pavēlēja izdzīt mani no pils.

—    Un kā citās?

—           Visur tas pats. Krulevecā komturs, kuram Gerdavas pārvaldnieks ir padots, negribēja pat lasīt mestra vēstuli. «Karš ir karš,» viņš sacīja un ieteica man pasteigties prom, kamēr galva vēl vesela. Prašņāju arī citās vietās — visur tas pats.

—            Tagad man skaidrs, — vecais bruņinieks teica. — Redzēdams, ka neko nevar panākt, devies šurp cerībā, ka te varbūt izdosies viņiem atriebties.

—            Jā, — Zbiška atbildēja. — Domāju arī, ka dabūsim gūstekņus un varbūt ieņemsim dažas pilis; bet viņi neprot tās ieņemt.

—    Nu, ieradīsies pats kņazs Vitauts, būs citādi.

—    Lai dievs dod, ka ierastos.

—            Ieradīsies. Mazāvijas galmā dzirdēju, ka ieradīšoties un reizē ar viņu varbūt arī karalis ar visu savu poļu karaspēku.

Bet viņu tālāko sarunu pārtrauca Skirvailis, kurš negaidīti iznira no tumsas un teica:

—    Tūlīt dosimies ceļā.

To padzirduši, bruņinieki naski uztrausās kājās. Skirvailis, pieliecis pie viņiem savu milzīgo galvu, klusinātā balsī teica:

—    Ir jaunumi: Gotesverderei nāk palīgspēki. Divi bruņinieki ved knehtus, lopus un pārtiku. Mēs viņus pārsteigsim.

—    Tātad iesim pāri Nemunai? — Zbiška jautāja.

—     Jā. Es zinu braslu.

—    Vai pilī zina par palīgspēkiem?

—    Zina un ies tiem pretī. Siem uzbrūciet jūs.

Un sāka viņiem skaidrot, kur vajag paslēpties, tā, lai negaidīti varētu uzbrukt tiem, kuri dosies pretī sagaidīt palīgspēkus. Skirvailim gribējās vienlaikus sarīkot divas kaujas un atriebties par pēdējām sakāvēm, kas varēja izdoties jo vieglāk tāpēc, ka pēc nesenās uzvaras pretinieks jutās pilnīgi drošs. Skirvailis noteica vietu un laiku, kur un kad jāierodas, pārējo atstādams viņu varonības un apķērības ziņā. Visi nopriecājās, tūlīt saprazdami, ka ir darīšana ar pieredzējušu un gudru karavadoni. Pabeidzis viņš uzaicināja visus nākt līdzi uz savu numu, kurā viņu jau gaidīja kņazi un bajāri — sotņiki. Tur Skirvailis atkārtoja savu pavēli, deva jaunus rīkojumus un pēdīgi, pielicis pie lūpām no vilka kaula izgatavotu stabuli, skaļi un griezīgi iesvilpās, ko sadzirdēja visā nometnē.

Pie apdzisušajiem ugunskuriem izcēlās kņada, šur un tur uzšķīlās dzirksteles, pēc tam uzliesmoja ugunis, kas auga un pieņēmās spēkā ar katru bridi, un viņu gaismā varēja redzēt cīnītāju mežonīgos stāvus drūzmējamies pie ieroču kaudzēm. Mežs notrīcēja un pamodās. Pēc brīža biezoknī sāka klaigāt gani, dzenot uz nometni zirgus.

XVIII

No rīta viņi sasniedza Nevjažu un pārcēlās: cits jāšus, cits pieturēdamies zirgam pie astes, cits uz kārklu saišķa. Tas notika tik ātri, ka Macjka, Zbiška, Glava un pārējie brīvprātīgi ieradušies mazūri nobrīnījās vien par šo cilvēku veiklību un tikai tagad saprata, kāpēc ne meži, ne purvi, ne upes nespēja kavēt lietuviešu uzbrukumus. Izlīduši no ūdens, neviens nenovilka apģērbu, nenometa kažoku vai vilka ādu, bet izžāvējās vienkārši, pagriezuši muguras pret sauli, tā ka tās kūpēja kā darvas tecinātavas, un pēc īsas atpūtas straujā gājienā devās uz ziemeļiem. Vēlā vakarā sasniedza Nemunu. Pārcelšanās pār šo lielo un pavasara ūdeņiem pārplūdušo upi izrādījās grūtāka, nekā domāja. Brasls, ko zināja Skirvailis, vietām bija kļuvis tik dziļš, ka zirgiem nācās peldēt vairāk kā ceturtdaļstajnu. Divus vīrus aizrāva straume turpat blakus Zbiškam un čeham, kuri veltīgi mēģināja viņus glābt, jo tumsā un strauji plūstošajā ūdenī tie ātri izgaisa no redzes, bet

saukt pēc palīdzības nedrīkstēja, jo pirms tam vadonis bija pavēlējis, lai pārcelšanās notiktu vislielākajā klusumā. Taču visi pārējie laimīgi sasniedza pretējo krastu, kur bez uguns nosēdēja līdz ritam.

Gaismai austot, viss karaspēks sadalījās divās grupās. Ar vienu Skirvailis devās zemes iekšienē pretī tiem diviem bruņiniekiem, kuri veda papildspēkus uz Gotesverderi, otru Zbiška veda uz salu, lai pārsteigtu pils ļaudis, kuri taisījās iziet tos sagaidīt. Diena taisījās būt skaidra un saulaina, bet mežu, pļavas un krūmus tina bieza, balta migla, kas pilnīgi aizsedza apvārsni. Zbiškam un viņa cīnītājiem tas nāca tikai par labu, jo vācieši, ejot no pils, pa gabalu nevarēs viņus saskatīt un laikus izvairīties no kaujas. Jaunais bruņinieks par to bija ārkārtīgi priecīgs un teica Macjkam, kas jāja viņam blakus:

—            Mēs saākriesimies, iekams tādā miglā būsim paspējuši ieraudzīt cits citu. 1.ai tikai dievs dod, ka vismaz līdz pusdienai migla neizklīstu.

To teicis, aizsteidzās uz priekšu nodot rīkojumus sotņikiem, kuri jāja priekšgalā, bet drīz atgriezās un paziņoja:

—            Drīz sasniegsim lielceļu, kas ved no pārceltuves pretī salai uz zemes iekšieni. Tur meža biezoknī paslēpsimies un sāksim viņus gaidīt.

—    Kā tu zini, ka te ir lielceļš?

—            No vietējiem zemniekiem, kas ir manā grupā. Viņi arī mūs vienmēr ved.

—    Cik tālu no pils un salas paslēpsimies?

—    Kādu jūdzi.

—            Tas labi, jo, apmetoties tuvāk, viņi varētu atsūtīt no pils palīgā knehtus, bet tā ne tikai nepaspēs, bet nedzirdēs pat kliedzienus.

—    Es jau par to padomāju.

—            Ja esi padomājis par to, padomā arī par ko citu: ja tie ir uzticīgi zemnieki, izsūti divus vai trīs uz priekšu, lai tas, kurš pirmais ieraudzīs vāciešus, tūlīt dara mums to zināmu.

—    Hā! Tas arī jau izdarīts!

—            Tad teikšu tev vēl ko. Liec simt vai divsimt vīriem tūlīt, tikko sāksies kauja, nejaukties tajā, bet paiet uz priekšu un nogriezt ceļu uz salu.

—            Tas ir pats galvenais! — Zbiška atbildēja. — Bet arī šāds rīkojums jau dots. Vācieši iekritīs kā lamatās vai slazdos!

To padzirdis, Macjka pavērās uz brāļadēlu vēlīgām acīm, priecīgs, ka Zbiška, būdams vēl gados jauns, tik labi izprata kara mākslu. Pasmaidījis viņš nomurmināja:

—    Mūsu asinis!

Bet ieroču nesējs Glava bija vēl priecīgāks par Macjku, jo nekas viņam nesagādāja tādu patiku kā kauja.

—        Nezinu, — viņš teica, — kā mūsu ļaudis cīnīsies, bet iet ļoti klusi, veikli un kārtīgi, un, var redzēt, ļoti alkst kaujas. Ja šis Skirvailis visu kārtīgi apsvēris, neviena dzīva dvēsele nedrīkst izsprukt no ielenkuma.

—       Lai dievs dod, ka neizspruktu, — Zbiška atbildēja. — Tikai es pavēlēju ņemt pēc iespējas vairāk gūstekņu, bet, ja viņu vidū gadītos bruņinieks vai ordeņa brālis, nekādā ziņā nenogalināt.

—    Kāpēc tā, pan?,— čehs jautāja.

Zbiška paskaidroja:

—       Raugieties arī jūs, lai tā būtu. Ja bruņinieks ir viesis, viņš ceļo no pilsētas uz pilsētu, no pils uz pili un dzird daudz dažādu jaunumu, ordeņa brālis vēl vairāk. Teikšu atklāti: es jau tikai tāpēc šurp atjāju, lai saņemtu kādu slavenu vīru un pēc tam to apmainītu pret Danusju. Tikai šis ceļš man vēl palicis … ja vispār ir palicis.

To teicis, iecirta zirgam ar piešiem un atkal izvirzījās grupas priekšgalā, lai nodotu pēdējos rīkojumus un reizē tiktu vaļā no drūmajām domām, kurām nebija laika nodoties, jo slēpnim izvēlētā vieta vairs nebija tālu.

—       Kāpēc jaunais pans tā pārliecināts, ka viņa sieva vēl dzīva un atrodas šai pusē? — čehs jautāja.

—        Ja Zigfrīds Sčitnā pirmajā karstumā viņu tūlīt nav nonāvējis, — Macjka atbildēja, — tad pilnīgi var cerēt, ka viņa vēl dzīva. Bet, ja viņš to būtu nonāvējis, Sčitnas kapelāns mums nestāstītu tādas lietas, ko arī Zbiška dzirdēja. Tādēļ, ka tas nav tik vienkārša pat vislielākajam cietsirdim: pacelt roku pret neaizsargātu sievieti, vēl vairāk — nevainīgu bērnu.

—       Nav tik vienkārši, tikai ne krustnesim. Kā tad bija ar kņaza Vitauta bērniem?

—       Tas tiesa, ka viņiem ir vilku sirdis, bet tiesa arī tas, ka Sčitnā viņa nav nonāvēta, un, tā kā Zigfrīds pats devies uz šo pusi, varbūt arī viņu kādā pilī šeit paslēpis.

—    Ek! Ja izdotos ieņemt šo salu un pili!

—    Tu tikai paskaties uz šiem ļaudīm, — Macjka sacīja.

—        Protams, protams! Bet man ir viena doma, ko es pastāstīšu jaunajam panam.

—    Kaut arī tev to būtu desmit, ar pīķiem mūrus nevar sagraut.

To teicis, Macjka norādīja uz neskaitāmajiem pīķiem, ar ko bija

bruņojušies vairums karavīru, un jautāja:

—    Vai kādreiz esi redzējis tādu karaspēku?

Cehs patiešām neko tamlīdzīgu nebija redzējis. Viņam pa priekšu nekārtīgi jāja bars karavīru, jo mežā un starp krūmiem bija grūti noturēt ierindu. Kājnieki bija sajaukušies ar jātniekiem un, lai tiktu līdzi zirgu soļiem, turējās pie krēpēm, segliem un astēm. Karavīriem mugurā bija vilku, lūšu un lāču ādas, galvās rēgojās gan meža kuiļu ilkņi, gan briežu ragi, gan spalvainas ausis un, ja nebūtu augšup saslieto piķu, darvoto loku un somu ar bultām plecos, raugoties no muguras, it sevišķi vēl miglā, varētu likties, ka vesels bars meža zvēru izlīduši no biezokņa un, asinskāres vai bada dzīti, dodas kaut kur uz apsolīto zemi. Sai gājienā bija kaut kas drausmīgs un reizē tik neparasts, it kā skatienam pēkšņi butu pavērusies pasakainā ainava, ko sauca par «gomonu», kad, pēc vienkāršo ļaužu ticējumiem, iztrūkstas un iet prom ne tikai zvēri, bet pat akmeņi un krūmi.

To redzēdams, viens no Lenkavicas šļahtičiem, kas ieradās reizē ar čehu, piejāja pie viņa un pārkrustījies teica:

—     Dieva un dēla vārdā! Mēs taču ejam ne ar cilvēkiem, bet ar īstu vilku baru.

Kaut arī pats pirmo reizi skatīja tādu karaspēku, kā pieredzējis cilvēks, kas visu iepazinis un ne par ko nebrīnās, Glava atbildēja:

—     Vilki baros staigā tikai ziemā, bet krustnešu asinis garšo arī pavasari.

Un patiešām bija jau pavasaris — maijs! Lazdas, kas biezi auga mežā, jau klāja svaigs zaļums. No biezajām, mīkstajām sūnām, pa kurām bez viena troksnīša gāja un jāja cīnītāji, slējās baltas vizbulītes, jauni melleņu mētrāji un robotas paparžu lapas. Lietus bagātīgi apslacītie koki oda pēc mitras mizas, bet no zemes cēlās skāņa birušo skuju un trūdu smaka. Saules apmirdzētie rasas pilieni lapās laistījās varavīksnes krāsās, augšā priecīgi vidžināja putni.

Viņi jāja arvien ātrāk, jo Zbiška steidzināja. Pēc brīža viņš atkal parādījās grupas aizmugurē, kur bija Macjka ar čehu un brīvprātīgajiem mazūriem. Cerība uz veiksmīgo kauju viņu bija stipri uzmundrinājusi, sejā neredzēja parastās skumīgās izteiksmes, un acis mirdzēja kā agrāk.

—     Nu! — viņš iesaucās. — Mums tagad nav jāvelkas aizmugurē, bet jāiet priekšgalā!

Un aizveda viņus uz priekšu.

—     Klausieties, — pa ceļam vēl piebilda. — Varbūt mums izdosies pārsteigt vāciešus negaidīti, bet, ja viņi apķersies un paspēs sakārtoties ierindā, mēs uzbruksim pirmie, tādēļ ka mums ir stiprākas bruņas un labāki šķēpi.

—    Tā arī darīsim! — Macjka atteica.

Daži stingrāk iesēdās seglos, it kā tūlīt taisītos uzbrukt. Viens otrs ievilka krūtīs gaisu un pārbaudīja, vai šķēps viegli nāk ārā no maksts.

Zbiška viņiem atgādināja vēlreiz, ka gadījumā, ja starp vācu kneh- tiem gadīsies kāds bruņinieks vai ordeņa brālis baltā apmetnī virs bruņām, nenogalināt viņus, bet saņemt gūstā, pēc tam aizaulekšoja pie pavadoņiem un pēc brīža apturēja grupu.

Bija sasnieguši lielceļu, kas no pārceltuves iepretī salai veda zemes iekšienē. Patiesībā tas vēl nebija īsts lielceļš, bet drīzāk nesen kā mežā izcirsta un tikai tik daudz izlīdzināta stiga, lai karaspēks un vezumi pa to kaut cik varētu izbraukt. Abās pusēs tai pacēlās slaids priežu mežs, bet gar ceļa malām bija sakrauti nocirstie baļķi. Lazdu aizaugas vietām bija tik biezas, ka pilnīgi aizsedza mežu. Vietu slēpnim Zbiška izvēlējās līkumā, lai nācēji nevarētu ieraudzīt viņus jau iztālēm un ne- pagūtu ne laikus atkāpties, ne sakārtoties kaujas ierindā. Viņi izvietojās abās ceļa pusēs un sāka gaidīt ienaidnieku.

Pieraduši dzīvot un karot mežā, žemaiši tik veikli paslēpās aiz stumbriem, sakārņiem, lazdu krūmiem un jauno eglīšu puduriem, it kā būtu zemē iekrituši. Nedzirdēja ne cilvēku balsis, ne zirgu sprauslā- šanu. Laiku pa laikam garām paslēpušamies ļaudīm aizskrēja kāds mazāks vai lielāks meža zvērs un tikai, gandrīz uzgrūdies cilvēkam, pārbijās un sprauslādams metās sāņus. Brīžiem uzradās vējš, piepildot mežu ar svinīgām un nozīmīgām šalkām, tad atkal noklusa, un atkal dzirdēja vienīgi to, kā tālumā kuko dzeguzes un tuvumā kaļ dzeņi.

Žemaiši ar prieku klausījās šīs balsis, jo putni, sevišķi dzeņi, viņiem bija labas veiksmes pareģoņi. So putnu mežā bija ļoti daudz, un kalšanu varēja dzirdēt visās malās; tā bija spēcīga, ātra, un šķita, ka tur strādātu cilvēki. It kā katram no viņiem tur piederētu sava lakta un no paša rīta viņi būtu cītīgi stājušies pie darba. Macjkam un mazūriem šķita, ka tie ir namdari, kas pienaglo kārtis jaunas mājas jumtam, un viņi atcerējās savu dzimto pusi.

Laiks gāja un vilkās, taču neko citu, izņemot meža šalkas un putnu balsis, vairāk nedzirdēja. Migla apakšā izretinājās, saule pacēlās stipri gabalā un sāka sildīt, bet viņi vēl arvien gulēja slēpnī. Pēdīgi Glava, kuram apnika gaidīt un klusēt, pieliecies Zbiškam pie auss, pačukstēja:

—     Pan … Ja dievs dos, ka neviens suņabrālis neaizbēgs, vai mēs nevarētu pa nakti pienākt pie pils, pārcelties un negaidīti to ieņemt?

—    Vai tu domā, ka tur nesargā laivas un ka viņiem nav paroles?

—     Sargā un ir, — čehs atbildēja, — bet gūstekņi zem nāves draudiem paroli pateiks, vēl vairāk, paši to nosauks vācu valodā. Ka tik varētu nokļūt uz salas, gan tad pili.. .

Viņš aprāvās, jo Zbiška piepeši uzlika uz lūpām roku — no ceļa puses atskanēja kraukļa ķērcieni.

—    Klusē! — viņš teica. — Norunātā zīme!

Pēc īsa brīža uz lielceļa parādījās žemaiitis nelielā, krēpainā zirdziņā, kura nagi bija ietīti auna ādā, lai tie nesaceltu troksni un neatstātu zemē pēdas.

Jādams viņš acīgi vērās uz abām pusēm un, pēkšņi padzirdis biezoknī atbildi saviem ķērcieniem, ienira mežā, bet drusku vēlāk jau bija blakus Zbiškam.

— Nāk! — viņš paziņoja.

XIX

Zbiška sāka Steidzīgi iztaujāt, kā viņi nāk, cik ir jātnieku, cik kājnieku, bet vispirms, cik tālu viņi vēl atrodas. No žemaiša atbildēm uzzināja, ka grupa nav lielāka par simt piecdesmit karavīriem, tai skaitā piecdesmit jātnieki ne krustneša, bet kāda laicīga bruņinieka vadībā, ka viņi virzās ierindā, vedot līdzi tukšus ratus ar rezerves riteņiem; ka grupai pa priekšu divu bultas šāvienu attālumā iet astoņu vīru liela apsardze, kas bieži vien nogriežas no lielceļa un pārbauda mežu, un pēdīgi, ka grupa atrodas ceturtdaļjūdzi no šejienes.

Zbiška nebija sevišķi priecīgs, uzzinājis, ka vācieši iet ierindā. No pieredzes zināja, cik grūti ir tādās reizēs izklīdināt cieši sakļāvušos vāciešus un kā tāda kopa māk aizstāvēties, atkāpdamās un atvairīdamas kā suņu ielenkts meža kuilis. Toties viņu iepriecināja ziņa, ka ienaidnieks nav tālāk par ceturtdaļjūdzi, tātad nodaļa, ko viņš bija izsūtījis iepriekš, jau atradās vāciešu aizmugurē un viņu sakāves gadījumā neizlaidīs nevienu dzīvu dvēseli. Par apsardzi, kas gāja vācu grupas priekšgalā, viņš daudz neuztraucās, jo, paredzēdams jau agrāk, ka tā būs, bija pavēlējis saviem žemaišiem vai nu mierīgi palaist šo apsardzi garām, vai arī, ja kāds no tās gribētu pārbaudīt mežu, klusītiņām izķert viņus visus līdz pēdējam.

Sis pēdējais rīkojums izrādījās lieks. Apsardze drīz pienāca klāt. Žemaiši, kas bija paslēpušies aiz sakārņiem tuvāk pie lielceļa, skaidri redzēja, kā knehti, apstājušies ceļa līkumā, sāka sarunāties. Viņu priekšnieks, spēcīgs vācietis rudu bārdu, parādījis zīmi klusēt, sāka klausīties. Pēc brīža varēja redzēt, ka šaubās, — iegriezties mežā vai ne, taču, dzirdēdams vienīgi dzeņu kalšanu, laikam nolēma, ka putni tik mierīgi nestrādātu, ja mežā kas būtu paslēpies, atmeta ar roku un aizveda nodaļu tālāk.

Zbiška nogaidīja, kamēr viņi nozuda aiz nākošā līkuma, pēc tam smagi bruņotu vīru priekšgalā pievirzījās tuvāk pie ceļa. Viņu vidū bija Macjka, čehs, divi Lerikavicas šļahtrči, trīs jauni bruņinieki no Cehanovas un pārdesmit ievērojamāko, labāk apbruņoto žemaišu bajāru. Tālāka slēpšanās vairs nebija sevišķi vajadzīga, jo Zbiška gribēja, vāciešiem parādoties, tūlīt iziet ceļa vidū, mesties viņiem virsū un izklīdināt. Ja tas izdotos un ja vienas kopējas kaujas vietā izceltos vairākas atsevišķas, būtu pilnīgi drošs, ka žemaiši pievārēs vāciešus.

Un atkal iestājās klusums, ko traucēja vienīgi putnu saceltais troksnis. Taču drīz vien karavīru ausis austrumu pusē uz lielceļa sadzirdēja arī cilvēku balsis. Sākumā neskaidras un diezgan tālas, kas pamazām tuvojās un kļuva skaidrākas.

Tai pašā brīdī Zbiška izveda savu grupu ceļa vidū un nostādīja to ķīlī. Pats nostājās priekšā, aiz viņa Macjka un čehs. Nākošā rindā nostājās trīs vīri, vēl nākošā četri. Visi bija labi apbruņoti: rokās milzīgo «kāršu» vai bruņinieku pīķu vietā, kas mežā starp kokiem stipri traucētu, bija īsie un vieglākie žemaišu pīķi pirmajam triecienam, bet pie segliem zobeni un cirvji tuvcīņai.

Uzmanīgi ieklausījies, Glava pačukstēja Macjkam:

—    Dzied, velns parāvis!

—    Vai nav dīvaini, ka mežs tur priekšā sakļaujas, bet viņus vēl arvien neredz, — Macjka sacīja. Uz to Zbiška, kurš tālāku slēpšanos un sačukstēšanos uzskatīja par lieku, pagriezies teica:

—    Tas tāpēc, ka lielceļš iet gar upi un bieži līkumo. Mēs sastapsimies negaidīti, un tas ir labi.

—    Bet dzied gan jautri! — čehs piemetināja.

Tā patiešām nebija dievbijīga dziesma, ko viegli varēja secināt pēc tās meldijas. Ieklausoties varēja arī atšķirt, ka dzied ne vairāk kā divdesmit cilvēku un tikai vienu .pantu atkārto visi; tas tad arī aizdārdēja pa visu mežu.

Tā viņi gāja pretī nāvei — jautri un dzīvespriecīgi.

—    Tūlīt mēs viņus ieraudzīsim, — Macjka sacīja.

Pie tam viņam pēkšņi satumsa seja, pieņemot vilka purna izskatu, jo vecajam bruņiniekam bija skarba un iecirtīga dvēsele, turklāt viņš līdz šim vēl nebija atmaksājis vāciešiem par to bultu, ko saņēma, kad ar Vitauta māsas vēstuli jāja pie mestra, lai glābtu no nāves Zbišku.

Viņam sāka vārīties asinis, un atriebības kāre kā svelošs vilnis izskrēja cauri visai miesai.

«Tam neklāsies labi, kurš pirmais ar viņu saķersies,» uzmetis acis vecajam bruņiniekam, nodomāja Glava.

Pa to laiku vējš skaidri saklausāmi atnesa izsaucienu, ko korī at- kartoja visi vācieši: «Tandaradei! Tandaradei!» — un čehs tūlīt sadzirdēja pazīstamas dziesmas vārdus:

Bi den rosen er wol mac

Tandaradei!

Merken iva mir'z houbel lac …

Pēkšņi dziesma aptrūka, jo abās pusēs ceļam atskanēja tik skaļi un trokšņaini ķērcieni, it kā šai meža stūrī notiktu kraukļu sanāksme. Vāciešus izbrīnīja tas, ka viņu bija ārkārtīgi daudz un ka visi viņi ķērca apakšā, nevis koku galotnēs. Tai brīdī ceļa līkumā parādījās pirmā knehtu rinda, kas, ieraudzījusi priekšā nepazīstamus jātniekus, apstājās kā ierakta.

Zbiška tai brīdī saliecās seglos, iesita ar [viešiem zirgam sānos un aizaulekšoja:

— Uz priekšu!

Viņam sekoja pārējie. Abās ceļa pusēs drausmīgi kliedza žemaišu karavīri. Ap divi simti soļu šķīra Zbiškas ļaudis no vāciešiem, kuri vienā acumirklī nolieca jātniekiem pretī pīķu mežu, kamēr pārējās rindas tikpat ātri pagriezās pret abām meža pusēm, lai atvairītu uzbrukumu no sāniem. Poļu bruņiniekiem būtu ko pabrīnīties par šo veiklību, ja viņiem būtu laiks brīnīties un ja zirgi trakā ātrumā nenestu viņus tieši virsū spožajiem pīķu asmeņiem.

Laimīgi gadījās, ka vācu jātnieki atradās grupas aizmugurē pie vezumiem. Viņi gan tūlīt metās palīgā saviem kājniekiem, bet ne izlauzties caur tiein, ne apjāt apkārt un aizsegt pret pirmo triecienu nevarēja. Viņus pašus tūlīt ielenca žemaišu pūlis, spurdzot ārā no biezokņa kā indīgu lapseņu spiets, kad nevērīgs gājējs ar kāju izjauc viņu ligzdu. Pa to laiku Zbiška ar saviem ļaudīm uzbruka kājniekiem.

Taču trieciens bija nesekmīgs. Iesprauduši savu smago pīķu un šķēpu kātus zemē, vācieši" turēja tos tik vienādā līmenī un tik stingri, ka vieglie žemaišu zirgi šo mūVi nespēja salauzt. Ievainots ar šķēpu lielā, Macjkas zirgs saslējās pakaļkājās, pēc tam iegrūdās ar nāsīm zemē. Uz brīdi pār veco bruņinieku savilkās nāves briesmas, bet viņš, zinādams visus kaujas veidus un dzīvē daudz ko pieredzējis, atbrīvoja kājas no kāpšļiem, spēcīgi satvēra rokā vācu pīķa uzgali, kas neiestrēga vis viņam krūtīs, bet noderēja par atbalstu, pēc tam piecēlās kājās, izlocījās starp zirgiem un, izvilcis šķēpu, sāka kapāt ar to pīķus un šķēpus, gluži kā plēsīgs piekūns nikni kapā garknābaino dzērvju baru.

Kad Zbiškas zirgs, skrējienā pēkšņi apstājies, gandrīz vai pilnīgi atsēdās uz pakaļas, viņš atspiedās uz pīķa, bet tas salūza, un jaunais bruņinieks arī izvilka šķēpu. Celis, kurš vairāk par visu uzticējās cirvim, no visa spēka iemeta to vāciešu vidū, uz brīdi paliekot bez ieroča. Viens no Lenkavicas šļahtičiem bija kritis, otru, to redzot, pārņēma tāds niknums, ka viņš iekaucās kā vilks un, sacēlis pakaļkājās asiņojošo zirgu, akli drāzās virsū vācu aizsardzībai. Žemaišu bajāri sita ar šķēpiem pa vācu pīķu uzgaļiem un kātiem, aiz kuriem rēgojās knehtu sejas, kas izskatījās it kā izbrīnījušās un reizē apņēmības un niknuma sašķobītas. Likās tomēr, ka vācu ierinda palika nesalauzta. Arī tie žemaiši, kas uzbruka ienaidniekam no sāniem, tūlīt atlēca no tā nost, kā no eža. Viņi gan atkal metās virsū ar vēl lielāku niknumu, taču neko nevarēja panākt.

Daži ļoti veikli uzrāpās ceļmalas priedēs un sāka apšaudīt knebtus ar bultām, ko redzēdams viņu komandieris pavēlēja tiem atkāpties pie saviem jātniekiem. Vācu strēlnieki arī sāka atšaudīties, un laiku pa laikam ne viens vien priedes zaros paslēpies žemaitis nokrita zemē kā nogatavojies čiekurs un mirstot plēsa ar rokām meža sūnas vai svaidījās kā no ūdens izmesta zivs. Tiesa, ielenkti no visām pusēm, vācieši nevarēja cerēt uz uzvaru, bet zināja, ka, sekmīgi aizstāvoties, vismaz saujiņai izdosies izvairīties no sakāves un sveikā atgriezties līdz upei.

Nevienam no viņiem neienāca prātā padoties, jo, paši netaupīdami gūstekņus, zināja, ka nevar gaidīt žēlastību no ļaudīm, kas novesti līdz izmisumam un sacēlušies ar ieročiem rokās. Tāpēc atkāpās klusēdami, vīrs pie vīra, plecu pie pleca, te paceldami,Me nolaizdami pīķus un šķēpus, cirzdami, durdami, šaudami no stopiem, cik nu kaujas drūzma atļāva to darīt, un nepārtraukti tuvodamies saviem jātniekiem, kuri cīnījās uz dzīvību un nāvi ar citām ienaidnieka grupām.

Te pēkšņi notika kaut kas negaidīts, kas izšķīra šīs niknās kaujas iznākumu. Lenkavicas šļahtičs, kuru bija satrakojusi brāļa nāve, sēdot zirgā, noliecās un pacēla viņa līķi, gribēdams laikam pasargāt no samīšanas un nolikt kadā mierīgākā vietā, lai pēc kaujas varētu vieglāk atrast. Bet tieši tai brīdī viņu pārņēma jauns niknuma vilnis, jaunais šļahtičs pilnīgi zaudēja pašsavaldīšanos un nevis aizjāja prom, bet metās virsū knehtiem un uzmeta brāļa līķi uz viņu pīķiem, kas, iedū- rušies tam krūtīs, vēderā un gurnos, noliecās zem šī smaguma. Kamēr knehti paspēja tos izraut, neprātīgais uzbruka viņiem pa ierindā radušos spraugu, gāzdams ļaudis gar zemi kā viesulis.

Acumirkli desmiti roku pasniedzās pēc viņa, desmiti pīķu iedūrās zirgam sānos, bet pa to laiku rindas izjuka un, iekams paspēja atkal sakārtoties, uz priekšu metās viens no žemaišu bajāriem, kurš atradās vistuvāk, pēc tam Zbiška, pēc tam čelis, un briesmīga burzma pieauga ar katru brīdi. Citi bajāri arī tvēra kritušo līķus un sāka mest tos uz piķiem; no sāniem atkal uzmācās žemaiši. Visa vācu grupas ciešā ierinda sagrīļojās kā māja, kurai iedrupušas sienas, saplaisāja kā koks, kurā dzen ķīli, un beidzot saira.

Kauja vienā mirklī pārvērtās par slaktiņu. Vācu garie pīķi un šķēpi tuvcīņā kļuva nelietojami. Toties uzbrūkošo jātnieku šķēpi šņakstīja pa galvām un kakliem. Zirgi iespiedās kājnieku barā, triecot zemē un mīdot pakaviem nelaimīgos knehtus. No augšas jātniekiem bija viegli cirst, un viņi cirta bez atpūtas un mitas. Abās ceļa pusēs no meža nāca ārā arvien jauni mežonīgu cīnītāju bari vilku ādās un ar vilku asinskāri krūtīs. Viņu kaukšana pārmāca žēlastību lūdzošas balsis un mirstošo vaidus. Uzvarētie nometa ieročus, daži mēģināja iemukt mežā, daži, izlikdamies par beigtiem, krita gar zemi, daži vienkārši stāvēja sniegbaltām sejām un aizvērtām acīm, daži skaitīja lūgšanas, viens, kas no šausmām laikam bija sajucis prātā, sāka spēlēt stabuli, pie kam smaidīdams skatījās uz augšu, kamēr žemaiša vāle sašķaidīja tam galvu. Mežs pārstāja šalkot, it kā būtu pārbijies no nāves.

Beidzot krustnešu saujiņa saruka. Reizumis tikai biezoknī cēlās īslaicīgs kaujas troksnis vai atskanēja drausmīgs izmisuma kliedziens. Zbiška un Macjka un līdz ar viņiem visi pārējie, kas bija zirgos, tagad metās virsū vācu jātniekiem.

Tie vēl aizstāvējās, izvietojušies aplī, kā parasti mēdza aizstāvēties vācieši, kad ienaidnieka pārspēkam izdevās viņus ielenkt. Sēdēdami lieliskos zirgos un tērpušies labākās bruņās nekā knehti, jātnieki cīnījās varonīgi un apbrīnojami sīksti. Starp viņiem nebija neviena baltā apmetnī, galvenokārt tikai vidējie un sīkie vācu muižnieki, kuru pienākums bija, paklausot ordeņa aicinājumam, piedalīties karā. Viņu zirgus pa lielākai daļai arī sedza bruņas, dažus tikai paklāji, bet visiem uz pieres bija metāla plāksnes ar tērauda ragu vidū. Viņus komandēja liela auguma slaids bruņinieks tumši zilās bruņās un tādā pašā ķiverē ar nolaistu sejsegu.

No meža biezokņa uz viņiem bira bultu krusa, bet tās atsitās pret pieres plāksnēm, krūšu bruņām un tērauda uzplečiem. No visām pusēm vāciešus cieši ielenca žemaišu kājnieku un jātnieku valnis, bet viņi aizstāvējās tik nikni, cērtot un durot ar saviem garajiem šķēpiem, ka visapkārt pie zirgu kājām gulēja līķi. Uzbrucēju pirmās rindas gribēja atkāpties, bet citas no mugurpuses spiedās virsū, neļāva. Izcēlās drūzma un sajukums. Pīķu mirga un šķēpu spožums žilbināja acis. Zirgi sāka zviegt, kost un spārdīties. Tad piesteidzās žemaišu bajāri, piesteidzās Zbiška un čehs, piesteidzās mazūri. No viņu varenajiem cirtieniem vācu «kopa» sāka šķobīties un līgoties kā mežs vētrā, bet viņi gluži kā baļķu cirtēji, kas gāž kokus, lēni virzījās uz priekšu, darbā sakarsuši un nopūlējušies.

Macjka lika savākt kaujas laukā garos vācu pīķus un, apbruņojis ar tiem gandrīz trīsdesmit mežonīgus cīnītājus, cauri pūlim sāka spraukties pie vāciešiem. «Zirgiem pa kājām!» pavēlēja, kad bija tikuši klāt, un rezultāti tūlīt izrādījās drausmīgi. Vācu bruņinieki ar šķēpiem nevarēja aizsniegt viņa [audis, kuri ar pīķiem drausmīgi šķaidīja zirgiem lielus. Tad zilais bruņinieks saprata, ka kaujai pienācis gals un atliek tikai vai nu izlauzties caur šo pūli, kas aizsprostoja ceļu atpakaļ, vai iet bojā.

Viņš izvēlējās pirmo iespēju, un pēc viņa pavēles bruņinieku rindas acumirklī pagriezās ar sejām uz to pusi, no kuras bija ieradušies. Žemaiši tūlīt klupa viņiem virsū, taču vācieši, aizsegusi muguras ar vairogiem, bet priekšu un sānus apstrādādami ar šķēpiem, pārrāva ielenkuma loku, un, cik ātri vien var padzīt zirgus, kā auka aizdrāzās uz austrumiem. Viņiem pretī izskrēja nodaļa, kas tikko bija ieradusies kaujas vietā, taču labāk apbruņotais ienaidnieks, kuram pie tam vēl bija spēcīgāki zirgi, vienā mirklī noplāja to gar zemi kā vēja brāzma labības lauku. Ceļš uz pili bija brīvs, bet glābiņš vēl likās esam tāls un nedrošs, jo žemaišu zirgi skrēja ātrāk par vācu smagajiem. Zilais bruņinieks to labi saprata.

«Slikti,» viņš sprieda sevī, «neviens no mūsejiem neizglābsies. Vienīgi ar savām asinīm es varu izpirkt viņu dzīvības.»

Tā nolēmis, viņš uzsauca tuvākajiem, lai aptur zirgus, bet pats savējo apgrieza riņķī un, neskatīdamies, vai kāds paklausījis viņa aicinājumam, nostājās ar seju pretī ienaidniekam.

Zbiška jāja pirmais; vācietis iecirta viņam pa sejsegu, bet tas izturēja, un poļu bruņinieks palika neskarts. Uz šo cirtienu Zbiška neatbildēja vis ar pretcirtienu, bet sagrāba vācieti ap vidu un, cenšoties par katru cenu saņemt viņu dzīvu, mēģināja izraut no segliem. Bet no milzīgās piepūles Zbiškam pārsprāga seglu siksna, un viņi abi novēlās zemē. Brīdi ķepurojās, darbodamies ar rokām un kājām, taču drīz vien neparasti spēcīgais jauneklis uzveica pretinieku un, piespiedis ar ceļiem viņa vēderu, turēja to apakšā, kā vilks tur suni, kurš iedrošinājies iziet tam pretī meža biezoknī.

Patiesībā to nemaz nevajadzēja darīt, jo vācietis zaudēja samaņu. Pa to laiku pieskrēja Macjka un čehs, kurus redzot Zbiška iesaucās:

— Šurpu! Viņu vajag sasiet! Tas ir kāds ievērojams bruņinieks — ar jostu!

Celis nolēca no zirga, bet, ieraudzījis vācieti guļam nesamaņā, ne- sasēja, tikai atbruņoja, atāķēja uzplečus, atsprādzēja jostu, pie kuras karājās mizerikordija, pārgrieza siksnas, kas pieturēja ķiveri, un pēdīgi sāka atskrūvēt sejsegu.

Taču, ielūkojies bruņiniekam sejā, pietrūkās kājās un iesaucās:

—    Pan! Pan! Paskatieties!

—    De Lorhe! — Zbiška iesaucās.

Bet de Lorhe gulēja bālu, nosvīdušu seju un aizvērtām acīm, nekustēdamies, kā līķis.

XX

Zbiška pavēlēja noguldīt viņu kādos vāciešiem atņemtos ratos, kas bija piekrauti ar jauniem riteņiem un asīm tai karaspēka grupai, kas nāca palīgā pilij. Pats uzsēdās citā zirgā un kopā ar Macjku metās paka) bēgošajiem vāciešiem. Viņus panākt nebija grūti, jo vācu zirgi skrēja samērā slikti, sevišķi vēl pa pavasara lietus stipri atmiekšķēto ceļu. īpaši Macjka, sēdot uz kritušā Lenkavicas šļahtiča straujā rumaka, pēc dažām stajnām apdzina gandrīz visus žemaišus un tūlīt pēc tam panāca pirmo vācu jātnieku. Pēc bruņinieku parašas viņš uzaicināja to vai nu padoties gūstā, vai uzsākt cīņu, bet, kad tas, izlikdamies kurls, nometa vairogu, lai atvieglotu zirgu, un saliecies iecirta zirga sānos piešus, vecais bruņinieks no visa spēka iezvēla vācietim ar platu cirvi starp lāpstiņām un notrieca no zirga.

Tā viņš atriebās bēgošajiem par to nodevīgo bultas šāvienu, bet viņi bēga tam pa priekšu kā briežu bars ar nāves bailēm sirdīs, nevēloties ne cīnīties, ne aizstāvēties, vienīgi tikt vaļā no briesmīgā vīra. Daži ieskrēja mežā, viens iestiga pie strauta, un žemaiši to nožņaudza ar virvi. Pārējiem veseli bari vajātāju metās pakaļ biezoknī, un tur tūlīt sākās mežonīgas medības ar klaigām, vaimanām un sasaukšanos. To troksnis vēl ilgi skanēja meža dziļumā, kamēr bēgļi tika izķerti visi līdz pēdējam. Pēc tam vecais Bogdanecas bruņinieks un kopā ar viņu Zbiška un čehs atgriezās pirmajā kaujas vietā, kur gulēja apkautie vācu knehti. Viņu līķi jau bija izģērbti kaili, bet daži atriebīgo žemaišu drausmīgi sakropļoti. Ļaudis skurbināja prieks par tik ievērojamu uzvaru. Pēc Skirvaiļa pēdējās sakāves pie pašas Gotesverderes žemaišu sirdīs jau bija sākušas iezagties šaubas, vēl jo vairāk tāpēc, ka Vitauta apsolītie palīgspēki neieradās tik ātri, kā tos gaidīja, tagad turpretī atkal atplauka cerība un kaujas spars pārņēma visus no jauna kā liesma, kad oglēm piemet klāt malku.

Pārāk daudz bija kritušo žemaišu un vāciešu, lai viņus apglabātu, tāpēc Zbiška lika izrakt ar pīķiem kapus tikai abiem Lenkavicas šļah- tičiem, kuri bija galvenie uzvaras izcīnītāji, un apglabāt viņus zem priedēm, kuru mizā ar šķēpu izgrieza krustus. Pēc tam, pavēlējis čeham uzraudzīt de Lorhi, kurš vēl arvien bija nesamaņā, pats steidzīgi aizveda ļaudis pa to pašu ceļu pie Skirvaiļa, lai vajadzības gadījumā sniegtu tam iespaidīgu palīdzību.

Bet pēc ilgāka gājiena atrada tikai tukšu kaujas lauku, nosētu, tāpat kā iepriekšējais, žemaišu un vācu līķiem. Zbiška tūlīt saprata, ka bargais Skirvailis arī izcīnījis ievērojamu uzvaru, jo, ja būtu sakauts, viņi sastaptu atejošos vāciešus. Taču uzvara laikam bija ļoti asiņaina, tādēļ ka tālāk aiz īstā kaujas lauka gulēja vēl daudz kritušo. Pieredzējušais Macjka no tā secināja, ka daļai vāciešu pat izdevies izvairīties no sakāves.

Vai Skirvailis viņus vajāja vai ne, nevarēja pateikt, jo pēdas bija neskaidras un samītas. Toties Macjka secināja, ka kauja šeit notikusi diezgan sen, varbūt pat agrāk par Zbiškas vadīto, jo līķi bija pamel- nējuši un uzpūsti, bet daži pat vilku saplosīti, kuri, pamanījuši tuvojamies bruņotus vīrus, iespurdza biezoknī.

Tāpēc Zbiška nolēma negaidīt S'kirvaili un atgriezties vecajā, drošajā nometnē. Ieradies tur vēlu naktī, sastapa priekšā žemaišu karavadoni, kurš bija pārnācis drusku agrāk. Viņa parasti drūmā seja tagad laistījās ļaunā priekā. Tūlīt sāka iztaujāt par kauju un, uzzinājis par uzvaru, kraukļa brēcienam līdzīgā balsī sacīja:

—    Priecājos par tevi un par sevi. Palīgspēki ieradīsies ne tik drīz, bet, kad ieradīsies lielkņazs, arī priecāsies, jo pils būs mūsu.

—    Ko saņēmi gūstā? — Zbiška jautāja.

—    Tikai raudiņas vien, nevienas līdakas. Bija pāris, bet aizbēga. Plēsīgas līdakas! Apkāva ļaudis un aizbēga!

—    Man dievs vienu iedeva, — jauneklis atbildēja. — Bagāts un slavens bruņinieks, tikai laicīgais — viesis.

Bargais žemaitis apņēma sev ar abām rokām rīkli, pēc tam ar labās žestu parādīja it kā augšup ejošu striķi.

—    Mēs viņu tā! — teica. — Tāpat kā citus … tā.

Zbiška sarauca uzacis.

—    Ne tā, ne citādi, jo viņš ir mans gūsteknis un draugs. Kņazs Janušs mūs reizē iesvaidīja par bruņiniekiem, un es neļaušu aiztikt viņu ne ar pirkstu.

—    Neļausi?

—    Neļaušu.

Un viņi sarauktām pierēm sāka raudzīties viens otram acīs. Šķita, ka tūdaļ saķersies, taču Zbiška, negribēdams plēsties ar veco karavadoni, kuru ļoti cienīja, un būdams pie tam dienas notikumu saviļņots, pēkšņi satvēra viņu ap kaklu, piekļāva pie krūtīm un teica:

—           Vai tad gribi man viņu atņemt un līdz ar viņu ari pēdējo cerību? Kāpēc tu dari man pāri?

Skirvailis nepretojās Zbiškam, tikai, atbrīvojis no viņa rokām galvu, skatījās virsū no pieres apakšas un šņāca.

—            Labi, — brīdi klusējis, teica. — Rīt likšu savus gūstekņus pakārt, bet, ja tev kāds no viņiem vajadzīgs, vari ņemt.

Pēc tam abi vēlreiz apkampās un izšķīrās saderīgi, par lielu apmierinājumu Macjkam, kurš teica:

—            Ar ļaunu no viņa laikam neko nevar panākt, bet ar labu var locīt kā vasku.

—            Tāda tauta, — Zbiška atbildēja, — tikai vācieši par to nekā nezina.

To teicis, pavēlēja atvest pie ugunskura kungu de Lorhi, kas atpūtās teltī. Pēc brīža čehs viņu atveda bez bruņām, bez ķiveres, tikai ādas kamzolī, kurā bija iespiedušās bruņu rievas, un mīkstu, sarkanu mici galvā. No ieroču nesēja de Lorhe jau zināja, kā gūsteknis viņš ir, un tieši tāpēc ieradās auksts, lepns, bet viņa sejā ugunskura gaismā varēja izlasīt spītu un nicināšanu.

—            Pateicies dievam, — Zbiška viņam sacīja, — ka es tevi sagūstīju, no manis tev nekas nedraud.

Un draudzīgi pasniedza viņam roku, taču de Lorhe pat nepakustējās.

—            Es nedodu roku bruņiniekiem, kuri apkaunojuši bruņinieka godu, kopā ar saracēņiem cīnoties pret kristīgajiem.

Viens no klātesošajiem mazūriem pārtulkoja viņa vārdus, kuru nozīmi Zbiška arī tāpat uzminēja. Pirmajā mirklī viņam sāka vārīties asinis.

—            Muļķis! — viņš iesaucās, neviļus tverdams pie mizerikordijas spala.

De Lorhe pacēla galvu.

—    Nogalini mani, — teica. — Es zinu, ka jūs netaupāt gūstekņus.

—            Bet jūs viņus taupāt? — nespēdams mierīgi paciest šādus vārdus, iesaucās mazūrs. — Vai nepakārāt salas krastā visus, kurus sagūstījāt pagājušajā kaujā? Tāpēc arī Skirvailis kar jūsējos.

—    Tas tiesa, — de Lorhe atbildēja, — bet tie bija pagāni.

Taču viņa atbilde pauda zināmu kauna apziņu, un viegli varēja uzminēt, ka savā sirdī viņš šādu rīcību neatbalsta.

Tad Zbiška noliecās un nosvērti teica:

—            De Lorhe! No vienām rokām saņēmām jostas un piešus; mani arī tu pazīsti un zini, ka bruņinieka gods man ir augstāks par dzīvību un laimi, tāpēc klausies, ko tev, zvērot pie svētā Jura, pateikšu: daudzi no šiem ļaudīm jau sen pieņēmuši kristīgo ticību, kamēr tie, kuri vēl nav kristīti, stiepj savas rokas pēc krusta kā pēc glābiņa, bet vai tad tu nezini, kas viņiem liek šķēršļus, nedod iespēju tikt izpestītiem un neļauj kristīties?

Mazūrs aši pārtulkoja Zbiškas vārdus, un de Lorhe pētoši palūkojās jauneklim acīs.

Tas turpināja:

—    Vācieši!

—    Nevar būt! — Heldrijas bruņinieks iesaucās.

—            Zvēru pie svētā Jura piķa un piešiem — vācieši! Jo tad, kad šeit izplatītos kristietība, viņiem atkristu iemesls uzbrukumiem, iemesls valdīt pār šo zemi un apspiest šo nelaimīgo tautu. Tu taču viņus pazīsti, de Lorhe, un vislabāk zini, vai viņu rīcība ir taisnīga.

—           Es uzskatīju, ka, cīnoties pret pagāniem un pievēršot tos kristīgajai ticībai, viņi izpērk savus grēkus.

—            Viņi tos kristī ar šķēpu un asinīm, nevis ar pestīšanas ūdeni. Izlasi šo vēstījumu un tūlīt ieraudzīsi, vai tik tu pats nepalīdzi apspiedējiem, plēsoņām un elles izdzimteņiem vērsties pret ticību un kristīgo mīlestību.

To teicis, pasniedza viņam žemaišu vēstuli, ko tie bija nosūtījuši visiem karaļiem un kņaziem, bet de Lorhe paņēma un ugunskura gaismā sāka to pētīt.

Viņš ātri izlasīja, jo diezgan labi prata šo grūto mākslu, pēc tam ļoti izbrīnījās un teica:

—    Vai tas viss ir patiesība?

—            Lai man un tev tā palīdz dievs, kurā vislabāk zina, ka es šeit kalpoju ne tikai sevis paša, bet arī taisnības vārdā.

Brīdi klusējis, de Lorhe teica:

—    Esmu tavs gūsteknis.

—            Dod roku, — Zbiška atbildēja. — Tu esi mans brālis, nevis gūsteknis.

Viņi sadevās rokās un apsēdās pie kopējām vakariņām, ko čehs bija licis kalpiem sagatavot. Vakariņojot de Lorhe, ne mazāk izbrīnījies, uzzināja, ka, neraugoties uz visām mestra vēstulēm, Zbiška tā arī neatrada Danusju un ka sakarā ar kara izcelšanos komturi vairs neatzina viņa drošības grāmatas par spēkā esošām.

—            Tagad saprotu, kāpēc esi šeit, — de Lorhe sacīja Zbiškam, — un pateicos dievam, ka esmu kļuvis tavs gūsteknis. Es domāju, ka par mani ordeņa bruņinieki atdos tev, ko vien vēlēsies, citādi Rietumos izceltos liela brēka, tādēļ ka esmu cēlies no bagātas dzimtas.

Piepeši viņš uzsita sev ar plaukstu pa mici, iesaukdamies:

—            Pie visām Akvizgranas relikvijām! To palīgspēku priekšgalā, kas nāca uz Gotesverderi, bija Arnolds fon Badens un Zigfrīds fon Lēve.

Es to zinu no vēstulēm, kas tika sūtītas uz pili. Vai viņi nav saņemti gūstā?

—            Nē! — Zbiška, pietrūcies kājās, atteica. — No slavenībām nav saņemts neviens. Bet, mans dievs, tu man paziņoji svarīgu vēsti. Ir taču citi gūstekņi, no kuriem uzzināšu, iekams viņus pakārs, vai Zigfrīds neveda līdzi kādu sievieti.

Un, pavēlējis kalpiem, lai tie apgaismo viņam ar skaliem ce|u, aizsteidzās sāņus, kur atradās Skirvaija saņemtie gūstekņi. De Lorhe, Macjka un čehs viņam sekoja.

—            Klausies! — pa ceļam heldrietis viņam sacīja. — Atlaid mani uz goda vārda, un es meklēšu viņu pa visu Prūsiju, bet atradis atgriezīšos pie tevis, un tu varēsi tūlīt iemainīt viņu pret mani.

—    Ja vien vēl ir dzīva, ja vien viņa vēl dzīva! — Zbiška atteica.

Tikmēr viņi jau bija nonākuši pie Skirvaiļa saņemtajiem gūstekņiem.

Daži no tiem gulēja garšļaukus zemē, citi stāvēja, ar lūkiem stingri piesieti pie koku Stumbriem. Skala uguns gaiši apspīdēja Zbiškas galvu, un visu nelaimīgo acis pievērsās viņam.

Te pēkšņi no tumsas atskanēja skaidra, izmisuma pilna balss:

—    Mans kungs un aizstāvi, glāb mani!

Zbiška izrāva kalpam no rokām pāris degošus skalus, pieskrēja ar tiem pie koka, no kura atskanēja balss, un, pacēlis tos uz augšu, iesaucās:

—    Sanders!

—    Sanders! — čehs izbrīnījies atkārtoja.

Bet tas, nevarēdams pakustināt sasietās rokas, izstiepa kaklu un atkal sāka lūgties:

—            Apžēlojieties… Es zinu, kur atrodas Juranda meita… Glābiet mani!

XXI

Kalpi viņu tūlīt atraisīja, bet viņam bija notirpuši locekļi, un relikviju tirgotājs nokrita zemē, bet piecelts atkal un atkal zaudēja samaņu, jo bija stipri sadauzīts. Velti Zbiška lika aizvest viņu pie ugunskura, pabarot un padzirdīt, ierīvēt ar taukiem un silti ietīt zvērādās, nekas nelīdzēja; Sanders nevarēja atgūt samaņu, bet pēc tam tik cieši aizmiga, ka tikai nākošās dienas pēcpusdienā čeham izdevās viņu uzmodināt.

Zbiška, kas dega nepacietībā kā ugunī, tūlīt ieradās pie viņa. Sākumā tomēr neko nespēja uzzināt: vai nu no bailēm par briesmīgajiem pārdzīvojumiem, vai no atvieglojuma, kāds parasti pārņem vājākas dvēseles pēc tam, kad draudošās briesmas ir pārgājušas, Sanders sāka tik nevaldāmi raudāt, ka nekādi nespēja atbildēt uz viņam uzdotajiem jautājumiem. Elsas žņaudza viņam ciet rīkli, vaigi raustījās, bet no acīm tik bagātīgi plūda asaras, it kā līdz ar tām taisītos izplūst pati dzīvība.

Pēdīgi, mazliet savaldījies un iestiprinājies ar ķēves pienu, ko lietuvieši bija iemācījušies lietot no tatāriem, sāka sūdzēties par «Beliāla dēliem», kas viņu drausmīgi piekāvuši ar piķiem, atņēmuši zirgu, ar kuru vedis sevišķi brīnumdarīgas un dārgas relikvijas, bet, kad beidzot piesējuši pie koka, skudras viņam tā sadzēlušas kājas un visu miesu, ka viņu noteikti sagaidot nāve, ja ne šodien, tad rīt.

Zbišku pārņēma dusmas, viņš piecēlās kājās un teica:

—            Atbildi, klaidoni, uz maniem jautājumiem un skaties, ka tev neklājas vēl sliktāk.

—            Tepat tuvumā ir sarkano skudru pūznis, — ieminējās čehs. — Pavēliet, pan, viņu tur uzlikt, tūlīt atraisīsies mēle.

Glava to nedomāja nopietni un, tā runādams, pat smaidīja, jo sirdī bija labvēlīgi noskaņots pret Sanderu, bet tas pārbijās un sāka vaimanāt:

—            Apžēlojieties, apžēlojieties! Iedodiet man vēl tā pagānu dzēriena, un izstāstīšu visu, ko esmu redzējis un ko neesmu redzējis.

—            Ja samelosi kaut vienu vārdu, iedzīšu tev ķīli zobos! — čehs sacīja.

Viņš tomēr vēlreiz pasniedza Sanderam burdjuku ar ķēves pienu, kuram viņš, satvēris to rokās, kāri pieplaka ar lūpām kā bērns mātes krūtij un sāka zīst, pēc kārtas aizverot un atverot acis. Kad bija iz- sūcis divas vai pat vairāk kvartas, noskurinājās, nolika burdjuku sev uz ceļiem un, it kā padodamies nepieciešamībai, teica:

—    Samazgas . . .

Pēc tam griezās pie Zbiškas:

—    Bet tagad jautā, manu glābēj!

—    Vai grupā, ar kuru tu jāji, bija mana sieva?

Sandera sejā atainojās manāms izbrīns. Tiesa, viņš bija gan dzirdējis, ka Danusja ir Zbiškas sieva, bet, tā kā laulības notika slepenībā un meiteni tūlīt pēc tam nozaga, viņš vienmēr domāja par to tikai kā Juranda meitu.

Viņš tomēr steidzīgi atbildēja:

—            Jā, vojevoda, bija! Bet Zigfrīds fon Lēve un Arnolds fon Ba- dens izlauzās caur ienaidnieka rindām.

—    Tu viņu redzēji? — Zbiška drebošu sirdi jautāja.

—    Viņas seju, kungs, neredzēju, bet redzēju starp diviem zirgiem

iekārtu segtu grozu no kārklu klūgām, kurā kaut ko veda, un to apsargāja tā pati čūska, tā pati ordeņa māsa, kas, Danfelda sūtīta, bija ieradusies meža pilī. Un dzirdēju no groza atskanam žēlīgu dziedāšanu . . .

Zbiška pat nobāla no saviļņojuma, apsēdās uz bluķa un brīdi nezināja, ko jautāt tālāk. Macjku un čehu arī ārkārtīgi saviļņoja šī lielā un svarīgā vēsts. Cehs, pie tam varbūt vēl atcerējās savu iemīļoto dāmu, kura palika Spihovā un kurai šī vēsts bija tikpat kā nelaimes spriedums.

Uz brīdi iestājās klusums.

Beidzot viltīgais Macjka, kurš Sanderu nepazina un agrāk par viņu bija tikai mazliet dzirdējis, aizdomīgi paskatījies uz viņu, jautāja:

—    Kas tu tāds esi? Ko tu darīji pie krustnešiem?

—     Kas es tāds esmu, augsto bruņiniek, — klaidonis atbildēja, — to lai jums pasaka šis drošsirdīgais kņazs, — viņš norādīja uz Zbišku, — un šis varonīgais čehu grāfs, kuri mani sen pazīst.

Te laikam iedarbojās kumiss, jo viņš atdzīvojās un, griežoties pie Zbiškas, sāka runāt skaidrā balsī, kurā vairs nebija ne pēdas no iepriekšējā vājuma:

—     Kungs, jūs man divreiz izglābāt dzīvību. Bez jums mani būtu apēduši vilki vai sodījuši bīskapi, kuri, manu ienaidnieku maldināti (ak, cik šī pasaule ir nepateicīga!), bija izdevuši pavēli mani vajāt par relikviju pārdošanu, kuru patiesīgumu viņi apšaubīja. Bet tu, kungs, devi man patvērumu, pateicoties tev, mani neapēda vilki un nesniedza vajātāji, tādēļ ka visur uzskatīja par vienu no taviem ļaudīm. Nekad mpn pie tevis netrūka ne ēdiena, ne dzēriena — labāka par šo ķēves pienu, kas man pretīgs, bet ko es iedzertu vēl, lai pierādītu, ka nabaga dievbijīgais svētceļotājs nevairās ne no kādiem pārbaudījumiem.

—    Stāsti, ākst, ātrāk, ko zini, nemuļķojies! — Macjka iesaucās.

Bet tas vēlreiz pielika pie lūpām burdjuku, iztukšoja to līdz dibenam un, it kā nedzirdējis Macjkas vārdus, atkal griezās pie Zbiškas:

—     Par to es iemīlēju tevi, kungs. Svētie, kā teikts rakstos, iekams kļuva par tādiem, grēkoja deviņas reizes stundā, un Sanderam arī reizēm gadījās sagrēķot, bet Sanders nav bijis un nekad nebūs nepateicīgs. Un toreiz, kad tev uzbruka nelaime, vai atceries, kungs, ko es teicu: iešu no pils uz pili un, izvaicādams pa ceļam ļaudis, meklēšu tavu zaudējumu. Ko tik es neliku izprašņājis! Kur tikai netiku bijis? Tas būtu garš stāsts; pietiek ar to, ka atradu, un kopš tā brīža, kā dadzis pieķeras kažokam, tā es pieķēros vecajam Zigfrīdam. Kļuvu par viņa kalpu un sekoju viņam līdzi no pils uz pili, no komturijas uz komturiju, no pilsētas uz pilsētu — līdz pat šai pēdējai kaujai.

Zbiška pa to laiku nomierinājās un teica:

—    Esmu tev pateicīgs, un par to tu saņemsi atalgojumu. Bet tagad atbildi man uz šādu jautājumu: vai vari zvērēt pie savas dvēseles glābšanas, ka viņa vēl dzīva?

—    Zvēru pie savas dvēseles glābšanas! — Sanders nopietni atbildēja.

—    Kāpēc Zigfrīds aizjāja no Sčitnas?

—    Nezinu, kungs, varu tikai iedomāties: viņš nekad nebija Sčitnā komturs un aizjāja, droši vien baidīdamies mestra, kurš, kā dzirdēju, rakstījis viņam, lai tas atdod gūstekni Mazāvijas kņazei. Varbūt viņš aizbēga no šīs vēstules, jo viņa dvēsele no bēdām un vēlēšanās atriebties par Rotgeru bija kļuvusi nežēlīga. Tagad runā, ka tas esot bijis viņa dēls. Es nezinu, kā tur bija, zinu tikai to, ka no dusmām viņš mazliet jucis prātā un, kamēr dzīvs, tikmēr Juranda meitu — es gribēju teikt: jauno kundzi — no rokām neizlaidīs.

—    Man tas viss liekas ļoti savādi, — Macjka viņu pēkšņi pārtrauca, — jo, ja tas vecais suns tā neieredzētu visu Juranda dzimtu, Danusju jau sen būtu nonāvējis.

—    Viņš arī gribēja to izdarīt, — Sanders atbildēja, — bet vīram kaut kas nelāgs notika, no kā viņš smagi saslima un gandrīz izlaida garu. Par to viņa ļaužu vidū klīst visādas valodas. Daži stāsta, ka, iedams nakti uz torni, lai nonāvētu jauno kundzi, sastapis ļauno garu, citi atkal, ka — eņģeli. Kā nu tur bija, bet viņš esot atrasts sniegā pie torņa galīgi bez samaņas. Vēl tagad viņam, to atceroties, mati slienoties stāvus, tāpēc viņš pats baidoties pacelt roku pret savu gūstekni un citiem arī neļaujot to darīt. Vadājot līdzi kādu mēmo, agrāko Sčitnas bendi, bet nav zināms, kāpēc, jo tas arī baidoties, tāpat kā visi citi.

Sie vārdi atstāja lielu iespaidu. Zbiška, Macjka un čehs pievirzījās tuvāk Sanderam, kurš pārkrustījies turpināja:

—    Nav patīkami būt pie viņiem. Ne reizi vien tiku dzirdējis un redzējis tādas lietas, no kurām tirpas iet pār kauliem. Es jau teicu, ka vecajam komturam kaut kas sajucis galvā. Un kā gan varētu būt citādi, ja viņu apmeklē gari no viņpasaules. Kā tik paliek viens, tūlīt apkārt kaut kas sāk šņākāt, it kā tam trūktu elpas. Tas esot Danfelds, kuru toreiz nogalināja briesmīgais Spihovas pans. Zigfrīds viņam saka: «Kas ir? Mesa tev nepalīdz, ko tu vēl gribi?» Bet tas tikai griež zobus un pēc tain atkal šņāc. Vēl biežāk ierodas Rotgers, pēc kura istabā paliek sēra smaka, un ar viņu komturs runā vēl vairāk. «Nevaru,» saka viņam, «nevaru! Kad pats aiziešu, tad jā, bet tagad nevaru!» Dzirdēju ari, kā viņš pats tam jautāja: «Vai no tā tev kļūst vieglāk, dēliņ?» Un tā visu laiku. Bet gadās arī tā, ka divas vai trīs dienas nevienam nepasaka ne vārda, bet sejā var manīt drausmīgas sāpes. To grozu viņš un tā mūķene sargā ļoti uzmanīgi, tā ka jauno kundzi neviens nekad nevar ieraudzīt.

—    Vai viņu tur nemoka? — Zbiška dobji jautāja.

—    Teikšu jums īstu patiesību, ka sitienus un kliedzienus netiku dzirdējis, bet žēlīgu dziedāšanu gan, un reizēm šķita, ka tur iekšā čivinātu putniņš.

—    Vai man! — Zbiška caur sakostiem zobiem noteica.

Bet Macjka pārtrauca tālāko izjautāšanu.

—     Pietiek par to, — viņš teica. — Pastāsti tagad par kauju. Vai tu redzēji? Kā izspruka un kas ar viņiem notika?

—     Redzēju, — Sanders atbildēja, — un pastāstīšu visu, kā bija. Sākumā cīnījās ļoti sīksti, bet, uzzinājuši, ka ielenkti no visām pusēm, sāka gudrot, kā izlauzties. Tad bruņinieks Arnolds, kas ir īsts milzis, pirmais pārrāva ielenkuma loku un pavēra tik platu ceļu, ka pa to izmuka arī vecais komturs ar vairākiem saviem ļaudīm un to grozu, kas bija iekārts starp diviem zirgiem.

—    Vai viņiem nedzinās pakaļ? Kā tas notika, ka viņus nepanāca?

—     Dzinās, bet neko nevarēja izdarīt, jo, tiklīdz kāds piejāja tuvāk, Arnolds apgriezās un sāka cīnīties. Lai dievs sargā katru no tikšanās ar šo bruņinieku, kurš ir tik briesmīgi stiprs, ka varētu cīnīties ar simt vīriem uzreiz, kur nu ar vienu. Trīs reizes tā apgriezās, trīs reizes apturēja vajātājus. Ļaudis, kas bija kopā ar viņu, krita visi līdz pēdējam. Liekas, ka viņš pats ir ievainots, un zirgs arī bija ievainots, bet palika dzīvi un deva iespēju laimīgi aizbēgt vecajam komturam.

Klausoties šo stāstu, Macjka nolēma, ka Sanders runā patiesību, sevišķi vēl, kad atcerējās, ka no tās vietas, kur Skirvailis cīnījās ar vāciešiem, atpakaļceļš lielu gabalu bija nosēts ar tik briesmīgi sakapātiem žemaišu līķiem, ka varēja padomāt, it kā to būtu darījusi milža roka.

—    Tomēr kā tu to visu varēji redzēt? — viņš Sanderam jautāja.

—    Redzēju, — klaidonis atbildēja, — tādēļ ka biju pieķēries pie astes vienam no tiem zirgiem, kuri veda grozu, un būtu aizmucis, ja nedabūtu ar pakavu pa vēderu. Tūlīt zaudēju samaņu un tā tiku jūsu rokās.

—    Tas varēja gadīties, — Glava sacīja, — bet tu skaties, ka neko nesamelo, tad tev klāsies slikti.

—     Vēl ir palikusi zīme, — Sanders atbildēja, — kas grib, var apskatīt; tomēr labāk paļauties uz vārdiem nekā saņemt dieva sodu par neuzticēšanos.

—        Kaut arī reizēm tu neviļus esi pateicis patiesību, par tirgošanos ar relikvijām tik un tā kauksi elles dibenā.

Un viņi sāka ķīvēties, kā to mēdza darīt agrāk, taču šoreiz Zbiška viņus pārtrauca:

—        Tu esi daudz klīdis pa šo apvidu, zini, kādas tur tuvumā pilis un kur, kā tev liekas, Zigfrīds un Arnolds varēja paslēpties?

—        Nekādu piļu tur tuvumā nav, visapkārt bezgalīgs mežs, caur kuru nesen izcirsts tas lielceļš. Miestu un ciemu arī nav, jo visus, kas bija, vācieši paši nodedzināja par to, ka, sākoties šim karam, turienes iedzīvotāji, kas cēlušies no tās pašas cilts kā šejienieši, arī uzstājās pret krustnešu valdīšanu. Es domāju, kungs, ka Zigfrīds un Arnolds tagad klīst pa mežu un mēģinās vai nu atgriezties turp, no kurienes nāca, vai kaut kā aizlavīties uz to cietoksni, kurp mēs jājām pirms šīs nelaimīgās kaujas.

—    Laikam tā arī ir, — Zbiška sacīja.

Un nogrima dziļās pārdomās. No viņa sarauktajām uzacīm un sasprindzinātās sejas izteiksmes viegli varēja spriest, ar kādu piepūli viņš domā, bet tas nevilkās ilgi. Pēc brīža viņš pacēla galvu un teica:

—    Glava! Lai zirgi un ļaudis būtu gatavi, tūlīt dosimies ceļā.

Ieroču nesējs, kurš nekad nemēdza apspriest pavēles, piecēlās un,

neteicis ne vārda, aizsteidzās pie zirgiem, kamēr Macjka, platām acīm paskatījies uz brāļadēlu, izbrīnījies jautāja:

—    Ei, Zbiška! … Kur tad tu? Ko? … Kā tad tā?

Bet tas atbildēja ar pretjautājumu:

—    Kā tad jus domājat? Vai tas nav mans pienākums?

Vecais bruņinieks noklusa. Izbrīns viņa sejā pakāpeniski izdzisa; pāris reizes pašūpojis galvu, pēdīgi viņš dziļi nopūtās un teica, it kā atbildēdams pats sev:

—    Nūja, protams . . . Neko nevar darīt!

Un ari devās pie zirgiem. Zbiška griezās pie de Lorbes, ar ma- zūra, kas prata vāciski, starpniecību sacīdams:

—        To es nevaru vēlēties, lai tu palīdzētu man pret krustnešiem, ar kuriem dieneji zem viena kroga, tāpēc vari būt brīvs un jāj, kurp tev patīk.

—        Bruņinieka gods man neļauj palīdzēt tev ar zobenu, — de Lorhe atbildēja, — bet no brīvības ari atsakos. Palikšu tavs gūsteknis uz goda vārda un, saņēmis aicinājumu, tūdaļ ieradīšos tur, kur būs pavēlēts. Bet tu, ja kas gadīsies, atceries, ka pret mani ordenis apmainīs jebkuru gūstekni, tādēļ ka esmu cēlies ne tikai no bagātas, bet arī krustnešiem daudz palīdzējušas dzimtas.

Un viņi sāka atvadīties, salikuši pa paradumam viens otram uz pleciem rokas un skūpstīdamies uz vaigiem, pie kam de Lorhe teica:

—     Jāšu uz Malborgu vai uz Mazāvijas galmu, tā ka tur vai tur varēsi mani atrast. Tavs sūtnis lai pasaka tikai divus vārdus: Lotrin- gija—-Heldrija!

—     Labi, — Zbiška atbildēja. — Aiziešu vēl pie Skirvaiļa, lai iedod tev kādu zīmi, ko žemaiši ciena.

Un viņš aizgāja pie Skirvaiļa. Vecais karavadonis iedeva zīmi un nelika nekādus šķēršļus de Lorhes aizjāšanai, jo labi zināja, par ko ir runa, mīlēja Zbišku, bija viņam pateicīgs par pēdējo kauju un pie tam saprata, ka nedrīkst aizturēt svešzemju bruņinieku, kurš šeit ieradies tikai pec savas gribas. Pateicies Zbiškam par svarīgo pakalpojumu, Skirvailis apgādāja viņu ar uzturu, kas izpostītajā apvidu varēja lieti noderēt, un atvadījās, izsakot vēlēšanos kādreiz vēl satikties kādā lielā un pēdējā sadursmē ar krustnešiem.

Zbiška steidzās, viņu kratīja kā drudzis. Atgriezies pie savas svītas, atrada visu jau sagatavotu, bet starp kalpiem arī tēvoci Macjku jāšus zirgā, ģērbušos bruņās un ar ķiveri galvā. Pienācis tam klāt, Zbiška sacīja:

—    Arī jus jāsiet man līdzi?

—    Ko lai es citu daru? — Macjka paasi atcirta.

Zbiška uz to neko neatbildēja, tikai noskūpstīja tēvoča bruņās tērpto labo roku, uzsēdās zirgā un devās ceļā.

Sanders jāja viņļiein līdzi. Ceļu līdz pat kaujas vietai jaunais bruņinieks zināja labi, bet tālāk relikviju pārdevējam vajadzēja kļūt par pavadoni. Viņi cerēja arī uz to, ka gadījumā, ja sastaps kaut kur mežos vietējos zemniekus, tie, neieredzedami savus krustnešu kungus, palīdzēs viņiem izsekot veco komturu un Arnoldu fon Badenu, par kura ārkārtīgo, pārcilvēcisko spēku un varonību tik daudz tika stāstījis Sanders.

XXII

Līdz vietai, kur Skirvailis sakāva vāciešus, ceļš bija viegls, tāpēc ka pazīstams. Viņi to sasniedza drīz, bet pārjāja ļoti ātri, jo neapraktie līķi izplatīja neciešamu smaku. Aizbaidījuši prom vilkus, milzīgus vārnu, kraukļu un kovārņu barus, viņi sāka meklēt uz ceļa pēdas. Lai gan iepriekš pa to bija jājusi vesela grupa, pieredzējušais Macjka tomēr bez grūtībām atrada uz noinīditās zemes milzīgu zirga nagu nospiedumus, kas veda pretējā virzienā, un sāka skaidrot kara mākslā mazāk pieredzējušajai jaunatnei:

—    Laime, ka pēc kaujas nav bijis lietus. Redziet: Arnolda, — šī ārkārtīgi lielā jātnieka zirgam iari vajag būt ļoti lielam, un viegli saprast, ka, bēgot aulekšodams, tas smagāk atspērās ar kājām pret zemi, atstājot 'dziļākas bedres, nekā 'lēni soļodams uz to pusi. Skatieties, kam ir acis, kā mitrākās vietās var saredzēt pakavu nospiedumus! Ja dievs dos, izsekosim suņabrāļus, kā nākas, ja tik lidz tam viņi nepagutu paslēpties kaut kur aiz nuiriem.

—    Sanders teica, — Zbiška atbildēja, — ka šeit tuvumā nav piļu, un tas ir tiesa, tādēļ ka novadu krustneši tikai nesen ieņēma un vēl nav paspējuši uabuvēt. Kur lai viņi paslēpjas? Zemnieki, kas te dzīvoja, atrodas Skirvaiļa nometnē, jo viņi ir no tās pašas cilts, no kuras žemaiši . . . Ciemus, kā stāstīja Sanders, nodedzinājuši paši vācieši, bet sievietes ar bērniem paslēpušās dziļi mežos, ja vien nežēlosim zirgus, gan viņus panāksim.

—    Zirgus vajag žēlot, — Macjka sacīja. — Ja arī mums izdosies viņus panākt, zirgi būs mūsu vienīgais glābiņš.

—    Bruņiniekam Arnoldam, — sarunā iejaucās Sanders, — kaujā kāds iezvēla ar šķēpu pa muguru. Sākumā viņš tam nepiegrieza vērību, turpināja cīnīties, slaktējot žemaišus, bet vēlāk droši vien sāka just, jo tā ir vienmēr: sākumā nekas, pēc tam sāp. Tas viņiem neļaus pārāk ātri bēgt, var būt, ka vajadzēs pat atpūsties.

—    Tātad tu sa'ki, ka viņi ir tikai divatā, bez cilvēkiem? — Macjka jautāja.

—    Arnolds, vecais komturs un vēl divi, kas uzrauga starp zirgiem iekārto grozu. Bija prāva saujiņa citu, bet tos žemaiši panākuši nogalināja.

—    Darīsim tā, — Zbiška sacīja. — Tos divus cilvēkus, kas uzrauga grozu, mūsu kalpi sasies, jus, tēvoci, saņemsiet ciet veco Zigfrīdu, bet es uzbrukšu Arnoldam.

—    Ar Zigfrīdu es kaut kā tikšu galā, — Macjka atbildēja, — jo ar kunga Jēzus žēlastību spēks vēl kaulos turas. Bet tu gan pārāk ne- paļaujies uz sevi: tas taču esot īsts milzis!

—    Nekas, paskatīsimies! — Zbiška atteica:

—    Stiprs tu esi, es to nenoliedzu, bet ir taču vēl stiprāki par tevi. Vai tad esi aizmirsis tos mūsu bruņiniekus, kurus redzēji Krakovā? Ar Tačevas Povalu vai tiktu galā? Tāpat ar Biskupicas Pašku Ļaundari, bet vēl jo vairāk ar Melno Zavišu? Ko? Pārāk neplāties un apdomā, ar ko ir darīšana.

—     Rotgers arī nebija nekāds knauķis, — Zbiška nomurmināja.

—    Vai man arī atradīsies darbs? — čehs jautāja.

Bet viņš nesaņēma atbildi, jo Macjkas prātu nodarbināja kas cits.

—     Ja dievs mums palīdzēs, — viņš teica, — tad pēc tam tik jālūko ātrāk nokļūt Mazāvijas mežos! Tur būsim drošībā un visām mūsu raizēm pienāks gals.

Bet pēc brīža viņš nopūtās, laikam atcerējies, ka ari tad vēl viss nebeigsies, jo vajadzēs kaut ko darīt ar nabaga Jagenku.

—     Eh! — viņš noteica. — Dīvaina ir dieva griba. Ne reizi vien tiku nodomājis, kāpēc tu nevarēji mierīgi apprecēties, bet es mierīgi dzīvot pie jums… Jo tā parasti biežāk notiek, un no visas šļahtas mūsu karalistē mēs vienīgie klīstam apkārt pa dažādām zemēm un ceļiem, lai gan vajadzēja sēdēt mājās un saimniekot dievam par godu.

—     Pareizi jau nu ir, bet viss dieva ziņā! — Zbiška atteica.

Un viņi kādu laiku jāja klusēdami, pēc tam vecais bruņinieks atkal griezās pie brāļadēla:

—    Tu uzticies tam klaidonim? Kas viņš tāds ir?

—    Vieglprātīgs cilvēciņš un varbūt pat nelietis, bet man ārkārtīgi pieķēries, un nodevības no viņa nebaidos.

—     Ja tā, lai viņš jāj pa priekšu; ja viņš pirmais panāks krustnešus, tie no viņa neizbīsies. Pateiks, ka izbēdzis no gūsta, kam tie viegli noticēs. Tā būs labāk, jo, ieraudzījuši pa gabalu mūs, viņi vai nu kaut kur paslēpsies, vai sagatavosies aizsardzībai.

—     Nakti viņš viens uz priekšu nejās, pārāk bailīgs, — Zbiška sacīja, — bet dienas laikā varbūt tā bus labāk. Pateikšu, lai trīs reizes dienā apstājas un pagaida mūs; ja gadījumā neatradīsim viņu norunātā vietā, tā būs zīme, ka ir jau panācis, un, sekojot viņam pa pēdām, negaidīti pārsteigsim bēgļus.

—    Vai viņš tos nebrīdinās?

—     Nē. Es viņam vairāk pa prātam nekā tie. Pateiksim arī, ka, uzbrukuši krustnešiem, sasiesim arī viņu, lai vēlāk nebutu jābīstas viņu atriebības. Lai viņš mus nemaz nepazīst. ..

—    Vai tu domā saņemt viņus dzīvus?

—     Kā tad citādi? — Zbiška mazliet norūpējies teica. — Redziet. . . Ja tas'notiktu Mazāvijā vai kur citur pie mums, varētu izaicināt viņus uz divkauju, kā izaicināju Rotgeru, un cīnīties līdz nāvei, bet te, viņu zemē, tas nav iespējams… Te ir jāglābj Danusja un jāpasteidzas. Mums jārīkojas ātri un klusi, lai neiekultos kādā klizmā, pēc tam jālec zirgiem mugurā un, cik spēka, jāaulekšo uz Mazāvijas mežiem. Uzbrūkot negaidīti, varbūt pārsteigsim viņus bez bruņām un pat bez zobeniem! Kā tad lai viņus nogalina? Man bail no negoda! Abi tagad esam iesvaidīti, un viņi ari.

—    Tā gan, — Macjka piekrita. — Bet varbūt iznāks arī saķerties.

Zbiška sarauca uzacis, un viņa sejā parādījās tās dziļās apņēmības izteiksme, kas laikam iedzimta visiem Bogdanecas vīriem, jo šai brīdī, sevišķi no pirmā acu uzmetiena, kļuva tik līdzīgs Macjkam, it kā būtu viņa miesīgs dēls.

—     Es tikai gribētu, — viņš dobji teica, — nomest šo asiņaino suni Zigfrīdu Jurandam pie kājām! Lai dievs dod, ka tā notiktu!

—    Lai dod, lai dod! — Macjka atkārtoja.

Tā sarunādamies, nojāja krietnu ceļa gabalu. Jau uznāca nakts, kaut arī bez mēness, bet skaidra. Vajadzēja apstāties, atpūtināt zirgus un dot iespēju iekost un izgulēties cilvēkiem. Pirms gulēt iešanas Zbiška brīdināja Sanderu, ka nākošā dienā tam vajadzēs vienam pašam jāt pa priekšu, kam tas labprāt piekrita, izlūgdams tikai atļauju gadījumā, ja uzbrūk zvēri vai vietējie iedzīvotāji, mukt atpakaļ pie viņiem. Lūdza arī, lai drīkst uzgaidīt nevis trīs, bet četras reizes, jo vientulībā viņam vienmēr kļūstot kaut kā baigi pat apdzīvotās vietās, kur nu vēl tik mežonīgā un drausmīgā silā kā šis.

Tad viņi apmetās uz naktsguļu un iekoduši apgūlās uz ādām pie neliela ugunskura aiz sakārņa, kādu pusstajnu no ceļa. Kalpi pēc kārtas uzraudzīja zirgus, kuri, izvāļājušies un iztukšojuši auzu kules, snauda, salikuši galvas cits citam uz kakla. Bet, tikko pirmais gaismas stars apsudraboja kokus, Zbiška tūlīt uztrūkās kājās, uzmodināja pārējos, un ar mazu gaismiņu viņi devās tālāk. Milzīgās pēdas, ko bija atstājis Arnolda ērzelis, atkal atrada bez grūtībām, jo, iespiestas mitrajā zemē, pastāvot sausam laikam, sakalta un labi saglabājās. Sanders aizjāja uz priekšu un izgaisa no redzes, taču pusceļā starp saules lēktu un pusdienām viņu sastapa norunātajā vietā. Viņš pastāstīja, ka neredzējis nevienas dzīvas dvēseles, izņemot tikai lielu tauru, no kura tomēr nebēdzis, jo zvērs pirmais griezis viņam ceļu. Toties pusdienās, kad visi apsēdās iekost, paziņoja, ka sastapis zemnieku, dravnieku ar trepēm, ko nav aizturējis, baidoties, ka dziļāk mežā viņu var būt vairāk. Mēģinājis viņu tā un šitā izprašņāt, bet nav varējuši saprasties.

Jājot tālāk, Zbiška atkal sāka uztraukties. Kas būs, ja viņi nonāks augstākā un sausākā apvidū, kur uz cietā ceļa izgaisīs līdz šim redzamās pēdas? Tāpat, ja pakaļdzīšanās pārāk ieilgtu un viņi sasniegtu apdzīvotāku apvidu, kur iedzīvotāji jau sen pieraduši paklausīt krustnešiem, uzbrukums un Danusjas atņemšana kļūtu neiespējama, kaut arī Zigfrīdu un Arnoldu tur nesargātu nekādas pils vai pilsētas mūri, tādēļ ka vietējie iedzīvotāji noteikti nostātos viņu pusē.

Taču šīs šaubas izrādījās veltīgas, jo nākošā pieturā Sanderu norunātā laikā neatrada, bet priedē turpat pie ceļa ieraudzīja lielu krusta zīmi, kas, varēja redzēt, bija svaigi iecirsta. Bruņinieki saskatījās un kļuva nopietni, bet viņu sirdis sāka dauzīties straujāk. Macjka un Zbiška tūlīt nolēca no zirgiem un sāka uzmanīgi skatīties, meklējot zemē pēdas, ko nenācās darīt ilgi: tās pašas krita acīs.

Sanders laikam bija nogriezies no ceļa mežā, sekojot lielo pēdu nospiedumiem, kas gan nebija tik dziļi kā uz lielceļa, taču pietiekami skaidri, jo zeme šeit bija kūdraina un smagais zirgs ik uz soļa ar pakaviem iemina zemē skujas, atstājot gar malām tumšas ieplakas.

Zbiškas vērīgās acis pamanīja arī citus nospiedumus; viņš atkal uzkāpa zirgā, pēc tam Macjka, un viņi kopā ar čehu sāka klusi apspriesties, it kā ienaidnieks būtu jau tepat tuvumā.

Cehs ieteica tālāk iet kājām, bet viņi negribēja to darīt, nezinot, cik lielu gabalu nāksies iet. Kājām pa priekšu tomēr izsūtīja kalpus, kuriem, ieraugot ienaidnieku, vajadzēja ziņot, lai bruņinieki sagatavojas.

Visi tūlīt nogriezās mežā. Otrs iecirtums priedē viņus pārliecināja, ka nav zatidējuši Sandcra pēdas. Drīz vien jātnieki ievēroja, ka atrodas uz meža ceļa, pareizāk uz taciņas, ko ieminuši cilvēki. Tagad viņi bija droši, ka atradīs kādas meža mājas un tajās arī tos, kurus meklēja.

Saule jau slīdēja lejup un zeltaini staroja starp kokiem. Bija ļoti jauks vakars. Mežā valdīja klusums, zvēri un putni taisījās uz dusu. Tikai šur tur saules apmirdzētajos zaros rosījās vāveres, rieta staros pilnīgi sarkanas. Zbiška, Macjka, čehs un kalpi jāja rindā cits aiz cita. Zinot, ka kājām gājēji atrodas krietni tālu priekšā un varēs savlaicīgi brīdināt, vecais bruņinieks sacīja brāļadēlam, neko daudz necenzdamies klusināt balsi:

- Parēķināsim pēc saules, — viņš teica. — No pēdējās pieturas līdz tai vietai, kur bija izcirtums, esam nojājuši prāvu ceļa gabalu. Krakovas pulkstenis rādītu pāri par trim . .. Tātad Sanders jau sen ir pie viņiem un paspējis izstāstīt visus savus piedzīvojumus. Ka tik nenodotu.

—    Nenodos, — Zbiška atteica.

—    Un ka tik viņam noticētu, — Macjka piebilda. — Ja nenoticēs, viņam klāsies slikti.

—    Kāpēc gan lai nenoticētu? Vai tad viņi par mums zina? Turklāt viņu taču pazīst. Gūstekņiem ne reizi vien gadās aizbēgt.

—    Es domāju tā: uzzinājuši, ka viņš izbēdzis no gūsta, viņi var nobīties pakaļdzīšanās un tūlīt doties tālāk.

—    Nē. Sanders pratīs viņiem iestāstīt. Un sapratīs arī, ka tik tālu viņam pakaļ nedzītos.

Uz brīdi visi apklusa, bet Macjkam drīz vien likās, ka Zbiška kaut ko čukst, un atgriezies viņš noprasīja:

—    Ko tu saki?

Bet Zbiška bija pavērsis acis uz augšu un čukstēja nevis Macjkam, bet lūdza dieva palīdzību Danusjai un savam drosmīgajam pasākumam.

Macjka arī sāka krustīties, bet, tiklīdz bija pārmetis pirmo krusta zīmi, viņam preti no lazdu biezokņa pēkšņi iznāca viens no izsūtītajiem kalpiem.

—    Darvas tecināitava! — teica. — Tur viņi ir!

—     Stāt! — Zbiška pačukstēja un tai pašā mirklī nolēca no zirga. Viņa piemēram sekoja Macjka, čehs un kalpi. Trīs no viņiem saņēma pavēli palikt pie zirgiem, turot tos jāšanas gatavībā un raugoties, lai, pasargi dievs, kāds neiezviedzas. Atlikušajiem pieciem Macjka sacīja:

—     Tur būs divi zirgu puiši un Sanders, kurus jūs vienā mirklī sasieniet, bet, ja kāds izrādīsies bruņots un gribēs aizstāvēties, to nogaliniet.

Un viņi tūlīt devās uz priekšu. Pa ceļam Zbiška vēl pačukstēja tēvocim:

—    Ņemiet veco Zigfrīdu, es Arnoldu.

—    Tikai uzmanies! — Macjka piekodināja.

Un pamirkšķināja čeham, likdams saprast, lai kuru katru mirkli tas būtu gatavs palīdzēt jaunajam panam.

Tas pamāja ar galvu, ka tā arī darīs, pie kam ievilka krūtīs gaisu un paraudzīja, vai šķēps viegli nāk ārā no maksts.

To ievērojis, Zbiška sacīja:

—     Nē! Tev pavēlu tūlīt steigties pie groza un pa visu kaujas laiku neatkāpties no tā ne soli.

Gāja ātri un klusi, visu laiku pa lazdu biezokni, bet ne pārāk tālu, jo augstākais pēc pāris stajnām krūmi pēkšņi izbeidzās, atklājot nelielu klajumu, kurā rēgojās izdzisušas darvas dedzinātavas un divas velēnu būdas vai numas; agrāk tajās laikam dzīvoja deģi, kamēr tos no šejienes padzina karš. Rietošā saule spoži apgaismoja pļaviņu, darvas dedzinātavas un abas numas, kas atradās prāvu gabalu viena no otras. Pie vienas no tām uz bluķa sēdēja divi bruņinieki, pie otras — plecīgs, sarkanmatains puisis un Sanders. Sie abi ar lupatām tīrīja bruņas, bet Sanderam pie kājām bez tam vēl atradās divi šķēpi, kurus tas laikam paredzēja tīrīt vēlāk.

—     Skaties, — Macjka sacīja, no visa spēka sažņaugdams Zbiškam plecu, lai viņu vēl brīdi aizturētu. — Ar nolūku paņēmis viņiem šķēpus un bruņas. Labi! Tas ar sirmo galvu laikam ir . . .

—    Uz priekšu! — Zbiška pēkšņi iesaucās.

Un kā viesulis izskrēja klajumā. Vācieši pietrūkās kājās, bet, iekams paspēja aizskriet līdz Sanderam, bargais Macjka sagrāba Zigfrīdu pie krūtīm, atlieca atpakaļ un vienā mirklī nogāza gar zemi. Zbiška un

Arnolds saķērās kā divi vanagi, sagrāba viens otru rokās un sāka briesmīgi lauzties. Plecīgais vācietis, kas sēdēja blakus Sanderam, gan paķēra zobenu, bet, pirms paspēja ar to atvēzēties, Macjkas kalps Vits iespēra viņam ar cirvi pa rudo galvu, un vīrs uz vietas izstiepās. Pēc tam, kā Macjka bija norādījis, metās virsū Sanderam, kurš, kaut arī zinādams par norunu, sāka tā vēkšķēt no bailēm kā teļš, kuram griež pušu kaklu.

Lai gan Zbiška bija tik stiprs, ka, sažņaudzis saujā koka zaru, spēja izspiest no tā sulu, šoreiz jutās, it kā būtu nok|uvis nevis cilvēka, bet lāča ķetnās. Juta pat, ka bez bruņām, kuras bija uzvilcis gadījumam, ja nāktos cīnīties ar pīķiem, milzīgais vācietis satraikšītu viņam ribas un varbūt salauztu pat mugurkaulu. Tiesa, jauneklis viņu nedaudz pacēla uz augšu, taču pretinieks pacēla Zbišku vēl augstāk un, saņēmis visus spēkus, taisījās nosviest uzbrucēju zemē tā, lai vairāk neceltos.

Bet Zbiška viņu tik briesmīgi sažņaudza, ka vācietim pieplūda ar asinīm acis; pēc tam aizlika priekšā kāju, iespēra pa locītavām un nogāza zemē.

Patiesību sakot, viņi nogāzās abi, taču jauneklis pakļuva apakšā. Sai brīdī vienmēr manīgais Macjka iegrūda līdz pusei saliekto Zigfrīdu kalpu rokās, bet pats metās pie pakritušajiem, acumirklī ar jostu sasēja Arnoldam kājas, pēc tam uzsēdās viņam jāteniski virsū kā nokautam meža kuilim un pielika pie kakla mizerikordijas asmeni.

Vācietis izmisīgi iekliedzās un nevarīgi atlaida rokas no Zbiškas sāniem, pēc tam sāka vaidot, ne tik daudz no dūriena kā no drausmīgām un neizsakāmām sāpēm mugurā, pa kuru viņam bija iezvelts ar šķēpu, kaujoties ar Skirvaili.

Macjka sagrāba viņu abām rokām aiz apkakles un novilka no Zbiškas, kurš piecēlās un tūlīt atkal apsēdās, mēģināja piecelties vēl, bet nespēja un ilgu laiku sēdēja nekustēdamies. Seja viņam bija bāla un nosvīdusi, acis pieplūdušas asinīm, lūpas pazilējušas — un viņš skatījās, it kā nebūtu pie pilnas saprašanas.

—    Kas tev ir? — Macjka uztraukts vaicāja.

—    Nekas, tikai ļoti piekusu. Palīdziet man piecelties kājās.

Macjka paņēma viņu zem padusēm un tūlīt piecēla.

—    Vari nostāvēt?

—    Varu.

—    Vai tev kas sāp?

—    Nē. Tikai trūkst elpas.

Pa to laiku čehs, laiķam redzēdams, ka klajumā jau viss beidzies, iznāca no mājas, turēdams aiz kakla ordeņa mūķeni. To redzot, Zbiška aizmirsa nogurumu, viņam tūlīt atgriezās spēki un, it kā nekad nebūtu spēkojies ar briesmīgo Arnoldu, ieskrēja numā.

—    Danusja! Danusja!

Bet neviena balss uz šo saucienu neatbildēja.

—    Danusja! Danusja! — Zbiška atkārtoja.

Un noiklusa. Istabā bija tumšs, tāpēc pirmajā mirklī neko nespēja saredzēt. Tikai aiz akmeņu kaudzes, kas bija pielāgota pavardam, dzirdēja strauju un skaļu it kā vajāta zvēra elpu.

—    Danusja! Dieva dēļ! Tas esmu es, Zbiška!

Tad tumsā ieraudzīja viņas acis, plaši atvērtas, baiļu pilnas, neko neredzošas. Viņš pieskrēja tai klāt un apkampa, bet meitene viņu nemaz nepazina un, cenzdamies izrauties puisim no rokām, apslāpētā balsī atkārtoja:

—    Bail! Bail! Bail! …

XXIII

Nelīdzēja ne mīļi vārdi, ne glāsti, ne lūgšanas — Danusja nevienu nepazina un nenāca pie prāta. Vienīgā sajūta, kas valdīja pār visu viņas būtni, bija bailes, līdzīgas tām, kādas izjūt rokā satverti pārbijušies putniņi. Kad viņai atnesa ēdienu, citiem redzot, negribēja tam pieskarties, lai gan no kārajiem skatieniem, ko uzmeta barībai, varēja manīt, ka ir izsalkusi, varbūt pat ilgi badojusies. Palikusi viena pati, viņa uzklupa ēdienam ar mežonīga zvēra rijību, bet, tiklīdz Zbiška ienāca istabā, ieskrēja kaktā un paslēpās aiz sausu apiņu vītnes. Veltīgi Zbiška stiepa viņai pretī rokas, veltīgi aicināja savos apkampienos, valdīdams asaras. Viņa negribēja nākt ārā no savas slēptuves pat tad, kad istabā iededza uguni, kuras gaismā varēja labi pazīt Zbišku. Šķita, ka reizē ar saprātu viņa zaudējusi arī atmiņu. Jauneklis raudzījās uz viņu un viņas novārgušo sejiņu ar sastinguša izmisuma izteiksmi, uz viņas iekritušajām acīm, uz apģērba skrandām, kas Danusjai bija mugurā, un sirds viņam sažņaudzās no sāpēm un dusmām, domājot, kā rokās meitene bija nokļuvusi un kā ar viņu tur apgājušies. Pēkšņi Zbišku pārņēma tik drausmīgs niknums, ka, paķēris šķēpu, pieskrēja ar to pie Zīgfrlda un noteikti būtu nonāvējis, ja Macjka nesatvertu puiša roku.

Un viņi sāka stīvēties gluži kā ienaidnieki, bet pēc cīņas ar milzīgo Arnoldu Zbiška bija kļuvis tik bezspēcīgs, ka vecais bruņinieks viņu ātri pieveica un, sagriezis viņam atpakaļ rokas, uzkliedza:

— Traks esi palicis, vai?

—    Laidiet! — Zbiška, zobus griezdams, attrauca. — Man sirds plīst pušu.

—    Lai plīst! Nelaidīšu! Labāk sašķaidi galvu pret koku nekā apkauno sevi un visu mūsu dzimtu.

Un, žņaugdams kā dzelzs spīlēs Zbiškas plaukstu, bargi turpināja:

—    Atjēdzies! Atriebība nekur neizpaliks, bet tu taču esi svaidīts bruņinieks. Kā tad tā? Gribi nogalināt sasietu gūstekni? Danusjai ar to nepalīdzēsi, bet ko pats iegūsi? Nekā, tikai negodu. Teiksi, ka kara|i un kņazi ne reizi vien nogalinājuši gūstekņus? Nu, ne pie mums! Un, ko piedod karaļiem, to nepiedos tev. Viņiem ir karalistes, pilsētas, pilis, bet kas tev ir? Tikai bruņinieka gods. Par ko viņiem neteiks neko, par to tev piespļaus acis. Dieva dēļ, atjēdzies!

Iestājās klusums.

—    Laidiet, — Zbiška drūmi atteica, — es neaizskaršu viņu.

— Nāc pie uguns, apspriedīsimies.

Un zem rokas aizveda viņu pie ugunskura, ko kalpi bija iekūruši pie darvas atkritumu kaudzītēm. Tur apsēdies, Macjka brīdi domāja, pēc tam teica:

—    Atceries arī to, ka šo veco suni apsolīji Jurandam. Lai viņš tagad atriebjas tam par savām un Danusjas ciešanām! Viņš tagad tam atmaksās, nebaidies! Sagādā Jurandam šo prieku. To viņš ir pelnījis. Un, ko tu nedrīksti, to Jurands drīkstēs, jo tas nebūs viņa gūsteknis, bet dabūts no tevis kā dāvana. Bez kāda kauna un pārmetumiem varēs viņam kaut ādu nodīrāt — saproti?

—    Saprotu, — Zbiška atbildēja. — Tev taisnība.

—    Nu tu sāc atjēgties. Bet ja nelabais sāks tevi vēl kārdināt, atceries arī to, ka esi zvērējis izaicināt Libtenštcinu un citus krustnešus, jo, ja tu nogalinātu neaizsargātu gūstekni un tas kļūtu visiem zināms, neviens bruņinieks negribētu ar tevi cīnīties, — un pareizi darītu. Dievs pasargi! Nelaimju tāpat pietiek, lai vismaz negods izpaliek. Labāk parunāsim par to, kas tagad jādara un kā mums rīkoties.

—    Dodiet padomu! — jauneklis sacīja.

—    Man liekas tā: to čūsku, kas bija pie Danusjas, varētu nonāvēt, bet, ta ka bruņiniekiem nepieklājas aptraipīt sevi ar sieviešu asinīm, atdosim viņu kņazam Janušam. Jau meža pilī kņaza un kņazes priekšā viņa pina savus nodevīgos tīklus, lai tad Mazāvijas tiesa viņu soda, un, ja par to viņu nesaraustīs gabalos, tas būs noziegums pret dieva taisnību. Kamēr nesastap9im kādu citu sievieti, kas varētu aprūpēt Danusju, tikmēr viņa mums vajadzīga, pēc tam piesiesim zirgam pie astes. Tagad mums pēc iespējas ātrāk jātiek Mazāvijas mežos.

—            Šodien vairs nevar, jau nakts. Varbūt rīt dievs dos Danusjai vairāk saprašanas.

—    Lai zirgi arī labi atpūšas. Ar gaismiņu dosimies ceļā.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca Arnolds fon Badens, kurš, gulēdams necik tālu uz muguras, piesiets kā pie mieta pie sava paša zobena, kaut ko vāciski pateica. Vecais Macjka piecēlās un pienāca klāt, bet, nevarēdams labi saprast viņa valodu, sāka raudzīties apkārt pēc čeba.

Taču Glava tūlīt nevarēja ierasties, jo bija aizņemts ar ko citu. Kamēr Zbiška un Macjka pie ugunskura sarunājās, viņš aizgāja pie ordeņa kalpotājas, uzlika tai uz kakla plaukstu un, purinādams to kā bumbieri, teica:

—            Klausies tu, kuce! Ej istabā un paklāj kundzei guļvietu no ādām, belt pirms tam uzģērb viņai savas labās drēbes un pati apvelc tās lupatas, kurās viņai liki staigāt. . . Velns tevi rāvis!

Un, nespēdams valdīt pēkšņas dusmas, sapurināja viņu tik spēcīgi, ka mūķenei pat acis izspiedās. Būtu varbūt apgriezis viņai kaklu, bet, tā kā bija vēl vajadzīga, tomēr palaida vaļā un teica:

—    Pēc tam uzmeklēsim tev piemērotu zaru.

Viņa no bailēm nokrita čeham pie kājām, bet, saņēmusi spērienu, ieskrēja istabā, nometās ceļos Danusjas priekšā un sāka vaimanāt:

—    Pasargā mani! Neļauj!

Danusja tikai pievēra acis, bet viņai pār lūpām izlauzās parastais, apslāpētais teiciens:

—    Bail, bail, bail!

Pēc tam pilnīgi sastinga, kā vienmēr, kad viņai tuvojās ordeņa kalpotāja. Ļāva sevi izģērbt un ietērpt jaunos svārkos. Paklājusi guļvietu, mūķene nolika viņu tajā kā koka vai vaska figūru, bet pati apsēdās pie uguns, baidoties iziet no istabas.

Pēc brīža čehs ienāca atkal un, griežoties vispirms pie Danusjas, teica:

—            Jūs esat starp draugiem, pane, un dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā varat gulēt mierīgi.

Viņš pārkrustīja Danusju ar roku, pēc tam, lai viņu nesabaiditu, tikpat mierīgā balsī pateica mūķenei:

—            Tu sasieta pagulēsi aiz sliekšņa, bet, ja sāksi kliegt un pārbaidīsi, tūlīt noraušu galvu. Celies un ej.

Viņš izveda to no istabas un, kā bija teicis, stipri sasēja, pēc tam aizgāja pie Zbiškas.

—            Pavēlēju uzģērbt panei tās drēbes, kas bija mugurā tai čūskai, — teica. — Vieta paklāta, un viņa guļ. Labāk vairs neejiet turp, pan, lai

nepārbīstas. Dievs dos, varbūt rit atjēgsies, bet jūs pats padomājiet par ēdienu un ari atpūtieties.

—    Apgulšos pie istabas sliekšņa, — Zbiška sacīja.

—            Tad es to kuci atvilikšu nost, pie tā līķa ar rudajām krēpēm, bet tagad iekodiet, jo priekšā vēl ir garš un grūts ceļš.

To teicis, aizgāja dabūt no somām kūpinātu gaļu un rāceņus, ko bija paņēmuši ceļam žemaišu nometnē, bet, tikko nolika krājumus Zbiškam priekšā, Macjka viņu pasauca pie Arnolda.

—            Pamatīgi iztaujā, — teica, — ko grib šis kalnu gāzējs. Kaut arī dažus vārdus zinu, tomēr nekādi nevaru viņu saprast.

—            Aiznesīšu viņu, pan, pie ugunskura, tur varēsiet aprunāties, — čehs teica.

Un, atraisījis jostu, aplika to Arnoldam zem padusēm, pēc tam uzvēla vācieti sev mugurā. Saliecās gan zem viņa smaguma, bet, būdams spēcīgs vīrs, Glava tomēr aiznesa viņu līdz ugunskuram un kā zirņu maisu nometa zemē blakus Zbiškam.

—    Atraisiet mani, — krustnesis teica.

—            To varētu izdarīt, — vecais Macjka ar čeha piepalīdzību atbildēja, — ja tu pie bruņinieka goda apzvērētu, ka uzskati sevi par gūstekni. Bet arī bez tā likšu izvilkt no ceļu apakšas zobenu un atraisīt tev rokas, lai tu varētu apsēsties mums blakus, tikai kājas atstāšu sasietas, kamēr aprunāsimies.

Un pamāja ar galvu čeham, kurš tūlīt pārgrieza vācietim roku saites, pēc tam palīdzēja viņam apsēsties. Arnolds lepni paskatījās uz Macjku, uz Zbišku un noprasīja:

—    Kas jūs tādi esat?

—            Kā tu iedrošinies jautāt? Kas tev par daļu? Vispirms pasaki, kas tu esi!

—            Man tas vajadzīgs tāpēc, ka pie bruņinieka goda varu zvērēt tikai bruņiniekiem.

—    Tad skaties!

Un, atsedzis apmetni, Macjka parādīja sev ap gurniem bruņinieka jostu.

l'ar to krustnesis ļoti izbrīnījās un tikai pēc brīža sacīja:

—            Kā tad tā? Un jūs klīstat pa mežu, meklējot laupījumu? Un palīdzat pagāniem pret kristīgajiem?

—    Tu melo! — Macjka apsauca.

Tā sākās viņu saruna, naidīga, augstprātīga, bieži vien atgādinot strīdu. Kad tomēr Macjka aizrāvies uzkliedza, ka tieši ordenis esot tas, kas Lietuvai neļaujot kristīties, un minēja dažādus piemērus. Arnolds atkal izbrīnījās un noklusa, jo tā bija tik acīm redzama patiesība, ka to nevarēja ne apšaubīt, ne noliegt. Vācieti sevišķi satrieca Macjkas vārdi, kurus viņš izteica, vienlaikus pārmezdams krustu: «Kas zina, kam jūs patiesībā kalpojat, ja ne visi, tad katrā ziņā daži!» — un satrieca tāpēc, ka arī pašā ordenī par dažiem komturiem klīda baumas, ka viņi godinot sātanu. Atklāti viņiem par to nepārmeta un tiesai nenodeva, lai neapkaunotu visus, bet Arnolds labi zināja, ka savā starpā brāļi par to sačukstējās un tādas baumas klīda. Turklāt vēl Macjka, zinādams no Sandera stāstiem par Zigfrīda savādo izturēšanos, līdz pēdējam sabiedēja vientiesīgo milzi.

—     Un šis pats Zigfrīds, ar kuru tu kopā devies karā, — teica, — vai viņš kalpo dievam un Kristum? Vai tad tu nekad netiki dzirdējis, kā viņš sarunājās ar ļauniem gariem, kā sačukstējās ar viņiem un smējās vai grieza zobus?

—    Tas tiesa! — Arnolds nomurmināja.

Te Zbiška, kuru atkal pārņēma žēlums un dusmas, pēkšņi iekliedzās:

—     Un tu vēl runā par bruņinieka godu? Kauns tev par to, ka palīdzēji šim bendem un elles izdzimtenim. Kauns par to, ka mierīgi noskatījies uz neapbruņotas sievietes un bruņinieka meitas mokām un varbūt pats spīdzināji viņu. Kauns!

Arnolds ieplēta acis un, pārsteigts mezdams krustu, sacīja:

—     Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! … Kā tad tā? … Tā apsēstā meitene, kurai galvā mīt divdesmit septiņi velni? … Es? …

—    Vai man, vai! — Zbiška aizsmakušā balsī pārtrauca.

Un pieķēries mizerikordijas spalam, atkal sāka mežonīgi raudzīties uz nostāk tumsā guļošo Zigfrīdu.

Macjka mierīgi uzlika viņam uz pleca roku un saspieda no visa spēka, lai viņš atjēgtos, bet pats, griežoties pie Arnolda, teica:

—     Tā sieviete ir Spihovas Juranda meita un šī jaunā bruņinieka sieva. Vai tagad saproti, kāpēc jums sekojām un kāpēc tu kļuvi mūsu gūsteknis?

—     Dieva dēļ! — Arnolds iesaucās. — Kā? Kādā veidā? Viņa taču nav pie pilna prāta .. .

—     Krustneši viņu nolaupīja kā nevainīgu jēriņu un ar spīdzināšanu padarīja tādu.

Pēc vārdiem «nevainīgu jēriņu» Zbiška pielika pie mutes dūri un sakoda lielo pirkstu, bet no acīm viņam cita pēc citas sāka ritēt lielas nevaldāmu sāpju asaras. Arnolds sēdēja, domās nogrimis. Cehs dažos vārdos izstāstīja viņam par Danfelda nodevīgo rīcību, Danusjas nolaupīšanu, Juranda mokām un Zbiškas divkauju ar Rotgeru. Kad viņš

pabeidza, iestājās klusums, ko traucēja vienīgi meža šalkas un dzirksteļu sprakstēšana ugunskurā.

Tā viņi sēdēja labu brīdi; pēdīgi Arnolds pacēla galvu un teica:

—            Ne tikai pie bruņinieka goda, bet pie Kristus krusta zvēru jums, ka šo sievieti patiešām neesmu redzējis, ka nezināju, kas viņa tāda ir, un ka viņas spīdzināšanā neesmu piedalījies ne ar vienu pirkstu.

—            Apzvēri vēl, ka labprātīgi nāksi mums līdzi un nemēģināsi bēgt, tad es likšu atraisīt tev kājas, — Macjka sacīja.

—    Lai notiek arī tā, kā tu saki, — zvēru! Uz kurieni mani vedīsiet?

—    Uz Mazāviju, pie Spihovas Juranda.

To teicis, Macjka pats pārgrieza viņam kāju saiti, pēc tam norādīja uz gaļu un rāceņiem. Zbiška pēc kāda laika piecēlās un aizgāja gulēt pie numas sliekšņa, kur vairs nebija ordeņa kalpotājas, — viņu bija pievākuši zirgu puiši. Tur, atlaidies uz ādas, ko viņam atnesa Glava, nolēma visu nakti pavadīt nomodā, gaidot, vai pa nakti Danusjā nebūs notikusi kāda laimīga pārmaiņa.

Cehs atgriezās pie ugunskura; viņa sirdi nospieda kaut kas tāds, par ko gribēja aprunāties ar veco Bogdanecas bruņinieku. Tas sēdēja, domās nogrimis, un nepiegrieza vērības Arnolda krākšanai, kurš, saēdies ļoti daudz sautētu rāceņu un gaļas, noguris iegrima cietā miegā.

—    Vai jūs, pan, neatpūtīsieties? — ieroču nesējs jautāja.

—            Miegs bēg man no acīm, — Macjka atbildēja. — Lai dievs dod labu rītu.

To teicis, paskatījās uz zvaigznēm.

—            Jau var redzēt Greizos Ratus, bet es arvien vēl domāju, kā tas viss nokārtosies.

—    Man arī nenāk miegs, galvā visu laiku Zgoželicu paņeņka.

—    Jā, patiešām jauna nelaime! Viņa taču Spihovā.

—            Nūjā, ka Spihovā. Nevaru saprast, kāpēc mēs viņu aizvedām no Zgoželiciem.

—            Pati gribēja jāt pie abata, bet, kad abats nomira, ko es varēju darīt? — Macjka, kurš nemīlēja par to runāt, nepacietīgi atbildēja, jo sirdī jutās vainīgs.

—    Jā, bet ko tagad?

—            Ha, ko? Aizvedīšu atpakaļ uz mājām, un lai notiek pēc dieva prāta.

Brīdi vēlāk tomēr piebilda:

—            Pēc dieva prāta, jā, bet būtu vismaz tā Danusja vesela un tāda kā visi ļaudis, zinātu, ko darīt. Bet tā velns viņu zina! Ja nu neizvese- ļojas … un nomirst? Kauču kungs Jēzus devis vienu vai otru.

Bet čehs šai brīdī domāja tikai par Jagenku.

—     Redziet, jūsu gaišība, — teica. — Kad es jāju prom no Spihovas un atvadījos, paņeņika man teioa: «Ja kas gadās, atjājiet šurp pirms Zbiškas un Macjkas, jo ar kādu taču ziņa jāatsūta, lai tad atsūta ar jums, un pēc tam aizvedīsiet mani uz Zgoželiciem.»

—     Hei! — Macjka atbildēja. — Patiešām, nebūtu ērti viņai palikt Spihovā, kad tur ieradīsies Danusja. Patiešām viņai tagad jāatgriežas Zgoželicos. Man žēl bārenītes, ļoti žēl, bet, ja jau tāda ir dieva griba, grūti! Tikai kā lai to nokārto? Pagaidi… Tu saki, viņa lika tev ierasties ar jaunām ziņām pirms mums un pēc tam aizvadīt viņu uz Zgoželiciem?

—    Jā, es jau jums teicu.

—     Nu ko! Varbūt tad arī jāj mums pa priekšu. Vecajam Jurandam arī vajag laikus paziņot, ka meita atradusies, lai pēkšņs prieks viņu nenobeidz. Tik tiešām tas ir pats labākais, ko var izdarīt. Jāj! Un pastāsti, ka Danusju e9am atņēmuši un ka drīzumā ieradīsimies, bet pats paņem to Zgoželicu nabadzīti un ved viņu mājās.

Te vecais bruņinieks nopūtās, jo viņam patiešām bija žēl Jagenkas un to nodomu, ko viņš visu laiku loloja savā sirdī.

Pēc brīža vēlreiz pajautāja:

—    Zinu, ka esi veikls un 9tiprs puisis, bet vai pratīsi pasargāt viņu no pārestībām un negadījumiem?

—     Pratīšu, kaut galvu nāktos nolikt! Paņemšu līdzi dažus krietnus vīrus, ko Spihovas kungs man nežēlos, un droši aizvedīšu viņu kaut līdz pasaules malai.

—     Nu! Pārāk nelielies! Ņem vērā arī, ka pašos Zgoželicos atkal vajadzēs turēt acīs Bžozovas Vilkus un Rogovas Ctanu . . . Bet ko es te melšu niekus! Viņus vajadzēja uzmanīt, kamēr man bija citi nodomi. Tagad vairs nav nekādu cerību, un lai notiek tas, kam jānotiek.

—     Vienalga, es tomēr sargāšu paņeņku no tiem bruņiniekiem, jo tā nabadzīte, Zbiškas sieva, knapi elpo . . . labāk nomirusi!

—     Pareizi, kā dievs debesīs: nabadzīte knapi elpo — labāk nomirusi .. .

—     Tas lai paliek dieva ziņā, tagad domāsim tikai par Zgoželicu paņeņku.

—     Pēc patiesības, — Macjka sacīja, — man pašam nāktos viņu aizvadīt uz dzimto pusi. Bet to ir grūti izdarīt. Dažādu svarīgu iemeslu dēļ es nevaru tagad atstāt Zbišku vienu pašu. Redzēji, kā viņš grieza zobus un rāvās pie tā vecā komtura, lai viņu nodurtu kā vepri. Ja tā meitene ceļā nomirs, nezinu vai spēšu puisi savaldīt. Bet, ja manis nebūs, nekas viņu nesavaldīs un mūžīgs negods kritīs uz viņu un visu mūsu dzimtu, ko nedod dievs, āmen!

Uz to čehs teica:

—            He! Ir taču vienkāršs līdzeklis. Atdodiet man šo bendes kāsi, es jau nu viņu nepazaudēšu pa ceļam un tikai Spihovā panam Jurandam izkratīšu no maisa.

—            Lai dievs dod tev veselību! Tev ir saprašana! — Macjka priecīgi iesaucās. — Viertkārša lieta! Vienkārša lieta! Ņem viņu līdzi un dari, ko gribi, ka tik aizved dzīvu līdz Spihovai.

—            Tad dodiet man arī to Sčitnas kuci! Ja pa ceļam netraucēs, aizvedīšu arī viņu, ja traucēs — zarā augšā!

—            Varbūt, neredzot tos divus, arī Danusja pārstās baidīties un ātrāk atjēgsies. Bet, ja tu paņemsi to mūķeni, kā mēs iztiksim bez sievietes palīdzības?

—            Gan jau mežā sastapsiet kādus vietējos iedzīvotājus vai atbēgušus zemniekus ar sievām. Paņemiet pirmo labāko, un tur jau nu katra būs labāka par šo. Bet pagaidām pans Zbiška varēs viņu uzraudzīt.

—            Šodien tu runā prātīgāk nekā parasti. Arī tas pareizi. Varbūt viņa ātrāk atgūs atmiņu, visu laiku redzot savā tuvumā Zbišku. Viņš pratīs būt tai kā tēvs un māte. Labi. Kad dosies ceļā?

—            Līdz gaismai nemaz negaidīšu, bet tagad mazliet apgulšos. Laikam vēl nav pusnakts.

—    Rati, kā teicu, jau redzami, bet Vistiņas vēl nav uzlēkušas.

—            Paldies dievam, ka mēs izrunājāmies, citādi man bija ļoti smagi ap sirdi.

To teicis, čehs izstiepās pie dziestošā ugunskura, apsedzās ar pinkainu zvērādu un vienā mirklī aizmiga. Debesis nemaz nebija sākušas bālēt un bija vēl dziļa nakts, kad viņš uzmodās, izlīda no ādas apakšas, paskatījās uz zvaigznēm un, mazliet izstaipījis sastingušos locekļus, uzmodināja Macjku.

—    Man laiks posties! — teica.

—            Uz kurieni? — Macjka pusnemaņā jautāja, berzēdams ar dūrēm acis.

—    Uz Spihovu.

—    Ā, pareizi. Kas te blakus tā krāc? Mironi var uzmodināt.

—            Bruņinieks Arnolds. Uzmetīšu pagaļgaliem zarus un iešu pie kalpiem.

Viņš aizgāja, bet drīz steidzīgi atgriezās, jau iztālēm klusā balsī ziņodams:

—    Pan, ir slikta vēsts!

—    Kas noticis? — Macjka uztrūkās kājās.

—    Mūķene aizbēgusi. Zirgu puiši viņu paņēmuši pie sevis un atraisījuši kājas, sasper viņus jods! Kad visi aizmiguši, izlocījusies pa vidu kā odze un aizbēgusi. Nāciet, pan.

Satrauktais Macjka kopā ar Glavu steidzīgi devās pie zirgiem, kur atrada tikai vienu kalpu. Pārējie meklēja bēgli. Bija pilnīgi veltīgi meklēt viņu tumsā un mežā, un viņi drīz atgriezās tukšā nokārtām galvām. Macjka klusēdams pārmācīja viņus ar dūrēm un atgriezās pie ugunskura, jo neko citu nevarēja darīt.

Pēc brīža pienāca Zbiška, kurš sēdēja nomodā pie būdas un, padzirdis soļus, gribēja uzzināt, kas noticis. Macjka viņam pastāstīja, ko nolēmis kopā ar čehu, pēc tam paziņoja par mūķenes aizbēgšanu.

—            Tā nav liela nelaime, — viņš teica, — vai nu viņa mežā nomirs badā, vai tiks rokās zemniekiem, kuri viņu krietni nokulstīs, ja pirms tam viltnieci nesaplosīs vilki. Zēl tikai, ka viņa izbēga no soda Spihovā.

Zbiška arī žēloja, ka viņa izbēgusi no soda, bet citādi vēsti uzņēma mierīgi. Viņš nepretojās arī tam, ka čehs jāj prom ar Zigfrīdu, jo viss, kas tieši neskāra Danusju, tagad viņam bija pilnīgi vienaldzīgs. Tūlīt arī sāka par to runāt.

—            Rit uzsēdināšu viņu sev priekšā uz zirga un tā ari jāsim, — sacīja.

—    Kā viņai tur? Guļ? — Macjka jautāja.

—           Reizēm drusku ievaidas, nezinu, miegā vai nomodā, bet negribu iet iekšā, lai nepārbīstas.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca čehs, kurš, ieraudzījis Zbišku, iesaucās:

—            o, arī jūsu gaišība jau kājās? Nu man ir laiks! Zirgi sagatavoti, un vecais sātans piesiets pie segliem. Drīz ausīs gaisma, tagad naktis ir īsas. Palieciet ar dievu, jūsu gaišība.

—    Jāj ar dievu! Vesels!

Bet Glava vēl atvilka Macjku sāņus un pateica:

—            Ļoti gribētu jūs palūgt, ja kas gadīsies … Ziniet paši, pan … kāda nelaime vai kas … tūlīt sūtiet kalpu, ko kājas nes, uz Spihovu. Bet, ja mēs jau būsim ceļā, lai dzenas pakaļ!

—            Labi, — Macjka sacīja. — Es atkal aizmirsu tev pateikt, lai tu Jagenku ved uz Plocku, saproti. Aizej pie bīskapa un pasaki, ka viņa ir abata krustmeita, kurai tur glabājas viņa testaments, pēc tam palūdz meitenei bīskapa aizbildnību, jo testamentā arī tā rakstīts.

—    Ja nu bīskaps liek mums palikt Ploekā?

—    Klausi viņam visu un dari tā, kā viņš iesacīs.

—    Lai notiek, pan. Ar dieva palīgu!

—    Ar dievu!

Bruņinieks Arnolds, uzzinājis no rīta par mūķenes aizbēgšanu, pasmaidīja ūsās, bet pateica to pašu, ko Macjka: vai nu viņu saplosīšot vilki, vai nonāvēšot lietuvieši. Tas bija pilnīgi ticami, jo vietējie iedzīvotāji, pēc izcelšanās lietuvieši, neieredzēja ordeni un visu, kam ar to bija kas kopējs. Daļa zemnieku bija aizbēguši pie Skirvaiļa, citi sadumpojušies un šur tur apkāvuši vāciešus, kopā ar ģimenēm un laupījumu paslēpušies nepieejamos meža biezokņos. Otrā dienā tomēr mēģināja sadabūt aizbēgušo mūķeni, taču bez panākumiem un ne visai cītīgi, jo Macjka un Zbiška, norūpējušies par citām lietām, nebija devuši pārāk stingrus rīkojumus. Viņiem steidzīgi vajadzēja jāt uz Mazāviju, un tūlīt pēc saules lēkta būtu devušies ceļā, bet uz rīta pusi Danusja ļoti cieši aizmiga un Zbiška neļāva viņu modināt. Bija dzirdējis viņu naktī vaidam, domāja, ka varbūt nav gulējusi, un tagad cerēja no šī miega daudz ko sagaidīt. Divas reizes klusi ielavījās būdiņā un abas reizes gaismā, kas iespīdēja pa sienas spraugu, redzēja viņas aizmiegtās acis, mazliet pavērtās lūpas un spēcīgu sārtumu vaigos, kāds parasti ir dziļi aizmigušiem bērniem. No aizkustinājuma Zbiškam atmaiga sirds un viņš lai sacīja: «Lai dievs dod tev atpūsties un izveseļoties, mana mīļā sirdspuķīte!» Un vēl viņš teica: «Gals tavām bēdām, gals asarām, bet, ja kungs Jēzus dos, būs tik daudz laimes kā palu laikā upē ūdeņa.» Būdams vienkāršas un krietnas sirds cilvēks, viņš griezās pie dieva un jautāja pats sev: kā viņam varētu pateikties, kā atmaksāt, ko tādu ziedot baznīcai no saviem īpašumiem, labības, ganāmpulkiem, vaska vai citām līdzīgām, varenajam dievam patīkamām lietām? Būtu pat tūlīt apsolījies un sīki nosaucis visu, ko ziedos, bet, nezinādams, cik vesela Danusja pamodīsies un vai būs pie pilnas saprašanas, nolēma pagaidīt; vēl nebija pārliecināts, vai būs par ko pateikties.

Kaut arī saprazdams, ka pilnīgi droši viņi varēs justies vienīgi kņaza Januša pārvaldītajā zemē, Macjka arī uzskatīja, ka Danusjai nevajag liegt šo atpūtu, no kuras varbūt atkarīgs viņas glābiņš. Ļaudis un apnastotus zirgus gan turēja jāšanas gatavībā, tomēr gaidīja.

Taču, kad pagāja pusdienlaiks, bet meitene vēl joprojām gulēja, viņi sāka uztraukties. Zbiška, kurš nepārtraukti vērās pa sienas spraugām un durvīm, beidzot trešo reizi ienāca istabā un apsēdās uz kluča, ko vakar vakarā pirms guļvietas paklāšanas bija atvilkusi mūķene un uz kura viņa pārģērba Danusju.

Apsēdās un skatījās virsū. Meitene nemaz neatvēra acis, bet pēc kāda laiciņa, kas nepieciešams, lai nesteidzoties noskaitītu «Tēvreizi» un

«Esi sveicināta», drusku sakustināja lupas un, it kā redzedama caur pievērtiem plakstiņiem, pačukstēja:

—    Zbiška . . .

Jauneklis vienā mirkli nokrita viņai blakus ce|os, satvēra meitenes izkaltušās rokas un, aizgrābtībā skūpstīdams tās, saraustītā balsī čukstēja:

—     Paldies dievam! Danusja! Tu mani pazini!

Puiša balss viņu atmodināja pilnīgi, meitene apsēdās uz paklāja un jau atvērtām acīm atkārtoja:

—    Zbiška . . .

Un sāka mirkšķināt plakstus, pēc tam raudzīties apkārt it kā izbrīnījusies.

—            Tu vairs neesi vaņģībā! — Zbiška sacīja. — Mēs tevi atņēmām un tagad jājam uz Spihovu!

Bet Danusja izvilka roku no viņa plaukstām un teica:

—    Tas viss tāpēc, ka nebija tēva atļaujas. Kur pane?

—            Atjēdzies, mana odziņa. Kņaze ir tālu, bet mēs tevi atkarojām vāciešiem.

It kā nedzirdējusi šos vārdus un it kā runādama pati sev, viņa sacīja:

—    Viņi atņēma man arī koklītes un sasita pret sienu — eh!

—    Dieva dēļ! — Zbiška iesaucās.

Un tikai tagad ievēroja, ka viņai ir neko neredzošas un spīdīgas acis, bet vaigi deg. Tai brīdī jaunajam bruņiniekam iešāvās prātā doma, ka meitene varbūt ir smagi slima un viņa vārdu divreiz pieminēja tikai tāpēc, ka murgos tas viņai gadījās uz mēles.

No šausmām Zbiškam sažņaudzās sirds, bet pieri pārklāja auksti sviedri.

—    Danusja! — sacīja. — Vai tu redzi mani un saproti?

Viņa pazemīgā balsī palūdzia:

—    Dzert! … Ūdeni! …

—    Žēlīgais Jēzus!

Un izskrēja no istabas. Pie durvīm sadūrās ar veco Macjku, kurš nupat gāja skatīties, kas tur notiek, un, izgrūdis tam vienu vārdu: «Dzert!» — aizdrāzās uz strautiņu, kas netālu tecēja starp krūmiem un meža sūnām.

Pēc brīža atgriezās ar pilnu trauku un pasniedza to Danusjai, kura sāka kāri dzert. Pirms tam istabā bija ienācis Macjka, kas, paraudzījies uz slimnieci, manāmi sadrūma.

—    Vai viņai karsonis? — jautāja.

—    Jā! —- Zbiška nostenējās.

—    Vai saprot, ko tu saki?

—    Nē.

Vecais sarauca uzacis, pēc tam pacēla roku un sāka ar plaukstu berzēt kaklu un pakausi.

—    Ko darīt?

—    Nezinu.

—     Ir tikai viena izeja, — Macjka ieminējās.

Bet lai brīdī Danusja viņu pārtrauca. Beigusi dzert, paraudzījās viņā savām karsoņa plaši atvērtajām acīm un teica:

—    Un jums arī es neko neesmu nodarījusi. Apžēlojieties!

—            Man žēl tevis, bērns, un gribu tev tikai labu, — dziļi saviļņots, vecais bruņinieks atbildēja.

Zbi.škam teica:

—            Klausies! Nav ko viņu te turēt. Jāsim. Uzpūtīs vējš, apsildīs saule, un varbūt viņai paliks labāk. Nezaudē, puis, galvu, liec meiteni tai pašā grozā, kurā viņu veda vācieši, vai sēdim seglos, un dosimies ceļā. Saproti?

To teicis, izgāja no istabas, lai nodotu pēdējos rīkojumus, bet, paskatījies uz priekšu, pēkšņi apstājās kā sastindzis.

Liela grupa ar pīķiem un šķēpiem bruņotu kājnieku no četrām pusēm kā mūris ielenca mājas, darvas atkritumu kaudzes un visu klajumu.

«Vācieši!» Macjka nodomāja.

Viņu pārņēma šausmas, bet pats vienā mirkli satvēra zobena spalu, sakoda zobus un apstājās, ļoti līdzīgs meža zvēram, kas, pēkšņi, suņu klenkts, gatavojas izmisīgai aizsardzībai.

Sai brīdī aiz vienas no kaudzēm parādījās milzenis Arnolds ar kādu cilu bruņinieku un, pienācis klāt, sacīja:

—            Cik ātri mainās laime. Biju jūsu gūsteknis, tagad esat mani gūstekņi.

To teicis, lepni paraudzījās uz veco bruņinieku, it kā uz kādu zemāku radījumu. Arnolds nebija ne pārāk slikts, ne cietsirdīgs cilvēks, bet viņam bija trūkums, kas piemita visiem krustnešiem, kuri nelaimē kļuva lēni, pat pazemīgi, bet nekad neprata apslēpt ne savu nicināšanu pret uzvarētajiem, ne bezgalīgu augstprātību, kad jutās stiprāki.

—    Jūs esat gūstekņi! — viņš lielīgi atkārtoja.

Vecais bruņinieks drūmi paraudzījās apkārt. Viņa krūtīs nepukstēja bailīga, bet, gluži otrādi, ļoti drosmīga sirds. Ja viņš būtu bijis bruņās, kaujas zirga mugurā, ja viņam blakus atrastos Zbiška un ja viņiem abiem rokās būtu zobeni, cirvji vai tās drausmīgās «kārtis», ar kurām tik veikli prata rīkoties tālaika poļu šļabta, varbūt viņš mēģinātu izlauzties caur šo pīķu un šķēpu mūri, kas viņu ielenca. Bet Macjka

stāvēja Arnolda priekšā uz zemes, bez bruņām un, ievērojis, ka kalpi jau nometuši ieročus, un nodomājis, ka Zbiška atrodas istabā pie Danusjas pilnīgi neapbruņots, kā pieredzējis un daudzos karos piedalījies cilvēks, saprata, ka nav nekādas izejas.

Un viņš lēni izvilka no maksts šķēpu un nometa to pie kājām tam bruņiniekam, kurš stāvēja blakus Arnoldam. Tas ne mazāk lepni kā Arnolds, bet reizē arī laipni ierunājās labā po|u valodā:

—     Kā jūs sauc, pan? Dodiet goda vārdu, un es nelikšu jūs sasiet, jo redzu, ka esat iesvaidīts bruņinieks un cilvēcīgi izturējāties pret manu brāli.

—    Goda vārds! — Macjka atbildēja.

Pateicis, kā sauc, jautāja, vai drīkst ieiet istabā un brīdināt brāļadēlu, lai tas neizdara kādu muļķību, un, dabūjis atļauju, nozuda durvīs, bet pēc kāda laika atkal parādījās ar mizerikordiju rokās.

—    Manam brāļadēlam nav pat šķēpa klāt, — Macjka teica, — un viņš lūdza atļauju, kamēr dosieties ceļā, palikt pie savas sievas.

—     Lai paliek, — Arnolda brālis piekrita, — aizsūtīšu viņam ēdienu un dzērienu, jo tūlīt mēs nekur neiesim, tāpēc ka ļaudis noguruši un mums pašiem ari vajag iekost un atpūsties. Lūdzam ari jūs, pan, kompānijā.

To teicis, pagriezās un devās pie tā paša ugunskura, pie kura Macjka pavadīja nakti, bet vai nu aiz lepnības, vai arī krustnešiem piemītošās nevērības viņi gāja pa priekšu, atstājot Macjku aizmugurē. Būdams daudz pieredzējis un labi zinādams, kādas kuru reizi jāievēro parašas, vecais bruņinieks vaicāja:

—    Kā jūs mani lūdzat, kā viesi vai kā gūstekni?

Tad Arnolda brālis sakaunējās un apstājies teica:

—    Lūdzu, ejiet pa priekšu, pan.

Vecais bruņinieks pagājās uz priekšu, bet, negribēdams aizskart vācieša patmīlību, tādēļ ka no viņa bija daudz kas atkarīgs, sacīja:

—     Kā redzams, pan, jūs ne tikai protat dažādas valodas, bet pazīstat arī galma parašas.

Arnolds, kurš saprata tikai dažus vārdus, jautāja:

—    Volfgang, kas ir, ko viņš runā?

—     Pareizi runā! — Volfgangs, kuram, acīm redzot, glaimoja Macjkas vārdi, atbildēja.

Pēc tam apsēdās pie ugunskura, kur viņiem atnesa ēst un dzert. Macjkas mācība vāciešiem nebija veltīga; kā pirmajam Volfgangs piedāvāja viņam. No tālākās sarunas vecais bruņinieks uzzināja, kā viņi iekrituši slazdos. Arnolda jaunākais brālis Volfgangs vedis uz Go- tesverderi Gluhovas kājniekus cīnīties pret sacēlušamies žemaišiem, bet, nākdami no tālas komturijas, viņi nespējuši tikt līdzi jātniekiem. Arnolds ari negaidījis, zinādams, ka pa ceļam sastaps citas kājnieku grupas, no pilsētām un pilīm, kas atrodas tuvāk Lietuvas robežai. Tāpēc jaunākais brālis sekojis dažas dienas vēlāk un patreiz atradies netālu no darvas tecinātavas, kad naktī aizbēgusi mūķene paziņojusi viņam par notikumu ar vecāko brāli. Klausīdamies šo stāstu, kas viņam tika atkārtots vāciski, Arnolds apmierināti smaidīja un beidzot paziņoja, ka tieši šādu iznākumu gaidījis.

Viltīgais Macjka, kurš vienmēr centās atrast kādu izeju, nolēma, ka derētu iegūt šo vāciešu simpātijas, un teica:

—            Nokļūt gūstā vienmēr ir liela nelaime, un tomēr pateicos dievam, ka viņš licis man krist nevis citās, bet tieši jūsu rokās, jo ticu, ka esat īsti bruņinieki un zināt, kas ir gods.

Uz to Volfgangs pievēra acis un pamāja ar galvu, tiesa, visai augstprātīgi, bet ar manāmu patiku.

Bet vecais bruņinieks turpināja:

—            Un cik labi jūs protat mūsu valodu! Var redzēt, dievs jūs vispusīgi apdāvinājis.

—            Jūsu valodu protu tāpēc, ka Gluhovā ļaudis runā poliski, bet mēs ar brāli septiņus gadus kalpojam pie turienes komtura.

—           Ar laiku arī valdīšanu pārņemsiet pēc viņa! Citādi nevar būt! Jūsu brālis gan tā neprot poliski.

—            Mazliet saprot, bet nerunā. Brālis ir stiprāks, lai gan es arī neesmu nekāds vārgulis, toties viņš nav tik apķērīgs.

—    Nu! Man neliekas, ka viņš būtu muļķis, — Macjka sacīja.

—    Volfgang, ko viņš rīmā? — Arnolds atkal jautāja.

—    Cildina tevi, — Volfgangs atbildēja.

—            Jā, cildinu, — Macjka apstiprināja, — tādēļ ka viņš ir īsts bruņinieks, bet tas ir galvenais! Teikšu jums atklāti, ka šodien gribēju viņu uz goda vārda atlaist pavisam, lai jāj, kurp grib, ka tikai pēc tam ierodas, kaut vai pēc gada. Jo starp iesvaidītiem bruņiniekiem tas tā pienākas.

Un vērīgi ielūkojās Volfgangam sejā, kurš saviebies atbildēja:

—           Varbūt arī es jūs atlaistu uz goda vārda, ja nebūtu palīdzējuši pagānu suņiem cīnīties pret mums.

—    Tas nav tiesa, — Macjka atcirta.

Un atkal sākās tikpat ass strīds kā vakar ar Arnoldu. Kaut arī vecajam bruņiniekam bija taisnība, šoreiz viņam klājās grūtāk, jo Volfgangs patiešām izrādījās apķērīgāks par vecāko brāli. Sis strīds tomēr deva savu labumu tādējādi, ka arī jaunākais brālis uzzināja par visiem Sčitnas noziegumiem, zvēresta laušanām, nodevībām un reizē arī par

nelaimīgās Danusjas likteni. Uz to, uz šīm apsūdzībām, ko Macjka meta viņam acīs, Volfgangs neko neprata atbildēt. Bija spiests atzīt, ka viņi atriebušies taisnīgi un ka poļu bruņiniekiem bijušas tiesības tā darīt. Pēdīgi teica:

—     Pie Liborija svētajiem kauliem! Man nebūt nav žēl Danfelda. Runāja, ka viņš piekopis melno maģiju, bet dieva vara un taisnība ir stiprāka par to. Kas attiecas uz Zigfrīdu, nezinu, vai viņš arī kalpoja sātanam, bet viņam pakaļ nedzīšos, jo, pirmkārt, man nav zirgu un, otrkārt, ja viņš, kā jūs sakāt, nomocījis to meiteni, lai tad arī deg elles ugunīs.

Pārkrustījies piebilda:

—    Dievs, stāvi man klāt arī nāves stundā!

—     Bet kā būs ar to nelaimīgo moceklīti? — Macjka jautāja. — Vai neļausiet aizvest viņu mājās? Vai viņai atkal būs jāsmok jūsu pazemē? Nekaitiniet dievu!

—     Sieviete man nav vajadzīga, — Volfgangs skarbi atbildēja. — Lai viens no jums aizved viņu tēvam, ka tik pēc tam ierodas, otru gan nelaidīšu.

—    Bet ja nu apzvērētu pie bruņinieka goda un svētā Jura pīķa?

Tas bija briesmīgs zvērests, un Volfgangs brīdi vilcinājās, bet tai

brīdī Arnolds iejautājās trešo reizi:

—    Ko viņš saka?

Uzzinājis, par ko ir runa, viņš sāka dedzīgi un diezgan rupji pretoties abu gūstekņu atbrīvošanai uz goda vārda. Sai ziņā viņam bija savs aprēķins to darīt: viņš bija oietis sakāvi cīņā ar Skirvaili un divkaujā ar šiem poļu bruņiniekiem. Viņš zināja, ka brāļa kājnieki tagad atgriezīsies Malborgā, jo iet tālāk uz Gotesverderi pēc iepriekšējo grupu iznīcināšanas nozīmētu doties drošā nāvē. Zināja arī, ka vajadzēs ziņot mestram un maršalam, un saprata, ka būs mazāks kauns, ja varēs parādīt kaut vienu ievērojamu gūstekni. Dzīvs bruņinieks acu priekšā ir vairāk vērts nekā ziņojums, ka divi tādi saņemti gūstā.

Klausoties Arnolda aizsmakušos protestus un lamas, Macjka tūlīt noprata, ka jāsamierinās ar to, kas tiek dots, vairāk neko nevarēs izkaulēt un, griezdamies pie Volfganga, teioa:

—     Lūdzu jums, pan, vēl tikai vienu: es domāju, mans brāļadēls pats sapratīs, ka viņam jāpaliek pie sievas, bet man pie jums. Taču visādam gadījumam ļaujiet man viņam paziņot, ka par to vairs nav ko spriest, jo tāda ir jūsu griba.

—     Labi, man vienalga, — Volfgangs atbildēja. — Vienosimies tikai par izpirkšanas naudu, ko jūsu brāļadēlam jāatved par sevi un par jums, no tā viss atkarīgs.

—     Par izpirkšanas naudu? — Macjka, kurš labprāt gribēja atlikt šo, jautājumu, atkārtoja. — Vai tad mums nepietiks laika vienoties? Kad ir darīšana ar iesvaidītu bruņinieku, goda vārds nozīmē to pašu, ko tīra nauda, un par cenu arī var paļauties uz sirdsapziņu. Mēs, piemēram, pie Gotesverderes saņēmām gūstā kādu slavenu jūsu bruņinieku, vārdā de Lorhe, un mans brāļadēls (jo viņš bija tas, kas saņēma) palaida gūstekni vaļā, par cenu nemaz nevienojoties.

—     Saņēmāt de Lorhi? — Volfgangs dzīvi jautāja. — Es viņu pazīstu. Tas ir bagāts bruņinieks. Bet kāpēc mēs viņu ceļā nesatikām?

—    Viņš laikam aizjāja uz Gotesverderi vai Ragnetu, — Macjka atbildēja.

—    Bagāts bruņinieks un cēlies no slavenas dzimtas, — Volfgangs atkārtoja. — Par viņu jūs daudz dabūsiet! Labi, ka to pieminējāt, tagad arī jūs tik lēti neatlaidīšu.

Macjka sakoda ūsas, taču lepni izslēja galvu:

—    Mēs tāpat zinām, cik esam vērti.

—    Jo labāk, — jaunākais fon Badens sacīja.

Bet tūlīt pēc tam piebilda:

—     Jo labāk, tikai ne mums, bet ordenim; mēs esam pazemīgi mūki, kuri solījušies dzīvot nabadzībā, un visu naudu nododam ordenim, kurš to izlieto dievam par godu.

Macjka uz to neko neatbildēja, tikai paskatījās uz Volfgangu tā, it kā gribētu viņam sacīt: «Pastāsti to kādam citam,» — un pēc brīža viņi sāka tirgoties. Vecajam bruņiniekam tas bija smags un kutelīgs jautājums: no vienas puses, bija ļoti žēl ciest zaudējumus, no otras — viņš saprata, ka nedrīkst sevi un Zbišku novērtēt pārāk zemu. Viņš locījās kā pīkstulis, vēl jo vairāk tāpēc, ka Volfgangs, sarunās it kā cilvēcīgs un laipns, patiesībā izrādījās ārkārtīgi naudaskārs un ciets kā krams. Vienīgais mierinājums Macjkam bija tas, ka par visu to samaksās de Lorhe, un tomēr negribējās zaudēt arī šo ieguvumu; uz to, ka dabūs izpirkšanas naudu par Zigfrīdu, veoais bruņinieks necerēja, pārliecināts, ka Jurands un pat Zbiška ne par kādu cenu neatteiksies no komtura galvas.

Pēc ilgas tirgošanās beidzot vienojās par grivnu skaitu un izpirkšanas termiņu, un, kad bija precīzi norunājuši, cik kalpu un cik zirgu Zbiška var ņemt līdzi, Macjka aizgāja viņam to pateikt un, laikam baidīdamies, ka vāciešiem neiešaujas galvā kāda cita doma, ieteica doties ceļā tūlīt.

—     Tāda ir bruņinieka dzīve, — nopūzdamies teica, — vakar tu viņu turēji pie rīkles, šodien viņš tevi! Grūti! Nu, dievs dos, pienāks atkal mūsu reize! Bet tagad nezaudē laiku. Ātri jājot, panāksi Glavu, reizē jums būs drošāk, bet, tikuši ārā 110 meža un nonākuši apdzīvotā vietā Mazāvijā, katra š|abtiča un muižas īpašnieka mājā atradīsiet viesmīlīgu uzņemšanu, palīdzību un pretimnākšanu. Pat svešiniekiem pie mums to neliedz, kur nu vēl savējiem! Var būt, ka tieši tas izglābs ari nabaga Danusju.

Tā runādams, viņš raudzījās uz pusmiegā guļošo meiteni. Viņa elpoja strauji un skaļi, bet caurspīdīgās rokas uz tumšās lāčādas kratījās kā drudzī.

Pārkrustījis viņu, Macjka teica:

—     Eh, ņem viņu un jāj. To izšķirs dievs, bet man liekas, viņa drīz izlaidīs garu!

—    Nerunājiet tā! — Zbiška izmisīgi iesaucās.

—    Viss dieva rokās! Likšu tev atvest šurp zirgu un jāj!

Iznācis no istabas, pavēlēja sagatavoties ceļam. Zavišas uzdāvinātie

turki veda zirgus ar grozu, kas bija izklāts sūnām un zvērādām, bet kalps Vits — Zbiškas jājamzirgu. Pēc brīža jaunais bruņinieks iznāca no istabas, nesot rokās Danusju. Sai skatā bija kaut kas tik satricinošs, ka abi brāļi fon Badeni, ziņkāres dzīti pienākuši pie būdas, ieraugot Danusjas vēl pavisam bērnišķīgo stāvu, viņas seju, kas patiešām atgādināja svēto jaunavu sejas baznīcas bildēs, un to, ka viņa, nespēdama pakustināt pat galvu, turēja to, smagi atbalstījusi uz jaunā bruņinieka pleca, — ka, ieraugot to, abi brāļi pārsteigti saskatījās un sevī sašuta uz viņas nelaimes vaininiekiem. «Tam Zigfrīdam gan bija bendes, nevis bruņinieka sirds,» Volfgangs pačukstēja brālim, «bet to čūsku, kaut arī viņa palīdzēja tevi atbrīvot, likšu nopērt ar rīkstēm.» Viņus saviļņoja arī tas, ka Zbiška nes Danusju rokās kā māte bērnu, un viņi saprata tā mīlestību, jo abiem dzīslās ritēja vēl jaunas asinis.

Zbiška brīdi šaubījās, vai ņemt slimo seglos un ceļā turēt sev pie krūtīm vai likt grozā. Beidzot tomēr palika pie pēdējā, uzskatot, ka guļus viņai būs ērtāk jāt. Pēc tam, pienācis pie tēvoča, noliecās, lai uz atvadīšanos noskūpstītu roku, bet Macjka, kurš patiešām mīlēja brāļadēlu kā acuraugu, kaut arī vāciešu klātbūtnē negribēja izrādīt savu saviļņojumu, tomēr nespēja atturēties un, spēcīgi apskāvis viņu, piespieda lūpas Zbiškas biezajiem, zeltainajiem matiem.

—    Lai dievs tevi sargā! — teica. — Bet veco neaizmirsti, jo vaņ- ģība vienmēr ir ļoti smaga būšana.

—    Neaizmirsīšu, — Zbiška apsolīja.

—    Lai svētā dievmāte tevi iepriecina!

—    Paldies jums par to … un par visu.

Pēc brīža Zbiška jau sēdēja zirgā, bet Macjka atcerējās vēl ko, piederēja viņam klāt un, uzlicis roku uz ceļa, teica:

—            Klausies! Ja panāksi Glavu, 9katics, neaiztiec Zigfrīdu, neapkauno n« pats sevi, ne manus sirmos matus. Jurands — jā, bet ne tu! Apzvēri m»n to pie zobena un pie bruņinieka goda!

- Kamēr jūs neatgriezīsieties, es arī Jurandu atturēšu no tā, lai vā<iieši neatriebjas jums par Zigfrīda nāvi, — Zbiška atbildēja.

-- Tā tu mani mīli?

Jauneklis skumji pasmaidīja:

-Paši redzat.

—    Nu, jāj! Visu labu!

Zirgi devās uz priekšu un drīz vien nozuda zaļajā lazdu biezoknī. Macjkam pēkšņi kļuva briesmīgi skumji un vientuļi, sirds par varu tiecās pakaļ mīļotajam zēnam, kas bija visas dzimtas cerība. Bet Macjka tūlīt atvairīja skumjas, jo bija stipras gribas cilvēks un prata savaldīties.

«Paldies dievam,» teica pats sev, «ka viņš nav gūstā, bet tikai es . . .»

Un griezās pie vāciešiem:

—    Kad jūs, kungi, dosieties ceļā un uz kurieni?

—            Kad mums labpatiksies, — Volfgangs atbildēja, — bet dosimies uz Malborgu, kur jums, kungs, vispirms vajadzēs stāties mestra priekšā.

«Eh, viņi tur man vēl nocirtīs galvu par to, ka palīdzēju žemaišiem!» Macjka nodomāja.

Veco bruņinieku tomēr mierināja doma, ka viņam rezervē ir de Lorhe un ka paši fon Badeni sargās viņa galvu, kaut vai tikai tāpēc, Iii nezaudētu izpirkšanas naudu.

«Lai gan,» nosprieda sevī, «tādā gadījumā Zbiškam nevajadzēs ne pašam ierasties, ne šķiest līdzekļus manis izpirkšanai.»

Sī doma viņam sagādāja stipru atvieglojumu.

XXV

Zbiška nevarēja panākt savu ieroču nesēju, tādēļ ka tas jāja dienām un naktīm, atpūšoties tikai tik daudz, cik bija noteikti nepieciešams, lai nekristu zirgi, kas, pārtiekot vienīgi no zāles, bija novājējuši un nespēja veikt tik lielus pārgājienus kā apvidos, kur vieglāk varēja dabūt auzas. Pats sevi Glava netaupīja, bet Zigfrīda gadus un viņa vārgumu neņēma vērā. Vecais krustnesis ļoti cieta, sevišķi vēl tāpēc, ka sīkstais Macjka pirms tam viņam krietni satraikšīja kaulus. Bet vislielākā mocība bija odi, kas bariem mudžēja mitrajā mežā un no kuriem viņš nespēja atvairīties, tādēļ ka bija sasietas rokas, bet kājas sapītas

zirgam zem vēdera. Tiesa, nekā īpaši čehs viņu nespīdzināja, taču žēlai- tību arī nepazina un atbrīvoja labo roku no saitēm, tikai apstājotifs ēdienu reizēs. «Ed, vilka purns, lai es tevi varētu aizvest Spihovas kungam dzīvu!» Ar tādiem vārdiem viņš aicināja to iestiprināties. Ceļa sākumā Zigfrīdam bija ienākusi prātā doma nomērdēt sevi badā, bet, kad viņam piedraudēja, ka atvērs zobus ar nazi un baros ar varu, piekāpās, lai nedotu iespēju noniecināt savu mūka kārtu un bruņiiļieka godu.

Cenšoties pasargāt no kauna savu iemīļoto dāmu, čehs katrā ziņā gribēja nokļūt Spihovā pirms «panu pāra». Būdams vienkāršs, bet apķērīgs un bruņnieciskām jūtām apveltīts šļahtičs, viņš labi saprata, ka Jagenkai būtu pazemojoši atrasties Spihovā kopā ar Danusju. «Ploekā,» viņš domāja, «bīskapam varēs pateikt, ka vecajam Bogdanecas panam nācās ņemt viņu sev līdzi kā aizbildnim; tikai pēc tam lai visiem kļūst zināms, ka viņa ir bīskapa gādībā un ka bez Zgoželiciem viņai pieder vēl arī abata īpašumi, pat vojevodas dēls nebūs pārāk augsts līgavainis.» Sī doma saldināja viņam ceļa grūtības, un nomāca tikai tas, ka priecīgā vēsts, ko ved uz Spihovu, Jagenkai sagādās ciešanas.

Acu priekšā viņam bieži rādījās arī sārtā kā odziņa Anuļka. Tad viņš, cik vien to ļāva ceļš, spieda zirgam sānos piešus, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu Spihovā.

Jāja pa dažādiem sānceļiem, patiesību sakot, pilnīgi bez ceļa taisni cauri mežam, uz labu laimi. Glava zināja tikai tik daudz, ka, jājot visu laiku uz dienvidiem un mazliet turoties uz vakariem, jānokļūst Mazāvijā, un tad viss būs labi. Dienā vadījās pēc saules, bet, iestājoties naktij, pēc zvaigznēm. Mežam, likās, nav ne gala, ne malas. Dienas un naktis pagāja nepārtrauktā tumsā. Ceham ne reizi ienāca prātā, ka jaunais bruņinieks nespēs izvest savu sievu dzīvu caur šo baigo, neapdzīvoto apvidu, kur nav no kā sagaidīt palīdzību, nav kur ņemt pārtiku; kur nakti jāsargā zirgi no vilkiem un lāčiem, bet dienā jāgriež ceļš sumbru un tauru bariem; kur drausmīgi meža kuiļi asināja savus līkos ilkņus ap priežu saknēm; kur cilvēkam, ja negadījās izurbt ar bultu vai izdurt ar pīķi plankumaina brieža vai jauna sivēna sānus, caurām dienām nebija ko ēst.

«Kā viņš te tiks cauri,» Glava domāja, «ar tik samocītu meiteni, kura knapi vairs spēj paelpot.»

Laiku pa laikam viņiem nācās apjāt plašus purvājus vai dziļas gravas, kurās lejā čaloja pavasara lietus pārplūdināti strauti. Netrūka arī ezeru, kuros, saulei rietot, sārtā, spoguļgludā ūdenī redzēja peldam aļņu vai briežu barus. Reizēm mežā gadījās pamanīt dūmus, kas lie-

cfnāja, ka tur mīt cilvēki. Glava vairākkārt mēģināja tuvoties viņu būdām, beit no tām ceļiniekiem pretī izskrēja mežonīgi ļaudis zvēru ādās uz kailas miesas; bruņojušies ar dunčiem un lokiem, viņi tik naidīgi raudzījās no lešķī savelto matu apakšas, ka vajadzēja izmantot pirmo apjukumu, kādu viņos izraisīja bruņinieku parādīšanās, un ātrāk lasīties prom.

Divas reizes tomēr čeham pakaļ svilpoja bultas un skanēja kliedzieni: «Voki'li!» («Vācieši!»), un viņš uzskatīja par labāku bēgt nekā paskaidrot, kas viņš tāds ir. Vēl pēc dažām dienām sāka domāt, ka varbūt jau šķērsojis robežu, bet nebija neviena, kam varētu uzprasīt. Tikai no pārceļotājiem, kuri runāja poļu valodā, beidzot uzzināja, ka atrodas Mazāvijas zemē.

Tur jau bija vieglāk, lai gan visā austrumu Mazāvijā arī šalkoja bezgalīgs mežs. Apvidus tāpat bija neapdzīvots, bet, ja gadījās kāds ciems, tā iemītnieki vairs nebija tik mežonīgi, varbūt tāpēc, ka viņiem nevajadzēja visu laiku ienīst apspiedējus, bet varbūt arī tāpēc, ka čehs runāja viņiem saprotamā valodā. Apgrūtināja vienīgi šo cilvēku ārkārtīgā ziņkāre: viņi bariem ielenca jātniekus un apbēra viņus jautājumiem, bet, uzzinājuši, ka tie ved sagūstītu krustnesi, sāka lūgties:

— Uzdāviniet viņu mums, pan, mēs zināsim, ko ar viņu darīt.

Un tik uzstājīgi lūdza, ka čeham bieži sanāca dusmas un vajadzēja iestāstīt, ka gūsteknis pieder kņazam. Tikai tad piekāpās. Vēlāk, jau apdzīvotos rajonos, ar šļahtu un muižniekiem arī neklājās viegli. Tur ļaudis dega naidā uz krustnešiem, vēl arvien atceroties pārestību, ko tie bija nodarījuši kņazam toreiz, kad īstā miera laikā nolaupīja viņu pie Zlotorijas un aizturēja kā gūstekni. Tiesa, šeit vairs netaisījās «izrēķināties» ar Zīgfrīdu, bet viens otrs stūrgalvīgāks šļahtičs lūdza: «Atraisiet viņu vaļā, es iedošu tam ieroci un aiz ežas izaicināšu cīnīties uz nāvi.» Tādiem vajadzēja pacietīgi ieskaidrot, ka pirmās tiesības atriebties iT nelaimīgajam Spihovas panam un ka nedrīkst viņam tās atņemt.

Pa apdzīvotu novadu ceļot uzreiz kļuva vieglāk, jo visur bija kaut kādi ceļi, zirgus arī varēja pabarot ar auzām vai miežiem. Un čehs jāja ātri, nekur neaizkavējoties, un desmit dienas pirms vissvētākā sakramenta svētkiem ieradās Spihovā.

Ieradās vakarā, tāpat kā toreiz, kad Macjka viņu atsūtīja ar ziņu no Sčitnas, ka aizjājis pie žemaišiem, un, tāpat kā toreiz, ieraudzījusi viņu pa logu, pirmā noskrēja lejā Jagenka, bet viņš tai nokrita pie kājām, labu laiku nevarēdams izrunāt ne vārda. Taču viņa to tūlīt piecēla un ātrāk aizrāva augšā uz istabu, negribēdama ļaužu priekšā izprašņāt.

—           Kas jauns? — jautāja, trīcēdama no nepacietības un tikko v rēdama paelpot. — Dzīvi? Veseli? j

—    Dzīvi! Veseli!

—    Vai viņa atradās?

—    Ir. Atkarojām.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus!

Bet, neraugoties uz šiem vārdiem, viņas seja it kā sastinga, jo vienā mirklī sabirza putekļos visas viņas cerības.

Tomēr viņa noturējās un nezaudēja samaņu, bet pēc brīža pilnīgi atguva pašsavaldīšanos un sāka atkal prašņāt:

—    Kad ieradīsies šeit?

—    Pēc dažām dienām! Smags ceļš — ar slimu.

—    Viņa slima?

—    Sabendēta. No spīdzināšanām aptumšojies prāts.

—    Žēlīgais Jēzus!

Iestājās īslaicīgs klusums, tikai Jagenkas mazliet nobālušās lūpas kustējās it kā lūgšanā.

—    Vai Zbiškas tuvumā neatjēdzās? — turpināja jautāt.

—            Varbūt arī atjēdzās, nezinu, es tūlīt devos ceļā, lai jums, savai dāmai, paziņotu jaunumu, iekams viņi ierodas šeit.

—    Paldies tev par to. Pastāsti, kā tas notika.

Celis dažos vārdos pastāstīja, kā atkarojuši vāciešiem Danusju un saņēmuši gūstā milzeni Arnoldu kopā ar Zigfrīdu. Pateica arī, ka Zigfrīdu atvedis līdzi kā jaunā bruņinieka dāvanu Jurandam, lai viņš tam atriebjas.

—            Tagad man jāiet pie Juranda! — kad viņš bija beidzis, Jagenka sacīja.

Un izgāja, taču Glava ilgi nepalika viens, jo no blakus kambara pie viņa iesteidzās Anuļka, un jaunais ieroču nesējs vai nu tāpēc, ka, ceļā ļoti nomocījies un saguris, lāgā neaptvēra, ko dara, vai tāpēc, ka bija stipri noilgojies pēc viņas un ieraudzījis uz mirkli aizmirsās, — satvēra to ap vidu, piespieda pie krūtīm un sāka skūpstīt tai acis, vaigus, lūpas, it kā jau sen pirms tam būtu pateicis visu, ko pirms šādas rīcības meitenei pienākas teikt.

Un varbūt patiešām promesot bija to pateicis savā sirdī, jo skūpstīja un skūpstīja bez mitas un tik sparīgi spieda viņu sev klāt, ka Anuļkai pat aizrāvās elpa, taču viņa nevairījās, sākumā it kā izbrīnījās, pēc tam kļuva tik nevarīga, ka būtu sabrukusi zemē, ja viņu neturētu tik stipras rokas. Par laimi, tas nevilkās pārāk ilgi, jo uz kāpnēm atskanēja soļi un pēc brīža istabā ienāca tēvs Kalebs.

Viņi atrāvās viens no otra, bet ksendzs Kalebs apbēra Glavu ar jautājumiem,_ uz kuriem tas, nespēdams atgūt elpu, atbildēja ar grūtībām. Ksendzs domāja, ka tas no noguruma. Padzirdis apstiprinājumu ziņai, ka Danusja atrasta un atkarota, bet viņas bende atvests uz Spihovu, nometās ce|os, lai pateiktos dievam. Pa to laiku arī čeha dzīslās mazliet nomierinājās asinis, un, kad ksendzs piecēlās, varēja viņam jau mierīgi pastāstīt, kā atraduši un atkarojuši Danusju.

—1 Ne tāpēc viņu dievs izpestīja, — ksendzs, visu noklausījies, sacīja, — lai prāts un dvēsele paliktu tumsā un nešķīsto garu varā! Jurands uzliks viņai savas svētās rokas un ar vienu lūgšanu atgriezīs meitenei prātu un veselību.

—    Bruņinieks Jurands? — čehs izbrīnījies jautāja. — Vai viņam ir tāda vara? Vai, dzīvs būdams, kļuvis par svēto?

—    Dieva priekšā tāds kļuvis, vēl dzīvs būdams, bet, kad nomirs, cilvēkiem debesīs būs par vienu mocekli patronu vairāk.

—    Jūs, cienītais tēv, teicāt, ka uzliks meitai rokas uz galvas. Vai viņam jau butu atauguši labā? Es zinu, ka jūs to kungam Jēzum lūdzāt.

—    Teicu «rokas», kā to parasti mēdz teikt, — ksendzs atbildēja, bet ar dieva žēlastību pietiks arī vienas.

—     Protams, — Glava atbildēja.

Bet viņa balsī ieskanējās vilšanās, jo domāja, ka ieraudzīs uzskatāmu brīnumu. Tālāko sarunu pārtrauca Jagenkas ierašanās.

—    Jauno vēsti pateicu viņam ļoti uzmanīgi, — meitene sacīja, lai no pēkšņa prieka nenomirtu, bet viņš tūlīt, iepletis rokas, nometās zemē un iegrima lūgšanā.

—    Viņš jau tāpat caurām naktīm guļ šādā veidā, bet šodien laikam necelsies līdz rītam, — ksendzs Kalebs stāstīja.

Tā arī notika. Vairākas reizes, kad ielūkojās viņa istabā, atrada veco cīnītāju izstiepušos uz grīdas, nevis aizmigušu, bet iegrimušu tik dedzīgā lūgšanā, kas robežojās ar pilnīgu bezsamaņu.

Tikai nākošā dienā, jau krietni pēc rīta pātariem, kad Jagenka atkal ielūkojas pie viņa, sirmgalvis darīja zināmu, ka gribot redzēt Glavu un gūstekni. Tūlīt no pazemes atveda Zigfrīdu ar krusteniski uz krūtīm sasietam rokām, un visi kopā ar Tolimu devās pie vecā bruņinieka.

Pirmajā mirkli čehs nespēja viņu labi saskatīt, pūšļādas logi laida cauri maz gaismas, bet diena bija patumša, jo visas debesis aizsedza mākoņi, vēstot briesmīga pērkona negaisa tuvošanos. Kad puiša vērīgās acis pierada pie tumsas, viņš tikko pazina Jurandu, tik ļoti vecais bruņinieks bija novājējis un sakritis. Milzu vīrs bija pārvērties par milzu skeletu. Seja izskatījās tik bāla, ka nemaz neatšķīrās no

sniegbaltajiem matiem un bārdas, bet, kad viņš, atgāzies pret krēsla atzveltni, aizvēra acis, Glavam vienkārši likās, ka redz mironi.

Pie krēsla stāvēja galds, uz tā krucifikss, krūze ar ūdeni un klaips rupjas maizes ar tajā iedurtu mizerikordiju, šo briesmīgo tuteni, ko bruņinieki lietoja ievainoto nonāvēšanai. Citu ēdienu, izņemot maizi un ūdeni, Jurands jau sen vairs nelietoja. Par apģērbu viņam kalpoja rupjš audekls, ko, apjoztu ar salmu saišķi, valkāja uz kailas miesas. Tā kopš atgriešanās no Sčitnas visu laiku dzīvoja kādreiz bagātais un bargais Spihovas bruņinieks.

Padzirdis ienācējus, pagrūda ar kāju pieradināto vilku māti, kura sildīja viņam kailās pēdas, un atgāzās atpakaļ. Tieši šai brīdi viņš čeham atgādināja mironi. Visi sastinga gaidās, cerot, ka Jurands pados zīmi, lai kāds sāk runāt, bet viņš sēdēja nekustīgi, bāls, mierīgs, mazliet pavērtām lūpām, it kā patiešām iegrimis mūžīgajā nāves miegā.

— Te ir Glava, — pēdīgi maigā balstiņā ierunājās Jagenka, — vai gribat viņu uzklausīt?

Jurands piekrītoši pamāja ar galvu, un čehs sāka stāstīt trešo reizi, īsi ieminējās par sadursmēm ar vāciešiem pie Gotesverderes, attēloja kauju ar Arnoldu fon Badenu un Danusjas atņemšanu, bet, negribēdams bojāt vecā mocekļa prieku par labo vēsti un modināt viņā jaunu nemieru, noklusēja, ka smagās vaņģības dienās Danusjai aptumšojies prāts.

Toties, būdams nāvīgi nikns uz krustnešiem un gribēdams, lai Zigfrīds tiktu sodīts pēc iespējas nežēlīgāk, tīšām neslēpa, ka meiteni atraduši pārbaidītu, novārgušu, slimu, ka var redzēt, cik nežēlīgi komturi ar viņu aļ»gājušies un ka tad, ja viņa vēl ilgāk būtu palikusi krustnešu drausmīgajos nagos, novīstu un izdzistu tāpat, kā vīst un iet bojā ar kāju samīdīti ziedi. So drūmo stāstījumu pavadīja tikpat drūma tuvojošās vētras tumsa. Melni mākoņu vāli arvien biezāk blīvē- jās virs Spihovas.

Klausoties šo stāstu, Jurands ne reizi nenotrīcēja un nepakustējās, un klātesošajiem varēja likties, ka viņš aizmidzis dzi|ā miegā. Taču viņš dzirdēja un saprata visu, jo, kad Glava sāka runāt par Danusjas ciešanām, viņa tukšajos acu dobumos parādījās divas lielas asaras un noritēja pār vaigiem. No visām dzīves sajūtām viņam vairs bija palikusi tikai viena: mīlestība uz meitu.

Pēc tam viņa zilganās lūpas sāka murmināt lūgšanu. Ārā atskanēja pirmie vēl tālie pērkona grāvieni, logus laiku pa laikam apgaismoja zibeņi. Jurands lūdzās ilgi, un atkal asaras ritēja viņam baltajā bārdā. Kad viņš beidza, iestājās dziļš klusums, kas ievelkoties sāka nomākt klātesošos, jo viņi nezināja, ko darīt.

Pēdīgi vecais Tolima, Juranda laba roka visu mužu, viņa neiztrūkstošais cīņu biedrs un galvenais Spihovas uzraugs, teica:

—     Jūsu priekšā, pan, ir tas elles izdzimtenis, tas krustnešu sumpurnis, kurš spīdzināja jūs un jūsu meitu; norādiet mums, ko ar viņu darīt, kā sodīt!

Dzirdot šos vārdus, pār Juranda seju pēkšņi pārslīdēja tāda kā apskaidrība — un viņš pamāja ar galvu, lai pieved klāt gūstekni.

Divi kalpi acumirklī satvēra krustnesi aiz pleciem un atveda viņu pie sirmgalvja, kurš izstiepa roku un pārvilka ar plaukstu Zigfrīdam pār vaigiem, it kā gribēdams atcerēties vai pēdējo reizi uz visiem laikiem paturēt atmiņā viņa sejas pantus, pēc tam sataustīja krustnesim uz krūtīm sakrustotās rokas, pieskārās auklām — un, atkal aizvēris acis, nokāra galvu.

Klātesošajiem šķita, ka Jurands domā. Bet tas nevilkās ilgi, pēc brīža viņš atguvās — un pasniedzās ar roku uz maizes klaipa pusi, kurā bija iedurta drausmīgā mizerikordija.

To redzot, Jagenka, celis, pat vecais Tolima un visi kalpi aizturēja elpu. Sods bija simtkārt pelnīts, atriebība pareiza, un tomēr, iedomājoties, ka šis pusdzīvais sirmgalvis taustīdamies durs nost šo sasieto gūstekni, visiem notrīsēja sirdis.

Bet Jurands, paņēmis nazi, izstiepa rādītāja pirkstu līdz tā asmenim, lai zinātu, kam tas pieskaras, un sāka griezt pušu auklas, ar ko krustnesim bija sasietas rokas.

Visi bija pārsteigti, kad saprata viņa nodomu, un negribēja ticēt savām acīm. Tas jau bija par daudz. Glava pirmais sāka kurnēt, tad Tolima, pēc tam kalpi. Tikai ksendzs Kalebs, nespēdams valdīt asaras, saraustītā balsī noprasīja:

—    Brāli Jurand, ko jūs gribat? Vai gribat dāvāt gūsteknim brīvību?

—    Jā! — Jurands ar galvas mājienu atbildēja.

—    Gribat atlaist vinu bez atriebības un soda?

—    Jā!

Dusmu un sašutuma balsis pieauga vel vairak, bet ksendzs Kalebs, lai nesabojātu tik nedzirdētu žēlsirdības darbu, griezdamies pie kurnētājiem, iesaucās:

—    Kas iedrošinās pretoties svētajam? Ceļos!

Un, nometies pats, sāka lūgties:

—    Mūsu tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds, tava valstība lai nāk pār mums …

Viņš noskaitīja «Tēvreizi» līdz galam. Pie vārdiem «un piedod mums mūsu parādus, kā mēs piedodam saviem parādniekiem» viņa acis neviļus pievērsās Jurandam, kura seja laistījās patiešām kādā pārdabiskā gaismā.

Sī aina kopā ar lūgsnas vārdiem salauza visu klātesošo sirdis, un pat vecais Tolima ar daudzās kaujās nocietinātu dvēseli, pārmetis svētā krusta zīmi, pēc tam apskāva Juranda ceļus un teica:

—    Pan, lai izpildītu jūsu gribu, gūstekni vajag aizvest līdz robežai.

—    Jā! — Jurands pamāja.

Zibeņi arvien biežāk apgaismoja logu, vētra nāca tuvāk un tuvāk.

XXVI

Vētrā un brīžiem uznākošās lietus gāzēs divi jātnieki tuvojās Spibovas robežai: Zigfrīds un Tolima. Pēdējais pavadīja vācieti, bīdamies, ka pa ceļam viņu nenogalina zemnieki, kas stāvēja sardzē, vai Spihovas kalpi, kas dega pret viņu drausmīgā naidā un atriebības kārē. Zigfrīds jāja bez ieročiem un arī bez saitēm. Negaiss, ko dzina vētra, jau bija virs viņu galvām. Sad tad, nograndot negaidītam pērkona spērienam, zirgi pietupa uz pakaļkājām. Viņi jāja klusēdami pa šauru ceļu dziļā gravā, reizēm tik tuvu viens otram, ka kāpšļi pieskārās kāpšļiem. No mazām dienām pieradis uzraudzīt gūstekņus, Tolima arī tagad laiku pa laikam uzmeta Zigfrīdam vērīgu skatienu, it kā vajadzētu uzmanīt, lai krustnesis pēkšņi neaizmūk, — un katru reizi viņam neviļus, pārskrēja trīsas, jo šķita, ka komtura acis tumsā spīd kā nešķīsta gara vai vampīra acis. Tolimam pat iešāvās prātā viņu pārkrustīt, bet, iedomājoties, ka no krusta zīmes viņš varbūt iekauksies necilvēcīgā balsī un, pārvērties par kādu briesmoni, sāks klabināt zobus, viņu pārņēma vēl lielākas bailes. Vecais cīnītājs, kurš kaujā prata mesties virsū veselam vācu pūlim, kā vanags metas virsū irbju baram, tomēr baidījās nešķīstu garu un negribēja ar tiem ielaisties. Labprāt butu vienkārši parādījis vācietim ceļu tālāk un atgriezies, bet viņam bija kauns pašam no sevis, tāpēc aizvadīja viņu līdz robežai.

Kad viņi sasniedza Spihovas meža malu, uz brīdi mitējās lietus un mākoņi iemirdzējās dīvainā, dzeltenā gaismā. Kļuva gaišāks, un Zigfrīda acis zaudēja agrāko neparasto spīdumu. Tagad Tolimu pārņēma cits kārdinājums. «Man pavēlēja,» vecais teica pats sev, «aizvest šo trako suni neskartu līdz robežai, un es to esmu izdarījis; bet vai tiešām viņš aizjās bez soda un atriebes, šis mana kunga un viņa meitas bende, un vai tas tomēr nebutu dievam patīkams darbs, ja viņu nonāvētu? Eh, ja es to izaicinātu uz nāves ciņu? Tiesa, viņam nav ieroču, bet jūdzi no šejienes pana Varcimova muižā tam iedos kādu zobenu vai kaujas cirvi un es varēšu ar viņu cīnīties. Ar dieva palīgu pieveikšu, pēc tam nobeigšu kā pienākas, un galvu ierakšu mēslos!» Tā runāja Tolima pats sev un, kāri skatoties uz vācieti, kustināja nāsis, it kā jau saodis svaigu asiņu smaku. Viņam nācās smagi cīnīties ar šo iegribu, smagi lauzties pašam ar sevi un, tikai atcerējies, ka Jurands dāvināja gūsteknim dzīvību un brīvi ne līdz robežai vien un ka pretējā gadījumā paliktu bez nozīmes Spibovas kunga svētā rīcība un samazinātos atalgojums, kas par to pienācās debesīs, pārvarēja sevi un, apturējis zirgu, teica:

—     Te ir mūsu robeža, un jūsējā ari vairs nav tālu. Jāj vesels, un, ja tevi nenokaus sirdsapziņas pārmetumi vai neķers dieva pērkons, no ļaudīm nav ko baidīties.

To teicis, pagrieza zirgu atpakaļ, bet Zigfrīds aizjāja ar dīvaini sastingušu seju, neatbildējis nevienu vārdu, it kā nedzirdējis, ko viņam saka.

Un kā aizmidzis turpināja jāt pa ceļu, kas šeit jau bija manāmi platāks.

Vētra noklusa tikai uz īsu brīdi, un debesis skaidrojās neilgi. Drīz satumsa atkal tā, ka, likās, zemi būtu ietinusi vakara krēsla, bet mākoņi nolaidās zemu jo zemu, gandrīz līdz pašam mežam. Augšā dzirdēja bargu rūkoņu un it kā nepacietīgus pērkona dārdus, ko vētras eņģelis vēl mēģināja valdīt. Bet zibeņi jau ik mirkli žilbinoši apgaismoja bargās debesis un pārsteigto zemi, un tad varēja redzēt platu ceļu, kas veda starp divām melnām me/ia sienām, bet uz ceļa vidū vientuļu jātnieku zirgā. Zigfrīds jāja pusnemaņā, drudža mocīts. Izmisums, kas plosīja viņa sirdi kopš Rotgera nāves brīža, atriebības kārē pastrādātie noziegumi, pašpārmetumi, pārsteidzoši redzējumi, dvēseles sāpes, kas viņam jau sen nelika miera, tik ļoti nomāca vecā komtura prātu, ka tikai ar vislielāko piepūli nesāka trakot, reizēm tomēr nespēdams valdīties. Nesenie notikumi — grūtais ceļojums čeha bargajā uzraudzībā, Spihovas pagraba pavadītā nakts, neziņa par savu likteni, bet vairāk par visu šis nedzirdētais, gandrīz pārcilvēcīgais žēlsirdības akts, kas vienkārši pārsteidza, — tas viss satrieca viņu līdz pēdējam. Reizumis viņa domas sastinga, tā ka Zigfrīds pilnīgi zaudēja sajēgu par to, kas notiek, pēc tam drudzis atkal modināja viņu dzīvei un reizē ari kādu neskaidru izmisuma, zaudējuma, nospiestības, bojā ejas sajūtu, apziņu, ka viss jau pagājis, izdzisis, beidzies, ka pienācis gals, ka visapkārt tikai nakts un nakts, nebūtība, it kā drausmīgs, šausmu pilns bezdibenis, uz kuru tomēr jāiet.

—    Ej! Ej! — pēkšņi viņam ausi iečukstēja kāda balss.

Viņš atskatījās un ieraudzīja nāvi. Balta skeleta izskatā sēdēdama uz skeleta zirga, kauliem klabot, viņa jāja turpat blakus.

—    Tu te? — krustnesis jautāja.

—    Jā. Ej, ej!

Tai brīdī viņš ievēroja, ka arī otrā pusē kāds viņu pavada: kāpsli pie kāpšļa jāja kāds radījums ar cilvēka ķermeni, bet zvēra galvu, saslietām ausīm, garu, asu un melnu spalvu apaugušu purnu.

—    Kas tu tāds? — Zigfrīds jautāja.

Atbildes vietā tas atņirdza zobus un dobji ierūcās.

Zigfrīds aizvēra acis, bet tūlīt sadzirdēja stipru kaulu graboņu un

balsi, kas čukstēja pašā ausī:

—    Laiks, laiks! Steidzies! Ej!

Un atbildēja:

—    Eju!

Bet šī atbilde no viņa krūtīm izlauzās tā, it kā to būtu teicis kāds cits.

Tad, kāda nepārvarama spēka dzīts, nokāpa no zirga, atsprādzēja tam augstos bruņinieka seglus, pēc tam iemauktus. Viņa pavadoņi, arī nokāpuši zemē, neatstājās ne soli un noveda veco krustnesi no ceļa meža malā. Tur melnais sumpurnis pielieca viņam zaru un palīdzēja piesiet pavadu.

—    Steidzies! — čukstēja nāve.

—    Steidzies! — iešalkojās kādas balsis koku galotnēs.

Zigfrīds, iegrimis kā miegā, izvilka oaur sprādzi pavadas otru galu,

uztaisīja cilpu un, pakāpies uz segliem, ko pirms tam bija nolicis zem koka, uzmauca cilpu sev kaklā.

—    Atgrūd seglus! Jau! A-a!

Atsperti ar kāju, segli aizvēlās vairākus soļus — un nelaimīgā krustneša ķermenis smagi noslīga lejup.

Vienu mirkli viņam šķita, ka dzird kādu gārdzošu, apslāpētu rēcienu un ka tas pretīgais vampīrs metas viņam virsū, sašūpo un sāk ar zobiem plosīt krūtis, lai iekāstu sirdī. Bet pēc tam viņa dziestošie redzokļi ieraudzīja ko citu: kā nāve izplūda tādā kā blāvā mākonī, kas lēnām tuvojās klāt, apņēma visapkārt, ietina, sakļāvās un beidzot pārsedza visu ar drausmīgu, necaurredzamu plīvuru.

Tai brīdī vētra sāka plosīties briesmīgā niknumā. Pērkons iespēra ceļa vidū tik dārdoši, kā šķita, sākuši brukt paši zemes pamati. Viss mežs locījās vētras brāzienos; tajā šalca, skanēja, kauca vēja auri, čīkstēja koku stumbri, brakšķēja lūstošie zari. Aukas dzītās lietus strūklas aizklāja visu pasauli, un tikai īsu, asiņainu zibens uzliesmojumu brīžos varēja saskatīt Zigfrīda līķi, kas baigi šūpojās virs ceļa.

Nākošā rītā pa to pašu ce|u virzījās diezgan prāva grupa. Pašā priekšā jāja Jagenka ar Secehovas meitu un čehu, aiz viņiem brauca pajūgi četru ar stopiem un šķēpiem bruņotu kalpu pavadībā. Katram braucējam blakus arī bija pa pīķim un kaujas cirvim, neskaitot apkaltus sākumus un citus ceļā nepieciešamus daiktus. Tie bija vajadzīgi, lai aizstāvētos gan no meža zvēriem, gan laupītāju bandām, kas visu laiku plosījās krustnešu zemes pierobežā un par ko gan vēstulēs, gan it īpaši apspriedēs Racenžā, lielmestram bargi sūdzējās Jagailis.

Ar pieredzējušiem un labi apbruņotiem pavadoņiem viņu varēja arī nebīties, tāpēc grupa virzījās uz priekšu pašpaļāvīgi un bezbailīgi. Pēc vakardienas vētras bija brīnišķīga diena, svaiga, klusa un tik skaidra, ka tur, kur nebija ēnas, ceļinieku acis žilbināja pārāk spilgta gaisma. Kokos nekustējās neviena lapa, bet no katras nokarājās lielas lietus lāses, laistoties saulē varavīksnes krāsās. Priežu skujās mirdzēja it kā lieli dimanti. No lietus uz lielceļa bija radušās nelielas straumītes, kas, jautri čalodamas, tecēja uz zemākām vietām, veidojot ieplakās seklus ezeriņus. Visa apkārtne bija rasota, mitra, bet smaidoša rīta dzidrumā. Tādos rītos prieks pārņem arī cilvēku sirdis, tāpēc braucēji un kalpi klusi dimgoja dziesmiņas, brīnoties par klusumu, kāds valdīja to vidū, kuri jāja pa priekšu.

Viņi klusēja tāpēc, ka Jagenkas sirdi nomāca dziļas skumjas. Kaut kas viņas dzīvē bija beidzies, kaut kas salūzis, un meitene, lai arī nebija paradusi daudz prātot un nemācēja skaidri pasacīt, kas ar viņu notiek un kā viņai šķiet, tomēr juta, ka viss, kas līdz šim sastādīja dzīves jēgu, pievīlis viņu, gājis zudumā, ka viņā izgaisušas visas cerības, kā laukā izgaist rīta migla, ka no visa tagad jāatsakās, viss jāaizmirst un jāsāk dzīve it kā pilnīgi no jauna. Viņa domāja, ka pat, ja šī jaunā dzīve ar dievia ziņu arī nebūs pārāk slikta, tā var būt tikai vienmuļa un katrā gadījumā ne tik jauka, kā varēja būt tā, kura pašreiz izbeidzās.

Un viņas sirdi sažņaudza neizsakāmas žēlabas pēc šis uz visiem laikiem zudušās pagātnes, un no acīm aumaļām bija gatavas plūst asaras. Bet viņa negribēja raudāt, jo klāt pie visa tā, kas smagi nospieda dvēseli, viņa vēl jutās arī apkaunota. Vēlējās, kaut labāk nekad nebūtu pametusi Zgoželicus, lai tikai nevajadzētu tā atgriezties no Spihovas. Jo viņa bija ieradusies šeit ne tikai tāpēc, ka nezināja, ko darīt pēc abata nāves, un ne tikai tāpēc, lai Ctanam un Vilkam nebūtu iemesla uzbrukt Zgoželiciem, — to viņa sev nevarēja noliegt. Nē! To zināja aTĪ Macjka, kurš arī ne tāpēc vien bija ņēmis viņu sev līdzi, un droši vien uzzinās arī Zbiška. To iedomājoties, viņai pietvīka vaigi un rūgtums piepildīja sirdi. «Nebiju pietiekami lepna,» teica sev,

«tagad dabūju to, ko gribēju.» Un uztraukumam, neziņai par rītdienu, dvēseli plosošām skumjām un neizsakāmam žēlumam pēc pagātnes pievienojās vēl pazemojuma sajūta.

Bet viņas smago domu tālāko risinājumu pārtrauca kāds cilvēks, kas nāca pretī. Celis, kuram vienmēr bija vērīga acs, pajāja uz priekšu un, ieraudzījis tam plecos stopu, āpšādas somu un sīļa spalvas pie cepures, pazina mežsargu.

—    Ei, kas tu esi? Stāt! — drošības pēc tomēr uzsauca.

Tas steidzīgi pienāca klāt un satrauktu seju, kāda parasti ir vienkāršiem ļaudīm, kad tie taisās paziņot ko neparastu, sacīja:

—    Jums priekšā uz ceļa karājas cilvēks!

Cehs uztraucās, vai tik tas nav kāds laupītāju darbs, un sāka dzīvi izprašņāt mežsargu:

—    Vai tālu no šejienes?

—    Bultas šāviena atstatumā. Virs paša ceļa.

—    Tuvumā neviena nav?

—    Neviena. Aizbaidīju tikai vilku, kas viņu apostīja.

Vilka pieminēšana nomierināja Glavu. Tas liecināja, ka tuvumā nebija ne cilvēku, ne slazdu.

Jagenka teica:

—     Paskaties, kas tur ir!

Glava ātri aizjāja uz priekšu, bet pēc brīža atgriezās vēl ātrāk.

—            Zigfrīds karājas! — iesaucās, apturot blakus Jagenkai savu zirgu.

—    Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! Zigfrīds? Krustnesis?

—    Krustnesis! Pavadā pakāries.

—    Pats?

—            Laikam pats, jo turpat blakus mētājas segli. Ja būtu uzbrukuši laupītāji, viņi to vienkārši nonāvētu un paņemtu seglus, kas ir ļoti vērtīgi.

—    Kā mēs tiksim garām?

—            Nejāsim tur, nejāsim! — sāka kliegt bailīgā Anuļka. — Vēl mums kas piemetīsies klāt.

Jagenka ari mazliet nobijās, ticot, ka pie pašnāvnieka līķa veseliem bariem pidcējas nešķīsti gari, bet Glava, būdams drošs un bezbailīgs, sacīja:

—            Nūja! Biju pavisam klāt un pat aizskāru ar durkli, taču nejūtu, ka man kaklā būtu uzsēdies velns.

—    Nezaimojies! — Jagenka iesaucās.

—            Es nezaimojos, — čehs atbildēja, — tikai paļaujos uz dieva varu. Bet, ja jūs tomēr baidāties, var jāt apkārt pa mežu.

Secehovas meita sāka lūgties, ka vajagot apjāt, bet Jagenka, bridi padomājusi, teica:

—     Nē, nav labi mirušo atstāt neapglabātu. Tas ir kristīgo pienākums, paša kunga Jēzus iestādīts, un Zigfrīds tomēr bija cilvēks.

—     Jā, bet krustnesis, kārējs un bende! Lai viņš paliek kraukļiem un vilkiem.

—     Nerunā muļķības! Par noziegumiem viņu sodīs dievs, bet mēs izpildīsim savu pienākumu. Un, pildot dievbijīgu novēlējumu, nekas ļauns mums nevar pielipt.

—    Nu, lai tad arī notiek pēc jūsu prāta, — čehs atbildēja.

Un deva attiecīgu rīkojumu kalpiem, kuri uzklausīja to ar nepatiku un riebumu. Baidīdamies Glavas, tomēr paņēma dakšas un cirvjus, ar ko izrakt bedri, jo lāpstu nebija, un aizgāja. Gribēdams parādīt piemēru, čehs arī aizgāja viņiem līdzi un pārkrustījies pats pārcirta pavadu, kurā karājās līķis.

Zigfrīda seja jau bija pazilējusi un izskatījās diezgan atbaidoša: acis vaļā un sastingušas šausmās, lūpas atvērtas, it kā tverot pēdējo elpas vilcienu. Ātri vien turpat blakus izraka bedri, ar dakšu kātiem iestūma tajā līķi ar seju uz apakšu un, apbēruši ar zemi, sāka meklēt akmeni, ko pēc senas parašas vajadzēja uzvelt pašnāvnieka kapam, citādi viņi nakti lienot ārā un baidot ceļiniekus.

Akmeņu bija diezgan daudz, gan uz ceļa, gan meža sūnās, un drīz vien virs krustneša mirstīgajām atliekām pacēlās kapa kopa, pēc tam Glava ar šķēpu iecirta priedē krustu, ko izdarīja nevis Zigfrīdam par godu, bet gan tāpēc, lai šinī vietā nepulcētos nešķīstie gari, un atgriezās pie svītas.

—     Dvēsele ellē, bet miesa jau zemē, — sacīja Jagenkai. — Tagad varam jāt.

Un devās uz priekšu. Jājot garām kapam, Jagenka nolauza priedes zariņu un uzmeta to akmenim; sekojot viņas piemēram, to pašu izdarīja arī visi pārējie, jo arī to prasīja paraša.

Ilgu laiku jāja klusēdami, domājot par ļauno ordeņa bruņinieku un sodu, kas viņu piemekleja, līdz pēdīgi Jagenka teica:

—     Dieva taisnība netaupa nevienu. Un nav nozīmes noskaitīt par viņu «Mužīgu dusēšanu», jo viņam nebūs žēlastības.

—     Jūs jau tāpat bijāt ļoti žēlīga, liekot viņu apglabāt, — čehs sacīja.

Pēc tam, mazliet šaubīdamies, turpināja:

—     Ļaudis runā, nu, varbūt arī ne ļaudis, bet tikai pūšļotāji, it kā pašnāvnieka striķis vai siksna, kurā tas pakāries, nesot laimi visās lietās, taču es nepaņēmu Zigfrīda siksnu, jo gribu jums laimi nevis no melnās maģijas, bet no kunga Jēzus.

Jagenka sākumā neko neatbildēja un tikai pēc brīža, vairākas reizes nopūtusies, pateica it kā pati sev:

— Ak! Man vairs nebūs laimes, tā ir palikusi pagātnē!

XXVII

Tikai devītā dienā pēc Jagenkas aizjāšanas Zbiška sasniedza Spiho- vas robežu, bet Danusja jau bija tik tuvu nāvei, ka viņš pilnīgi zaudēja cerību aizved to tēvam dzīvu. Nākošā dienā pēc tam, kad bija nesakarīgi ierunājusies, Zbiška nāca pie slēdziena, ka viņa ne tikai jukusi prātā, bet ari sasirgusi ar kādu slimību, pret kuru šim gūsta, ieslodzījuma, spīdzināšanu un nemitīgu baiļu novārdzinātajam bērnam vairs nav spēka cīnīties. Varbūt tieši šī niknā kauja, ko Zbiška un Macjka izcīnīja ar vāciešiem, bija tā, kas pārpildīja viņas šausmu biķeri, un varbūt tieši, dzirdot tās troksni, viņai piemetās šī slimība, jo kopš tā laika karstums nerimās ne bridi visu ceļu. Varbūt tas zināmā mērā bija taisni labi, jo caur drausmīgo mežu, kurā Zbiškam nācās pārvarēt neizsakāmas grūtības, viņa izbrauca kā mirusi, paģībusi un nekā nejuta. Pēc tam kad mežs beidzās un viņi sasniedza apdzīvotu zemi, kur bija zemnieku ciemi un šļahtiču muižas, beidzās arī ceļa grūtības un briesmas. Uzzinājuši, ka Zbiška un viņa pavadoņi ved pašu tautas bērnu, ko atņēmuši krustnešiem, turklāt slavenā Juranda meitu, par kuru dziedoņi jau skandēja dziesmas pilsētās, ciemos un pilīs, ļaudis viens par otru centās pakalpot un palīdzēt. Apgādāja ar uzturu un zirgiem. Visas durvis bija atvērtas. Zbiškam vairs nevajadzēja vest Danuisju grozā — spēcīgi jaunekļi pārnesa viņu nestuvēs no ciema līdz ciemam tik uzmanīgi un saudzīgi, it kā nestu kādu svētumu. Sievietes apveltīja viņu maigām rūpēm. Vīrieši, klausoties stāstus par viņai nodarītajām pārestībām, grieza zobus un ne viens vien tūlīt apģērba mugurā bruņas, paķēra šķēpu, cirvi vai pīķi un jāja līdzi Zbiškam, lai atriebtu ar uzviju, jo toreizējai niknajai paaudzei pārestību atmaksāt tikai ar pārestību likās nepietiekami.

Bet Zbiška tais dienās nedomāja par atriebību, jaunekļa prātu nodarbināja tikai Danusja. Viņš dzīvoja starp cerības uzliesmojumiem, kad slimniecei brīžiem kļuva labāk, un dziļu izmisumu, kad viņas stā- voiklis manāmi pasliktinājās. Par tā nopietnību vairs nebija nekādu šaubu. Ceļojuma sākumā viņam ne reizi vien iešāvās prātā māņticīga doma, ka varbūt tepat meža biezoknī viņiem uz pēdām seko nāve, gaidot tikai izdevīgu mirkli, lai mestos virsū Danusjai un izsūktu no viņas pēdējās dzīvības paliekas. Sis priekšstats, pareizāk, nojausma, sevišķi tumšās naktīs, bija tik skaidra, taustāma, ka ne reizi vien Zbiškam radās izmisīga vēlēšanās pagriezties, izaicināt kaulaino sekotāju uz divkauju, kā mēdz izaicināt bruņinieku, un cīnīties ar viņu līdz pēdējam elpas vilcienam. Bet ceļojuma beigās bija vēl smagāk, apzinoties, ka nāve atrodas nevis aizmugurē aiz svītas, bet pašā svītā, tiesa, neredzama, bet tik tuva, ka varēja just tās auksto dvašu. Un Zbiška saprata, ka pret šo ienaidnieku nelīdz ne varonība, ne stipra roka, ne ieroči; ka nāksies atdot tai par upuri bez cīņas visdārgāko būtni.

Un tā bija visbriesmīgākā sajūta, ko pavadīja žēlums, nevaldāms kā viesulis un dziļš kā okeāns. Kā Zbiška varēja nevaidēt, kā viņš varēja nemocīties sāpēs, kad, raugoties uz savu iemīļoto, it kā pārmetoši sacīja viņai: «Vai tāpēc es tevi mīlēju, vai tāpēc sameklēju un atņēmu krustnešiem, lai rīt tevi ieraktu zemē un nekad vairs neredzētu?» Tā runādams, raudzījās uz viņas drudzī kaistošajiem vaigiem, uz viņas apmiglotajām un stingajām acīm un atkal jautāja: «Pametīsi mani? Vai tev nav žēl? Labāk bez manis nekā ar mani?» Un viņš tad domāja, ka laikam arī pats sajuks prātā, bet krūtis plēsa pušu drausmīgas vaimanas, kas tomēr nespēja izlauzties, — tās nomāca dusmas un naids uz to nežēlīgo spēku, kas tik akli un vienaldzīgi sabeidza nevainīgo bērnu. Ja ļaunais krustnesis tagad atrastos svītā, viņš to saplosītu kā meža zvērs.

Sasniedzis meža pili, Zbiška gribēja apstāties, bet pavasarī tur neviena nebija. Pie tam no sargiem viņš uzzināja, ka kņazs kopā ar kņazi aizbraucis pie sava brāļa Zemovita uz Plocku, un atmeta nodomu jāt uz Varšavu, kur galma mediķis varētu sniegt slimajai palīdzību. Vajadzēja turpināt ceļu uz Spihovu, kas likās briesmīgi: juta, ka slimajai tuvojas pēdējā stunda un ka Jurandam aizvedīs tikai līķi.

Bet tieši dažas stundas pirms Spihovas jaunā bruņinieka sirdī atkal iespīdēja gaišs cerību stariņš. Danusjas vaigi sāka bālēt, acis kļuva skaidrākas, elpa ne tik svelpjoša un strauja. Zbiška to tūlīt ievēroja un pēc kāda brīža lika apstāties pēdējo reizi, lai viņa varētu mierīgi atpūsties. Viņi atradās varbūt kādu jūdzi no Spihovas, tālu no cilvēku mājokļiem, uz šaura ceļa starp tīrumu un pļavu. Meža bumbiere, kas auga tuvumā, deva patvērumu no saules, un viņi apmetās zem tās zariem. Kalpi, nokāpuši no zirgiem, noņēma tiem iemauktus, lai būtu vieglāk plūkt zāli. Divas sievietes, kas bija pieņemtas aprūpēt Danusju, un jaunekļi, kuri viņu nesa, ceļā un tveicē noguruši, apgūlās ēnā un aizmiga, tikai Zbiška palika nomodā pie nestuvēm. Apsēdies turpat blakus uz bumbieres saknēm, nenovērsa no slimās savas acis.

Aizvērusi plakstus, viņa mierīgi gulēja pēcpusdienas klusumā. Zbiškam tomēr šķita, ka viņa neguļ. Kad plašās pļavas otrā malā zemnieks, kas pļāva sienu, apstājās un sāka ar galodu trīt izkapti, viņa viegli notrīcēja un uz mirkli pavēra plakstiņus, pēc tam tūlīt aizvēra atkal; krūtis pacēlās kā dziļā nopūtā, bet lūpas tikko dzirdami pačukstēja:

—    Puķītes smaržo …

Tas bija pirmais saprātīgais, apzinīgi teiktais vārds pa vi.su ceļojuma laiku, jo no saules sasildītās pļavas vējš patiešām nesa stipru smaržu, kurā varēja sajust i siena, i medus, i dažādu smaržīgu zāļu aromātu. Iedomājoties, ka slimniecei varbūt atgriežas apziņa, Zbiškam no prieka ietrīcējās sirds. Pirmajā saviļņojumā gribēja krist viņai pie kājām, bet, baidīdamies, ka nesatrūkstas, savaldījās, nometās tikai ceļos pie nestuvēm un, noliecies pār tām, sāka klusi čukstēt:

—    Danusja! Danusja!

V'iņa atkal atvēra acis, kādu brīdi skatījās puisī, pēc tam seju apskaidroja smaids un, tāpat kā toreiz darvas tecinātāja būdā, bet daudz apzinīgāk nosauca viņa vārdu:

—    Zbiška!

Un raudzīja izstiept viņam pretī rokas, bet, būdama pārāk nevarīga, nespēja to izdarīt; toties jauneklis cieši apskāva meiteni, tik līksmu sirdi, it kā pateikdamies viņai par kādu ārkārtīgu žēlastību.

—     Tu pamodies! — viņš teica. — Lai slavēts dievs… Lai slavēts . . .

Puisim aptrūka balss, un kādu laiku viņi klusēdami raudzījās viens otrā. Pilnīgu klusumu traucēja vienīgi smaržīgā vēja pūsma no pļavas, kas šalkoja bumbieres lapās, sienāžu zuzināšana zālē un tikko dzirdama pļāvēja dziesma tālumā.

Danusja skatījās arvien saprātīgāk un visu laiku smaidīja, gluži kā bērns, kas sapnī redz eņģeli. Pamazām tomēr viņas acīs sāka atspoguļoties tāds kā izbrīns.

—    Kur es esmu? — viņa vaicāja.

No Zbiškas lupām tūlīt izlauzās vesela rinda īsu, priecīgi aprautu atbilžu.

—     Pie manis! Netālu no Spihovas! Jājam pie tētes. Beigušās tavas mokas. Ak tu mana Danusja! Ak Danusja! Meklēju tevi un atguvu. Tu vairs neesi vācu gūstā. Nebaidies! Tūlīt būsim Spihovā. Slimoji, bet kungs Jēzus par tevi apžēlojās. Cik man bija jāizcieš, cik jāizlej asaru! Danusja!… Tagad jau labi!… Tagad tevi gaida tikai laime. Cik daudz man vajadzēja mēklēt! Cik daudz ceļot! . .. Eh, varenais dievs! Eh!

Un viņš vaidoši nopūtās, it kā nomezdams no krūtīm pēdējo sāpju smagumu.

Danusja gulēja mierīgi, kaut ko it kā atcerēdamās, kaut ko apsvērdama. Pēdīgi teica:

—    Tātad tu neaizmirsi mani?

Un divas asaras noritēja viņai pār vaigiem pagalvī.

—    Es lai tevi aizmirstu! — Zbiška iesaucās.

Sai apspiestajā kliedzienā bija vairāk spēka nekā vislielākajos apliecinājumos un zvērestos; viņš vienmēr mīlēja meiteni no visas sirds, bet tagad pēc atgūšanas tā viņam kļuva dārgāka par visu pasauli.

Pēc tam atkal iestājās klusums, vienīgi tālumā zemnieks, mitējies dziedāt, sāka otrreiz ar galodu trīt izkapti.

Danusjai atkal sakustējās lūpas, bet čuksts bija tik kluss, ka Zbiška nevarēja sadzirdēt un pieliecies pajautāja:

—    Ko tu, mana odziņa, teioi?

Viņa atkārtoja:

—    Puķītes smaržo . ..

—            Tāpēc, ka esam pie pļavas, — Zbiška paskaidroja, — bet tūlīt brauksim tālāk. Pie tētes, kurš arī izpestīts no gūsta. Un būsi mana līdz nāvei. Vai tu labi dzirdi? Saproti?

Te viņš pēkšņi satrūkās, ievērojis, ka Danusjas vaigi kļūst bālāki un bālāki, bet seju biezi pārklāj sīki sviedru pilieni.

—            Kas tev kaiš? — briesmīgi pārbijies, ievaicājās. Un juta, kā uz galvas saceļas mati, bet pār muguru pārskrien aukstas tirpas.

—    Kas tev kaiš? Saki! — viņš atkārtoja.

—    Tumšs, — meitene nočukstēja.

—            Tumšs! Saulīte spīd, bet tev tumšs? — Zbiška apspiestā balsī jautāja. — Tikko kā runāji pilnīgi skaidri! Dieva dēļ, pasaki kaut vienu vārdu!

Danusjai vēlreiz sakustējās lūpas, bet viņa vairs nespēja pat pačukstēt. Zbiška tikai uzminēja, ka meitene izrunā viņa vārdu, sauc viņu. Tūlīt pēc tam slimnieces izkaltušās rociņas sāka drebēt un raustīties uz segas, ar ko bija pārklāta. Tas turpinājās īsu brīdi. Vairs nebija šaubu — viņa mira.

Bet jauneklis pārsteigts un izmisis sāka viņu lūgties, it kā ar to būtu kas panākams:

—            Danusja! Jēzus žēlīgais!… Pagaidi kaut līdz Spihovai! Pagaidi, pagaidi! Ak Jēzus, Jēzus, Jēzus!

To dzirdot, pamodās sievietes un pieskrēja kalpi, kuri bija nostāk pļavā pie zirgiem. No pirmā acu uzmetiena sapratuši, kas notiek, nometās ceļos un sāka skaļi skaitīt litāniju.

Vēsma norima, bumbierē pārstāja šalkot lapas, tikai lūgšanas vārdi skanēja lielajā vispārējā klusumā.

Pirms pašām litānijas beigām Danusja vēl pavēra acis, it kā gribēdama pēdējo reizi paskatīties uz Zbišku, uz saulaino pasauli, un tūlīt pēc tam iemiga mūžīgā miegā.

Sievietes aizspieda viņai plakstus, tad devās uz pļavu pēc puķēm. Kalpi sekoja viņām — un visi saulē bradāja pa lekno zāli, atgādinot lauku garus, ik pēc brīža pieliekdamies un apraudādamies, jo sirdis bija sāpju un žēlabu pilnas. Zbiška tupēja uz ceļiem ēnā pie nestuvēm, atspiedis galvu Danusjai uz ceļiem, nekustīgs, nerunīgs, pats gluži kā miris, bet viņi klīda pa pļavu, gan pienākot tuvāk, gan attālinoties, plūkdami zeltainās purenes un zvaniņus, un biezi saaugušās sārtās spul- gotnītes, un baltās, pēc medus smaržojošās madaras. Mitrās ieplakās atrada arī lauka lilijas, bet ežmalā pie atmatas — irbulenes. Kad bija pieplūkuši pilnus klēpjus, skumjā lokā apstāja nestuves un sāka tās pušķot. Viņi gandrīz pilnīgi noklāja mirušo ar puķēm un zālēm, atstājot brīvu tikai seju, kas, gaiša un apskaidrota kā eņģelim, klusi baloja starp zvaniņiem un lilijām, iegrimusi bezgalīgā miegā.

Līdz Spihovai nebija palikusi pat pilna jūdze, un pēc kāda laika, kad asaras bija mazinājušas skumjas un sāpes, viņi paņēma nestuves un devās uz mežu, ar kuru jau sākās Spihovas zeme.

Kalpi aizmugurē veda zirgus. Pats Zbiška galvgalā nesa nestuves, bet sievietes, apkrāvušās ar zāļu un puķu klēpjiem, ejot pa priekšu, dziedāja garīgas dziesmas — tā viņi lēnām gāja un gāja starp zaļo pļavu un līdzeno, pelēko atmatu gluži kā bēru procesija.

Pie zilajām debesīm nebija neviena mākonīša, un visa pasaule sildījās saules zelta staru mirdzumā.

XXVIII

Beidzot gājiens ar Danusjas mirstīgajām atliekām sasniedza Spihovas mežu, kur dienu un nakti stāvēja sardzē bruņoti Juranda kalpi. Viens no viņiem aizsteidzās ar ziņu pie vecā Tolimas un ksendza Ka- leba, pārējie aizvadīja procesiju sākumā pa zemu un līkumainu, vēlāk platu ceļu līdz tai vietai, kur, mežam beidzoties, sākās plašs ciņains un mitrs, dažādiem purva putniem bagāts tīrelis, aiz kura sausā paugurā atradās Spihovas pils. Visi tūlīt saprata, ka skumjā vēsts jau sasniegusi Spihovu, jo, tiklīdz iznāca no krēslainā meža gaišā klajumā, viņu ausis sadzirdēja zvanu skaņas pils kapličā. Drīz pēc tam ieraudzīja nākam pretī prāvu grupu cilvēku, starp kuriem bija vīrieši un sievie

tes. Kad tā bija triju vai divu bultas šāvienu attālumā, jau varēja izšķirt nācējus. Priekšā, Tolimas atbalstīts un taustot ar nūju ceļu, gāja pats Jurands. Viņu bija viegli pazīt pēc lielā auguma, sarkaniem iedobumiem acu vietā un baltiem, līdz pat pleciem noaugušiem matiem. Blakus baltā komžā un ar krustu rokās soļoja ksendzs Kalebs. Aiz viņiem nesa karogu ar Juranda ģerboni, ko pavadīja bruņoti Spihovas kareivji, tiem sekoja precētas sievas plīvuros un meitenes kailām galvām. Procesiju noslēdza rati, kuros bija paredzēts guldīt mirušo.

Ieraudzījis Jurandu, Zbiška pavēlēja nolikt nestuves zemē, kuras līdz šim brīdim galvgalī nesa pats, pēc tam, pagājis uz priekšu, iesaucās tik sagrauztā balsī, kāda cilvēkiem mēdz būt tikai neizsakāmās sāpēs un izmisumā:

—     Es meklēju viņu, kamēr atradu un atkaroju, bet viņa labāk izvēlējās debesis nekā Spihovu!

Un, sāpju galīgi salauzts, viņš krita Jurandam pie krūtīm, apskāva Tiņu ap kaklu un sāka vaimanāt:

—    Ak Jēzus, ak Jēzus, ak Jēzus! …

Sis skats tā saviļņoja Spihovas bruņoto vīru sirdis, ka viņi, nezinādami, kā citādi izpaust savu žēlumu un atriebības alkas, sāka sist ar pīķiem pa vairogiem. Sievietes ievaimanājās un sacēla pie acīm priekšautus vai pilnīgi pārsedza ar tiem galvas, saukdamas pilnā balsi:

—     Ak likten, liktenī Tev prieki, mums asaras. Nāve tevi nopļāva, kaulainā paņēma pie sevis. Ai, ai!

Dažas, atgāzušas galvas un aizvērušas acis, brēca:

—     Vai tev slikti bija ar mums, puķīt, vai patiešām slikti? Tavs tēvs. mirkst rūgtās asarās, bet tu jau staigā paradīzes dārzos. Ai, ai!

Beidzot dažas pārmeta nomirušajai, ka viņa nav iežēlojusies par tēva un vīra sirdssāpēm, pametusi viņus vienus. Sīs vaimanas un žēlabas izskanēja pa pusei dziedoši, jo šie ļaudis citādi neprata izteikt savas bēdas.

Beidzot, atbrīvojies no Zbiškas skaujām, Jurands pastiepa uz priekšu savu nūju, par zīmi, ka grib iet pie Danusjas. Tad Tolima un Zbiška tūlīt paņēma viņu ap vidu un aizveda pie nestuvēm, bet viņš nometās ceļos, pārvilka mirušajai plaukstu no galvas līdz rokām, kas bija sakrustotas uz krūtīm, un vairākas reizes pamāja ar galvu, it kā apliecinādams, ka tā ir viņa — viņa Danusja, nevis kāda cita, un ka pazīst savu meitu. Pēc tam apskāva viņu ar vienu roku, bet otru bez plaukstas pacēla uz augšu, un klātesošie skaidri saprata šo mēmo sūdzību dievam, kas bija izteiksmīgāka par visiem žēlajiem vārdiem. Zbiška, kuram pēc īsa izmisuma uzplūdiem atkal bija pilnīgi sastingusi seja, nometās otrā pusē nestuvēm, nesakot nevienu vārdu, līdzīgs akmens tēlam, un visapkārt iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt sienāžu sisināšanu pļavā un garām skrejošo mušu dīkšanu. Beidzot ksendzs Kalebs apslacināja ar svētīto ūdeni Danusju, Zbišku, Jurandu un iesāka dziedāt Requiem aeternam. Pabeidzis dziesmu, ilgu laiku skaļi skaitīja pātarus, un ļaudīm likās, ka viņi dzird pravieša balsi, kad viņš lūdza, lai šī nevainīgā bērna mokas būtu tas piliens, kas pārpilda krustnešu netaisnību kausu, lai viņiem reiz pienāktu dieva tiesas, soda, dusmu un atriebības diena.

Pēc tam visi devās uz Spibovu, taču Danusju neielika vis ratos, bet izpušķotās nestuvēs nesa gājiena priekšgalā. Nemitīgi skanošie zvani, likās, sauca un aicināja viņus pie sevis, bet pavadītāji gāja dziedādami pa plašu spilvi, milzīgas, zeltītas vakara blāzmas apmirdzēti, it kā nelaiķe patiešām vestu viņus uz mūžīgu gaismu un skaidrību. Tuvojās vakars un, kad sasniedza Spihovu, jau ganāmpulki atgriezās no pļavām. Kapliča, kurā novietoja mirušo, laistījās lāpu un spožu sveču ugunīs. Pēc ksendza Kaleba pavēles septiņas jaunavas pēc kārtas skaitīja visu nakti pie aizgājējas litāniju. Arī Zbiška visu nakti neatkāpās ne soli no Danusjas un rīta mesas laikā pats iecēla viņu zārkā, ko prasmīgi meistari pa nakti izcirta no ozola bluķa, iestiprinot vākā virs galvas zeltītu dzintara plāksni.

Juranda nebija klāt, ar viņu notika kaut kas dīvains. Tūlīt pēc atgriešanās mājās viņam trieka atņēma kājas, bet, ielikts gultā, vecais bruņinieks nespēja pakustēties un neapjēdza, kur atrodas un kas ar viņu notiek. Velti ksendzs Kalebs mēģināja uzrunāt, velti jautāja, kas kaiš, — neko viņš nedzirdēja, nesaprata, tikai, guļot izstiepies, mirkšķināja tukšo acu plakstus un smaidīja apskaidrotu un laimīgu seju, bet reizēm kustināja lūpas, it kā sačukstētos ar kādu. Ksendzs un Tolima nolēma, ka Jurands sarunājas ar atpestīto meitu un smaida viņai. Tāpat viņi nolēma, ka pats arī taisās uz miršanu un dvēseles acīm jau redz savas mūžīgās laimes valstību. Bet viņi maldījās; būdams nejūtīgs un kurls pret visu, vecais bruņinieks tā smaidija vairākas nedēļas, un, kad Zbiška beidzot aizjāja izpirkt Macjku, viņš vēl bija dzīvs.

XXIX

Pēc Danusjas apbedīšanas Zbiška gan nesaslima, bet dzīvoja kā apmāts. Sākumā, pirmajās dienās, nemaz tik slikti nejutās: staigāja, runāja par savu nomirušo sievu, apmeklēja Jurandu un ilgi sēdēja pie viņa. Pastāstīja ksendzam par Macjkas sagūstīšanu, un abi nolēma sūtīt uz Prūsiju un Malborgu Tolimu, lai tas noskaidro Macjkas at

rašanās vietu un izpērk viņu, reizē samaksājot arī par Zbišku tik grivnu, cik bija apsolījuši Arnoldam fon Badenam un viņa brālim. Spihovas pagrabos netrūka sudraba, ko Jurands savā laikā bija vai nu iesaiinniekojis, vai arī ieguvis karā. Ksendzs uzskatīja, ka krustnešiem vajag tik saņemt naudu, viņi viegli atlaidīs veco bruņinieku un nemaz neprasīs, lai jaunais ierastos personīgi.

—      Jāj uz Plocku, — ksendzs viņam ieteica, — un paņem tur no kņaza drošības rakstu, citādi pirmais komturs, kas gadīsies priekšā, saķers tevi ciet un ieslodzīs pašu.

—     Nu, es jau nu viņus pazīstu! — Vecais Tolima atteica. — Viņi taču prot saķert arī tos, kuri ierodas ar drošības rakstiem.

Un aizjāja. Taču drīz ksendzs Kalebs nožēloja, ka neaizsūtīja Zbišku pašu. Tiesa, viņš baidījās, ka bēdās jauneklis nevarēs izturēties, kā nākas, vai arī nespēs savaldīties pret krustnešiem un nokļūs briesmās; zināja arī, ka viņam būs grūti šķirties no mīļotās kapa ar svaigu žēlumu sirdī un svaigu vientulības sajūtu, turklāt vēl tūlīt pēc tik šausmīga un sāpīga ceļojuma no Gotesverderes līdz Spihovai. Pēc tam tomēr nožēloja, ka visu to bija ņēmis vērā, jo Zbiškam ar katru dienu kļuva sliktāk. Līdz Danusjas nāvei viņš dzīvoja ārkārtīgā visu spēku sasprindzinājumā: jāja no vienas vietas uz otru, cīnījās divkaujā, atkaroja savu sievu, izveda viņu cauri mežiem, — un pēkšņi tas viss beidzās kā ar zobena cirtienu, palika tikai atziņa, ka visas pūles bijušas veltīgas; ka viss beidzies, bet līdz ar to beigusies arī daļa dzīves, beigusies laime, gājusi bojā mīlestība, ka nekā vairs nava. Katrs dzīvo, cerot uz rītdienu, katrs lolo kaut kādus nodomus un nākotnes plānus, turpretī Zbiškam rītdiena kļuva vienaldzīga, bet par nākotni viņam bija tāda pati sajūta, kāda bija Jagenkai, kad viņa, atstājot Spihovu, teica: «Man vairs nebūs laimes, tā ir palikusi pagātnē.» Turklāt šī nevarības, tukšuma un nelaimes sajūta Zbiškas dvēselē izauga no milzīgām sāpēm un arvien lielāka žēluma pēc Danusjas. Sis žēlums auga, pārņēma visu viņa būtni un kļuva arvien uzmācīgāks, tā ka galu galā jaunā bruņinieka sirdī vairs nepalika vietas nekam citam. Viņš tikai par to vien domāja, ap to vien noņēmās, ar to vien dzīvoja, nejūtīgs pret visu citu, noslēdzies sevī, it kā pa pusei aizmidzis, neapzinoties to, kas notiek visapkārt. Visi viņa dvēseles un miesas spēki, visa viņa agrākā enerģija un kvēle izgaisa. Skatienā un kustībās tagad varēja samanīt tādu kā vecīgu nogurumu. Cauras dienas un naktis viņš pavadīja vai nu pazemē pie Danusjas zārka, vai sēžot uz paviļas un sildoties pēcpusdienas saules staros. Reizēm aizmirsās tiktāl, ka neatbildēja pat uz jautājumiem. Ksendzs Kalebs, kurš viņu mīlēja, sāka baiļoties, ka tikai šīs sāpes nesagrauž viņu tā, kā rūsa sagrauž dzelzi, un

ar skumjām domāja, vai nebūtu labāk bijis sūtīt viņu pie krustnešiem ar izpirkšanas naudu. «Vajag,» viņš teica savam palīgam, ar kuru, trūkstot citam sarunu biedram, dalījās bēdās, «lai nāktu kāds notikums, kas sapurina viņu, kā vētra sapurina koku, citādi var aiziet bojā.» Palīgs saprātīgi piekrita, salīdzinājuma dēļ piebilzdams, ka gadījumā, ja cilvēks aizrijas ar kaulu, vislabāk ir krietni iezvelt viņam ar dūri pa muguru.

Taču nekas tāds sevišķs nenotika, tikai dažas nedēļas vēlāk negaidīti atjāja de Lorhe. Viņa ierašanās Zbišku ārkārtīgi satrauca: jaunais bruņinieks tūlīt atcerējās cīņas Zemaitē un Danusjas atkarošanu. Pats de Lorhe nevairījās pieskarties šīm sāpīgajām atmiņām. Gluži otrādi, uzzinājis par Zbiškas nelaimi, tūlīt aizgāja kopā ar viņu lūgties pie Danusjas zārka, runāja par viņu bez apstājas, pēc tam, būdams mazliet minnezingers, sacerēja par viņu dziesmu, ko naktī kokļu pavadībā izpildīja pie pagraba restēm tik aizgrābjoši un žēlīgi, ka Zbiška, kaut arī nesaprata vārdus, no meldijas vien smagi apraudājās un turpināja raudāt visu nakti līdz rītam.

Pēc tam, šīs raudāšanas un žēluma nogurdināts, iegrima ilgā miegā, un, kad pamodās, varēja manīt, ka no asarām viņam kļuvis vieglāk, jo bija mundrāks nekā iepriekšējās dienās un možāk raudzījās visapkārt. Viņš ļoti nopriecājās arī par de Lorhi un sirsnīgi pateicās par ierašanos, pēc tam sāka izprašņāt, kā tas dabūjis zināt par viņa nelaimi.

Ar ksendza Kaleba starpniecību de Lorhe paskaidroja, ka par Danusjas nāvi uzzinājis tikai Ļubavā no vecā Tolimas, kuru redzējis ieslodzītu pie turienes komtura, bet uz Spihovu jājis tāpat, lai nodotu sevi Zbiškas rīcībā.

Ziņa par Tolimas ieslodzīšanu atstāja dziļu iespaidu uz Zbišku un ksendzu Kalebu. Viņi saprata, ka vecajam cīnītājam līdz iedotā Macjkas izpirkšanas maksa pagalam, jo nebija nekā grūtāka pasaulē kā izraut krustnešiem no rīkles reiz sagrābtu kumosu. Tāpēc vajadzēja jāt ar jaunu izpirkšanas maksu.

—      Slikti! — Zbiška iesaucās. — Nabaga tēvocis gaida tur un domā, ka esmu viņu aizmirsis! Man tagad uz pēdām jāsteidzas pie viņa.

Pēc tam griezās pie de Lorhes:

—    Tu zini, kā tas notika? Zini, ka viņš ir krustnešu rokās?

—     Zinu, — de Lorhe atbildēja. — Redzēju viņu Malborgā un tāpēc arī atjāju šurp.

Pa to laiku ksendzs Kalebs sāka gausties.

—     Slikti izdarījām, — viņš teica, — bet toreiz visi bijām zaudējuši galvas. . . Un vairāk saprašanas gaidīju arī no paša Tolimas.

Kāpēc viņš nejāja uz Plocku, bet vienkārši bez kāda drošības raksta devās pie tiem laupītājiem!

Uz to de Lorhe paraustīja plecus:

—     Kas viņiem drošības raksti! Vai tad pats Plockas kņazs un Ja- nušs tāpat maz pārestību no viņiem piedzīvo? Uz robežas nepārtraukti notiek kaujas un uzbrukumi, tādēļ ka jūsējie ari nepaliek parādā. Ne vien katrs komturs, pat katrs pilskungs dara, ko grib, plēsonībā cenšoties pārspēt cits citu.

—    Tieši tāpēc Tolimam vajadzēja vispirms jāt uz Plocku.

—     Viņš tā arī gribēja darīt, bet ceļā pie robežas vācieši viņu nakti nolaupīja. Butu nosituši, ja nepateiktu, ka ved uz Ļubavu komturam naudu. Tā palika dzīvs, bet komturs tagad var uzrādīt lieciniekus, ka Tolima pats tā teicis.

—     Bet kā klājas tēvocim Macjkam? Vai vesels? Vai viņam tur nedraud briesmas?

—     Vesels, — de Lorhe atbildēja. — Naids uz «karali» Vitautu un tiem, kuri palīdz žemaišiem, tur ir ļoti liels, un droši vien krustneši veco bruņinieku nonāvētu, ja viņiem nebūtu žēl izpirkšanas naudas. Tāpēc arī brāļi fon Badeni viņu aizstāv, bet kapitulam galu galā nļp arī mana galva; ja krustneši to upurētu, uz viņiem sašustu bruņniecība gan Flandrijā, gan Heldrijā, gan Burgundijā. . . Jus taču zināt, ka esmu Heldrijas grāfa radinieks.

—    Kāds tam sakars ar tavu galvu? — Zbiška izbrīnījies pārtrauca.

—     Es taču esmu tavs gūsteknis. Malborgā es pateicu tā: «Ja jūs nonāvēsiet veco Bogdanecas bruņinieku, jaunais nonāvēs mani.. .»

—    Nenonāvēšu! Dievs mans liecinieks!

—     Zinu, ka nenonāvēsi, bet viņi no tā baidās, tāpēc Macjka ir pilnīgā drošībā. Viņi man teica, ka arī tu esot gūstā, no kura Badeni tevi atlaiduši tikai uz bruņinieka goda vārda un man neesot jāierodas pie tevis. Bet es viņiem atbildēju, ka, saņemot mani gūstā, biji brīvs cilvēks. Un te es esmu! Kamēr būšu tavās rokās, ne tev, ne Macjkam viņi neko nedarīs. Tu samaksā fon Badeniem izpirkšanas naudu, bet par mani pieprasi divreiz vai trīsreiz vairāk. Viņiem vajadzēs samaksāt. Es to saku ne tāpēc, ka uzskatu sevi vairāk vērtu par jums, bet lai viņus sodītu par alkatību, kas man pretīga. Kādreiz man par viņiem bija pavisam citi uzskati, tagad turpretī apriebušies i viņi paši, i viņu viesmīlība. Jāšu uz svēto zemi meklēt tur piedzīvojumus, bet krustnešiem vairāk negribu kalpot.

—     Vai arī palieciet, kungs, pie mums, — ksendzs Kalebs sacīja. — Es domāju, ka jums tā ari nāksies izdarīt, jo šaubos, vai ordenis samaksās izpirkšanas naudu.

—    Ja nesamaksās, pats samaksāšu, — de Lorhe atbildēja. — Es šeit ierados ar prāvu svītu un pilniem vezumiem, — tā pilnīgi pietiks …

Ksendzs Kalebs pārtulkoja šos vārdus Zbiškam, pret kuriem Macjka nekādā ziņā nebūtu palicis vienaldzīgs, bet Zbiška, būdams vēl jauns un par bagātību sevišķi nerūpēdamies, atteica:

—    Zvēru pie sava goda, ka tas nenotiks. Tu biji man kā brālis un draugs, un nekādu izpirkšanas naudu no tevis neņemšu.

Pēc tam viņi apskāvās, jūtot, ka kopš šī brīža viņus vieno jaunas saites. De Lorhe pasmaidījis teica:

—    Labi. Tikai vācieši par to nekā nedrīkst zināt, citādi sāks tielēties par Macjku. Viņiem tomēr vajadzēs samaksāt, lai es galmos un bruņniecības vidū neizklāstu, ka krustneši gan labprāt lūdz un aicina pie sevis viesus, bet, ja kāds no tiem krīt gūstā, to tūlīt aizmirst. Sevišķi tagad, kad ordenis ļoti baidās no Vitauta, bet vēl vairāk no poļiem un viņu karaļa un viesi tam ir briesmīgi vajadzīgi.

—    Tad lai tā arī notiek, — Zbiška sacīja, — ka tu paliksi te vai, kur gribi, Mazāvijā, bet es jāšu uz Malborgu pie tēvoča un izlikšos, ka esmu uz tevi briesmīgi noskaities.

—    Svētā Jura vārdā, dari tā! — de Lorhe atbildēja. — Bet vispirms paklausies, ko es tev teikšu. Malborgā runā, ka Ploekā ieradīšoties pats Polijas karalis un satikšoties ar mestru vai nu turpat, vai kaut kur pie robežas. Krustneši ļoti vēlas šo tikšanos, lai izdibinātu, vai karalis palīdzēs Vitautam, ja tas pasludinās viņiem atklātu karu Zemaites dēļ. 0, viņi ir viltīgi kā čūskas, bet Vitauts ir vēl viltīgāks. Ordenis viņa bīstas, jo nekad nevar zināt, kas viņam padomā un ko viņš darīs. «Pats atdeva mums Zemaiti,» kapitulā runā, «un tās dēļ visu laiku it kā tur virs mūsu galvām paceltu zobenu. Pietiek viena viņa vārda, un tūlīt sākas dumpis.» Tā arī ir. Kādreiz vajadzēs aizjāt uz viņa galmu. Varbūt tur gadīsies piedalīties divkaujā, bez tam es dzirdēju, ka turienes sievietes esot dievišķīgi skaistas.

—    Jūs, kungs, teicāt, ka Ploekā ieradīsies Polijas karalis? — ksendzs Kalebs viņu pārtrauca.

—     Jā. Lai Zbiška pievienojas karaļa galmam. Mestrs grib dabūt karali savā pusē un neko viņam neatteiks. Zināt taču, ka vajadzības gadījumā neviens neprot būt pazemīgāks par krustnešiem. Lai Zbiška pievienojas karaļa svītai un saka, kas viņam vajadzīgs; lai viņš pēc iespējas skaļāk runā par ordeņa noziegumiem. Klātesot karalim un Krakovas bruņiniekiem, kuri slaveni visā pasaulē un kuru spriedumi plaši pazīstami bruņinieku vidū, tam būs pavisam cits iespaids.

—    Prātīgs padoms, pie pestītāja krusta, prātīgs padoms! — ksendzs iesaucās.

—    Jā, — de Lorhe apstiprināja. — Un iespēju arī netrūks. Mal- borgā dzirdēju, ka būšot dzīres un turnīri, jo ārzemju viesi noteikti gribēs cīnīties ar karaļa bruņiniekiem. Mans dievs! Tad ieradīsies arī Aragonas Huans, slavenākais no visiem bruņiniekiem kristīgajās valstīs. Nezināt? Viņš taču it kā esot atsūtījis cimdu jūsu Zavišam, lai nevienā galmā nerunātu, ka pasaulē vēl ir otrs viņam līdzīgs.

Kunga de Lorhes ierašanās, viņa izskats un visa šī saruna izrāva Zbišku no smagā sastinguma stāvokļa, kādā līdz šim bija iegrimis, un viņš ar ziņkāri klausījās ciemiņa atvestos jaunumus. Par Aragonas Huanu bija dzirdējis, jo tais laikos katram bruņiniekam vajadzēja zināt visu ievērojamāko cīnītāju vārdus, bet Aragonas muižnieku, sevišķi šī Iluana slava bija aplidojusi visu pasauli. Divkaujā viņam nevarēja turēties pretī neviens bruņinieks, bet mauri laidās lapās, tikai ieraudzījuši viņa bruņas, un visur bija izplatījies uzskats, ka Aragonas Huans ir pirmais bruņinieks visā kristīgajā pasaulē.

Padzirdot par viņu, Zbiskā atdzīvojās bruņinieka kaujinieciskais gars un viņš sāka aizrautīgi izprašņāt:

—     Izaicinājis Melno Zavišu?

—    Būs jau gads, kopš atsūtīja cimdu un kopš Zaviša aizsūtīja savu.

—    Tad droši vien ieradīsies.

—    Vai noteikti, neviens nezina, bet tādas valodas klīst. Krustneši sen aizsūtījuši viņam ielūgumu.

—    Lai dievs dod redzēt viņu cīņu!

—    Lai dievs dod! — de Lorhe sacīja. — Un, kaut arī Zaviša tiktu pieveikts, kas viegli var gadīties, tas viņam tomēr būtu liels gods, ka pats Aragonas Huans viņu izaicinājis, — viņam un visai jūsu tautai.

—    Paskatīsimies! — Zbiška atbildēja. — Es tikai saku: lai dievs dod redzēt.

—     Es arī tāpat.

Viņu vēlēšanās šoreiz tomēr nepiepildījās, jo senās hronikas stāsta, ka Zavišas divkauja ar slaveno Aragonas Huanu notikusi tikai vairāk nekā desmit gadus vēlāk Perpinjanā, kur ķeizara Zigismunda, pāvesta Benedikta XIII, Aragonas karaļa un daudzu kņazu un kardinālu klātbūtnē Garbovas Melnais Zaviša ar pirmo pīķa dūrienu notriecis no zirga savu pretinieku un izcīnījis lielisku uzvaru. Pagaidām tomēr Zbiška un de Lorhe sevī priecājās, domājot, ka, ja Aragonas Huans noteiktā laikā nevarēs ierasties, arī tāpat dabūs redzēt lieliskas sacīkstes, jo Polijā netrūka bruņinieku, kas neko daudz neatpalika no Zavišas, bet starp krustnešu viesiem vienmēr varēja atrast pirmšķirīgus franču, angļu, burgundiešu un itāliešu paukotājus, kuri katrā laikā bija gatavi cīnīties par pirmo vietu.

—     Klausies, — Zbiška teica de Lorhem. — Man skumīgi bez tēvoča Macjkas un gribas ātrāk viņu izpirkt, tāpēc jau rit ar mazu gaismiņu došos uz Plocku. Bet kāpēc tev jāpaliek šeit? Tā kā tu esi it kā mans gūsteknis, jāj līdzi, varēsi apskatīt karali un viņa galmu.

—    Tieši to es tev gribēju lūgt, — de Lorhe atteica. — Jau sen gribēju redzēt jūsu bruņiniekus, pie tam dzirdēju, ka karaļa galma dāmas vairāk līdzinoties eņģeļiem nekā šīs zemes iemītniecēm.

—    Nupat tu to teici par Vitauta galmu, — Zbiška piezīmēja.

XXX

Zbiška klusībā pārmeta sev, ka sāpēs bija aizmirsis tēvoci, bet, arī tāpat paradis ātri izpildīt visu, ko nolēmis, jau nākošā dienā agri no rīta kopā ar de Lorhi devās uz Plocku. Pierobežas ceļi pat miera laikos nebija droši, tāpēc ka tos apdraudēja daudzas laupītāju banda*, kuras atbalstīja krustneši un ko viņiem asi pārmeta karalis Jagailis. Neraugoties uz sūdzībām, kas nonāca pat līdz Romai, neraugoties uz draudiem un stingrajiem sodiem, pierobežas komturi bieži vien |āva saviem algotajiem knehtiem iestāties šais bandās, tiesa, vēlāk atsakoties no tiem, kuriem gadījās nelaime krist poļu rokās, tai pašā laikā dodot patvērumu ne tikai ordeņa ciemos, bet arī pilīs tiem, kuri atgriezās ar laupījumu un gūstekņiem.

Sādu laupītāju gūstā bieži vien nokļuva gan ceļinieki, gan pierobežas iedzīvotāji, sevišķi bagātu vecāku bērni, kurus laupīja, lai iegūtu izpirkšanas maksu. Bet divi jauni bruņinieki, kurus, neskaitot braucējus, pavadīja pāris desmiti bruņotu kājnieku un jātnieku, nebaidījās uzbrukuma un bez starpgadījumiem sasniedza Plocku, kur tūlīt pēc ierašanās piedzīvoja patīkamu pārsteigumu.

Krogā viņi sastapa Tolimu, kurš te bija ieradies dienu iepriekš. Tas notika tā. Ļubavas komturs, padzirdīs, ka sūtnis tai brīdī, kad viņam uzbruka netālu no Brodņicas, daļu izpirkšanas naudas paspējis paslēpt, nosūtījis viņu uz to pili, uzdodot turienes komturam piespiest gūstekni atzīties, kur nauda paglabāta. Tolima izmantojis izdevību un aizbēdzis, bet, kad bruņinieki brīnījās, kā tas viņam tik viegli izdevies, viņš paskaidroja:

— Pie visa vainīga krustnešu mantkāre. Brodņicas komturs negribēja, lai par šo naudu izplatītos valodas, tāpēc piekomandeja man nelielu apsardzi. Varbūt bija vienojušies ar Ļubavas komturu sadalīt naudu savā starpā un baidījās, ka, izplatoties valodām, krietnu da|u vajadzēs sūtīt uz Malborgu vai pat visu atdot brā|iem Badeniem. Tāpēc viņš man pielika tikai divus vīrus: vienu uzticamu knehtu, kuram vajadzēja airēt kopā ar mani pa Drvencu, un kādu skrīveri… Lai mūs neviens neredzētu, izbraucām pievakarē, bet robeža tur, paši zināt, nav tālu. Man arī iedeva ozolkoka airi… un ar dieva palīgu te es esmu — Ploekā.

—    Redzu, bet vai tie neatgriezās? — Zbiška iesaucās.

Tolimas bargā seja atplauka smaidā.

—     Pa Drvencu peld uz Vislu, — teica. — Kā viņi varēja pret straumi atgriezties. Krustneši viņus atradīs varbūt vienīgi Torunā.

Pēc brīža, griežoties pie Zbiškas, piebilda:

—     Da|u naudas Ļubavas komturs man atņēma, bet to, ko biju paslēpis, kad uzbruka vācieši, atradu un tagad atdevu, pan, jūsu ieroču nesēja glabāšanā; viņš dzīvo pilī pie kņaza, un tur tā ir drošākā vietā nekā pie manis krogā.

—     Mans ieroču nesējs ir Ploekā? Ko viņš te dara? — Zbiška izbrīnījies jautāja.

—     Atvedis Zigfrīdu, viņš aizjāja pavadīt to paņeņku, kura bija Spihovā, bet tagad ir šejienes kņazes galminiece. Tā viņš man vakar stāstīja.

Sāpju par Danusjas nāvi nomākts, Zbiška Spihovā neko netika jautājis un neko nezināja; tikai tagad atcerējās, ka čehs bija izsūtīts pa priekšu ar Zigfrīdu, un, to atceroties, viņa sirds sažņaudzās žēlumā un atriebes kārē.

—     Pareizi! — teica. — Bet kur tagad tas bende? Kas ar viņu notika?

—     Ksendzs Kalebs jums nestāstīja? Zīgfrīds pakārās, un jūs, pan, pajājāt garām viņa kapam.

Uz brīdi iestājās klusums.

—     Ieroču nesējs stāstīja, — Tolima beidzot sacīja, — ka taisoties doties pie jums un jau sen būtu to izdarījis, bet vajadzējis uzraudzīt paņeņku, kura pēc ierašanās šeit no Spihovas saslimusi.

Atjēdzies no sāpīgām atmiņām kā no miega, Zbiška pavaicāja:

—    Kādu paņeņku?

—     Nu to, — vecais paskaidroja, — jūsu māsu vai radinieci, kura ieradās Spihovā kopā ar bruņinieku Macjku puiša drēbēs un ceļā uzgāja mūsu panu, kas gāja taustīdamies ar nūju. Ja nebūtu viņas, ne bruņinieks Macjka, ne jusu ieroču nesējs Jurandu nepazītu. Mūsu pans pēc tam viņu ļoti mīlēja, tādēļ ka meitene par viņu rūpējās kā miesīgs bērns un, izņemot ksendzu Kalebu, vienīgā varēja saprast viņa žestus.

Bet jaunais bruņinieks izbrīnā plaši iepleta acis.

—     Ksendzs Kalebs man nestāstīja ne par kādu paņeņku, un man nav nekādas radinieces …

—     Nestāstīja tāpēc, ka jūs, pan, bijāt sāpju nomākts, likās, aizmirsis visu pasauli.

—    Kā sauca šo paņeņku?

—    Viņu sauca Jagenka.

Zbiškam šķita, ka viņš sapņo. Doma, ka Jagenka no tālajiem Zgoželiciem varēja atjāt līdz pat Spihovai, rādījās pilnīgi neticama. Kālab? Tiesa, jauneklim nebija noslēpums, ka meitene labprāt viņu ieredzēja un Zgoželicos glaudās klāt, bet viņš taču atzinās, ka precējies, tāpēc nekādā ziņā nevarēja pie|aut, ka vecais Macjka atvedis Jagenku uz Spihovu, lai to viņam izprecinātu. Starp citu, ne Macjka, ne čehs par to pat neieminējās .. . Tas viss Zbiškain likās esam ļoti dīvaini un pilnīgi nesaprotami, tādēļ viņš atkal apbēra Tolimu jautājumiem, kā cilvēks, kurš netic pats savām ausīm un grib, lai viņam vēlreiz atkārto neticamo vēsti.

Taču neko vairāk par to, ko bija pateicis iepriekš, Tolima neprata viņam pastāstīt un tā vietā devās uz pili meklēt ieroču nesēju, ko drīz vien, vēl pirms saules rieta, arī atveda. Zinot visu, kas noticis Spihovā, savu jauno panu čehs sveica priecīgi un reizē skumji. Zbiška arī bija priecīgs par viņu no visas sirds, redzot viņā uzticīgu draugu un biedru, tādu, kas cilvēkam nelaimē visvairāk vajadzīgs. Saviļņots un aizkustināts viņš pastāstīja Glavam par Danusjas nāvi un dalījās ar viņu savās sāpēs, žēlumā, asarās, kā brālis dalās ar brāli. Tas vilkās ilgi, 6evišķi vēl, kad beigās pēc Zbiškas lūguma de Lorhe, nostājies pie atvērta loga un pavērsis pret zvaigznēm acis un seju, cītaras pavadībā nodziedāja viņiem to sērīgo dziesmu, ko bija sacerējis par mirušo.

Kad beidzot bija kļuvis stipri vieglāk ap sirdi, sāka runāt par lietām, kas bija kārtojamas Ploekā.

—     Iegriezos šeit pa ceļam uz Malborgu, — Zbiška sacīja, — jo tu taču laikam zini, ka mans tēvocis Macjka ir gūstā un ka es jāju viņu izpirkt.

—     Zinu, — čelis atbildēja. — Labi izdarījāt, pan. Gribēju pats jāt uz Spihovu, lai ieteiktu jums doties uz Plocku; karalis Racenžā ap- spriedīsies ar lielmestru, bet majestātes klātbūtnē varēs vieglāk kaut ko panākt, jo tad krustneši nav tik iedomīgi un cenšas izrādīt kristīgu godbijību.

—    Tolima man stāstīja, ka tu taisījies jāt pie manis, vienīgi Ziha meitas Jagenkas slimība esot aizturējusi. Dzirdēju, ka tēvocis Macjka atvedis viņu šurp un ka bijusi arī Spihovā. Briesmīgi izbrīnījos! Bet nu tu pasaki man, kāda iemesla dēļ tēvocis Macjka aizveda viņu no Zgoželiciem.

—    Bija daudz iemeslu. Bruņinieks Macjka baidījās, ka, atstājot viņu bez kādas aizbildnības, bruņinieki Vilks un Ctans sāks rīkot iebrukumus Zgoželicos, nodarot pie tam pāri Ziba jaunākajiem bērniem. Bez viņas tur drošāk, jo Polijā, kā zināt, gadās, ka šļahtičs, nevarēdams citādi, paņem meiteni ar varu, toties pret mazajiem bāreņiem neviens roku nepacels, tādēļ ka par to draud ne tikai bendes zobens, bet arī vēl bargāks sods — negods. Turklāt bija arī cits iemesls: nomira abats un atstāja paņeņkai mantojumā savus īpašumus, kas atradās šejienes bīskapa uzraudzībā. Tāpēc bruņinieks Macjka atveda paņeņku uz Plocku.

—    Vai uz Spihovu arī ņēma līdzi?

—    Ņēma, tikai bīskapa un kņazu pāra prombūtnes laikā, jo nebija pie kā pamest. Un labi, ka paņēma. Ja nebutu viņas, mēs ar veco panu pajātu garām bruņiniekam Jurandam kā svešam ubagam. Tikai pēc tam, kad viņa par to apžēlojās, uzzinājām, kas tas par ubagu. Kungs dievs visu to iekārtoja tikai viņas atsaucīgās sirds dēļ.

Un sāka stāstīt, ka pēc tam Jurands bez viņas nevarējis iztikt, kā mīlējis un svētījis viņu, bet Zbiška, kaut arī jau zināja to no Tolimas, saviļņots klausījās čeha stāstu, sirdī pateikdamies Jagenkai.

—    Lai dievs dod viņai veselību! — beidzot sacīja. — Es tikai brīnos, ka jūs man par viņu neko neteicāt.

Cehs mazliet apjuka un, lai iegutu laiku atbildes apdomāšanai, savukārt jautāja:

—    Kur, kungs?

—     Pie Skirvaiļa, tur, Zemaitē.

—    Neteicām? Nevar būt! Man liekas, ka teicām, tikai jums galvā bija kas cits.

—    Teicāt, ka Jurands atgriezies, bet par Jagenku ne vārda.

—    Nu, vai tik jūs neesat aizmirsis? Bet varbūt arī ne, kas to zina? Varbūt bruņinieks Macjka domāja, ka es būšu pateicis, es atkal — ka viņš. Un toreiz nebija arī nekādas nozīmes jums to teikt. Kāds tur brīnums! Bet tagad teikšu ko citu: labi, ka paņeņka ir šeit, varbūt noderēs bruņinieka Macjkas izpestīšanai.

—    Ko gan viņa var izdarīt?

—     Lai tikai pasaka vienu vārdu šejienes kņazei, kura viņu ārkārtīgi mīl. Savukārt krustneši neko neatsaka kņazei, tāpēc ka, pirmkārt, viņa ir karaļa miesīgā māsa un, otrkārt, ļoti draudzīga ordenim.

Tagad, kā jūs varbūt dzirdējāt, kņazs Skirvailis, arī karaļa miesīgs brālis, sacēlies pret kņazu Vitautu un aizbēdzis pie krustnešiem, kuri gribot viņu atbalstīt un iesēdināt Vitauta vietā. Karalis ļoti ciena kņazi un, stāsta, labprāt uzklausot viņas padomus, tāpēc krustneši grib, lai viņa pierunā to nostāties Skirvaiļa pusē pret Vitautu. Tik daudz saprot, velns viņus rāvis, ka vajag tikai tikt vaļā no Vitauta un būs miers! Tāpēc krustnešu sūtņi no rīta līdz vakaram klanās kņazes priekšā un cenšas uzminēt katru viņas vēlēšanos.

—     Jagenka ļoti mīl tēvoci Macjku un droši vien aizmetīs viņa labā kādu vārdu.

—     Protams, kā tad citādi! Bet aizejiet, pan, uz pili un pasakiet viņai, ko un kā lai runā.

—    Mums tāpat ar panu de Lorhi jāiet uz pili, — Zbiška atbildēja,

—    tāpēc arī atjāju. Vajag tikai sacirtot matus un pienācīgi saģērbties.

Pēc brīža piebilda:

—    Gribēju no bēdām apcirpt, bet piemirsu.

—    Un labi vien ir! — čehs teica.

Viņš izgāja pasaukt kalpus, bet, atgriezies ar tiem, kamēr abi jaunie bruņinieki posās uz vakariņu mielastu pilī, turpināja stāstīt, kas notiek karaļa un kņaza galmā.

—     Krustneši, — viņš teica, — cik vien var, rok bedri Vitautam, jo, kamēr viņš dzīvs un ar karaļa atbalstu pārvalda plašu novadu, tikmēr viņiem nebūs miera! Patiesībā krustneši tikai Vitauta vien baidās! Ek! Rok, rok bedri kā kurmji! Jau noskaņojuši pret viņu šejienes kņazu pāri un panākuši arī, ka pat kņazs Janušs tagad uz viņu skatās greizi Viznas dēļ . . .

—    Vai kņazs Janušs un kņaze Anna arī šeit? — Zbiška jautāja-

—     Droši vien sastapšu daudz pazīstamu, es taču neesmu pirmo reizi Ploekā.

—     Kā tad, — ieroču nesējs atbildēja, — abi šeit, viņiem ne mazums darīšanu ar krustnešiem, par kuru pārestībām grib karaļa klātbūtnē sūdzēties mestram.

—     Un ko karalis? Kā pusē? Vai viņš neļaunojas uz krustnešiem, nedraud pacelt pret viņiem zobenu?

—     Karalis krustnešus nemīl un, stāsta, ka jau sen draudot ar karu … Kas attiecas uz kņazu Vitautu, karalis labāk vēloties viņu nekā otru brāli Skirvaili, kurš esot trakulis un dzērājs .. . Tāpēc viņa majestātes bruņinieki stāsta, ka karalis pret Vitautu neizsakoties un nesolot krustnešiem, ka viņam nepalīdzēs. Un tas var būt, jo šejienes kņaze Aleksandra jau vairākas dienas ļoti aptek karali un staigā tāda kā nobēdājusies.

—    Vai Melnais Zaviša šeit?

—    Viņa nav, bet arī uz tiem, kuri ir, nevar ne noskatīties vien, un, ja kas tomēr sanāktu, eh, varenais dievs! Putētu vāciešiem spalvas un nagi, ai, kā putētu!

—    Es jau nu viņus nežēlošu.

Pēc dažām minūtēm, skaisti saģērbušies, viņi devās uz pili. Vakariņu mielastam todien vajadzēja notikt ne pie paša kņaza, bet pie pilsētas stārasta Jasencu Andžeja, viņa plašajā mājā, kas atradās pils mūros pie lielā torņa. Bija jauka, pat pārāk silta nakts, un stārasts, baidīdamies, ka viesiem istabās netop karsti, pavēlēja klāt galdus pagalmā, kurā starp akmens plāksnēm auga sērmūkšļi un īves. Degošas darvas mucas apgaismoja to ar spožām, dzeltenām liesmām, bet vēl spožāk apgaismoja mēness, kas spīdēja pie skaidrajām debesīm zvaigžņu vidū kā sudrabots bruņinieka vairogs. Kronētie viesi vēl nebija ieradušies, bet pagalmu jau pildīja vietējie bruņinieki, garīdznieki, karaļa un kņazu galminieki. Daudzi no viņiem, sevišķi kņaza Januša galminieki, Zbiškam nebija sveši, bet no seniem Krakovas paziņām ieraudzīja Kozihgluvu Kšonu, Targoviskas Lisu, Vrocimoviču Mārciņu, Kobiļanu Domratu, Harbimovicu Stašku un pēdīgi arī Tačevas Po- valu, kas viņu sevišķi iepriecināja, atceroties, cik sirsnīgi slavenais bruņinieks savā laikā izturējās pret viņu Krakovā.

Taču ne pie viena krakovieša Zbiška sākumā nevarēja piekļūt, jo katru no viņiem cieši ielenca vietējie Mazāvijas bruņinieki, izprašņājot par Krakovu, par galmu, par izpriecām, par dažādiem kauju varoņdarbiem, bet reizē arī aplūkojot viņu lieliskos tērpus, brīnišķīgās matu sprogas, kas, lai labāk turētos, bija ieziestas ar olas baltumu, un ņemot no viņiem galminieciskuma un smalkas uzvešanās paraugu.

Tomēr Tačevas Povala ieraudzīja Zbišku un, pašķīris mazūrus, pienāca klāt.

—    Pazinu tevi, jaunekli, — teica, spiezdams viņa roku. — Kā tev klājas, un no kurienes tu šeit ieradies? Mans dievs, es redzu, ka tu jau valkā bruņinieka jostu un piešus. Daži to gaida līdz sirmiem matiem, bet tu laikam labi kalpoji svētajam Jurim.

—    Lai dievs dod jums laimi, dižciltīgo pan, — Zbiška atbildēja. — Notriecis no zirga visslavenāko vācieti, es nebūtu tik priecīgs, kā ieraugot jūs dzīvu un veselu.

—    Es arī esmu priecīgs. Bet kur tavs tēvs?

—    Nevis tēvs, bet tikai tēvocis. Gūstā pie krustnešiem, un es tagad jāju viņu izpirkt.

—    Un tā meitene, kas uzsedza tev savu šķidrautu?

Zbiška neko neatbildēja, tikai pavērsa uz augšu acis, kas viņam vienā mirklī pieplūda ar asarām, ko redzot Tačevas pans teica:

—     Asaru liekņa … tik tiešām asaru liekņa! Bet iesim apsēdīsimies uz sola zem sērmūkšļa, pastāstīsi man savus bēdīgos piedzīvojumus.

Un aizvilka viņu uz pagalma nostūri. Tur, apsēdies viņam blakus, Zbiška sāka stāstīt par Juranda nelaimi, par Danusjas nolaupīšanu un to, kā viņu meklējis un kā viņa pēc atkarošanas nomirusi. Povala uzmanīgi klausījās, un viņa sejā pārmaiņus atspoguļojās gan izbrīns, gan dusmas, gan sašutums, gan žēlums. Pēdīgi, kad Zbiška bija beidzis, sacīja:

—     Es pastāstīšu to karalim, mūsu valdniekam! Viņam jau tāpat jārunā ar mestru par mazo Krelkovas Jasjku un jāprasa bargs sods tiem, kas viņu nolaupīja. Bet nolaupīja tāpēc, ka bagāti vecāki un grib dabūt izpirkšanas naudu. Krustnešiem tas nav nekas pacelt roku arī pret bērnu.

Brīdi padomājis, viņš turpināja it kā pats sev:

—     Tā ir nesātīga cilts, sliktāka par turkiem un tatāriem. Kaut arī savās sirdīs viņi baidās i no karaļa, i no mums, tomēr nevar atturēties no laupīšanām un slepkavībām. Uzbrūk ciemiem, apkauj zemniekus, slīcina zvejniekus, ķer ciet bērnus kā vilki. Kas gan notiktu tad, ja viņi nebaidītos! . . . Svešiem galmiem mestrs sūta karalim naidīgas vēstules, bet viņa priekšā luncinās, labāk par visiem zinot, cik mēs esam stipri. Bet reiz mērs tomēr būs pilns!

Un atkal uz brīdi apklusa, pēc tam uzlika plaukstu Zbiškam uz pleca:

—     Pastāstīšu karalim, — tas atkārtoja, — bet viņā jau sen mutuļo naids kā verdošs ūdens katlā, un vari būt pārliecināts, ka vainīgos piemeklēs šausmīgs sods.

—    No viņiem, pan, vairs neviens nav dzīvs, — Zbiška atbildēja.

Povala paskatījās uz viņu ar ļoti draudzīgu atzinību:

—     Ak tāds tu esi! Nevienam parādā nepaliec. Tikai Lihtenšteinam vēl neesi atmaksājis; es zinu, to tu nevarēji izdarīt. Mēs Krakovā arī zvērējām izaicināt viņu, bet, lai tas notiktu, jāgaida karš, ko lai dievs dod, jo bez mestra atļaujas viņš nedrīkst cīnīties, bet mestram vajadzīga Lihtenšteina gudrība, kuras dēļ viņš to nepārtraukti sūta uz dažādiem galmiem un tāpēc ne labprāt gribēs ļaut cīnīties.

—    Vispirms man jāizpērk tēvocis.

—     Jā . . . starp citu, es ieminējos par Lihtenšteinu. Viņa te nav un nebūs arī Racenžā, esot aizsūtīts pie Anglijas karaļa pēc strēlniekiem. Bet par tēvoci tu nebēdājies. Vajag tikai karalim vai šejienes kņazei pateikt vienu vārdu, un mestrs nekādās blēdības ar izpirkšanu nepieļaus.

—     Vēl jo vairāk tāpēc, ka man ir ievērojams gūsteknis, bruņinieks de Lorhe, kas ir bagāts vīrs un pie viņiem ordenī viens no redzamākajiem. Viņš noteikti būs priecīgs jums paklanīties, pan, un iepazīties, jo neviens vairāk par viņu neciena slavenus bruņiniekus.

To teicis, pamāja ar galvu de Lorhem, kurš stāvēja turpat tuvumā, un, jau iepriekš uzzinājis, ar ko Zbiška rīmā, tūlīt piesteidzās klāt, degot nepacietībā iepazīties ar tik izdaudzinātu bruņinieku kā Tačevas Povala.

Kad Zbiška viņu stādīja priekšā, izsmalcinātais heldrietis, eleganti palocījies, teica:

—     Ir liels gods, kungs, spiest jūsu roku, par ko lielāks bīitu vienīgi cīnīties ar jums divkaujā vai kara laukā.

Varenais Tačevas bruņinieks, kas mazā un sīkā de Lorhes priekšā izskatījās kā kalns, par to tikai pasmīnēja un teica:

—     Es turpretī esmu priecīgs, ka mēs sastapsimies vienīgi pie pilniem kausiem un, lai dievs dod, nekur citur.

De Lorhe brīdi vilcinājās, pēc tam nedroši ierunājās:

—     Ja tomēr jūs, cienīts kungs, gribētu apgalvot, ka jaunkundze Agnese no Dlugoļasas nav visdaiļākā un krietnākā dāma pasaulē. .. man būtu liels gods . .. nepiekrist jums un . . .

Viņš apklusa ar cieņu, pat sajūsmu, bet strauji un vērīgi paskatījās Povalam acīs.

Bet tas, vai nu būdams pārliecināts, ka saspiedīs viņu starp diviem pirkstiem kā riekstu, vai tāpēc, ka bija ārkārtīgi labsirdīgs un jautrs, skaļi iesmējies teica:

—     O, savā laikā es zvērēju Burgundijas kņazei, kura tad bija desmit gadus vecāka par mani, un ja jūs, kungs, gribētu apgalvot, ka mana kņaze nav vecāka par jūsu dāmu Agnesi, tad mums tūlīt jākāpj zirgiem mugurā …

Izdzirdis šos vārdus, de Lorhe brīdi pārsteigts raudzījās uz Tačevas Povalu, pēc tam viņam sāka raustīties seja un atskanēja nevaldāmi smiekli.

Povala pieliecās, apņēma de J.orhi ap vidu, negaidīti pacēla no zemes un sāka šūpot tik viegli, it kā tas būtu pusaudzis.

—     Pax! Pax! — sacīja, — kā mēdz teikt bīskaps Kropidla … Jūs man iepatikāties, bruņiniek, un, dieva dēļ, necīnīsimies ne par kādām dāmām.

Pēc tam, apskāvis viņu, nolika zemē, jo šai brīdī pie ieejas pagalmā pēkšņi ieskanējās taures un ienāca Plockas kņazs Zemovits ar sievu.

— Šejienes kņazu pāris ierodas pirms kara|a un kņaza Januša, — Povala paskaidroja Zbiškam. — Kaut ari mielastu rīko pilsētas stārasts, Ploekā tomēr viņi ir saimnieki. Nāc man līdzi pie kņazes, tu taču pazīsti viņu vēl no Krakovas, kur kņaze toreiz aizrunāja par tevi pie karaļa.

Un, paņēmis viņu pie rokas, aizveda pāri pagalmam. Aiz Plockas kņazu pāra gāja galminieki un galminieces, visi par godu karalim tik grezni ģērbušies un tā uzcirtušies, ka pagalms it kā pārklājās ar puķēm. Iedams blakus Povalam, Zbiška iztālēm vēroja klātesošos, vai starp tiem neieraudzīs kādu pazīstamu, un pēkšņi vai apstājās no pārsteiguma.

Tūlīt aiz kņazes viņš patiešām ieraudzīja pazīstamu stāvu un pazīstamu seju, bet tik nopietnu, tik skaistu un tik majestātisku, ka sāka šaubīties, vai tik viņu nemāna acis.

«Kas tā ir — Jagenka vai Plockas kņaza meita?»

Bet tā bija Ziba meita Zgoželicu Jagenka, kas brīdī, kad viņu acis sastapās, draudzīgi un līdzjūtīgi pasmaidīja, pēc tam mazliet nobāla un, pievērusi plakstus, palika stāvot ar zeltītu lenti tumšajos matos, neizsakāmi pievilcīga savā žilbinošajā skaistumā, slaida, skumīga un apburoša, atgādinot ne tikai kņazi, bet īstu karalieni.

XXXI

Zbiška nometās uz ceļa Plockas kņazes priekšā, piedāvājot savus pakalpojumus, bet tā viņu sākumā nepazina, jo sen nebija redzējusi. Tikai pēc tam, kad uzzināja, kā sauc, pateica:

—     Patiešām! Bet es domāju, ka varbūt kāds no karaļa galma. Bogdanecas Zbiška! Kā tad! Pie mums šeit viesojās jūsu tēvocis, vecais Bogdanecas bruņinieks, un atceros, kā man un manām galminie- cēm straumēm plūda asaras, kad viņš mums stāstīja par jums. Vai atradāt savu sievu? Kur viņa tagad?

—    Nomira, cienītā pane.

—     Ak mīļais Jēzus! Nerunājiet tā, es apraudāšos. Vienīgais mierinājums, ka droši vien ir debesīs, bet jūs vēl esat jauns. Ko darīt — sievietes ir tik vāji radījumi. Bet debesis par visu tiek atlīdzināts, un tur jūs viņu atkal sastapsiet. Vai vecais Bogdanecas bruņinieks arī ieradies kopā ar jums.

\

—     Nav gan, viņš pie krustnešiem gūstā, no kura es pašreiz jāju viņu izpirkt.

—     Tātad arī viņam nelaimējās. Bet man rādījās, ka ir veikls un pieredzējis cilvēks. Kad būsiet viņu izpircis, iegriezieties arī pie mums. Ar prieku jūs uzņemsim, jo, atklāti sakot, prāta viņam netrūkst, tāpat kā jums staltuma.

—     To mēs izdarīsim, cienītā pane, jo vairāk tāpēc, ka arī tagad ar nodomu iegriezos, lai lūgtu jūs aizmest par viņu kādu vārdu.

—     Labi. Pienāciet rīt pirms došanās uz medībām, tad man būs brīvs laiks.

Viņu atkal pārtrauca tauru skaņas un bungu rīboņa, pavēstot par Mazāvijas kņaza Januša un viņa sievas ierašanos. Tā kā Zbiška ar Plockas kņazi stāvēja turpat pie ieejas, Anna Danuta uzreiz ieraudzīja viņu un tūlīt pienāca klāt, nemaz neievērojot saimnieka — pilsētas stārasta paklanīšanos.

Ieraugot kņazi, jauneklim atkal sašņaudzās sirds; viņš nometās ceļos un, apskāvis ar rokām viņas kājas, tupēja klusēdams, kamēr Anna Danuta pieliecās un, saņēmusi plaukstās Zbiškas deniņus, ļāva ritēt asarām uz viņa gaišmatainās galvas, gluži kā māte, kura raud par dēla nelaimi.

Un, galminiekiem un viesiem par lielu izbrīnu, raudāja tā ilgi, atkārtodama: «Ak Jēzus, Jēzus žēlīgais!» — pēc tam lika Zbiškam piecelties un teica:

—     Raudu par viņu, manu Danusīti, un par tevi. Dievs tomēr izdarīja tā, ka veltīgas bija tavas pūles un veltīgas tagad ir mūsu asaras. Bet tu pastāsti par viņu un viņās nāvi, klausīšos kaut vai līdz pusnaktij, un tad arī man vēl nepietiks.

Un aizveda viņu sānis, kā pirms tam bija aizvedis Tačevas pans. Tie viesi, kuri nepazina Zbišku, sāka izprašņāt citus par viņa piedzīvojumiem, un pēc kāda laika visi runāja tikai par viņu, Danusju un Jurandu. Prašņāja arī krustnešu sūtņi — Fridrihs fon Vendens, To- runas komturs, ieradies šeit sagaidīt karali, un Johans fon Sēnfelds, Osterodes komturs. Sis pēdējais, vācietis, bet cēlies no Silēzijas, prata labi poliski un drīz vien noskaidroja, par ko ir runa. Noklausījies notikumu Zabežas Jasjkas — kņaza Januša galminieka atstāstījumā, teica:

—     Danfeldu un fon Lēvi pats mestrs turēja aizdomās, ka viņi nodarbojas ar melno maģiju.

Pēc tam tūlīt apķērās, ka tas var mest ēnu uz visu ordeni, tādu pašu, kāda savā laikā krita uz templiešiem, un ātri piebilda:

—     Tā vismaz daži tenkoja, bet tas nebija tiesa, jo mūsu vidū tādu nav.

Tačevas pans, kas stāvēja netālu no viņa, atbildēja:

—    Kam nepatika kristīt Lietuvu, tiem varbūt pretīgs arī krusts.

—    Mēs krustu nēsājam uz apmetņiem, — Sēnfelds lepni atbildēja.

Uz to Povala piezīmēja:

—    Bet vajag nēsāt to sirdī.

Tai brīdi taures ieskanējās vēl skaļāk un ieradās karalis, bet reizē ar viņu arī Gnezenes arhibīskaps, Krakovas bīskaps, Plockas bīskaps, Krakovas kastelāns un vairāki citi augstmaņi un galminieki, starp kuriem bija arī Maškovicu Zindrams ar sauli ģerbonī un karaļa favorīts — jaunais kņazs Jamonts. Karalis bija maz izmainījies kopš tā laika, kad Zbiška viņu pēdējo reizi redzēja. Viņam bija tikpat sārti vaigi, tikpat gari mati, kurus ik pēc brīža aizlika aiz ausīm, un tikpat nemierīgi šaudīgas acis. Zbiškam tikai likās, ka viņš kļuvis nopietnāks un majestātiskāks, it kā nu jau justos drošāk šai tronī, ko pēc karalienes nāves tūlīt gribēja atstāt, nebūdams pārliecināts, vai varēs tajā noturēties, un tagad it kā vairāk apzinājās savu neizmērojamo spēku un varenību. Abi Mazāvijas kņazi tūlīt nostājās karalim blakus; priekšā, zemu klanoties, sveicināja vācu sūtņi, bet visapkārt sastājās augstmaņi un ievērojamākie galminieki. Mūri, kas iejoza pagalmu, trīcēja no nemitīgiem saucieniem, no tauru skaņām un timpānu dārdiem.

Kad beidzot iestājās klusums, krustnešu sūtnis fon Vendens sāka kaut ko runāt par ordeņa lietām, bet karalis, pēc dažiem vārdiem nopratis, ko viņš grib teikt, nepacietīgi atmeta ar roku un ierunājās 6avā rupjajā, skanīgajā balsī:

—    Labāk klusējiet! Mēs šeit ieradāmies papriecāties un labprātāk redzam ēdienus un dzērienus nekā tavus pergamentus.

Bet, negribēdams arī, lai krustnesis nedomā, ka pārāk dusmīgi atbildējis, karalis labsirdīgi pasmaidīja un piebilda:

—    Par darīšanām izrunāsimies ar mestru Racenžā.

Pēc tam sacīja kņazam Zemovitam:

—    Rīt tātad uz mežu medībās, ko?

Sis jautājums reizē nozīmēja, ka tai vakarā ne par ko citu negrib runāt, vienīgi par medībām, kas viņam ļoti patika un kā dēļ viņš labprāt brauca uz Mazāviju, jo Lielā un Mazā Polija nebija tik bagātas ar mežiem, bet daži novadi tur bija tik apdzīvoti, ka tajos vispār trūka mežu.

Klātesošo sejas tūlīt atplauka, jo visi zināja, ka, runājot par medībām, karalis mēdz būt jautrs un ārkārtīgi laipns. Kņazs Zemovits tūdaļ sāka stāstīt, uz kurieni dosies un kādus zvērus medīs, bet kņazs

Januša aizsūtīja vienu no saviem galminiekiem uz pilsētu pēc diviem saviem «apsargiem», kuri bija tik stipri, ka varēja aiz ragiem izvest no meža biezokņiem sumbrus un salauzt sprandas lāčiem, cerēdams, ka varbūt varēs parādīt tos karalim.

Zbiškam |oti gribējās iet paklanīties karalim, bet nekādi nevarēja pie viņa piekļūt. Tikai kņazs Jamonts, laikam aizmirsis aso atbildi, ko jaunais bruņinieks pateica viņam Krakovā, pa gabalu draudzīgi pamāja ar galvu, reizē ar vaibstiem likdams manīt, lai Zbiška pie izdevības pienāk klāt. Bet tai brīdī kāda roka pieskārās jaunā bruņinieka plecam, un salda, skumja balstiņa turpat blakus ierunājās:

—     Zbiška …

Jauneklis pagriezās un ieraudzīja savā priekšā Jagenku. Visu laiku aizņemts, gan sasveicinoties ar kņazi Aleksandru, gan sarunājoties ar kņazi Annu Danutu, līdz šim viņš nebija varējis pieiet pie meitenes, tāpēc viņa pati, izmantojot apj\ikumu, kāds izcēlās, ierodoties karalim, pienāca pie viņa.

—     Zbiška, — viņa atkārtoja, — lai dievs un svētā dievmāte tevi iepriecina.

—    Paldies jums par to, — bruņinieks atbildēja.

Un ar pateicību paskatījās viņas zilajās acīs, kuras tai brīdī aizmigloja tāda kā valgme. Pēc tam klusēdami stāvēja viens pret otru, jo meitene, kaut arī pienāca klāt kā laba un skumja māsa, ar savu karalisko stāju un lieliskajiem galma tērpiem tomēr likās tik atšķirīga no kādreizējās Jagenkas, ka pirmajā mirklī Zbiška pat neiedrošinājās uzrunāt viņu ar «tu», kā kādreiz Zgoželicos un Bogdanecā. Meitene turpretī domāja, ka pēc tā, ko pateikusi, vairāk viņai nav ko tam sacīt.

Un viņu sejās parādījās apjukums. Te pagalmā izcēlās troksnis, jo tai brīdī karalis apsēdās pie galda vakariņot. Pie Zbiškas atkal pienāca kņaze Anna un teica:

—     Mums abiem tas būs bēdīgs mielasts, bet apkalpo mani, tāpat kā to darīji agrāk.

Jaunajam bruņiniekam nācās pamest Jagenku un, kad viesi apsēdās pie galda, viņš nostājās kņazei aiz muguras, lai apmainītu traukus un ielietu viņai ūdeni un vīnu. Pie tam jaunais bruņinieks laiku pa laikam neviļus uzmeta acis Jagenkai, kura, būdama Plockas kņazes galmi- niece, sēdēja blakus viņai, un it kā neviļus apbrīnoja viņas skaistumu. Jagenka pa šiem dažiem gadiem bija stipri izaugusi, bet izmainījusies ne tik daudz augumā, cik nopietnībā, kuras agrāk viņai nebija ne kripatas. Senāk kažociņā un izlaistiem, ar lapām piebirušiem matiem aulekšojot zirgā pa mežiem un siliem, viņa izskatījās pēc daiļas laucinieces,

tagad turpretī no pirmā acu uzmetiena viņā varēja pazīt dižciltīgu, no slavenas dzimtas cēlušos meiteni, — tik nosvērta bija tās sejas izteiksme. Zbiška ievēroja arī, ka izgaisusi viņas kādreizējā jautrība, bet, zinot par Ziba nāvi, tas nebija nekāds brīnums. Taču visvairāk viņu pārsteidza tā cienība, ar kādu Jagenka izturējās, un sākumā jaunajam bruņiniekam šķita, ka apģērbs ir tas, kas viņai piešķir šādu izskatu. Un viņš vēroja gan zelta lentu, kas aptvēra meitenes sniegbalto pieri un tumšos, divās bizēs pār muguru nokārušos matus, gan debeszilo, piegu|ošo, ar purpursarkanu apmali apšūto tērpu, zem kura spilgti izcēlās viņas slaidais augums un meitenīgās krūtis, un teica sev: «Kņaze kas kņaze!» Bet tad viņš pārliecinājās, ka ne tikai apģērbs ir par iemeslu izmaiņai, un, ja arī meitene tagad atkal uzvilktu mugurā vienkāršu kažociņu, vienalga viņš vairs neprastu izturēties tik vienkārši un būt ar viņu tik drošs kā agrāk.

Pēc tam viņš ievēroja, ka daudzi jauni un pat vecāki bruņinieki viņu uzmanīgi un kāri uzlūko, bet reiz, apmainot kņazei ēdiena trauku, ieraudzīja meitenei pievērstu, aizrautīgu de Lorhes skatienu, ko redzot tūlīt sajuta uz viņu dusmas. So skatienu pamanīja arī kņaze Anna Danuta, kura, pēkšņi pazinusi Heldrijas bruņinieku, teica:

—    Redzi de Lorhi! Galīgi apstulbis, laikam atkal kādā iemīlējies.

Pēc tam mazliet pieliecās un, paskatījusies sāņus uz Jagenku, sacīja:

—    Nav brīnums, ka šī lāpa aptumšo visas pārējās sveces.

Zbiška tiecās pie Jagenkas, kas viņam likās esam it kā mī|a un mīloša radiniece, un juta, ka labāku sabiedroto savās bēdās un otru tik līdzjūtīgu sirdi nevienā neatradīs, bet tai vakarā vairs nedabūja ar viņu aprunāties, pirmkārt, tāpēc, ka nācās apkalpot kņazi, un, otrkārt, tāpēc, ka pa visu mielasta laiku dziesminieki skandēja dziesmas vai arī taurētāji pūta tik skaļi, ka pat tie, kas sēdēja blakus, ar pūlēm varēja sarunāties. Bez tam abas kņazes, bet līdz ar viņām arī pārējās sievietes aizgāja no galda agrāk par karali, kņaziem un bruņiniekiem, kuri, tukšojot kausus, mēdza sēdēt līdz vēlai naktij. Jagenka, kas nesa kņazei spilvenu, uz kā sēdēt, nekādi nevarēja palikt un arī aizgāja, tikai promejot atkal uzsmaidīja Zbiškam un pamāja ar galvu.

Tikai uz rīta pusi jaunais bruņinieks, kungs de Lorhe un abi viņu ieroču nesēji atgriezās krogā, kur bija apmetušies. Kādu brīdi gāja, nogrimuši domās, bet netālu no mājas de Lorhe kaut ko pateica savam ieroču nesējam, piejūrietim, kas labi mācēja poliski, un pēc tam griezās pie Zbiškas.

—    Mans pans gribētu jūsu gaišībai kaut ko pajautāt.

—    Lūdzu, — Zbiška atbildēja.

Brīdi viņi atkal apspriedās savā starpā, pēc tam piejūrietis, mazliet smīnēdams ūsās, teica:

—     Mans pans gribētu pajautāt: vai tā paņeņka, ar kuru jūsu gaišība sarunājās pirms mielasta, ir mirstīga vai tomēr eņģelis vai svētā?

—    Pasaki savam panam, — Zbiška mazliet nepacietīgi atbildēja, — ka viņš jau agrāk man tika jautājis tāpat un ka man savādi to dzirdēt. Kā ne: Spihovā viņš man teica, ka jāšot uz kņaza Vitauta galmu tādēļ, ka Lietuvā esot skaistas sievietes, pēc tam tā paša iemesla dēļ aizjāja uz Plocku, kur šodien gribēja cīnīties divkaujā ar Tačevas Povalu par Dlugoļasas Agnesi, bet tagad jau tiecas pēc citas. Vai tāda ir viņa pastāvība un bruņinieka uzticība?

Noklausījies šo atbildi no sava piejūrieša mutes, de Lorhe dziļi nopūtās, brīdi paraudzījās debesīs, kas bija sākušas gaišot, un tā atbildēja uz Zbiškas pārmetumu:

—    Tev taisnība. Ne pastāvīguma, ne uzticības! Esmu grēcīgs cilvēks un nedrīkstu nēsāt bruņinieka piešus. Kas attiecas uz jaunkundzi Agnesi, — pareizi, zvērēju viņai uzticību un, ja dievs dos, varbūt izpildīšu šo zvērestu, bet tu pats sašutīsi, kad es tev pastāstīšu, cik cietsirdīgi viņa pret mani izturējās Cerskas pilī.

Viņš atkal nopūtās, atkal palūkojās debesīs, kas austrumu pamalē kļuva arvien gaišākas, un, pagaidījis, kamēr piejūrietis pārtulkoja viņa vārdus, pēc brīža turpināja:

—    Agnese man teica, it kā viņai esot ienaidnieks burvis, kas dzīvojot tornī meža vidū un katru gadu uzsūtot viņai pūķi, kurš, pavasarī pienācis pie Cerskas pils mūriem, skatoties, vai nevarētu viņu nolaupīt. To padzirdis, es tūlīt paziņoju, ka cīnīšos ar šo pūķi. Ak, paklausies, ko teikšu tālāk! Nostājos norādītajā vietā, ieraudzīju riebīgu radījumu, kas nekustīgi gaidīja mani, un sevī nopriecājos, domādams, ka vai nu kritīšu, vai arī iegūšu nemirstīgu slavu, izglābjot meiteni no pretīgā briesmoņa rīkles. Bet kā tu domā, ko es ieraudzīju, kad, piegājis tuvāk, iedūru tam ar pīķi? Lielu kūli salmu uz koka kājām, ar salmu grīsti astes vietā! Un nevis slavu par to izpelnījos, bet izsmieklu un pēc tam biju pat spiests izaicināt uz divkauju divus Mazāvijas bruņiniekus, kuri mani krietni samīcīja. Tā izdarījās ar mani meitene, kuru es dievināju vairāk par visām un kuru vienīgo gribēju mīlēt…

Tulkojot bruņinieka vārdus, piejūrietis spieda mēli vaigos un reizēm pat sakoda to, lai nesāktu smieties, un arī Zbiška citreiz būtu noteikti iesmējies, bet no sāpēm un ciešanām viņam bija zudis katrs prieks, tāpēc viņš nopietni atbildēja:

—    Varbūt viņa to izdarīja aiz vieglprātības, ne no Jauna prāta.

—    Tāpēc arī es viņai piedevu, — de Lorhe atbildēja, — un vislabākais pierādījums tam ir tas, ka gribēju cīņā ar Tačevas bruņinieku aizstāvēt viņas skaistumu un tikumību.

—    To tu nedari, — Zbiška vēl nopietnāk teica.

—     Es zinu, ka tā būtu droša nāve, bet labāk man krist nekā visu laiku skumt un bēdāties . . .

—     Panam Povalam tādas lietas vairs nav prātā. Labāk aiziesim rīt pie viņa un tu noslēdz ar viņu draudzību.

—     Tā arī izdarīšu, jo slavenais bruņinieks piekjāva mani sev pie krūtīm, bet viņš taču rīt kopā ar karali jās medībās.

—    Tad aiziesim ag/āk. Karalis ir kaislīgs mednieks, taču no atpūtas arī neatsakās, bet šodien ilgi nosēdēja pie galda.

Tā arī izdarīja, tomēr veltīgi, jo čehs, kurš ieradās pilī vēl pirms viņiem, lai tiktos ar Jagenku, zināja pastāstīt, ka Povala tonakt gulējis nevis savās mājās, bet pie karaļa. Gājiens tomēr nebija veltīgs, jo viņus satika kņazs Janušs un uzaicināja pievienoties savai svītai, tādējādi dodot iespēju piedalīties medībās. Jājot uz mežu, Zbiškam radās iespēja aprunāties ar kņazu Jamontu, no kura uzzināja patīkamu jaunumu.

—     Izģērbjot karali naktsguļai, — viņš teica, — atgādināju viņam tevi un tavu Krakovas piedzīvojumu. Turpat klāt bija bruņinieks Povala, kurš tūlīt piemetināja, ka krustneši saņēmuši gūstā tavu tēvoci, un lūdza karali, lai tas par viņu ieminas. Karalis, kurš ir ļoti nikns uz krustnešiem par mazā Kretkovas Jasjkas nolaupīšanu un citiem noziegumiem, sadusmojās vēl vairāk. «Pie viņiem jāiet nevis ar labu vārdu,» viņš teica, «bet gan ar pīķi, ar pīķi, ar pīķi!» Povala tīšām ugunij vēl pielēja eļļu. No rīta, kad krustnešu sūtņi sagaidīja viņu pie vārtiem, karalis pat nepaskatījās uz to pusi, lai gan abi paklanījās lidz zemei. Ai nē, tagad viņi neizdabūs no Jagaiļa solījumu, ka nepalīdzēs kņazam Vitautam, un nezinās, ko iesākt. Bet tu vari būt drošs, ka par tavu tēvoci karalis piespiedīs pie sienas pašu mestru.

Tā viņa sirdi iepriecināja kņazs Jamonts, bet vēl vairāk iepriecināja Jagenka, kura, pavadījusi uz mežu kņazi Aleksandru, parūpējās par to, lai atpakaļ varētu jāt blakus Zbiškam. Medībās valdīja liela brīvība, un no tām visi parasti atgriezās pa pāriem, bet, tā kā nevienam pārim negribējās būt pārāk tuvu otram, varēja brīvi izrunāties. Jagenka jau agrāk bija uzzinājusi no čeha par Macjkas gūstu un nezaudēja laiku. Uz viņas lūgumu kņaze uzrakstīja vēstuli mestram un bez tam vēl panāca, lai par to ieminas arī Torunas komturs fon Vendens savā ziņojumā mestram par stāvokli Plookā. Viņš pats lielījies kņazei, ka ierakstījis tādu teikumu: «Lai karali padarītu labsirdīgāku, šai lietā nevajag likt nekādus šķēršļus.» Bet mestram tobrīd ļoti rūpēja iegūt varenā valdnieka simpātijās, lai visus spēkus varētu pilnīgi droši vērst pret Vitautu, ar kuru ordenis līdz šim patiešām nekā neprata tikt galā.

—       Tā, cik nu es varēju, tik panācu, mēģinot visu nokārtot pēc iespējas ātrāk, — Jagenka teica, — bet, tā kā karalis, negribēdams piekāpties māsai svarīgos jautājumos, noteikti centīsies iztapt viņai mazākos, ir vislabākās cerības.

—       Ja nebūtu darīšana ar tik nodevīgiem ļaudīm, — Zbiška atbildēja, — vienkārši aizvestu izpirkšanas naudu un viss, bet ar viņiem var visādi gadīties, kā gadījās Tolimam, ka atņem naudu un aiztur pašu atvedēju, ja vien tam nav stipras aizmugures.

—    Es saprotu, — Jagenka atteica.

—       Jūs tagad Visu saprotat, — Zbiška piezīmēja, — un, kamēr dzīvošu, vienmēr būšu jums pateicīgs.

Bet viņa, pievērsusi tam savas skumjās un labās acis, pavaicāja:

—    Kāpēc tiu nesaki man «tu», kā bērnības dienu paziņai?

—       Nezinu, — jauneklis atklāti atbildēja. — Kaut kā neērti.. . un jūs vairs neesat tā kādreizējā knīpa, kā bijāt agrāk, bet. . . kaut kas pilnīgi…

Zbiška tā arī neatrada salīdzinājumu, un Jagenka pati devās viņam palīgā:

—    Es kļuvu vecāka … Un vācieši Silēzijā man noslepkavoja tēvu.

—       Pareizi! — Zbiška atbildēja. — Lai dievs dod viņam mūžīgu gaismu.

Kādu brīdi viņi jāja klusēdami blakus viens otram, nogrimuši domās un it kā ieklausīdamies priežu šalkoņā, pēc tam Jagenka atkal vaicāja:

—    Vai pēc Macjkas izpirkšanas paliksiet tepat?

Zbiška paraudzījās uz viņu ar tādu kā izbrīnu, jo, žēlabu un skumju pilnīgi pārņemts, līdz šim nebija pat ne reizi par to padomājis, kas notiks tālāk. Viņš paskatījās uz augšu, it kā ko apdomādams, pēc tam teica:

—       Nezinu! Žēlīgais Jēzus, kā lai es to zinu? Zinu tikai, ka, lai kuT es aizceļotu, visur man nāks līdzi mana nelaime. Eh, cik grūta dzīve! Izpirkšu tēvoci, pēc tam droši vien jāšu pie Vitauta izpildīt savus zvērestus pret krustnešiem — un varbūt kritīšu.

Meitene sāka mirkšķināt acis un, mazliet noliekusies uz jaunekļa pusi, klusi, it kā lūgdamās, sacīja:

—    Nekrīti vis, nekrīti!

Un viņi atkal pārstāja runāt, tikai pie pašiem pilsētas mūriem Zbiška, atkratījies no domām, kas viņu tirdīja, teica:

—    Bet jūs . . . bet tu — paliksi galmā?

—    Nē, — Jagenka atbildēja. — Man šeit garlaicīgi bez brāļiem un bez Zgoželiciem. Ctans un Vilks tur jau droši vien apprecējušies, un, ja arī ne, es viņu vairs nebīstos.

—     Ja dievs dos, varbūt tēvocis Macjka aizvedīs tevi uz Zgoželiciem. Viņš tev tāds draugs, ka vari pilnīgi uz viņu paļauties. Bet arī tu viņu neaizmirsti…

—    Svēti solos tev, ka būšu viņam kā paša bērns . ..

Pēc šiem vārdiem Jagenkai kļuva ļoti skumji ap sirdi un viņa sāka rūgti raudāt.

Nākošā dienā krogā pie Zbiškas ieradās Tačevas Povala un teica:

—     Pēc vissvētākā sakramenta svētkiem karalis tūlīt dosies uz Ra- eenžu satikties ar lielmestru, bet tu esi ieskaitīts karaļa bruņiniekos un jāsi reizē ar mums.

Padzirdis šos vārdus, Zbiška pietvīka no prieka — ieskaitīšana karaļa bruņiniekos ne tikai pasargāja no krustnešu nodevībām un blēdībām, bet arī ārkārtīgi pagodināja viņu, jo karaļa bruņiniekos skaitījās tādi vīri kā Melnais Zaviša un viņa brāļi Farurejs un Kručeks, un pats Povala, un Kozihgluvu Kšons, un Ilarbimovicu Stašs, un Biskupicu Paška Ļaundaris, un Targovisku Liss, un daudz citu briesmīgu, slavenu bruņinieku, kas bija plaši pazīstami karalistē un aiz tās robežām. Karalis Jagailis ņēma līdzi tikai nelielu grupu (daži palika mājās, citi meklēja piedzīvojumus tālās aizjūras zemēs), labi zinādams, ka arī ar šiem vien var, nebaidoties krustnešu nodevības, jāt kaut vai uz pašu Malborgu, jo vajadzības gadījumā viņi ar saviem spēcīgajiem pleciem sagrautu mūrus un izlauztu viņam ceļu caur vāciešu rindām. Zbiškas sirdī iezagās arī lepnums, iedomājoties, ka ceļā viņam būs tādi biedri.

Pirmajā mirklī jauneklis aizmirsa pat savas žēlabas un, spiežot Tačevas Povala roku, priecīgi sacīja:

—    Jums, ne vienam citam, tikai jums, pan, man jāsaka paldies!

—     Pa daļai arī man, — Povala atbildēja, — pa daļai kņazei Aleksandrai, bet visvairāk mūsu žēlīgajam karalim, pie kura tev tūlīt jāiet pateikties, lai viņš nenodomā, ka esi nepateicīgs cilvēks.

—     Zvēru pie dieva, ka esmu gatavs iet par viņu nāvē, — Zbiška iesaucās.

Apspriede Racenžā, uz vienas no Vislas salām, kurp tūlīt pēc vissvētākā sakramenta svētkiem ieradās karalis, norisa nelabvēlīgos apstākļos un nedeva tos rezultātus, kādi tika panākti divus gadus vēlāk, kad karalis tai pašā Racenžā atguva Dobžinas novadu kopā ar Dob- žinas un Bobrovņiku pilsētām, ko Opoles kņazs bija nodevīgi ieķīlājis krustnešiem. Jagailis ieradās Racenžā, noskaities par meliem, ko krustneši izplatīja par viņu Rietumu galmos un pašā Romā, un sašutis par ordeņa negodīgumu. Par Dobžinu mestrs nemaz negribēja spriest, ko darīja ar nolūku, un pats, kā arī citi ordeņa augstmaņi katru dienu atkārtoja poļiem: «Kara ne ar jums, ne ar Lietuvu negribam, bet Zemaite pieder mums, tādēļ ka pats Vitauts to mums atdeva. Apsoliet, ka nepalīdzēsiet viņam, tad ātrāk beigsies karš un varēs runāt par Dobžinu, tad mēs jums stipri piekāpsimies.» Bet karaļa padomnieki, būdami gudri, apķērīgi vīri un labi pazīdami krustnešu melīgumu, neļāvās pierunāties. «Kļuvuši stiprāki,» viņi atbildēja mestram, «kļūsiet vēl nekaunīgāki. Jūs sakāt, ka Lietuva jums nemaz nerūp, bet tai pašā laikā gribat Viļņā uz troņa nosēdināt Skirvaili. Mīļais dievs! Tā taču ir Jagaiļa protekcija, un viņš vienīgais var, ko grib, iecelt Lietuvā par kņazu — tāpēc rimstieties, lai musu varenais karalis jūs nepārmāca.» Uz to mestrs iebilda: «Ja karalis ir īstais Lietuvas valdnieks, lai pavēl Vitautam izbeigt karu un atdot ordenim Zemaiti, citādi ordenis būs spiests uzbrukt Vitautam tur, kur tas vieglāk pieejams un sakaujams.» Tā šie strīdi risinājās no rīta līdz vakaram kā pa burvju riņķi. Karalis, negribēdams dot ordenim nekādus solījumus, arvien vairāk zaudēja pacietību un teica mestram: ja Zemaite krustnešu varā justos laimīga, Vitauts neceltu ne pirksta, jo viņam nebūtu iemesla to darīt. Būdams mierīgs cilvēks un labāk par citiem ordeņa brāļiem apzinādamies Jagaiļa spēku, mestrs centās mierināt karali un, nepiegriežot vērību dažu pārāk dedzīgu un iedomīgu komturu kurnēšanai, netaupīja glaimojošus vārdus, laiku pa laikam pat izlikdamies piekāpīgs. Bet, tā kā pat šai piekāpībā ne reizi vien varēja sajust apslēptus draudus, tas neko nelīdzēja. Sarunas par svarīgākajiem jautājumiem izjuka ātri vien, un jau otrā dienā sāka spriest par mazsvarīgākām lietām. Karalis asi pārmeta ordenim par laupītāju bandu atbalstīšanu, par uzbrukumiem un patvaļībām pierobežā, par Juranda meitas un mazā Kretkovas Jasjkas nolaupīšanu, par zemnieku un zvejnieku nogalināšanu. Mestrs liedzās, centās izlocīties, zvērēja, ka tas noticis bez viņa ziņas, un savukārt pārmeta, ka ne tikai Vitauts, bet arī poļu bruņinieki palīdzējuši pagāniem žemaišiem cīņā pret krustnešiem, kā piemēru minot Bogdanecas Macjku. Par laimi, karalis jau zināja no Povala, ko Bogdanecas bruņinieki meklēja Zemaitē, un viegli prata atbildēt uz šo pārmetumu, vēl jo vieglāk tāpēc, ka viņa svītā bija Zbiška, bet mestra svītā abi Badeni, kuri ieradās šurp ceribā, ka varbūt iznāks saķerties divkaujā ar poļu bruņiniekiem.

Bet arī tas nenotika. Ja viss būtu noritējis gludi, krustneši gribēja ielūgt karali uz Torunu un tur vairākas dienas viņam par godu rīkot dzīres un sacīkstes, bet, tā kā sarunas neveicās, radot abpusēju nepatiku un dusmas, prāts nenesās uz izpriecām. Tikai paklusās rīta stundās bruņinieki mazliet pamērojās spēkā un veiklībā, bet arī te, kā teica jautrais kņazs Jamonts, poļi noslaucīja vāciešiem degunu, jo Tačevas Povals izrādījās stiprāks par Arnoldu fon Badenu, Oļesnicas Dobeks pārspēja visus cīņā ar piķiem, bet Targovisku Liss lēcienos pāri zirgam. Izmantojot gadījumu, Zbiška ievadīja sarunas ar Arnoldu fon Badenu par izpirkšanas naudu. De Lorhe, kā grāfs un ievērojams bruņinieks, raudzījās uz Arnoldu no augšas un pretojās šīm sarunām, paziņojot, ka viņš pats visu nokārtošot. Tomēr Zbiška uzskatīja, ka bruņinieka gods uzliek viņam par pienākumu samaksāt tik daudz grivnu, cik bija solījies, un, kaut arī pats Arnolds gribēja samazināt cenu, nepieņēma ne šo piekāpšanos, ne kunga de Lorhes starpniecību.

Arnolds fon Badens bija vienkāršs cilvēks, kura gandrīz vienīgā vērtīgā īpašība bija milzīgais muskuļu spēks, diezgan aprobežots, mazliet kārs uz naudu, bet citādi godīgs. Viņam trūka krustnešu viltības, tāpēc neslēpa Zbiškam, kāpēc grib samazināt norunāto cenu. «Karalis ar mestru nekādu vienošanos nepanāks,» viņš teica, «bet nolems tikai apmainīties gūstekņiem, un tādā gadījumā tu varēsi saņemt tēvoci par velti. Es tomēr vēlos labāk kaut ko dabūt nekā palikt pilnīgi bešā, jo mans naudas maks gandrīz vienmēr tukšs, un gadās, ka tās pietiek tikai trim kausiem alus, bet man bez pieciem vai sešiem dienā grūti iztikt!» Zbiška uz viņu sadusmojās par šādiem vārdiem. «Maksāju tāpēc, ka devu bruņinieka goda vārdu, bet lētāk negribu, lai tu zinātu, ka esam tik daudz vērti.» Par to Arnolds viņu apkampa, bet poļu un krustnešu bruņinieki uzslavēja, sacīdami: «Ne par velti viņš, tik jauns būdams, valkā jostu un piešus, zina, kas ir bruņinieka gods.»

Pa to laiku karalis ar mestru patiešām vienojās par gūstekņu apmaiņu, pie kam atklājās dīvainas lietas, par ko vēlāk bīskapi un karaļa augstmaņi sūtīja vēstules pāvestam un dažādiem galmiem. Izrādījās, ka poļu rokās patiešām ir daudz gūstekņu, bet tie visi bija pieauguši vīri, spēka gados, saņemti ar ieročiem rokās pierobežas kaujās un sadursmēs, kamēr krustnešu varā atradās lielākoties sievietes un bērni, kas saņemti nakts uzbrukumos, lai dabūtu izpirkšanas naudu.

Pats Romas pāvests pievērsa taim uzmanību un, neraugoties uz visu krustnešu sūtņa apustuliskajā galvaspilsētā Johanna fon Feldes veiklību, atklāti izteica savas dusmas un sašutumu par ordeni.

Attiecībā uz Macjku radās daži šķēršļi. Tiesa, mestrs tos radīja tikai tā, šķietami, lai katru piekāpšanos padarītu nozīmīgāku. Viņš apgalvoja, ka kristīgais bruņinieks, kas kopā ar žemaišiem cīnījies pret ordeni, patiesībā jāsodot ar nāvi. Velti karaļa padomnieki atkal uzskaitīja visu, kas viņiem bija zināms par Jurandu, viņa meitu un briesmīgajām pārestībām, ko ordeņa kalpi bija nodarījuši viņiem un abiem Bogdanecas bruņiniekiem. Dīvaini sagadījās, ka mestrs atbildēja ar tiem pašiem vārdiem, kurus savā laikā vecajam Macjkam bija pateikusi kņaze Aleksandra:

—     Jūs sevi uzskatāt par jēriem, bet mūsējos par vilkiem. Tai pašā laikā no tiem četriem vilkiem, kuri piedalījās Juranda meitas nolaupīšanā, vairs nav dzīvs neviens, kamēr jēri mierīgi staigā pa pasauli.

Tā bija patiesība, uz kuru apspriedē klātesošais Tačevas pans tomēr atbildēja ar šādu jautājumu:

—     Jā, bet vai kaut viens no viņiem nonāvēts nodevīgi? Un vai tiem, kuri krita, nebija zobeni rokās?

Mestram trūka vārdu, ko atbildēt, bet, ieraudzījis, ka karalim pie tam vēl savelkas piere un iemirdzas acis, viņš piekāpās, negribēdams galīgi sadusmot bargo valdnieku. Pēc tam vienojās, ka abas puses izvēlēs delegātus gustekņu atlasei. No poļu puses šim nolūkam nozīmēja Maškovicu Zindramu, kurš gribēja tuvāk iepazīt krustnešu spēku, bruņinieku Povalu un kopā ar viņiem arī Bogdanecas Zbišku.

So pakalpojumu Zbiškam izdarīja kņazs Jamonts. Viņš iestāstīja karalim, ka tā jauneklis ātrāk ieraudzīs savu tēvoci un, ieradies kā karaļa pārstāvis, drošāk varēs aizvest viņu mājās. Karalis neiebilda pret šo lūgumu, jo kņazs Jamonts savas jautrības, labsirdības un daiļā izskata dēļ bija kā viņa, tā arī visa galma mīlulis, turklāt sev nekad neko neprasīja. Zbiška pateicās viņam no visas sirds, būdams pilnīgi drošs, ka beidzot izraus Macjku no krustnešu nagiem.

—     Daudzi tevi apskauž, — viņš teica Jamontam, — ka tu esi tik tuvu majestātei, un pareizi vien ir, tādēļ ka tu savu tuvību karalim izmanto tikai ļaužu labā un krietnākas sirds par tavējo laikam nav nevienam.

—     Pie majestātes nekas nekaiš, — bajārs atbildēja, — bet es tomēr gribētu cīnīties ar krustnešiem un apskaužu tevi par to, ka tu jau esi ar viņiem kāvies.

Pēc brīža piebilda:

—    Vakar ieradās Torunas komturs fon Vendens, un šodien jūs kopā ar mestru un viņa svītu dosieties uz turieni.

—    Pēc tam uz Malborgu?

—    Pēc tam uz Malborgu.

Te kņazs Jamonts sāka smieties:

—     Ce|š nebūs tāls, bet diezgan drūms, jo vācieši no karaja neko nedabūja un Vitauts ari viņus neiepriecinās. Esot it kā savācis visus lietuviešu spēkus un ejot uz Zemaiti.

—    Ja karalis viņu atbalstīs, sāksies lielais karš.

—    Visi mūsu bruņinieki lūdz dievu par to. Ja ari karalis, žēlojot kristīgo asinis, nesāktu lielo karu, viņš tomēr palīdzēs Vitautam ar labību un naudu, un droši vien tad daži poļu bruņinieki ari aizies pie viņa.

—    Noteikti, — Zbiška atbildēja. — Bet varbūt par to pats ordenis pieteiks karu mūsu karalim?

—    Ei nē! — kņazs sacīja. — Kamēr mestrs vēl dzīvs, tas nenotiks.

Un viņam bija taisnība. Zbiška pazina mestru jau agrāk, bet tagad

pa ceļam uz Malborgu, kopā ar Maškovicu Zindramu un Tačevas Povalu gandrīz nepārtraukti uzturoties tam blakus, varēja labāk viņu novērot un labāk iepazīt. Sis ceļojums viņā tikai nostiprināja pārliecību, ka Iielmestrs Konrāds fon Jungingens nebija ļauns un negodīgs cilvēks. Bieži vien viņš bija spiests rīkoties nelikumīgi, tāpēc ka viss ordenis piekopa nelikumības. Bija spiests darīt citiem pāri, tāpēc ka viss ordenis dibinājās uz pārestībām. Bija spiests melot, tāpēc ka melus viņš mantoja reizē ar mestra amatu un kopš savas valdīšanas pirmajām dienām uzskatīja tos tikai par politisku viltību. Bet viņš nebija briesmonis, baidījās dieva soda un, cik vien varēja, apspieda to ordeņa augstmaņu iedomību un uzpūtību, kuri apzināti grūda ordeni karā ar vareno Jagaili. Tomēr viņš bija vāja rakstura cilvēks. Ordenis kopš seniem laikiem bija tik ļoti pieradis iekārot svešu mantu, laupīt, ar spēku vai viltību sagrābt kaimiņu zemes, ka Konrāds ne tikai nespēja savaldīt šo rijību, bet arī pats neviļus pakļāvās tai un kļuva mantkārīgs. Sen bija pagājuši Vinriha fon Kniprodes laiki, kad ordenī valdīja dzelzs disciplīna, radot apbrīnu visā pasaulē. Jau Jungingena priekšteča Konrādā Vallenroda valdīšanas gados ordenis tā aizrāvās ar savu arvien pieaugošo varenību, ko nespēja mazināt īslaicīgas sakāves, tā apreiba no slavas, uzvarām, cilvēku asinīm, ka sāka grīļoties paši pamati, uz kuriem balstījās tā spēks un vienotība. Mestrs cik spēdams ievēroja likumību un taisnību, cik spēdams centās atvieglot ordeņa nežēlīgi apspiesto zemnieku likteni, kā arī pilsētnieku un pat garīdznieku un šļahtiču — ordeņa vasaļu likteni. Viens otrs zemnieks vai pilsēt-

r,08 nieks malborgas tuvumā varēja palielīties ne tikai ar pārticību, bet ari bagātību, turpretī tālākos novados bargie, patvaļīgie un izlaidīgie komturi mīdīja kājām pastāvošos likumus, arvien vairāk apspieda un laupīja tautu, ar pašrocīgi uzliktu nodokļu palīdzību vai ari tāpat atņemot pēdējo grasi; plūda ne tikai asaras, bet bieži vien arī asinis, un visā plašajā zemē dzirdēja vienīgi izmisumā nonākušu ļaužu vaidus un sūdzības. Pat ja ordeņa intereses prasīja izturēties cilvēcīgāk, kā, piemēram, Zemaitē, komturu patvaļīgās rīcības un viņu iedzimtās cietsirdības dēļ mestra norādījumi palika neizpildīti. Sais apstākļos Konrāds fon Jungingens jutās kā braucējs, kurš, vadot auļojošus zirgus, izlaidis no rokām grožus un pametis ratus likteņa ziņā. Bieži vien viņu pārņēma slikta nojauta, bieži ienāca prātā pareģojošie vārdi: «Es pasludināju viņus par darbīgām bitēm un noliku uz kristīgo zemju robežas. Bet viņi sacēlās pret mani, jo nerūpējas par to ļaužu dvēseli un nežēlo miesu, kuri no maldiem atgriezušies pie katoļu ticības un pie manis. Viņi pārvērš tos par vergiem, nemāca tiem dieva baušļus un, liedzot svētos sakramentus, grūž tos vēl lielākās elles mokās nekā tās, ko viņi saņemtu, paliekot pagānismā. Bet karus rīko, lai apmierinātu savu negausību. Tāpēc pienāks laiks, kad viņiem tiks izlauzti zobi un nocirsta labā roka, bet labā kāja kļūs kliba, lai viņi zinātu savus grēkus.»

Mestrs saprata, ka šie pārmetumi krustnešiem, ko noslēpumainā balss izteica atklāsmē svētajai Brigitai, ir pareizi. Saprata, ka celtne, kas būvēta uz svešas zemes un svešu ļaužu pārestībām un balstās uz meliem, intrigām un cietsirdības, nevar ilgi turēties. Viņš baidījās, ka šī celtne, ko gadiem ilgi skalojušas asaras un asinis, var sabrukt no varenās poļu rokas viena trieciena; juta, ka rati, ko rauj uz priekšu auļojoši zirgi, reiz iegāzīsies bezdibenī, un centās vismaz panākt, lai soda, dusmu, sakāves un posta diena pienāktu pēc iespējas vēlāk. Tāpēc ar visu savu vājo raksturu vienā jautājumā tomēr pretojās saviem lepnajiem un iedomīgajiem padomniekiem: centās nepieļaut karu ar Poliju. Velti viņam pārmeta bailes un nevarību, velti pierobežas komturi visiem spēkiem centās izraisīt karu. Kad ugunij nupat, nupat vajadzēja uzliesmot, viņš pēdējā brīdī vienmēr atkāpās, pēc tam Malborgā pateicās dievam, ka viņam izdevies atvairīt pār ordeņa galvu pacelto zobenu.

Bet viņš saprata arī, ka reiz tam ir jākrīt. Un šī apziņa, ka ordenis dibinās nevis uz dieva likumiem, bet patvaļībām un meliem, šī nojauta, ka bojā ejas stunda nav tālu, padarīja viņu par vienu no nelaimīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Viņš nešaubīdamies atdotu savu dzīvību un asinis, ja kaut ko vēl varētu izmainīt un nostāties uz taisnīga ceļa, bet pats juta, ka jau ir par vēlu. Nostāties uz taisnīga ceļa — tas nozīmētu atdot likumīgajiem saimniekiem auglīgas un bagātas zemes, kas iegūtas diezin cik sen atpakaļ, bet reizē ar tām arī daudzas lieliskas pilsētas, kā, piemēram, Gdanska. Un tas vēl nav viss! Tas nozīmētu atteikties no Zemaites, atteikties no tīkojumiem pēc Lietuvas, ielikt šķēpus makstis, visbeidzot pilnīgi izvākties no šiem novadiem, kuros ordenim vairs nebija ko kristīt, un apmesties vai nu atkal Palestīnā, vai kādā no Grieķijas salām, lai tur aizstāvētu krustu pret patiesajiem saracēņiem. Bet tas bija neiespējami, tas nozīmētu lemt ordeni bojā ejai. Kas tam piekristu? Un kurš mestrs iedrošinātos to prasīt? Tas viss aptumšoja Konrādā fon Jungingena dvēseli un dzīvi, un tomēr viņš pirmais liktu ieslodzīt tumšā cellē kā prātu zaudējušu cilvēku to, kurš ieteiktu tamlīdzīgu padomu. Nekas cits neatlika kā iet tālāk un tālāk, līdz tai dienai, kurā pats dievs paredzējis galu. Un viņš gāja, bet rūpju pilnu un noskumušu sirdi. Bārda un mati deniņos viņam jau bija nosirmojuši, bet kādreiz manīgās acis līdz pusei aizvērušās smagiem plakstiņiem. Zbiška ne reizi neredzēja viņa sejā smaidu. Mestra izskats nebija ne bargs, pat ne drūms, viņu, likās, nomāca tikai klusas ciešanas. Bruņās, ar krustu, kura vidū četrstūrī bija melns ērglis, uz krūtīm, lielā baltā apmetnī, ko arī rotāja krusts, viņš atstāja nopietnu, majestātisku un skumju iespaidu. Kādreiz Konrāds bija jautrs, mīlēja izpriecas un arī tagad nevairījās no lepniem mielastiem, izrādēm un turnīriem, gluži otrādi, pats tos rīkoja; bet ne spožu bruņinieku pūlī, kas saradās viesos Malborgā, ne priecīgās čalās, tauru skaņās un ieroču šķindoņā, ne pie malmazijas kausiem — nekad viņš nekļuva jautrs. Kad visapkārt viss, likās, liecināja par varenību, greznību, neaprakstāmu bagātību un nesalaužamu spēku, kad ķeizara un citu Rietumu valdnieku sūtņi sajūsmā sauca, ka ordenis viens pats var stāties pretī visām karallstēm un visām pasaules varām, viņš vienīgais nemaldījās un viņš vienīgais atcerējās svētajai Brigitai pasludinātos draudīgos vārdus: «Pienāks laiks, kad viņiem tiks izlauzti zobi un nocirsta labā roka, bet labā kāja kļūs kliba, lai viņi zinātu savus grēkus.»

XXXIII

Pa sauszemes ceļu viņi jāja caur Ilelmžu līdz Gruzdzendzai, kur palika vienu diennakti, lai izšķirtu strīdu par zvejošanu, kas bija izcēlies starp krustnešu pilskungu un apkārtējiem šļahtičiem, kuru īpašumi robežojās ar Vislu. No Gruzdzendzas krustnešu laivās brauca pa upi līdz pat Malborgai. Maškovicu Zindrams, Tačevas Povala un Zbiška visu laiku atradās blakus mestram, kuru ļoti interesēja, kādu iespaidu, sevišķi uz Zindramu, atetās ordeņa varenība, ieraugot to savām acīm. Mestru tas interesēja tāpēc, ka Maškovicu Zindrams bija ne tikai varonīgs un bīstams cīnītājs, bet arī ļoti gudrs komandieris. Neviens visā karalistē neprata tā kā viņš vadīt lielu karaspēku, nostādīt pulkus kaujas ierindā, būvēt un graut cietokšņus, pārmest platām upēm tiltus; neviens labāk par viņu nepazina «armatu», tas ir, dažādu tautu apbruņojumu un dažādus kara paņēmienus. Zinādams, ka karaļa padomē ļoti daudz kas atkarīgs no šī vīra uzskatiem, mestrs cerēja, ka gadījumā, ja izdosies viņu pārsteigt ar ordeņa bagātību un karaspēka daudzumu, karš tik drīz vēl neizcelsies. Bet vispirms pats Malborgas [20]izskats varēja satraukt katra poļa sirdi, jo neviens cits cietoksnis pasaulē ne tuvu nevarēja līdzināties šim, kas ietvēra sevī Augšpili, Vidus- pili un Priekšpili. Braucot laivās pa Nogati, bruņinieki jau iztālēm ieraudzīja varenus torņus, kas pacēlās pret debesīm. Diena bija skaidra un dzidra, tā ka visu varēja labi redzēt. Pēc kāda laika, laivām piebraucot tuvāk, vēl vairāk iezaigojās Augšpils baznīcas torņi un milzīgie mūri, kas pacēlās cits aiz cita, daļēji ķieģeļu krāsā, bet lielākoties klāti ar to slaveno gaiši pelēko apmetumu, ko prata pagatavot vienīgi krustnešu mūrnieki. So mūru milzīgie izmēri pārspēja visu, ko poļu bruņiniekiem līdz šim bija gadījies redzēt. Varēja likties, ka tur nami paceļas virs namiem, veidojot dabiski zemā vietā veselu kalnu, kura virsotne bija Augšpils, bet nogāzes — Viduspils un plašie Priekšpils nocietinājumi. Sis bruņoto mūku milzīgais perēklis pauda tik ārkārtīgu spēku un varenību, ka pat mestra garenā un parasti drūmā seja mazliet noskaidrojās no šī skata.

—    Ex luto Marienburg, no dubļiem Marienburga, — mestrs teica Zindramam, — bet šos dubļus nekāda pasaules vara nespēj sagraut.

Zindrams neatbildēja un klusēdams vienā skatienā ietvēra visus torņus un mūrus, ko pastiprināja milzīgi eskarpi.

Konrāds fon Jungingens pēc brīža piebilda:

—    Jūs, kungs, pazīstat cietokšņus — ko jūs par to teiksiet?

—    Cietoksnis, man liekas, ir neieņemams, — poļu bruņinieks domīgi atteica, — bet. ..

—    Bet kas? Ko jūs varat pret to iebilst?

—    Bet katrs cietoksnis var mainīt valdniekus.

Uz to mestrs sarauca uzacis.

—    Kādā nozīmē jūs to sakāt?

—    Tādā, ka dieva nodomi un rīcība cilvēkiem nav zināmi.

Un turpināja domīgi vērot mūrus, bet Zbiška, kuram Povala precīzi pārtulkoja Zindrama atbildi, raudzījās uz viņu ar apbrīnu un pateicību. Tai brīdī viņu pārsteidza līdzība starp šo poļu bruņinieku un žemaišu karavadoni Skirvaili. Abiem bija tādas pašas milzīgas galvas, it kā iespīlētas platos plecos, abiem vienlīdz varenas krūtis un tādas pašas līkanas kājas.

Negribēdams, ka pēdējais vārds paliktu poļu bruņiniekam, mestrs pēc brīža atkal ierunājās:

—     Stāsta, — viņš teica, — ka mūsu Marienburga esot sešas reizes lielāka par Vaveli.

—    Tur uz klints nav tik daudz vietas kā šeit līdzenumā, — Maš- kovicu pans atbildēja, — bet sirds, man liekas, Vavelī lielāka.

Konrāds izbrinā pacēla uzacis:

—    Nesaprotu.

—     Kas gan ir katras pils sirds, ja ne baznīca? Bet mūsu katedrāle trīsreiz lielāka par jūsējo.

To teicis, viņš norādīja uz patiešām nelielu pils baznīcu, virs kuras presbiterija uz zelta fona laistījās milzīgs mozaīkā darināts vissvētākās jaunavas attēls.

Mestram atkal nepatika šāda sarunas ievirze.

—    Jums uz visu ir ātras, bet dīvainas atbildes, — viņš teica.

Pa to laiku viņi piebrauca pie pils. Lieliskā krustnešu policija laikam jau bija brīdinājusi pilsētu un pili par lielmestra ierašanos, jo pie pārceltuves jau gaidīja vairāki ordeņa brāļi un pilsētas taurētāji, kuri vienmēr signalizēja, kad mestrs cēlās pāri upei. Otrā pusē gaidīja apsegloti zirgi: uzsēdušies tajos, mestrs ar svītu izjāja cauri pilsētai un pa Kurpnieku vārtiem gar Zvirbuļu torni iejāja Priekšpilī. Vārtos mestru sveica lielkomturs Vilhelms fon Helfenšteins, kurš, starp citu, vairs tikai valkāja šo titulu, kamēr patiesībā viņa pienākumus jau vairākus mēnešus pildīja Kuno Lihtenšteins, kas tobrīd atradās Anglijā; tālāk — lielais mediķis, Kuno brālis Konrāds Lihtenšteins, lielais ģērb- zinis Rumpenheims, lielais kasieris Burghards fon Vobeks un pēdīgi mazais komturs, darbnīcu un pils pārzinis. Bez šiem augstmaņiem mestru sagaidīja vēl vairāki augsti mūki, kuri pārzināja baznīcas lietas Prūsijā un visādi apspieda citus klosterus un garīdzniekus, kas nebija ordeņa locekļi, liekot pēdējiem pat labot ceļus un cirst ledu, bet kopā ar viņiem vesels bars pasaulīgu mūku, tas ir, bruņinieku, kuriem nebija jāpilda kanoniski pienākumi. Būdami liela auguma, spēcīgi (vājus krustneši nemaz nepieņēma), platiem pleciem, sprogainām bārdām un bargiem skatieniem, viņi vairāk atgādināja plēsīgos vācu bruņiniekus sirotājus nekā mūkus. No viņu acīm staroja drosme, lepnums un ār

kārtīga iedomība. Viņi nemīlēja Konrādu par bailēm no kara ar vareno Jagaili un ne reizi vien kapitula sēdēs atklāti pārmeta viņam mazdūšību, zīmēja uz pils mūriem un pierunāja ākstus viņu visādi izsmiet. Taču, ieraudzījuši tagad, nolieca galvas šķietamā padevībā, sevišķi vēl tāpēc, ka mestrs iejāja pilī svešu bruņinieku pavadībā, un cits par citu piesteidzās, lai pieturētu pie iemauktiem zirgu un seglu kāpšļus.

Nokāpis zemē, mestrs tūlīt griezās pie Helfenšteina:

—    Vai ir kādi jaunumi no Vernera fon Tetingena?

Lielmaršals jeb krustnešu bruņoto spēku virspavēlnieks Verners fon Tetingens tobrīd vadīja karagājienu pret žemaišiem un Vitautu.

—     Svarīgu jaunumu nav, — Helfenšteins atbildēja, — bet ir zaudējumi. Mežoņi nodedzinājuši vairākus ciemus Ragnetas apkaimē un dažus miestiņus pie citām pilīm.

—    Cerēsim, ka vienā lielā kaujā dievs palīdzēs mums salauzt viņu niknumu un pretestību, — mestrs atbildēja.

Pēc tam norādīja uz poļu bruņiniekiem:

—     Tie ir poļu karaļa sūtņi: bruņinieks no Maškoviciem, bruņinieks no Tačevas un bruņinieks no Bogdanecas, kuri ieradušies pie mums kārtot gūstekņu apmaiņu. Lai pils komturs ierāda viņiem viesu istabas, uzņem un pacienā, kā pienākas.

To dzirdot, ordeņa brāļi sāka ar interesi vērot sūtņus, sevišķi Tačevas Povalu, kura kā slavena cīnītāja vārds dažiem bija pazīstams. Tos, kuri nebija dzirdējuši par viņa varoņdarbiem Burgundijas, Čehijas un Krakovas galmos, pārsteidza viņa varenais augums un lielais kaujas ērzelis, tik milzīgi liels, ka dažiem pieredzējušiem vīriem, kuri jaunības gados bija apmeklējuši svēto zemi un Ēģipti, tas atgādināja kamieli vai ziloni. 'l.t^'

Daži pazina arī Zbišku, kurš savā laikā Malborgā cīnījās divkaujā; tie sveica viņu samērā laipni, atceroties, ka varenais un iespaidīgais mestra brālis Ulrihs fon Jungingens tika izrādījis viņam sirsnīgu draudzību un pretimnākšanu. Vismazāk vērības saistīja un vismazāko izbrīnu radīja tas, kuram vistuvākajā nākotnē bija lemts kļūt var visbriesmīgāko ordeņa grāvēju, — Maškovicu Zindrams, kurš, nokāpis no zirga, neparasti druknā auguma un augsto plecu dēļ patiešām izskatījās pēc kuprīša. Viņa pārāk garās rokas un līkās kājas jaunākajos brāļos izraisīja zobgalīgus smīnus. Viens no viņiem, pazīstams jokdaris, pienāca pat klāt, gribēdams viņu aizskart, bet, palūkojies Maškovicu panam acīs, zaudēja visu patiku un klusēdams atgāja sānis.

Pa to laiku pils komturs paņēma un aizveda viesus sev līdzi. Vispirms viņi nonāca nelielā pagalmā, kurā atradās skola, veca noliktava, seglenīca un svētā Nikolaja baznīciņa, pēc tam pāri Nikolaja tiltam pašā Priekšpilī. Kādu laiku komturs viņus veda starp vareniem mūriem, kurus šur un tur sargāja gan lielāki, gan mazāki torņi. Maškovicu Zindrams vērīgi apskatīja visu, kamēr vedējs pat nejautāts labprāt izrādīja dažādas celtnes, it kā viņa pienākums tieši būtu panākt, lai viesi varētu pēc iespējas sīkāk aplūkot visu.

—   Tā milzīgā ēka, ko jūs, kungi, redzat savā priekšā pa kreisi, — viņš teica, — ir mūsu staļļi. Esam nabadzīgi mūki, bet ļaudis runā, ka citur pat bruņinieki tā nedzīvojot kā pie mums zirgi.

—   Ļaudis neuzskata jūs par nabagiem, — Povals atteica, — bet tur jābūt kaut kam vairāk nokā staļļiem, jo celtne ļoti augsta, bet zirgus taču pa kāpnēm nevadājat.

—   Virs staļļiem, kuri atrodas apakšā un kuros var novietot četri simti zirgu, — pils komturs paskaidroja, — ir noliktavas, kurās glabājas labība kaut vai desmit gadiem. Mūs neviens nevar ielenkt, bet, ja ielenktu, ar badu nekad nepiespiestu padoties.

To teicis, pagriezās pa labi un atkal pāri tiltam starp svētā Labrenča un Bruņu torņiem ieveda viņus citā milzīgā pagalmā, kas atradās Priekšpils pašā vidū.

—   Ievērojiet, kungi, — vācietis teica, — ka viss tas, ko jās redzat no šejienes uz ziemeļiem, ar dieva žēlastību ir neieņemams un ir vēl tikai Vorburg, ko nemaz nevar salīdzināt ne ar Viduspili, kurp es jūs vedu, ne ar Augšpili.

īpašs grāvis un īpašs paceļamais tilts atdalīja Viduspili no pagalma; nonākuši pie šīs pils vārtiem, kas atradās krietni augstāk, bruņinieki »iz komtura ieteikumu pagriezās atpakaļ un vēlreiz pārlaida acis visam šim milzīgajam četrstūrim, kas saucās Priekšpils. Tur ēka pacēlās pie ēkas, tāpēc Zindramam likās, ka savā priekšā redz veselu pilsētu. Tur bija ļoti daudz kokmateriālu, kas stāvēja sakrauti augstās grēdās kā veselas mājas, akmens ložu piramīdas, kapsētas, lazaretes, veikali. Mazliet sāņus, pie dīķa, kas atradās pašā vidū, sārtoja varenie «tempļa» mīiri — tā bija liela ēka ar ēdnīcu algotņiem un kalpotājiem. Pie ziemeļu vaļņa varēja redzēt citus staļļus bruņinieku un paša lielmestra zirgiem. Gar dzirnavu aizsprostu pacēlās ieroču inesēju un algotņu karaspēka kazarmas, bet četrstūra pretējā malā — dzīvokļi dažādiem ordeņa ierēdņiem un pārziņiem, pēc tam atkal noliktavas, klētis, maizes ceptuves, drēbnieku darbnīcas, lietuves, milzīgs arsenāls vai karavāns, cietums, veca lie'lgabalnīca, — katra no šīm celtnēm tik pamatīgi uzbūvēta un aizsargāta, ka katrā no tām varēja aizstāvēties kā īpašā cietoksnī, bet visu to iejoza mūri un neskaitāmi bargi torņi; aiz mūriem atradās grāvis, aiz grāvja visapkārt rēgojās milzīgs žogs, un tikai aiz šī žoga rietumos vēla savus dzeltenos viļņus Nogate, ziemeļos un aus

trumos spīguļoja milzīga dīķa gludais līmenis, bet dienvidos slējās vēl vairāk nocietinātās Viduspils un Augšpils.

Tas bija drausmīgs perēklis, no kura dvesa pretī nepielūdzams spēks un kurā koncentrējās divas tā laika lielākās varas: baznīcas un militārā. Kas pretojās vienai, to sagrāva otra. Kas pacēla pret tām roku, pret to sacēlās brēka visās kristīgajās valstis, ka tas paceļot to pret svēto krustu.

Un tūlīt no visām pusēm atsteidzās palīgā bruņinieki. Perēklī bija pilns arī dažādu amatnieku un bruņotu ļaužu, tas nepārtraukti ņudzēja kā bišu strops. Pie visām ēkām, ieliņām, pie vārtiem, darbnīcās — visur valdīja tāda kustība kā tirgū. Dzirdēja veseru un kaltu troksni, gatavojot akmens lodes, dzirnavu un ģēpeļu rūkoņu, zirgu zviegšanu, bruņu un ieroču šķindoņu, tauru un stabuļu skaņas, saucienus un pavēles. Sais pagalmos varēja dzirdēt visas pasaules valodas un sastapt visu tautu karavīrus: gan veiklos angļu strēlniekus, kuri simt soļu attālumā trāpīja mastā piesietam balodim un kuru bultas izurba bruņas tikpat viegli kā vadmalu, gan briesmīgos Šveices kājniekus, kuri cīnījās ar abrocīgiem šķēpiem, gan drosmīgos, bet ēšanā un dzeršanā nepārspējamos dāņus, gan jautros un reizē strīdīgos franču bruņiniekus, gan nerunīgos un lepnos spāņu muižniekus, gan lieliskos itāļu paukotājus, kuri bija ģērbušies zīdā un samtā, bet kaujās gāja izturīgās, Venēcijā, Milānā un Florencē kaltās bruņās, gan Burgundijas un frīzu cīnītājus un pēdīgi vāciešus no visām vācu zemēm. Viņu vidū laiku pa laikam pavīdēja saimnieku un komandieru baltie apmetņi. «Ar zeltu pilnais tornis» jeb, precīzāk, atsevišķa, Augšpilī blakus mestra dzīvojamām telpām piebūvēta istaba, kas no grīdas līdz griestiem bija piepildīta ar naudu un dārgmetālu stieņiem, ļāva krustnešiem pienācīgi uzņemt viesus un uzturēt algotus karavīrus, kurus ordenis no šejienes vajadzības gadījumā izsūtīja uz visām pilīm pārvaldnieku, vecāko uni komturu rīcībā. Tā šķēpa un krusta spēks šeit savienojās ar milzīgu lxagātību un reizē stingru dzelzs disciplīnu, ko tai laikā lielīgie, savas varenības apžilbinātie krustneši provincēs jau bija iedragājuši, bet Malborgā pēc vecas tradīcijas vēl ievēroja. Monarhi šeit ieradās ne tikai cīnīties pret pagāniem un aizņemties naudu, bet arī mācīties, kā jāvalda, bruņinieki — apgūt kara mākslu. Jo visā pasaulē neviens tā neprata valdīt un karot kā ordenis. Toreiz, kad tas tikko ieradās, tam šeit nepiederēja ne pēda zemes, izņemot to mazo gabaliņu un dažas pilis, ko uzdāvināja neuzmanīgais poļu kņazs, bet tagad tas pārvaldīja plašu teritoriju, lielāku par vienu otru karalisti, kurā netrūka auglīgas zemes, varenu pilsētu un neieņemamu piļu. Valdīja un vienmēr bija nomodā, kā valda zirneklis pār savu tīklu, visus tā pavedienus turot savā pārziņā. No šejienes, no šīs Augšpils, no mestra un no baltajiem apmetņiem

pasta kalpotāji uz visām pusēm izvadāja pavēles: lēņu šļahtičiem, pilsētu padomēm, burgomistriem, zemju pārvaldniekiem, viņu palīgiem un algoto karaspēka kapteiņiem, bet, ko šeit izdomāja un nolēma prāts un griba, to tur tūlīt izpildīja simti un tūkstoši dzelzs roku. Te saplūda nauda no visas zemes, te saplūda labība, visādi citi produkti, smagā jūgā nospiestās neordeņa garīdzniecības un klosteru nodevas; visbeidzot no šejienes plēsīgas rokas izstiepās uz visiem kaimiņu novadiem un to iedzīvotājiem.

Daudzas prūšu ciltis, kas runāja lietuviešu valodā, jau bija noslaucītas no zemes virsas. Lietuvu tik smagi spieda uz krūtīm krustnešu dzelzs papēdis, ka ik elpas vilciens tai prasīja sirds asinis; Polija, kaut arī guvusi uzvaru drausmīgajā kaujā pie Plovciem, tomēr Loketkas valdīšanas laikā zaudēja savus īpašumus Vislas kreisajā krastā, reizē ar Gdansku, Tčevu, Gņevu un Sveču. Livonijas bruņinieku ordenis tiecās pēc krievu zemēm, un abi šie ordeņi vēlās uz austrumiem kā vācu jūras pirmais milzu vilnis, kas arvien vairāk un vairāk applūdināja slāvu zemes.

Un pēkšņi vācu krustnešu labklājības sauli aizsedza mākonis. Lietuva pieņēma kristīgo ticību no ipoļu garīdzniekiem, bet Krakovas troni reizē ar daiļās karalienes roku ieguva Jagailis. Tiesa, ordenis tādēļ nezaudēja nevienu savu zemi, nevienu pili, taču sajuta, ka viņu spēkam pretī nostājās cits spēks, un zaudēja iemeslu, kā dēļ tas pastāvēja Prūsijā. Pēc Lietuvas nokristīšanas tam patiesībā vajadzēja atgriezties Pa- lcstīnā un apsargāt ceļotājus, kuri devās uz svēto pilsētu. Bet atgriezties — tas nozīmēja atteikties no bagātības, varas, spēka, kundzības, pilsētām, zemēm un veselām karalistēm. Un bailēs un niknumā ordenis sāka svaidīties kā šausmīgs pūķis, kuram sānos iestrēdzis pīķis. Mestrs Konrāds baidījās likt visu uz spēles un trīcēja no domām vien par ikaru ar lielo karali, kas valdīja poļu, lietuviešu, kā arī plašajās krievu zemēs, ko tatāriem no rīkles bija izrāvis Oļģerts; turpretī vairums krustnešu centās izraisīt karu, jūtot, ka vajag saķerties ar ienaidnieku uz dzīvību un nāvi, kamēr vēl nav galīgi izsīkuši spēki, kamēr ordeņa slava vēl nav pilnīgi nobālusi, kamēr visa pasaule vēl steidz tam palīgā, kamēr pāvesta lāsti vēl neķēra to viņu perēkli, kura dzīves un nāves uzdevums tagad bija nevis kristietības izplatīšana, bet gan tieši pagānisma saglabāšana.

Bet pa to laiku viņi visās valstīs un galmos sūdzējās, ka Jagailis un Lietuva kristījušies nepareizi, tikai šķietami, uzskatot par pilnīgi neiespējamu viena gada laikā panākt to, ko ordeņa šķēps nespēja panākt gadu simteņos. Viņi centās noskaņot karaļus un bruņiniekus pret Poliju un tās valdnieku kā pret pagānisma aizstāvjiem — un šīs balsis, kurām neticēja vienīgi Romā, plaši izplatījās visā pasaulē, sapulcinot Malborgā Dienvidu un Rietumu kņazus, grāfus un bruņiniekus. Ordenim pieauga pašapziņa un spēka sajūta. Marienburga ar savām bargajām pilīm un Priekšpils nocietinājumiem vairāk nekā jebkad pārliecināja ļaudis par savu varenību, apžilbināja tos ar savu bagātību un šķietamo disciplīnu — un viss ordenis likās esam valdonīgāks un nesagrauj amāks nekā agrāk. Un neviens no kņaziem, neviens no svešajiem bruņiniekiem, pat neviens no krustnešiem, izņemot mestru, nesaprata, ka kopš Lietuvas nokristīšanas brīža noticis kaut kas tāds, it kā Nogales viļņi, kas no vienas puses aizsargāja šo drausmīgo cietoksni, būtu sākuši klusi un nepielūdzami izskalot tā mūrus. Neviens nesaprata, ka šai milzīgajā ķermenī spoks gan vēl palicis, bet dvēsele to atstājusi; katrs, kas tikko ieradies, paskatījās uz šo ex luto Maricnburg, uz šiem mūriem, torņiem, melnajiem krustiem un vārtiem, ēkām un apģērbiem, tam vispirms ienāca prātā doma, ka nekādiem elles spēkiem neuzvarēt šo krusta galvaspilsētu ziemeļos.

To pašu izjuta arī ne tikai Tačevas Povals un Zbiška, kurš te bija viesojies agrāk, bet arī daudz apķērīgākais par viņiem Maškovicu Zindrams. Arī viņam, raugoties tobrīd uz šo bruņoto zaldātu pūzni, ko ietvēra torņi un augstas mūra sienas, sadrūma seja, bet prātā neviļus ienāca lepnie vārdi, ar kuriem krustneši kādreiz bija draudējuši karalim Kazimiram:

«Mēs esam stiprāki par tevi, un, ja tu nepiekāpsies, mēs tevi vajāsim ar šķēpu līdz pašai Krakovai.»

Bet pils komturs viņus aizveda tālāk, uz Viduspili, kuras austrumu spārnā atradās viesu istabas.

XXXIV

Macjka un Zbiška ilgi stāvēja apkampušies: viņi vienmēr bija mīlējuši viens otru, bet pēdējo gadu kopējie piedzīvojumi un nelaimes padarīja šo mīlestību vēl stiprāku. No pirmā acu uzmetiena brāļadēlam vecais bruņinieks uzminēja, ka Danusjas jau nav pasaulē, bet neko nejautāja, tikai spieda jaunekli sev klāt, gribēdams ar to viņam parādīt, ka vēl nav palicis pilnīgs bārenis, ka vēl ir tuva dzīva dvēsele, kas gatava dalīties viņa nelaimē.

Tikai pēc tam kad asaras bija krietni mazinājušas skumjas un sāpes, Macjka pēc ilgas klusēšanas iejautājās:

—     Vai atkal tev viņu atņēma vai nomira tavās rokās?

—    Nomira manās rokās pie pašas Spihovas, — jauneklis atbildēja.

Un sāka stāstīt, kas un kā noticis, laiku pa laikam ļaudams vaļu asarām un nopūtām, bet Macjka, ari nopūzdamies, uzmanīgi klausījās un pēdīgi atkal sāka izprašņāt:

—    Vai Jurands vēl dzīvs?

—    Jurandu atstāju vēl dzīvu, bet ilgi viņš neizturēs, un laikam vairs neieraudzīšu.

—    Tad varbūt labāk bija nejāt?

Kā tad es varēju jūs te atstāt?

—    Pāris nedē|as agrāk vai vēlāk, vienalga!

Bet Zbiška, vērīgi paskatījies uz viņu, teica:

—    Tāpat jau šeit slimojāt? Izskatāties kā mironis.

—    Lai gan ārā spīd saule, pagrabā visu laiku vēss un briesmīgi mitrs, tāpēc ka pilij visapkārt ūdens. Domāju, ka galīgi sapelēšu. Trūka elpas, un no visa tā man atvērās rēta — tā, zini… no kuras Bogda- necā tikai pēc bebru taukiem izlīda šķemba.

—    Atceros, — Zbiška teica, — mēs taču ar Jagenku gājām medīt bebri. Tātad suņabrāļi jūs šeit turēja pazemē?

Macjka pamāja ar galvu un turpināja:

—     Atklāti sakot, viņi uz mani skatījās visai greizi, un šķita, ka būs slikti. Viņi te ir ļoti nikni uz Vitautu un žemaišiem, bet vēl niknāki uz tiem no mums, kuri viņiem palīdz. Velti es viņiem stāstīju, kāpēc devos pie žemaišiem. Būtu nocirtuši galvu, ko neizdarīja vienīgi tāpēc, ka bija žēl izpirkšanas naudas, jo, kā zini, nauda viņiem ir saldāka par atriebi; otrkārt, tāpēc, lai viņiem būtu pie rokas pierādījums, ka karalis sūta pagāniem palīgā poļus. Mēs, kas esam tur bijuši, zinām, ka nabaga žemaiši paši grib pieņemt kristīgo ticību, tikai ne no krustnešu rokām, ko krustneši izliekas nezinām un apsūdz viņus visos galmos, bet reizē ar viņiem arī mūsu karali.

Te Macjkam uznāca aizdusa, tā ka uz brīdi nācās apklust, un tikai atguvies viņš atkal turpināja:

—     Varbūt es tā arī sapūtu pazemē. Tiesa, mani aizstāvēja Arnolds fon Badens, kuram arī rūpēja izpirkšanas nauda, bet šim lācim, kā viņu tur sauc, ordenī nav nekādas teikšanas. Par laimi, de Lorhe uzzināja par mani no Arnolda un tūlīt sacēla briesmīgu brēku. Nezinu, vai tev viņš par to stāstīja, jo parasti mēdz slēpt savus labos darbus . . . Viņu te godā, tāpēc ka viens de Lorhe kādreiz ordenī ieņēmis augstu amatu, bet šis ir no slavenas dzimtas un ļoti bagāts. De Lorhe teica krustnešiem, ka viņš pats esot mūsu gūsteknis un, ja man šeit nocirtīs galvu vai es nobeigšos no bada un mitruma, tu viņam nocirtīsi galvu. Draudēja kapitulam, ka izstāstīs Rietumu galmos, kā krustneši rīkojas ar iesvaidītiem bruņiniekiem. Viņi sabijās un pārveda mani uz lazareti, kur labāks gaiss un uzturs.

—            Dievs mans liecinieks, ka no Lorhes neņemšu nevienas grivnas! — Zbiška iesaucās.

—            Patīkami ņemt no ienaidnieka, turpretim draugam vajag piedot, — Macjka sacīja, — bet, tā kā, dzirdēju, ar karali parakstīta vienošanās par gūstekņu apmaiņu, arī par mani nevajadzēs maksāt.

—            Jā, bet mūsu bruņinieka goda vārds? — Zbiška jautāja. — Vienošanās p>aliek vienošanās, un, ja mēs to neizpildīsim, Arnolds varēs pārmest mums negodīgumu.

To dzirdot, Macjka noskuma, bet, brīdi padomājis, teica:

—    Varbūt var kaut cik notirgot.

—     Paši noteicām cenu. Vai tad tagad esam mazāk vērti?

Macjka noskuma vēl vairāk, bet viņa acīs atainojās izbrīns un it kā vēl lielāka mīlestība uz Zbišku.

—            Godu tu gan proti sargāt! . . . Tāds laikam esi piedzimis, — nomurmināja sev zem deguna.

Un sāka pūst. Zbiška domāja, ka viņam žēl to grivnu, kuras jāmaksā fon Badenam, tāpēc teica:

—            Neskumstiet! Naudas tāpat pietiek, būtu tikai liktenis bijis labvēlīgāks.

—            Gan dievs par tevi apžēlosies! — vecais bruņinieks sagrauzti teica. — Es vairs ilgi nedzīvošu.

—    Nesakiet vis! Lai tik appūš vējš, būsiet atkal vesels.

—    Vējš? Vējš jaunu kociņu saliec, bet vecu nolauž.

—            Nūja! Jūsu kauli vēl stipri, un līdz vecumam vēl tālu. Neskumstiet.

—            Ja tu būtu jautrs, es arī smietos. Taču man ir arī cits iemesls skumt, patiesību sakot, ne tikai man, bet mums visiem.

—    Kāds tad? — Zbiška jautāja.

—            Vai atceries, kā es tevi Skirvaiļa nometnē izrāju par to, ka tu slavēji krustnešu spēku? Atklātā laukā mūsu tauta ir stipra, bet tik tuvu es šos suņabrāļus tikai tagad ieraudzīju . ..

Te Macjka, it kā baidīdamies, ka viņu kāds nesadzird, pazemināja balsi:

—            Tagad redzu, ka tev bija taisnība, ne man. Lai dievs sargā, kas tas par spēku, kas tā par varenību! Mūsu bruņiniekiem niez rokas, viņi grib pēc iespējas ātrāk uzbrukt vāciešiem, bet nezina, ka krustnešiem palīdz visas tautas un visi karaļi, ka viņiem ir vairāk naudas, ka viņi labāk apmācīti, ka viņu pilis ir izturīgākas un bruņojums labāks nekā mums. Lai dievs sargā! . .. Kā pie mums, tā arī te runā, ka lielajam karam galu galā jānotiekot, bet tad lai dievs apžēlojas par mūsu karalisti un mū9u tautu!

Viņš saņēma plaukstās savu nosirmojošo galvu, atspieda uz ceļiem elkoņus un noklusa.

Zbiška teica:

—            Nu, redziet! Divkaujās ne viens vien mūsu bruņinieks ir stiprāks, bet, ja sāksies lielais karš, spriediet paši.

—            Ai, saprotu, saprotu! Lai dievs dod, ka arī tie karaļa sūtņi saprastu, sevišķi Maškovicu pans.

—            Redzēju, kā viņš sadrūma. Viņš esot liels kara lietu speciālists, un stāsta, ka neviens cits tā nepārzinot kara mākslu.

—    Ja tā, tad kara varbūt nebūs.

—            Ja krustneši apjēgs, ka viņi stiprāki, tieši tad būs. Un teikšu jums atklāti: lai ir kā būdams, bet ilgāk tā dzīvot mēs nevaram.. .

Tagad Zbiška nokāra galvu, it kā paša un kopīgās nelaimes nomākts, bet Macjka teica:

—            Zēl lielās karalistes, bet es baidos, ka tikai dievs mūs nesoda par mūsu augstprātību. Atceries, kā Vavelī, kad tev gribēja nocirst galvu, bet nenocirta, mūsu bruņinieki pirms dievkalpojuma pie katedrāles lielījās, ka gatavi cīnīties ar pašu Timuru Klibo, kurš pārvalda četrdesmit karalistes un veselus kalnus sakrāvis no cilvēku galvām . . . Nepietiek viņiem krustnešu, visus uzreiz gribētu izaicināt, un dievam tas varbūt nepatīk.

To dzirdot, Zbišku pārņēma briesmīgs žēlums, viņš saķēra rokās savu gaišmataino galvu un iesaucās:

—            Kas mani toreiz izglāba no bendes cirvja, ja ne viņa! Ai Jēzus! Mana Danusja! … Ai Jēzus! …

Un sāka plēst matus, pēc tam kost pirkstos, cenšoties valdīt vaimanas — tik ļoti viņam pēkšņi iesāpējās sirds.

—            Puis, dieva dēļ! . . . Esi mierīgs! — Macjka iesaucās. — Ko ar to panāksi? Valdies! Esi mierīgs! Valdies!

Bet Zbiška ilgu laiku nespēja nomierināties un atjēdzās tikai tad, kad Macjka, kas patiešām vēl bija slims, sagura tik ļoti, ka sagrīļojās un nokrita uz sola pilnīgi bez samaņas. Tad jauneklis noguldīja viņu uz kušetes, iedeva malku vīna, ko atsūtīja pils komturs, un pieskatīja, kamēr vecais bruņinieks aizmiga.

Nākošā rītā viņš pamodās vēlu, atpūties un žirgtāks.

—            Nu, — viņš teica, — laikam mana stunda vēl nav situsi, un varbūt, kad appūtīs vējš, varēšu pat jāt.

—            Sūtņi dažas dienas vēl paliks, — Zbiška pastāstīja, — jo pie viņiem arvien nāk ļaudis ar lūgumiem atbrīvot gūstekņus, kas saņemti kā laupītāji Mazāvijā vai Lielpolijā, bet mēs varam jāt, kad vien gribat un kad jums pietiks spēka.

Tai brīdi ienāca Glava.

—            Tu varbūt zini, ko tur dara sūtņi? — vecais bruņinieks viņam jautāja.

—            Apskata Augšpili un baznīcu, — čehs atteica. — Viņus pavada pats pils komturs, pēc tam ies uz lielo ēdnīcu pusdienās. Arī jūs abus mestrs tajās esot ielūdzis.

—    Ko tu darīji no rīta?

—            Aplūkoju vācu algotos kājniekus, ko kapteiņi apmācīja laukumā, un salīdzināju viņus ar mūsu čehu kājniekiem.

—    Vai tu tos vēl atceries?

—           Es biju pusaudzis, kad Zgoželicu Zihs mani saņēma gūstā, bet atceros labi, jo kara lietas mani interesēja no mazām dienām.

—    Nu, un kā?

—            Nekā! Stipri jau nu viņi ir un labi apmācīti arī, bet tomēr vērši, kamēr mūsējie čehi — vilki. Ja kaut kas tāds notiks, varu jums pateikt tikai to, ka vērši vilkus neēd, bet vilki uz vērša gaļu briesmīgi kāri.

—            Tas tiesa, — Macjka, kuram šai ziņā laikam bija kāda saprašana, piekrita, — ja kāds uzduras jūsējiem, tas atlec kā no eža.

—            Kaujā bruņinieks uz zirga ir desmit kājnieku vērts, — Zbiška sacīja.

—            Bet Marienburgu var ieņemt tikai kājnieki, — ieroču nesējs atbildēja.

Ar to arī saruna par kājniekiem beidzās, jo Macjka, sekojot savai domu gaitai, ieminējās:

—            Klau, Glava, ja pēc tam, kad būšu iestiprinājies, jutīšos labāk, — jāsim.

—     Uz kurieni? — čehs apvaicājās.

—    Uz Mazāviju, — Zbiška atteica. — Uz Spihovu.

—    Tur arī paliksim?

Macjka jautājoši paskatījās uz Zbišku, jo līdz šim viņi netika runājuši, ko darīs tālāk. Varbūt jauneklim bija jau gatavs savs lēmums, bet viņš laikam negribēja skumdināt tēvoci, tāpēc izvairīgi paskaidroja:

—    Vispirms jums jāatkopjas.

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam? Atgriezīsietdes Bogdanecā. Es zinu, cik ļoti jūs to mīlat.

—    Bet tu?

—    Es arī mīlu.

—            Es nesaku, lai tu nejāj pie Juranda, — Macjka sacīja. — Ja viņš nomirs, vajag viņu pienācīgi apglabāt. Bet paklausies, ko es teikšu, jo tev, kā jaunākam, nav tik daudz saprašanas. Spihovā ir nelaimīga zeme. Ja tev dzīvē gadījies kas labs. tad kaut kur citur, kamēr Spihovā tikai bēdas un ciešanas.

—    Jums taisnība, — Zbiška piekrita, — bet tur ir Danusjas kaps . ..

—           Beidz! — Macjka iesaucās, baidīdamies, ka Zbiška atkal nekrīt izmisumā, tāpat kā vakar.

Bet jaunekļa sejā atspoguļojās vienīgi saviļņojums un skumjas.

—            Vel būs laiks apspriesties, — viņš teica. — Ploekā tik un tā vajadzēs atpūsties.

—            Tur jau nu par jums, pan, būs kam parūpēties, — Glava iemetināja.

—            Pareizi! — Zbiška teica. — Vai zināt, ka tur ir Jagenka? Kņazes Aleksandras galminiece. Ak tā, jūs taču pats viņu turp aizvedāt. Arī Spihovā bijusi. Man tikai brīnums, ka pie Skirvaiļa jūs man par viņu neko neteicāt.

—            Ne tikai bija Spihovā; bez viņas Jurands vēl tagad taustītu ar spieķi ceļu vai būtu kaut kur grāvī nomiris. Es atvedu viņu uz Plocku saņemt abata mantojumu, bet tev nepateicu tāpēc, ka tas neko nedotu. Nekam tu, nabags, toreiz nepiegriezi vērību.

—            Viņa jūs ļoti mīl, — Zbiška sacīja. — Paldies dievam, ka nekādas vēstules nebija vajadzīgas, lai gan viņa ar kņazes starpniecību dabūja vēstuli no krustnešu sūtņiem, lai jūs atbrīvo.

—            Lai dievs par to viņu svētī, laikam visā pasaulē nav labākas meitenes, — Macjka sacīja.

Viņu tālāko sarunu pārtrauca Maškovicu Zindrama un Tačevas Povala ierašanās, kuri, uzzinājuši par Macjkas vakarējo ģīboni, šodien atnāca viņu apraudzīt.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! — pārkāpis slieksni, teica Zindrams.

—   Kā jūs jūtaties šodien?

—            Paldies jums! Pamazām! Zbiška saka, ka pēc tam, kad appūtīs vējš, būs pavisam labi.

—    Kāpēc lai nebūtu? Būs! Viss būs labi, — Povala apliecināja.

—    Es te atpūtos, kā nākas! — Macjka sacīja. — Ne tā kā jūs,

—   dzirdēju, esot agri cēlušies.

—            Vispirms pie mums ieradās šejienes iedzīvotāji, lūdza apmainīt gūstekņus, pēc tam apskatījām krustnešu saimniecību: Priekšpili un abas pilis.

—    Stipra saimniecība un stipras pilis! — Macjka drūmi norūca.

—            Tas tiesa. Baznīcā ir arābu ornamenti. Krustneši stāsta, ka viņi tos iemācījušies veidot no saracēņicm Sicīlijā. Pilīs dažās istabās velves balstās uz vienas vai vairākām kolonām. Jūs paši redzēsiet lielo ēdamtelpu. Nocietinājumi arī visur briesmīgi, kādu nav nekur citur. Tādus

mūrus nekāda, pat vislielākā akmens lode nespēj sagraut. Prieks .skatīties . ..

Zindrams to stāstīja tik jautri, ka Macjka izbrīnījies paskatījās uz viņu un teica:

—    Bet viņu bagātību, kārtību, karaspēku un viesus redzējāt?

—     Visu ko mums izrādīja, it kā aiz viesmīlības, bet patiesībā tāpēc, lai mūs apmulsinātu.

—    Nu, un kā?

—     Nu, ja dievs dos, ka sāksies lielais karš, aiztrieksim viņus prom aiz kalniem un jūrām, no kurienes šurp atnākuši.

Macjka, aizmirsis tai brīdī savu slimību, no pārsteiguma pat pietrūkās stāvus.

—     Ko jus sakāt? — viņš iesaucās. — Stāsta, ka esat gudrs vīrs… Man pilnīgi sašļuka duša, ieraugot viņu varenību… Dieva dēļ! Kāpēc jūs tā domājat?

Viņš griezās pie brāļadēla:

—     Zbiška pasaki, lai uzliek to vīnu, ko mums atsūtīja. Piesēdiet un pastāstiet, labākas zāles manai slimībai neviens dziednieks vēl nav izgudrojis.

Zbiška, arī ļoti ieinteresēts, pats uzlika krūzi ar vīnu, kausus, pēc tam visi apsēdās pie galda un Maškovicu pans teica tā:

—     Nocietinājumi — tas ir nieks, jo, ko cilvēka roka uzcēlusi, to cilvēka roka spēj arī sagraut. Zināt, kas satur kopā ķieģeļus? Kaļķi! Bet kas satur kopā cilvēkus? Mīlestība!

—     Pie pestītāja ciešanām! — Macjka iesaucās. — Tas ir salds medus, kas nāk jums pār lūpām!

Zindrams no sirds nopriecājās par šo atzinību un turpināja tālāk:

—     No šejienes iedzīvotājiem vienam pie mums ir brālis ķēdēs, otram dēls, trešam brālēns, citam znots vai kāds cits radinieks. Pierobežas komturi spiež viņus mūsu zemē laupīt, un ne viens vien no viņiem vēl zaudēs savu galvu, ne viens vien nokļūs mūsu rokās. Bet ļaudis jau uzzinājuši par vienošanos starp karali un mestru un sāka nākt pie mums no paša rīta, lai pateiktu gūstekņu vārdus, ko mūsu rakstvedis pierakstīja. Pirmais ieradās šejienes mucinieks, bagāts vīrs, vācietis, mājas īpašnieks, kurš pēdīgi teica: «Ja varētu kaut kā palīdzēt jūsu karalim un karalistei, ne tikai mantas, pat savas galvas nežēlotu.» Aizvadīju viņu prom, domādams, ka Jūdass. Bet tad ieradās kāds draudzes garīdznieks no Olīvas ar lūgumu atbrīvot viņa brāli un pateica tā: «Vai tiesa, kungs, ka sāksiet karu pret mūsu prūšu kungiem? Jums jāzma, ka šeit visa tauta, sakot lūgšanas vārdus: «Lai nāk tava valstība,» — domā par jūsu karali.» Pēc tam bija atnākuši lūgt par dēliem divi muižnieki, kuriem ir lēņu tiesības uz zemi netālu no Stumas, bija tirgoņi no Gdanskas, bija amatnieki, bija zvanu liešanas meistars no Kvidzinas, bija daudz citu ļaužu — un visi runāja to pašu.

Te Maškovicu pans apklusa, piecēlās, paskatījās, vai aiz durvīm neviens neklausās, un klusinātā balsī pabeidza:

—    Es viņus ilgi par visu izprašņāju. Visā Prūsijā neieredz krustnešus gan ksendzi, gan šļahta, gan pilsētnieki, gan laucinieki. Un neieredz ne tikai tā tauta, kas runā mūsu vai prūšu valodā, bet arī vācieši. Kam ir jākalpo, tas kalpo, bet krustneši viņiem pretīgāki par mēri. Lūk, tā tas ir . ..

—     Jā, bet kāds tam sakars ar ordeņa varenību? — Macjka nemierīgi jautāja.

Zindrams paberzēja ar plaukstu savu milzīgo pieri, brīdi padomāja, it kā meklēdams salīdzinājumu, līdz beidzot iesmējies teica:

—    Vai jūs kādreiz esat cīnījušies divkaujā?

—    Ne reizi vien, — Macjka atbildēja.

—     Kā jūs domājat, vai pēc pirmā trieciena nenovelsies no zirga pat visspēcīgākais bruņinieks, kuram ir aizgriezta seglu siksna un kāpšļi?

—    Uzreiz!

—    Nu, redziet: ordenis ir tieši tāds bruņinieks.

—     Mīļais dievs! — Zbiška iesaucās. — Pat grāmatā neko gudrāku nevar atrast!

Bet Macjka no saviļņojuma trīcošā balsī teica:

—     Paldies par labu vārdu! Jūsu galvai, man liekas, jātaisa speciāla bruņu cepure, kur lai tādai atrod gatavu!

XXXV

Macjka un Zbiška bija solījušies tūlīt jāt prom no Malborgas, bet tai dienā, lai gan Maškovicu Zindrams tik ļoti uzmundrināja viņus, vēl neaizjāja, jo Augšpilī notika pusdienas, pēc tam vakariņas par godu sūtņiem un viesiem, kurās Zbiška bija ielūgts kā karaļa bruņinieks, bet reizē ar Zbišku arī Macjka. Pusdienas notika mazākā sastāvā lieliskajā ēdamzālē, ko apgaismoja desmit logi un kuras rievainās velves balstījās uz vienas kolonas, kas būvmākslā bija reti sastopams paņēmiens. Atskaitot karaļa bruņiniekus, no svešajiem pie galda sēdēja vēl tikai kāds švābu grāfs un viens burgundietis, kurš, kaut arī skaitījās bagātu valdnieku padotais, bija ieradies viņu vārdā aizņemties no ordeņa naudu. No vietējiem reizē ar mestru pusdienās vēl piedalījās četri augstmaņi, kurus sauca par ordeņa pīlāriem: lielkomturs, dāvanu dalītājs, ģērbzimis un kasieris. Piektais pīlārs, tas ir, maršals tobrīd atradās karagājienā pret Vitautu.

Lai gan ordenis bija zvērējis dzīvot nabadzībā, ēda no zelta un sudraba traukiem, bet dzēra malmaziju, jo mestrs gribēja apžilbināt poļu siitņus. Taču, neraugoties uz daudzajiem ēdieniem un bagāto cienastu, viesus šis mielasts mazliet garlaikoja, tāpēc ka bija grūti sarunāties un visiem vajadzēja izturēties ļoti nopietni. Toties vakariņas lielajā ordeņa ēdamzālē (Convents Remter) bija daudz jautrākas: tajās piedalījās viss konvents un visi tie viesi, kuri vēl nebija paspējuši kopā ar maršala karaspēku aizjāt, lai cīnītos pret Vitautu. So jautrību neizjauca neviens strīds, neviena domstarpība. Tiesa, ārzemju bruņinieki, paredzēdami, ka reiz viņiem tomēr nāksies saķerties ar poļiem, raudzījās uz pēdējiem diezgan greizi, bet krustneši iepriekš bija viņus brīdinājuši un ļoti uzstājīgi lūguši izturēties mierīgi, baidoties sūtņu personā aizvainot karali un visu karalisti. Bet arī te izpaudās krustnešu nelabvēlīgā attieksme, jo viņi brīdināja viesus no poļu nesavaldības: «Kad viņi iereibuši, par katru asāku vārdu tūlīt izraus jums bārdu vai iegrūdis ar dunci.» Tāpēc viesi pēc tam bija ļoti izbrīnījušies par Tačevas Povala un Maškovicu Zindrama labsirdīgumu, bet apķērīgākie no viņiem nosprieda, ka nevis poļu parašas ir rupjas, bet gan krustnešu mēles ļaunas un indīgas.

Daži, kas bija pieraduši pie izsmalcinātām izpriecām spīdošajos Rietumu galmos, guva ne visai labu iespaidu par pašu krustnešu parašām, jo kapela vakariņu laikā spēlēja pārāk skaļi, «spēlmaņi» dziedāja pārāk nepieklājīgas dziesmas, nerri taisīja pārāk rupjus jokus, dejoja lāči un baskājainas meitenes. Kad daži izteica izbrīnu, ka Augšpilī ir sievietes, izrādījās, ka šis aizliegums pārkāpts jau sen un ka pats lielais Vinrihs fon Kniprode savā laikā šeit dejojis ar skaisto Mariju fon Alflebenu. Brāļi izskaidroja, ka sievietes pilī nedrīkstot tikai dzīvot, bet ierasties ēdamzālē uz mielastiem tām neesot liegts un ka pagājušā gadā kņaza Vitauta sieiva, kas uzturējusies karaliski iekārtotajā vecajā lielgabalnīcā Priekšpilī, katru dienu nākusi šeit spēlēt zelta dambreti, ko katru vakaru pēc spēles saņēmusi kā dāvanu.

Arī tai vakarā spēlēja ne tikai dambreti un šahu, bet arī kauliņus, ko daudzi labprāt darīja, vēl jo vairāk tāpēc, ka dziesmas un trokšņainā kapela traucēja sarunāties. Taču vispārējā troksnī brīžiem iestājās arī klusums, un reiz, izmantojot tādu klusuma brīdi, Maškovicu Zindrams, it kā neko nezinādams, apjautājās lielmestram, vai padotie visās ordeņa zemēs ļoti mīl ordeni.

Uz to Konrāds fon Jungingens atbildēja:

— Kas mīl krustu, tam jāmīl arī ordenis.

Sī atbilde patika kā krustnešiem, tā viesiem, un tie sāka viņu cildināt. Apmierināts par uzslavu, mestrs turpināja:

—     Kas ir mūsu draugs, tam pie mums labi, bet, kas ir ienaidnieks, pret to mums ir divi līdzekļi.

—    Kādi tie ir? — poļu bruņinieks jautāja.

—     Jūs, kungs, varbūt nezināt, ka no savām istabām uz šo ēdamzāli es nāku pa mazajām kāpnītēm sienā, bet blakus šīm kāpnītēm ir kāda velvēta telpa. Ja es jūs, kungs, ievestu šai istabā, jūs uzzinātu pirmo līdzekli.

—    Tik tiešām! — krustneši iesaucās.

Maškovicu pans noprata, ka mestrs runā par to «zelta pilno torni», ar ko krustneši lielījās, un, brīdi padomājis, teica:

—    Kādreiz, o, briesmīgi sen atpakaļ, kāds vācu ķeizars parādījis mūsu sūtnim, vārdā Skarbekam, tādu kambari un teicis: «Man ir ar ko sakaut tavu valdnieku!» Bet Skarbeks piemetis klāt vēl savu dārgo gredzenu un sacījis: «Lai iet zelts pie zelta, mēs, poļi, vairāk mīlam dzelzi. . .» Un zināt, kungs, kas pēc tam bija? Pēc tam bija Hunds- felda . . .

—    Kas ir Hundsfelda? — atskanēja daudzu bruņinieku balsis.

—    Tas, — Zindrams mierīgi atbildēja, — ir tāds lauks, no kura nespēja novākt kritušos vāciešus, tā ka galu galā viņus pievāca suņi.

Padzirduši šādu atbildi, bruņinieki un ordeņa brāļi ļoti apjuka un nezināja, ko teikt, bet Maškovicu Zindrams, it kā . pabeigdams savu domu, piebilda:

—    Ar zeltu pret dzelzi neko nevar panākt.

—     Uā! — mestrs iesaucās. — Tieši tas ir mūsu otrais līdzeklis: dzelzs. Prickšpilī jūs redzējāt, kungs, mūsu ieroču darbnīcas. Veseri tur kaļ dienu un nakti, un tādu bruņu un šķēpu kā mūsējie nav visā pasaulē.

Atbildot uz to, Tačevas Povala izstiepa roku, paņēma no galda vidus olekti garu un vairāk kā puspēdu platu tuteni, ar ko mēdza cirst gaļu, un viegli kā pergamentu sagrieza to grīstē, pacēla uz augšu, lai visi redzētu, pēc tam pasniedza mestram:

—     Ja jūsu šķēpi arī no tāda tērauda, — viņš teica, — neko daudz ar tiem nepanāksiet.

Un, apmierināts ar sevi, pasmaidīja, bet laicīgie un garīgie ordeņa bruņinieki piecēlās no savām vietām un sadrūzmējās ap lielmestru, apbrīnojot grīstē sagriezto tuteni, ko pasniedza cits citam, bet visi klusēja, jo, redzot tādu spēku, viņiem nodrebēja sirdis.

—     Pie svētā Liborija galvas! — mestrs beidzot iesaucās. — Jums, kungs, ir dzelzs rokas.

Bet Burgundijas grāfs piezīmēja:

—    Tikai no labākas dzelzs nekā šī. Tā sagrieza tuteni, it kā tas būtu no vaska.

—     Pat nepiesarlka un nepiepampa dzīslas! — iesaucās viens ordeņa brālis.

—     Mūsu tauta, — Povala paskaidroja, — ir vienkārša, nepazīst tādu pārticību un greznību, kādu šeit redzu, toties norūdījusies.

Pie viņa pienāca itāliešu un franču bruņinieki un sāka runāt savās skanīgajās valodās, par kurām vecais Macjka teica, ka tās atgādinot alvas bļodu šķindoņu. Tie izteica savu izbrīnu par viņa spēku, bet Povala, saskandinājis ar viņiem savu kausu, atbildēja:

—     Pie mums viesībās to dara bieži vien, un gadās, ka mazāku tuteni sagriež pat daža laba sieva.

Vācieši, kuri svešo bruņinieku vidū mīlēja palielīties ar savu augumu un spēlku, sakaunējās un tapa dusmīgi, bet vecais Helfenšteins uzsauca pāri visam galdam:

—     Kauns un negods mums! Brāli Arnold fon Baden, parādi, ka arī mūsu kauli nav taisīti no baznīcas svecēm! Dodiet viņam tuteni!

Kalpi tūlīt atnesa tuteni un nolika to Arnoldam priekšā, kurš vai nu tik daudzu liecinieku klātbūtnes samulsināts, vai patiešām nebūdams tik stiprs, salieca gan tuteni uz pusēm, bet sagriezt to grīstē nespēja.

Un ne viens vien ārzemju bruņinieks, kuram krustneši cik reižu bija čukstējuši, ka ziemā sāksies karš ar Jagaili, iegrima dziļās pārdomās, atceroties, ka ziema šai novadā ļoti auksta un ka varbūt labāk, kamēr vēl nav par vēlu, atgriezties zem maigākām debesīm savā dzimtajā pilī.

Un dīvainaikais tas, ka šādas domas viņiem ienāca prātā jūlijā, visskaistākajā un karstākajā gadalaikā.

XXXVI

Plockā Macjka un Zbiška neviena no galma ļaudīm nesastapa, jo kņazu pāris kopā ar astoņiem bērniem bija aizbraukuši ciemos uz Cersku, kur viņus ielūdza kņaze Anna Danuta. Par Jagenku no bīskapa uzzināja, ka viņa palikusi Spihovā pie Juranda līdz pat viņa nāvei. Si ziņa viņiem bija parocīga, tādēļ ka arī paši gribēja jāt uz Spihovu. Macjka pie tam ļoti slavēja Jagenku par to, ka viņa devusies pie mirstoša cilvēka, kurš nebija pat viņas radinieks, atsakoties no brauciena uz Cersku, kur droši vien netrūka deju un visādu citu izpriecu.

— Varbūt viņa to izdarīja arī tāipēc, lai satiktos ar mums, — vecais

bruņinieks sacīja. — Sen neesmu viņu redzējis un labprāt paskatītos; arī viņa, es zinu, būtu ļoti priecīga. Droši vien meitene izaugusi liela un kļuvusi vēl skaistāka.

Zbiška atbildēja:

—            Ļoti izmainījusies. Skaista bija vienmēr, tikai es viņu atceros kā vienkāršu meiteni, turpretī tagad viņai vieta . . . kaut vai karaļa galmā.

—            Vai tiešām tā izmainījusies? Nūja, viņa taču ir no tās vecās Zgoželicu Jastžembcu dzimtas, kuras kaujas sauciens skan: «Uz dzīrēm!»

Iestājās klusums, pēc kam vecais bruņinieks turpināja:

—            Laikam tā arī būs, kā es tev teicu, ka viņai iegribēsies atpakaļ uz Zgoželiciem.

—    Es brīnījos, ka viņa no turienes aizjājusi.

—            Viņa gribēja pieskatīt veco abatu, par kuru nebija kam pienācīgi parūpēties. Bez tam baidījās Ctana un Vilka, un es pats viņai teicu, ka brāļiem būs drošāk bez viņas nekā ar viņu.

—    Ceru, ka bāreņiem viņi neuzbruka.

Macjka nogrima domās.

—            Diez vai viņi man neatriebās par to, ka viņu aizvedu, un vai no Bogdanecas kaut viens baļķis vēl palicis! Nezinu arī, vai atgriezies spēšu pret viņiem aizstāvēties. Jauni un 9tipri puiši, bet es jau vecs.

—            Nu, to jūs stāstiet kādam citam, kas jūs nepazīst, — Zbiška atbildēja.

Macjkam bija kaut kas padomā, un viņš patiešām mazliet izlikās, bet pagaidām atmeta ar roku:

—            Ja Malborgā nebūtu slimojis, tad vēl nekas! — teica. — Bet par to parunāsim Spibovā.

Un, pārnakšņojuši Ploekā, nākošā rītā devās uz Spihovu.

Dienas bija skaidras, ceļš sauss un viegls, kā arī pilnīgi drošs, jo pēc pēdējām sarunām krustneši atturējās no laupīšanas uzbrukumiem pierobežā. Turklāt abi bruņinieki bija tādi ceļinieki, kuriem labāk pa gabalu paklanīties nekā tuvumā viņus aizskart, tāpēc jāšana veicās labi un piektās dienas rītā viņi bez pūlēm sasniedza Spihovai. Jagenka, kura uzskatīja Macjku par savu vislabāko draugu pasaulē, sagaidīja viņu kā tēvu, un šī mīļotās meitenes sirsnība ļoti saviļņoja veco bruņinieku, lai gan parasti viņš nebija tik viegli aizkustināms. Kad mazliet vēlāk Zbiška, apprasījies par Jurandu, aizgāja pie viņa un pēc tam pie Danusjas zārka, vecais bruņinieks, dziļi nopūties, teica:

—            Ko dievs gribēja paņemt, to viņš paņēma, ko gribēja atstāt, to atstāja, un es domāju, ka mūsu likstām un klaiņojumiem pa pasauli arī pienācis gals.

Pēc brīža piebilda:

—    Eh! Kur tik ar kunga Jēzus ziņu pēdējos gados nav būts!

—    Bet dievs jūs tomēr sargāja, — Jagenka atteica.

—            Tas pareizi, ka sargāja, taču, atklāti sakot, laiks jau doties mājup.

—    Mums jāpaliek te, kamēr Jurands vēl dzīvs, — meitene sacīja.

—    Kā viņš jūtas?

—            Skatās uz augšu un smaida, laikam jau redz paradīzi un tajā — savu Danusju.

—    Tu pieskati viņu?

—            Pieskatu, bet ksendzs Kalebs saka, ka eņģeji arī pieskatot. Vakar šejienes saimniece divus redzējusi.

—            Saka, — Macjka piezīmēja, — ka šļahtičiem pieklājoties mirt kaujas laiikā, bet tā, kā mir9t Jurands, ari gultā labi.

—    Neko ne ēd, ne dzer, tikai visu laiku smaida, — Jagenka sacīja.

—    Aiziesim pie viņa. Zbiškam arī tur jābūt.

Bet Zbiška pie Juranda, kurš neviena nepazina, bija tikai īsu brīdi, pēc tam aizgāja pazemē pie Danusjas zārka. Tur viņš palika tik ilgi, kamēr atnāca vecais Tolima un pasauca vakariņās. Ejot prom, lāpas gaismā Zbiška ievēroja, ka uz zārka bija daudz vainadziņu no rudzu- puķēm un kliņģcrītēm, bet visapkārt tīri izslaucītā māla grīda nokaisīta ar kalmēm, spulgotnītēm un liepu ziediem, kas izplatīja medus smaržu. Tas jaunekli dziļi aizkustināja, un viņš pavaicāja:

—    Kas tā izdaiļoja šo zārku?

—    Zgoželicu paņeņka, — Tolima atbildēja.

Jaunais bruņinieks uz to nekā neatbildēja, bet brīdi vēlāk, ieraudzījis Jagenku, pēkšņi nometās viņai pie kājām un, apņēmis ceļus, iesaucās:

—            Dievs tev atlīdzinās par tavu krietno sirdi un tiem ziediem, ko tu atnesi Danusjai.

To teicis, viņš rūgti apraudājās, bet meitene apskāva puiša galvu kā māsa, kura cenšas nomierināt raudošu brāli, un teica:

—    Ak Zbiška, es labprāt iepriecinātu tevi vēl vairāk!

Un asaras straumēm sāka plūst viņai pār vaigiem.

XXXVII

Jurands nomira dažas dienas vēlāk. Veselu nedēļu ksendzs Kalebs turēja aizlūgumus pie viņa līķa, kas nemaz nemaitājās un ko visi uzskatīja par dieva brīnumu, un visu nedēļu Spihovā bija pilna ar viesiem. Pēc tam iestājās klusums, kāds parasti mēdz būt pēc bērēm. Zbiška gāja pazemē pie zārkiem, bet reizēm ar stopu devās uz mežu, kur gan neko nešāva, tikai staigāja, domās nogrimis, līdz kādu vakaru ieradās istabā, kur sēdēja abas meitenes, Macjka un Glava, un negaidīti paziņoja:

—            Klausieties, ko es teikšu! Skumt nepatīk nevienam, tāpēc labāk jums atgriezties Bogdanecā un Zgoželicos nekā sēdēt šeit noskumušiem.

Iestājās klusums, jo visi saprata, ka tā būs svarīga saruna, un tikai pēc brīža Macjka atsaucās:

—    Labāk mums, tev arī labāk.

Bet Zbiška papurināja savus gaišos matus:

—            Nē! — viņš teica. — Ja dievs dos, arī es atgriezīšos Bogdanecā, bet tagad man jādodas citā ceļā.

—           Ei! — Macjka iesaucās. - Teicu, ka nu jau visam beigas, bet izrādās, ka vēl nav beigas! Bīsties dieva, Zbiška!

—    Jūs taču zināt, ka esmu devLs solījumu.

—            Tikai tāpēc? Ja nav Danusjas, nav arī solījuma. Viņas nāve tevi atbrīvo no zvēresta.

—           Mana gan atbrīvotu, bet ne viņas. Es zvērēju dievam pie bruņinieka goda. Ko tad jūs gribat? Pie bruņinieka goda!

Katrs vārds par bruņinieka godu atstāja uz Macjku maģisku iespaidu. Izņemot dieva un baznīcas baušļus, viņš savā dzīvē maz ko ievēroja, l>et, ko ievēroja, to nesatricināmi.

—    Es tev nesaku, lai tu nepildi zvērestu, — viņš teica.

—    Bet ko?

—            Tikai to, ka tu esi jauns un visam vēl pietiks laika. Jāj tagad kopā ar mums, atpūtīsies, nokratīsi savas sāpes un žēlabas, pēc tam varēsi doties, kurp gribēsi.

—            Ja tā, tad teikšu jums atklāti visu kā grēksūdzē, — Zbiška sacīja. — Es gan jāju visur, kur vajadzīgs, runāju ar jums, ēdu un dzeru kā jebkurš cilvēks, bet patiesībā iekšā, dvēselē, man kaut kas nav kārtībā, nekā nesaprotu. Tur ir tikai skumjas, tikai sāpes, tikai rūgtas asaras, kas man pašas plūst no acīm!

—    Tad tev svešos ļaudīs būs vēl grūtāk.

—            Nē! — Zbiška teica. — Dievs mans liecinieks, Bogdanecā es aiziešu bojā. Kad es jums saku, ka nevaru, tad nevaru. Man vajag cīņas, kaujas laukā vieglāk aizmirsties. Es jūtu, ka tikai tad, kad izpildīšu savu zvērestu, kad varēšu tai atpestītajai dvēselei pateikt: «Esmu visu izdarījis, ko tev solīju,» — tikai tad man kļūs vieglāk. Bet līdz tam -— nē! Nekādā virvē jūs mani nenoturētu Bogdanecā . . .

Pie šiem vārdiem istabā iestājās tāds klusums, ka dzirdēja pat mušas lidojam pie griestiem.

—     Labāk lai jāj nekā iet bojā Bogdanecā, — pēdīgi Jagenka sacīja. Macjka salika abas rokas uz pakauša, kā parasti mēdza darīt liela

uztraukuma brīžos, pēc tam, smagi nopūties, teica:

—     Ek, varenais dievs! … Jagenka turpināja:

—     Zbiška, tikai tu mums apsoli, ka nepaliksi Spihovā, ja dievs tevi būs sargājis, bet atgriezīsies mājās.

—     Kāpēc lai es neatgrieztos? Apskatīties gan atjāšu, taču palikt te nepalikšu.

—     Bet, ja tev vajag Danusjas, — meitene mazliet klusākā balsī turpināja, — mēs viņas zārku aizvedīsim uz Kšesnu . . .

—    Jagusja! — Zbiška aizkustināts iesaucās.

Un, apbrīnas un pateicības pārņemts, nokrita viņai pie kājām.

XXXVIII

Vecais bruņinieks katrā ziņā gribēja jāt līdzi Zbiškam uz kņaza Vitauta karaspēku, bet jauneklis par to nemaz negribēja dzirdēt. Iespītējās, ka jāšot viens pats, bez svītas, bez vezumiem, tikai ar trijiem kalpiem, no kuriem viens vedīs uzturu, otrs ieročus un apģērbu, trešais lāča ādas gulēšanai. Velti Jagenka un Macjka lūdza, lai ņem līdzi vismaz Glavu kā ieroču nesēju, kas jau pierādījis savu spēku un uzticību. Iespītējās un neņēma, sacīdams, ka viņam jātiekot vaļā no tām sāpēm, kas neliek miera, turpretī ieroču nesēja klātbūtne atkal un atkal atgādinātu visu, kas bijis un pagājis.

Bet vēl pirms viņa aizjāšanas notika svarīgas apspriedes par to, ko darīt ar Spihovu. Macjka ieteica šo īpašumu pārdot. Teica, ka tā esot nelaimīga zeme, kas visiem sagādājot vienīgi ciešanas un bēdas. Spihovā bija daudz dažādu bagātību, sākot ar naudu un beidzot ar ieročiem, zirgiem, apģērbiem, kažokiem, vērtīgām zvērādām, dārgiem traukiem un ganāmpulkiem, un Macjka savā sirdī gribēja ar šim bagātībām palīdzēt Bogdanecai, kas viņam bija mīļāka par visām citām zemēm. I'ar to viņi sprieda ilgi, taču Zbiška nekādā ziņā negribēja piekrist Spihovas pārdošanai.

—     Kā es, — viņš teica, — varu pārdot Juranda kaulus? Vai tāda būs mana atmaksa par visu to labo, ko viņš man darījis?

—     Apsolījām aizvest Danusjas zārku, — Macjka atbildēja, — varam paņemt līdz arī Juranda mirstīgās atliekas.

—    Jā, šeit viņš atdusas kopā ar saviem senčiem, bez kuriem Kšesnā

viņam būs garlaicīgi. Ja aizvedīsiet tikai Danusju, viņš te paliks tālu no meitas, ja aizvedīsiet arī Jurandu, viņa senči paliks te vieni paši

—            Tu aizmirsti, ka paradīzē viņš redz tos visus katru dienu, un tēvs Kalebs saka, ka viņš ir paradīzē, — vecais bruņinieks atbildēja.

Bet ksendzs Kalebs, kurš bija Zbiškas pusē, teica:

—    Dvēsele gan debesīs, turpretī miesa zemē līdz pat pastarai tiesai.

Macjka, brīdi padomājis un sekodams tālāk savam domu gājienam,

piemetināja:

—            Tos, kas nav izpestīti, Jurands taču neredz, bet tur tik un tā neko nevar līdzēt.

—            Vai nu mums jāapspriež visuvarenā lēmiumi! — Zbiška atteica. — Bet nedod dievs, ka te virs šiem svētajiem pīš|iem dzīvotu sveši cilvēki. Labāk lai paliek viss, kā ir, Spihovu nepārdošu, kaut arī man par to dotu veselu kņazisti.

Pēc šiem vārdiem Macjka saprata, ka vairs nav nozīmes iebilst, jo labi pazina brāļadēla ietiepību, un sirds dziļumos viņam tā patika reizē ar visām citām viņa rakstura īpašībām.

Tādēļ pēc brīža teica:

—    Man gan nepatīk tas, ko viņš saka, bet viņam tomēr taisnība.

Un noskuma, nezinādams, ko lai dara.

Bet Jagenka, kura līdz tam bija klusējusi, deva jaunu padomu:

—            Būtu lieliski, ja atrastos kārtīgs cilvēks, kuram varētu iznomāt vai atstāt pārvaldīšanā Spihovu. Vislabāk būtu iznomāt, jo tad atkristu visas rūpes, saņem tikai gatavu naudu. Varbūt Tolimam? … Vecs gan viņš ir un labāk saprot kara lietas nekā saimniekošanu, bet, ja viņam ne, tad varbūt tēvam Kalebam?

—            Mīļā paņeņka! — ksendzs Kalebs atbildēja. — Mūs abus gaida zeme, tikai ne tā, pa kuru staigājam, bet tā, kurā mūs guldīs.

To teicis, griezās pie Tolimas:

—    Vai ne, vecais?

Tolima pielika plaukstu pie smailās auss un pajautāja:

—     Par ko jūs runājat?

Kad viņam atkārtoja skaļāk, sacīja:

—            Svēta patiesība. Es saimniekošanai nederu! Cirvis ņem dziļāk nekā arkls… Panu un viņa meitu gan labprāt vēl atriebtu.

To teicis, izstiepa kalsnas, bet dzīslainas rokas ar līkiem, plēsīga putna nagiem līdzīgiem pirkstiem pēc tam, pagriezis savu sirmo galvu, kas atgādināja vilka purnu, uz Macjkas un Zbiškas pusi, piebilda:

—    Vediet mani, pan, pret vāciešiem — tas ir mans dienests!

Un viņam bija taisnība. Savā mūžā viņš sagādāja Jurandam daudz bagātību, tikai ne saimniekošanas, bet kara un laupīšanas ceļā.

Tad Jagenka, kas, klausoties šo apsvērumu, domāja, ko atbildēt, teica:

—    Te derētu jauns un bezbailīgs cilvēks, tādēļ ka krustnešu robeža tepat blakus, — tāds, es saku, kas ne tikai nevairītos no vāciešiem, bet meklētu viņus pats . . . Man šķiet, ka šim noliikam vislabāk noderētu Glava . ..

—     Redziet, cik gudri viņa spriež! — iesaucās Macjka, kuram, par spīti visai mīlestībai uz Jagenku, nekādi negribējās pieļaut, ka tik nopietnā lietā iejauktos sieviete, pie tam vēl neprecēta.

Bet čehs, piecēlies kājās no sola, uz kura sēdēja, teica:

—     Dievs mans liecinieks, ka es labprāt dotos karā kopā ar panu Zbišku — mazliet mēs jau esam šķaidījuši vāciešus, un vēl derētu.. , Bet, ja man jāpaliek, es palikšu . . . Tolima man labs draugs un mani arī labi pazist… Kas par to, ka krustnešu robeža blakus? Tieši tas man vajadzīgs! Pēc tam paskatīsimies, kam ātrāk apniks dzīvot kaimiņos! Kāpēc man viņu jābaidās, lai labāk viņi baidās manis… Nedod dievs arī, ka saimniekodams es jums nodarītu pāri un visu rautu tikai sev. To var apliecināt paņeņka; labāk es simtreiz ietu bojā nekā rādītu viņai negodīgas acis. . . No saimniekošanas saprotu tikai tik daudz, cik redzēju Zgoželicos, bet man šķiet, ka te vairāk jāsaimnieko ar cirvi un zobenu nekā ar arklu. Tā kā viss man ļoti pa prātam, es varētu arī palikt, tikai, redziet. . . lieta tā . . .

—    Kas ir? — Zbiška jautāja. — Ko tu stosties?

Bet Glava ļoti samulsa un stostīdamies turpināja:

—     Lieta tā, ka līdz ar paņeņku aizjās arī visi pārējie. Karot ir labi un saimniekot arī, bet tā, vienam pašam . .. bez jebkāda atbalsta . . . Man šeit būtu briesmīgi garlaicīgi bez paņeņkas un bez … kā lai to pasaka. . . Arī paņeņka neceļoja viena pati . . . bet man te neviens nepalīdzēs … es nezinu!

—    Par ko tas puisis runā? — Macjka jautāja.

—    Jūs esat gudrs vīrs, bet neko nesaprotat, — Jagenka atteica.

—    Kas ir?

Atbildes vietā viņa griezās pie ieroču nesēja:

—    Bet ja Anuļa paliktu ar tevi — tu izturētu?

Pēc šiem vārdiem čehs nokrita viņai pie kājām tā, ka no grīdas pacēlās putekļu mākonis.

—     Pat ellē ar viņu izturētu! — viņš iesaucās, apkampis Jagenkai kājas.

To dzirdot, Zbiška ar izbrīnu pavērās uz ieroču nesēju; agrāk viņš par to nekā nezināja un pat neiedomājās, bet Macjka sevī nobrīnījās,

cik daudz nozīmē sieviete visās cilvēciskās darīšanās un kā viņas dēļ katrs pasākums var vai nu izdoties, vai ciest neveiksmi.

—      Paldies dievam, — viņš nomurmināja, — ka mani viņas vairs neinteresē.

Bet Jagenka, griežoties atkal pie Glavas, sacīja:

—    Tagad mums vēl tikai jāuzzina, vai arī Anuļka ar tevi izturēs.

Un pasauca Secehovas meitu, kura, laikam zinādama vai iedomādamās, par ko ir runa, ienāca, ar rokām aizsegusi acis un nodūrusi galvu tā, ka varēja redzēt tikai viņas gaišos, ar celiņu pāršķirtos matus, kurus vēl gaišākus padarīja saules stari. Vispirms viņa apstājās pie durvīm, pēc tam, pieskrējusi pie Jagenkas, nokrita viņas priekšā ceļos un paslēpa seju meitenes svārku krokās.

Cehs nometās viņai blaikus un sacīja Jagenkai:

—    Dodiet mums savu svētību, paņeņka.

XXXIX

Nākošā rītā Zbiška aizjāja. Viņš sēdēja lielā kaujas zirgā, tuvinieku ielenkts. Jagenka stāvēja pie kāpšļa un klusēdama zilām acīm skumji raudzījās jauneklim sejā, it kā gribēdama uz šķiršanos pēc iespējas labāk iegaumēt atmiņā viņa izskatu. Macjka ar ksendzu Kalebu stāvēja pie otra kāpšļa un turpat blakus ieroču nesējs Glava ar Anuļku. Zbiška grieza galvu te uz vienu, te uz otru pusi, apmainīdamies ar pavadītājiem īsiem teikumiem, kā tas parasti notiek, dodoties garā ceļā. «Palieciet veseli!» — «Lai dievs jums palīdz!» — «Jau laiks!» — «Eh, laiks, laiks!» Viņš jau iepriekš bija atvadījies no visiem un no Jagenkas, kurai nokrita pie kājām, pateikdamies par viņas līdzjūtību. Bet tagad, raugoties uz viņu no augstajiem bruņinieka segliem un redzot, ka meitenes augšup pavērstās acis un skumjā seja viņam skaidri saka: «Atgriezies!» — Zbiškas sirdi atkal pārņēma dziļas pateicības jūtas un viņam iegribējās pateikt meitenei vēl kādu labu vārdu.

It kā atbildēdams uz šo viņas mēmo lūgumu, viņš sacīja:

—      Jagusja, es tevi kā miesīgu māsu . . . Saproti! . . . Vairāk es neko neteikšu!

—    Saprotu. Paldies tev.

—    Neaizmirsti tēvoci.

—    Tu ari neaizmirsti.

—    Ja nekritīšu — atgriezīšos.

—    Nekrīti!

Reiz arī Ploekā, kad viņš ieminējās par došanos karā, Jagenka teica tāpat: «Nekrīti!» — bet tagad šie vārdi viņai izlauzās no pašiem sirds dziļumiem, un varbūt, lai slēptu asaras, meitene noliecās tā, ka viņas piere uz brīdi pieskārās pie Zbiškas ceļa.

Tai brīdī kalpi, turot pie vārtiem apnastotos zirgus jāšanas gatavībā, sāka dziedāt:

Nezudīs gredzens, mans zelta gredzens Nezudīs.

Meitenei krauklis no kaujas lauka To atnesīs.

—    Ceļā! — Zbiška iesaucās.

—    Ceļā!

—    Lai dievs tevi sargā! Un svētā dievmāte! …

Uz paceļamā koka tilta nodipēja pakavi, viens zirgs gari nozvie- dzās, pārējie sāka skaļi sprauslāt, un grupa devās ceļā.

Jagenka, Macjka, ksendzs, Tolima, čehs ar savu sievu un tie kalpi, kuri palika Spihovā, izgāja uz tilta un noraudzījās pakaļ aizjājējiem. Ksendzs Kalebs viņus ilgi krustīja ar roku, kamēr tie pazuda aiz lielajiem alkšņu krūmiem, tad teica:

—    Ar šo zīmi viņiem nekas ļauns nenotiks.

Bet Macjka piebilda:

—    Protams, bet arī tā ir laba pazīme, ja tik spēcīgi sprauslāja zirgi.

Macjka ar Jagenku ari vairs ilgi nepalika Spihovā. Pēc pāris nedēļām vecais bruņinieks, nokārtojis visas darīšanas ar čehu, kurš tagad kļuva Spihovas rentnieks, veselas pajūgu rindas priekšgalā bruņotu kalpu apsardzībā kopā ar Jagenku devās uz Bogdanecas pusi. Ne visai priecīgi uz šiem vezumiem noskatījās ksendzs Kalebs un vecais Tolima, jo, patiesību sakot, Macjka mazliet aplaupīja Spihovu, bet, tā kā Zbiška viņu bija atstājis par pilnīgu noteicēju, neviens neiedrošinājās pretoties. Starp citu, būtu paņēmis vēl vairāk, ja viņu nesavaldītu Jagenka, kurai klausīja gandrīz visās lietās, lai gan reizēm strīdējās un pukojās par «bābu gudrību».

Danusjas zārku tomēr atstāja, jo Spihovā netika pārdota, un Zbiška gribēja, lai viņa paliek kopā ar saviem senčiem.

Toties veda daudz naudas un citu mantu, ko savā laikā Jurands bija pa lielākai daļai salaupījis no vāciešiem neskaitāmās kaujās. Vērodams tagad ar maisa drānām segtos vezumus, Macjka sirdī priecājās par to, kā viņš uzcels un iekārtos Bogdanecu. So prieku viņam maitāja vienīgi bailes, ka Zbiška var krist, bet, pazīdams jaunā bruņinieka veiklību, tomēr nezaudēja cerību, ka laimīgi atgriezīsies, un tīksminājās, domādams par šo brīdi.

—            Varbūt dievs tā gribēja, — viņš teica pats sev, — lai Zbiška vispirms dabū Spihovu, pēc tam Močidolus un visu to, ko atstājis abats? Lai tikai laimīgi atgriežas, es viņam Bogdanecā uzcelšu krietnu cietoksni, pēc tam paskatīsimies . . .

Te Macjkam ienāca prātā Rogovas Ctans un Bžozovas Vilks, kuri viņu droši vien sagaidīs ne visai viesmīlīgi, varbūt pat vajadzēs ar viņiem cīnīties, bet par to neuztraucās, tāpat kā vecs kara zirgs neuztraucas, kad tam jādodas kaujā. Veselību bija atguvis, jutās spēcīgs un zināja, ka viegli tiks galā ar šiem kaušļiem, kuri gan bija diezgan bīstami, bet nepārzināja bruņinieku cīņas mākslu. Tiesa, vēl nesen Zbiškam bija teicis pavisam ko citu, bet to viņš darīja tikai tāpēc, lai atturētu jaunekli no došanās svešumā.

«E, ko tur! Es esmu līdaka, viņi grunduļi,» viņš nodomāja, «lai labāk no priekšas man netuvojas.»

Toties viņu uztrauca kas cits: diezin kad vēl Zbiška atgriezīsies, bet Jagenku viņš uzskata tikai par māsu. Ja nu arī meitene uzskata viņu tikai par brāli un nedomā gaidīt viņa atgriešanos?

Tāpēc viņš tai jautāja:

—            Klausies, Jagna, es nerunāšu par Gtanu un Vilku, tie ir rupji zemnieki un tev neder. Tu taču tagad galminiece! . . . Bet ir jau klāt tie gadi! Vēl nelaiķis Zihs stāstīja, ka tu jau jūtot dieva aicinājumu, bet tas bija sen atpakaļ . . . Vai tad es zinu! Runā, kad meitenei sākot pārāk spiest jaunavas vainadziņš, viņa pati meklējot kādu, kas to noņemtu no galvas . . . Saprotams, ka ne jau nu Ctans vai Vilks . . . Bet kā tu domā?

—    Ko jūs man jautājāt?

—    Vai tu nedomā iziet pie vīra?

—    Es. . . Es iestāšos klosterī.

—    Nestāsti niekus! Bet ja atgriezīsies Zbiška?

Viņa tikai pakratīja galvu.

—    Es iestāšos klosterī.

—    Bet ja viņš tevī iemīlēsies? Ja briesmīgi lūgs?

Meitene aizgrieza pietvīkušo seju, bet vējš, kas pūta no tās puses, atnesa Macjkam klusu atbildi:

—    Tad nestāšos.

XL

Kādu laiku viņi uzkavējās Plodkā, lai nokārtotu visas darīšanas sakarā ar abata mantojumu un viņa testamentu, pēc tam, saņēmuši attiecīgus dokumentus, devās tālāk, daudz neapstādamies ceļā, kas bija viegls un pilnīgi drošs, jo purvi karstumā bija izžuvuši, upes kļuvušas

seklas, bet lielceļš veda caur miermīlīgu ļaužu apdzīvotu novadu. No Seradzes piesardzīgais Macjka tomēr aiztrenca kalpu uz Zgoželiciem, lai tas paziņo par viņa un Jagenkas ierašanos. To padzirdis, Jagenkas brālis Jasjka izsteidzās viņiem pretī ar divdesmit bruņotiem kalpiem un laimīgi pārveda viņu mājās.

Zgoželicos atjājējus sagaidīja priecīgiem izsaucieniem un apsveikumiem. Jasjka un Jagna vienmēr līdzinājās viens otram kā divas ūdens lāses, bet nu jau brālis bija viņu pāraudzis. Puisis izskatījās lielisks: brašs, tikpat jautrs kā Zibs, no kura bija mantojis tieksmi uz pastāvīgu dziedāšanu, un dzīvs kā uguns. Viņš jutās pieaudzis, stiprs, uzskatīja sevi par lielu vīru un savus kalpus komandēja kā īsts vadonis, bet tie vienā mirklī izpildīja katru viņa rīkojumu, laikam baidīdamies jaunekļa nopietnības un varas apziņas.

Macjku un Jagenku tas ļoti pārsteidza, bet viņš savukārt ar lielu patiku apbrīnoja savu skaisto un galminiecisko māsu, kuru tik sen nebija redzējis. Pastāstīja, ka taisījies jāt pie viņas un maz trūcis, ka nebūtu sastapuši viņu mājās, jo arī viņam vajagot apskatīt pasauli, pavērot cilvēkus, apgūt bruņinieka māku un šur tur izaicināt uz divkauju kādu ceļojošu bruņinieku.

—     Iepazīt pasauli un cilvēku parašas, — Macjka viņam uz to atbildēja, — ir laba lieta, kas māca, kā katrā gadījumā izturēties, ko teikt, un attīsta iedzimto prātu. Kas attiecas uz divkaujām, labāk būs, ja es tev pateikšu, ka esi vēl jauns, nekā ja tev to pateiktu kāds svešs bruņinieks, kurš pie tam vēl pacentīsies tevi izsmiet.

—    Tad viņš pēc tam apraudāsies, — Jasjka atbildēja, — ja ne Viņš, tad viņa sieva un bērni.

Un puisis tik ārkārtīgi izaicinoši paskatījās apkārt, it kā gribētu brīdināt visus ceļojošos bruņiniekus pasaulē: «Gatavojieties nāvei!» Bet vecais Bogdanecas bruņinieks apvaicājās:

—    Vai Ctans un Vilks jums lika mieru? Viņi taču abi tīkoja pēc Jagenkas.

—     Vilks kritis Silēzijā. Gribēja tur ieņemt kādu vācu cietoksni un ieņēma arī, bet viņu saspieda baļķis, ko vācieši tam uzmeta no mūriem, un pēc pāris dienām viņš izlaida garu.

—     Zēl puiša. Viņa tēvs savā laikā arī cīnījās pret vāciešiem Silēzijā, kuri tur apspiež mūsu tautu, un ieguva krietnu laupījumu … Uzbrukt pilīm ir visgrūtāk, jo te nelīdz ne ieroči, ne bruņinieka māka. Lai dievs dod, ka kņazs Vitauts tur neuzbruktu pilīm, tikai klajā laukā slaktētu krustnešus … Un Ctans? Kas ar viņu noticis?

Jasjka sāka smieties.

—          Ctans apprecējās. Paņēma zemnieku meitu no Visokobžegas, ļoti skaistu sievieti. 0, viņa ir ne tikai skaista, bet arī dūšīga. Ctanam ļoti daudzi griež ceļu, bet viņa pļaukā tā spalvaino purnu un vadā aiz deguna kā lāci ķēdē.

To izdzirdis, vecais bruņinieks nopriecājās:

—    Tu redzi ko! Visas sievas vienādas! Jagenka, arī tu būsi tāda! Paldies dievam, ka ar šiem diviem kaušļiem jums nebija nepatikšanu, un, atklāti sakot, es pats brīnos, ka viņi neizgāza savas dusmas uz Bogdanecu.

—     Ctans gribēja, bet Vilks kā gudrākais viņam neļāva. Ieradās pie mums Zgoželicos jautāt, kas noticis ar Jagenku. Teicu, ka aizjājusi pie abata pcc mantojuma. Bet viņš saka: «Kāpēc man Macjka par to nekā neteica!» Es viņam uz to atbildēju: «Vai tad Jagenka ir tava, ka •tev to vajadzēja pateikt?» Brīdi padomājis, viņš piekrita: «Pareizi, nav mana.» Un, būdams apķērīgs, laikam tūlīt saprata, ka, pasargājot no Ctana uzbrukumiem Bogdanecu, iegūs mūsu un jūsu draudzību. Li- vicā pie Pjaskiem pat sakāvās un stipri sadauzīja viens otru, pēc tam dzēra līdz nesamaņai, kā viņi to parasti mēdza darīt.

—    Kungs, apžēlojies par Vilka dvēseli! — Macjka sacīja.

Un atviegloti nopūtās, priecādamies par to, ka Bogdanecā neatradīs citu postījumu kā vienīgi tos, kas tur radušies viņa ilgās prombūtnes dēļ.

Un neatrada arī, gluži otrādi: ganāmpulki izrādījās pat pieauguši, bet nelielajā ķēvju bariņā jau bija divgadīgi kumeļi, daži no frīzu kaujas ērzeļiem, neparasti lieli un spēcīgi. Vienīgi daži gūstekņi bija aizbēguši, tomēr samērā maz, jo bēgt varēja tikai uz Silēziju, bet tur vācu vai pārvācojušies bruņinieki laupītāji ar gūstekņiem apgājās sliktāk nekā poļu šļahta. Taču vecā, milzīgā māja bija stipri vien save- cojusi. Māla grīda izrādījās saplaisājusi, sienas un griesti sašķiebušies, bet pirms divi simti vai vairāk gadiem cirstie lapegļu baļķi sākuši trūdēt. Visās istabās, kur kādreiz dzīvoja daudzās Bogdanecas Grādu paaudzes, vasaras lietus gāžu laikā bija tecējis iekšā ūdens. Jumtā radušies caurumi, un tas pārklājies veselām zaļu un rudu sūnu saliņām. Visa ēka — saplakusi un izskatījās kā liela, bet noļukuši sēne.

—    Ja māja bulu labāk pieskatīta, tā vēl turētos, var redzēt, tikai nesen sākusi brukt kopā, — Macjka sacīja vecajam priekšstrādniekam Kondratam, kas panu prombūtnes laikā pārzināja saimniecību.

Pēc brīža piebilda:

—    Es tāpat nodzīvotu savu mūžu, bet Zbiškam vajadzīga pils.

—    Vai dieviņ! Pils?

—    He! Kāpēc ne?

Tā bija vecā bruņinieka sen lolotā doma — uzbūvēt Zbiškam un viņa pēcnācējiem pili. Viņš zināja, ka šļabtičs, kurš mīt nevis parastā mājā, bet aiz grāvja un stāvžoga un kuram pie tam vēl ir tornis, no kura sardze novēro apkārtni, i kaimiņi nez kāpēc vairāk ciena, i valdīt viņam vieglāk. Sev Macjka vairs neko daudz nevēlējās, bet priekš Zbiškas un viņa dēliem negribēja samierināties ar mazumu, jo vairāk tagad, kad viņa bagātība bija tik ļoti pieaugusi.

«Ja tik viņš vēl paņemtu Jagenku,» Macjka sevī domāja, «bet reizē ar viņu Močidolus un abata atstāto mantojumu, neviens visā apkārtnē mums nevarētu līdzināties. Lai dievs dod, ka tā arī notiktu.»

Bet tas varēja notikt tikai tad, ja atgrieztos Zbiška, taču tas bija pilnīgi atkarīgs no dieva žēlastības. Tāpēc Macjka nolēma, ka tagad viņam jābūt vislabākajās attiecībās ar dievu to kungu un ne tikai nedrīkst viņu sadusmot, bet pēc iespējas jāiegūst viņa labvēliba. Tāpēc viņš nežēloja Kšesnas baznīcai ne vasku, ne labību, ne medījumu, bet kādu vakaru, ieradies Zgoželicos, paziņoja Jagenkai:

—    Rīt jāšu uz Krakovu, apmeklēšu mūsu svētās karalienes Jadvigas kapu.

Viņa no izbailēm pat pietrūkās kājās.

—    Vai tad ir kāda ļauna vēsts?

—    Nekādas vēsts nav un vēl nevar būt. Bet atceries, ka, slimodams ar to šķembu sānos — nu, toreiz jūs ar Zbišku vēl gājāt medīt bebrus, — es zvērēju, ka, gadījumā, ja dievs man dos veselību, es apmeklēšu mūsu karalienes kapu. Toreiz jūs visi ļoti' slavējāt manu apņemšanos. Un pareizi! Dievam tam kungam ir daudz visādu svēto, bet ne katram ir tāda teikšana kā mūsu valdniecei, kuru es negribu kaitināt vēl arī mūsu Zbiškas dēļ.

—    Pareizi! Patiešām! — Jagenka iesaucās. — Bet jūs tikai nupat kā atgriezāties no tik smaga ceļojuma . . .

—    Un kas par to! Labāk nokārtot visu uzreiz, pēc tam mierīgi varēšu sēdēt mājās un gaidīt, kamēr atgriezīsies Zbiška. Lai tikai mūsu karaliene aizmet par viņu kādu vārdu kungam Jēzum, tad ar viņu labās bruņās pat desmit vācieši netiks galā . . . Pēc tam drošāk varēs celt pili.

—    Jums gan nekad nav miera!

—     0, es vēl esmu žirgts! Teikšu tev arī ko citu. Lai Jasjka, kurš tā grib tikt prom no mājām, jāj man līdzi. Esmu pieredzējis cilvēks, gan pratīšu viņu savaldīt. Bet, ja kas gadīsies — jo puisim ļoti niez rokas, — tu taču laikam zini, ka cīnīties divkaujā man nav nekas jauns, tiklab kājās, kā jāšus, ar zobeniem vai cirvjiem.

—    Zinu! Neviens cits viņu labāk nepasargās.

—     Lai gan es domāju, ka cīnīties nevajadzēs. Kamēr bija dzīva karaliene, Krakovā allaž uzturējās daudz svešu bruņinieku, kuri tur saradās no visām malām apbrīnot viņas skaistumu, bet tagad labāk dodas uz Malborgu, kur ir lielākas malmazijas mucas.

—    Jā, bet ir taču jauna karaliene.

Macjka saviebās un atmeta ar roku:

—    Redzēju! — un vairāk neko neteikšu, saproti?

Pēc brīža piemetināja:

—    Pēc trim vai četrām nedēļām atgriezīsimies.

Tā arī notika. Vcoais Macjka tikai lika Jasjkam apzvērēt pie bruņinieka goda un svētā Jura galvas, ka nekādā tālākā ceļā neprasīsies, — un aizjāja.

Krakovu sasniedza bez starpgadījumiem, jo zemē valdīja miers, bet pret visiem pārvācoto pierobežas muižnieciņu un vācu bruņinieku sirotāju uzbrukumiem to nodrošināja bailes no karalistes spēka un tās iedzīvotāju varonības. Apmeklējuši karalienes kapu, Macjka un Jasjka ar Tačevas Povala un kņaza Jamonta palīdzību iekļuva karaļa galmā. Macjka domāja, ka galmā un tā iestādēs viņu sīki izprašņās par krustnešiem, kā cilvēku, kurš viņus labi pazīst un vairākkārt redzējis pats savām acīm. Bet sarunās ar kancleru un Krakovas ieroču pārzini ar izbrīnu pārliecinājās, ka viņi zina par krustnešiem nevis mazāk, bet vēl vairāk nekā viņš. Zināja visu līdz mazākajam sīkumam, kas notiek Malborgā un citās, pat visattālākajās pilīs. Zināja, kādas ir karaspēka daļas, cik kurā karavīru, cik lielgabalu, cik laika vajadzīgs armijas sapulcēšanai, kādi ir krustnešu nodomi kara gadījumā. Pazina pat katru komturu atsevišķi, kāds viņš ir kā cilvēks: straujš un dedzīgs vai nosvērts, un pierakstīja visu tik rūpīgi, it kā jau rīt vajadzētu sākties karam.

Redzēdams, ka Krakovā šim karam gatavojas daudz nopietnāk, saprātīgāk un pamatīgāk nekā Malborgā, vecais bruņinieks par to ļoti nopriecājās. «Varonību kungs Jēzus mums piešķīris tādu pašu vai pat vēl lielāku,» Macjka domāja, «bet prāta un tālredzības jau nu vairāk gan.» Un toreiz tā arī bija. Drīz vien viņš uzzināja arī to, no kurienes nāk šīs ziņas: tās piegādāja paši Prūsijas iedzīvotāji, visu kārtu ļaudis, kā poļi, tā vācieši. Ordenis bija radījis pret sevi tādu naidu, ka Prūsijā visi kā atpestīšanu gaidīja Jagaiļa karaspēka ierašanos.

Macjkam ienāca prātā Maškovicu Zindrama kādreiz Malborgā teiktie vārdi, un viņš sevī nosprieda:

«Tam gan ir galva! īsta gudrību krātuve!»

Un atcerējies katru viņa vārdu, bet reiz, kad jaunais Jasjka sāka iztaujāt viņu par vāciešiem, pat aizņēmās no Zindrama viņa atzinumu:

—     Stipri viņi ir, suņi. Bet kā tu domā: vai nenokritīs no zirga visstiprākais bruņinieks, ja viņam būs ietrūkusi seglu siksna un kāpšļi?

—    Nokritīs, kā likts! — jauneklis atbildēja.

—     Nu, redzi! — Macjka dārdošā balsī noteica. — To es arī gribēju, lai tu saprastu.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka ordenis ir tāds bruņinieks!

Pēc brīža piebilda:

—    Katrs tev to vis nepateiks, nebaidies!

Un, tā kā jaunais bruņinieciņš vēl nespēja lāgā aptvert, par ko ir runa, Macjka sāka viņam skaidrot, aizmirstot tomēr pateikt, ka šo salīdzinājumu nav izgudrojis pats, bet ka tas vārds vārdā radies Maškovicu Zindrama varenajā galvā.

XLI

Krakovā viņi ilgi nepalika un būtu aizjājuši vēl ātrāk, bet Jasjka gribēja pavērot ]audis un pilsētu, kas viņam likās esam burvīgs sapnis. Taču vecais bruņinieks steidzās uz mājām, kur to gaidīja pļauja, tā ka puiša lūgumi neko daudz nelīdzēja un uz jaunavas Marijas debess- braukšanas dienu viņi jau bija atpakaļ — viens Bogdanecā, otrs Zgoželicos pie māsas.

Kopš tā laika dzīve viņiem sāka ritēt diezgan vienmuļīgi, to aizņēma saimniecības darbi un parastās lauku cilvēka rūpes. Zgoželicos, kas atradās zemienē, un sevišķi Jagenkas Močidolos raža bija bagāta, bet Bogdanecā sausās vasaras dēļ labība nepadevās un tās novākšana neprasīja daudz pūļu. Vispār aramzemes tur bija maz, jo visu platību aizņēma mežs, bet saimnieku ilgās prombūtnes laikā pat tie lauki, kurus ibija nolīdis un sācis apstrādāt abats, darba roku trūkuma dēļ atkal aizauga ar mežu. Kaut arī būdams ļoti jūtīgs pret katru zaudējumu, vecais bruņinieks tomēr to pārāk neņēma pie sirds, zinot, ka ar naudu Visu viegli varēs savest kārtībā, — ja tik būtu kam strādāt un pūlēties. Bet tieši šīs šaubas viņam traucēja dzīvot un strādāt. Tiesa, viņš nenolaida rokas, cēlās ar tumsu, apmeklēja ganāmpulkus, uzraudzīja lauku un meža darbus, izmeklēja pat vietu pilij un gatavoja baļķus, bet, kad pēc tveicīgas dienas dobesis rotājās sārtā un zeltainā rieta blāzmā, viņu ne reizi vien pārņēma briesmīgas skumjas, bet līdz tām arī nemiers, kādu pirms tam nekad nepazina. «Es te pūlos, raujos vaiga sviedros,» viņš sevī domāja, «bet mans zēns varbūt guļ kaut kur kaujas laukā ar pīķa caurdurtām krūtīm un vilki ar zobiem klabina viņam aizlūgumu.»

To iedomājoties, Macjkam no lielas mīlestības un sāpēm sažņaudzās sirds. Tādās reizēs uzmanīgi ieklausījās, vai nedzird zirga soļus, kas vēstītu par Jagenkas ierašanos, kura viņu apmeklēja katru dienu ur» kuras priekšā centās būt jautrs, lai gan patiesībā šo jautrību guva no viņas, tādējādi stiprinādams savu satraukto dvēseli.

Jagenka ieradās katru dienu, parasti pievakarē, ar stopu un šķēpu pie segliem, ja atpakaļceļā kas gadītos. Nebija nekāda pamata cerēt, ka kādu dienu piepeši varētu sastapt Zbišku jau mājās, jo ātrāk par gadu vai pusotra Macjka viņu nemaz negaidīja, bet meitene laikam tomēr cerēja arī uz neiespējamo, jo katrreiz ieradās skaisti sapītām bizēm, ģērbusies labi pieguļošā, košā Seradzes vadmalas jaciņā un nevis tā kā agrāk — ar lentīti sasietā kreklā, kažociņā ar vilnu uz āru un izjukušiem, lapām piebirušiem matiem. Macjka arvien iznāca viņai pretī, un meitenes pirmais jautājums vienmēr bija: «Nu, kas ir?» — un viņa pirmā atbilde: «Nekas!» Tikai pēc tam veda viņu istabā un pie uguns gaismas runāja par Zbišku, par Lietuvu, par krustnešiem, par karu — un atkal saka no gala un atkal runāja par to pašu, un nekad nevienam no viņiem ne tikai neapnika šīs sarunas, gluži otrādi, vienmēr bija par maz.

Tā tas turpinājās mēnešiem ilgi. Gadījās, ka arī Macjka aizjāja uz Zgoželiciem, bet visbiežāk gan Jagenka ieradās Bogdanecā. Dažreiz, kad apkārtnē notika kādi nemieri, vai lāču riesta laikā, kad veci lāču tēviņi nikni trenkāja mātītes un bija kauslīgi noskaņoti, Macjka pavadīja meiteni līdz mājām. Labi bruņojies, vecais nebaidījās nekādu meža zvēru, būdams bīstamāks tiem nekā tie viņam. Tad viņi jāja kāpsli pie kāpšļa — un bieži vien mežs visapkārt draudīgi šalca, bet viņi, aizmirsuši visu, kas varētu gadīties, runāja tikai par Zbišku: kur viņš ir? Vai drīz nonāvēs tik daudz vāciešu, cik to nelaiķei Danusjai un viņas nelaiķei mātei bija zvērējis, un vai drīz atgriezīsies? Jagenka pie tam uzdeva Macjkam jautājumus, ko jau simtiem reižu bija uzdevusi agrāk, bet viņš atbildēja uz tiem tik nopietni un prātīgi, it kā dzirdētu pirmo reizi.

—    Jus sakāt, — viņa jautāja, — ka klajā laukā cīnīties bruņiniekam nav tik bīstami kā ieņemt pilis?

—    Atceries, kas notika ar Vilku. Pret baļķi, ko uzmet virsū no mūriem, nekādas bruņas nevar aizsargāt, bet klajā laukā, ja tik vien bruņiniekam ir kaut cik prasmes, viņš arī pret desmit vīriem var noturēties:

—    Un kā Zbiška? Vai viņam labas bruņas?

—         Viņam ir daudz labu bruņu, bet vislabākās ir tās, ko ieguva no frīza, tādēļ ka Milānā kaltas. Vēl pirms gada Zbiškam bija drusku par lielām, bet tagad ir pašā laikā.

—    Tām nekādi ieroči neko nevar padarīt, vai ne?

—    Ko cilvēka roka uztaisījusi, to cilvēka roka var ari iznīcināt. Pret Milānas bruņām vajadzīgs Milānas zobens vai ari angļu bultas.

—    Angļu bultas? — Jagenka satraukti pārjautāja.

—    Vai tad es tev neesmu stāstījis? Pasaulē nav labāku strēlnieku par angļiem … varbūt vienīgi gāršas mazūri, bet arī viņiem nav tik labu loku un bultu. Angļu bulta no simt soļiem izurbj katras bruņas. Es redzēju pie Viļņas. Un neviens no viņiem nekļūdās, bet gadās arī tādi, kas var trāpīt lidojošam vanagam.

—    Ak pagānu bērni! Kā tad jūs no viņiem glābāties?

—     Nebija citas izejas kā tūlīt mesties viņiem virsū! Arī šķēpus labi oilā, nelieši, bet tuvcīņā mūsējie tomēr tiek ar viņiem galā.

—     Ja dieva roka jūs pasargāja toreiz, gan jau arī tagad Zbišku pasargās.

—     Bieži es arī tā saku: «Kungs dievs, reiz tu esi mūs radījis un nometinājis Bogdanecā, tagad raugies, lai mēs nepazustu!» Nu, tā ir viņa darīšana. Patiesību sakot, tas nav nemaz tik viegli — uzraudzīt visu pasauli un neko neaizmirst, lai gan, pirmkārt, cilvēki paši par sevi atgādina kā varēdami, nežēlodami dāvanas svētajai baznīcai, otrkārt, nevar taču salīdzināt dieva galvu ar cilvēka.

Tā viņi ne reizi vien runāja savā starpā, viens otru uzmundrinādami un pārliecinādami. Bet pa to laiku gāja dienas, nedēļas un mēneši. Rudenī Macjkam iznāca darīšana ar Bžozovas Vilku. Jau sen pastāvēja robežu strīds starp Vilkiem un abatu par meža zemi, ko abats, turēdams ķīlā Bogdanecu, bija nolīdis un paņēmis sev. Savā laikā viņš par to pat izaicināja abus Vilkus uz divkauju ar pīķiem vai gariem šķēpiem, taču ar garīdznieku viņi negribēja cīnīties, bet tiesā neko nevarēja panākt. Tagad vecais Vilks atkal ieminējās par šo zemes gabalu. Macjka, kurš ne uz ko pasaulē nebija tik kārs kā uz zemi, pakļaudamies tūlīt savam raksturam un pie reizes arī atcerēdamies, ka līdumos lieliski padodas mieži, negribēja ne dzirdēt par piekāpšanos. Viņi noteikti butu gājuši uz liesu, ja reiz abi nejauši nesatrāpītos Kšesnā pie baznīckunga. Kad pēc pamatīgas izlamāšanās vecais Vilks beigās pateica: «Kamēr izšķirs cilvēki, es paļaušos uz dievu, kurš par manu pārestību atriebsies jūsu dzimtai,» — pēkšņi dusmīgais Macjka atlaidās, nobāla, uz brīdi apklusa, pēc tam savam strīdīgajam kaimiņam pateica:

—     Klausieties, ne jau es uzsāku šo lietu, bet abats. Dievs to zina kam taisnība, taču, ja jūs vēlat ļaunu Zbiškam, tad ņemiet līdumu sev, bet Zbiškam lai dievs dod veselību un laimi, tāpat kā es no visas sirds piekāpjos jūsu priekšā.

Un sniedza viņam roku, par ko Vilks, labi pazīdams Macjku no seniem laikiem, ārkārtīgi izbrīnijās, jo nevarēja iedomāties, cik liela mīlestība šai šķietami cietsirdīgajā cilvēkā bija uz brāļadēlu un cik ļoti tas uztraucās par viņa likteni. Labu laiku Vilks nevarēja izrunāt ne vārda un tikai pēc tam, kad, iepriecināts par šādu iznākumu, Kšes- nas baznīckungs viņus pārkrustīja, ierunājās:

—    Nu, ja tā, tad cita lieta! Ne jau zeme man vajadzīga, esmu vecs, un mantu man nav kam atstāt, bet taisnība. Kas ar mani pa labam, tam vēl savu atdošu. Bet jūsu brāļadēlam tur lai dievs palīdz, lai jūs vecuma dienās neraudātu pēc viņa, kā es pēc sava vienīgā dēla…

Un viņi metās viens otra apkampienos, pēc tam ilgu laiku strīdējās, kam jāņem līdums. Galu galā Macjka tomēr ļāvās sevi pierunāt: vienam pašam Vilkam patiešām nebija kam atstāt īpašumu.

Pēc tam viņš ielūdza veco Vilku uz Bogdanecu, kur bagātīgi pacienāja ar ēdieniem un dzērieniem, jo arī pašam sirdī bija liels prieks. Viņu priecināja cerība, ka līdumā labi padosies mieži, un reizē doma, ka novērsis no Zbiškas dieva nežēlastību.

«Ja tikai atgrieztos, ne zemes, ne mantas viņam netrūktu,» Macjka domāja sevī.

Jagenka par šo izlīgšanu bija ne mazāk apmierināta.

—    Ja nu tagad kungs Jēzus žēlīgais gribēs parādīt, ka saderība viņam patīkamāka par nesaskaņām, — viņa teica, noklausījusies, kā viss noticis, — tad Zbiškam laimīgi jāatgriežas.

Macjkam noskaidrojās seja, it kā to būtu apgaismojis saules stars.

—    Es arī tā domāju! — viņš atsaucās. — Kungs dievs ir visspēcīgs, tas tiesa, bet ir līdzekļi arī pret debesu spēkiem, vajag būt tikai saprašanai. ..

—    Jums viltības nekad nav trūcis, — pavērusies uz augšu, meitene atbildēja.

Pēc brīža, it kā ko izdomājusi, atkal ierunājās:

—    Bet mīlat gan jūs to savu Zbišku! Ai, kā mīlat!

—    Kas gan viņu nemīl! — vecais bruņinieks atteica. — Un tu? Vai tad tu viņu neieredzi?

Jagenka tieši neko neatbildēja, tikai, sēdēdama blakus Macjkam uz sola, pievirzījās vēl tuvāk un, aizgriezusi galvu, viegli iebikstīja viņam ar elkoni:

—    Liecieties mierā! Ko es jums esmu nodarījusi?

XLII

Karš starp krustnešiem un Vitautu Zemaitcs dēļ pārāk stipri nodarbināja karalistes iedzīvotāju prātus, lai viņi neinteresētos par tā norisi. Daži bija pārliecināti, lca Jagailis ies palīgā brālēnam un drīz vien sāksies vispārējs karagājiens pret krustnešiem. Bruņinieki ar nepacietību ilgojās pēc kaujām, bet arī visās šļahtiču muižās runāja, ka daudzi Krakovas augstmaņi, kas spriež karaļa padomē, nosveroties uz kara pusi, uzskatīdami, ka vienreiz esot jāiznīcina tas ienaidnieks, kurš nekad nav gribējis samierināties ar to, kas ir, un par svešu zemju sagrābšanu domājis pat tad, kad to nomākušas bailes par kaimiņa varenību. Bet Macjka, būdams saprātīgs un daudz pieredzējis cilvēks, neticēja tik drīzam karam un ne reizi vien apgalvoja jaunajam Zgože- licu Jasjkam un citiem kaimiņiem, satiekoties Kšesnā:

—     Kamēr mestrs Konrāds būs dzīvs, no tā nekas neiznāks, jo viņš ir gudrāks par visiem un saprot, ka tas nebūtu parasts karš, bet, kā mēdz teikt, «uz dzīvību vai nāvi». Un to viņš, zinādams karalistes spēku, nepieļaus.

—    Nūja! Bet ja karalis pirmais pieteiks karu? — kaimiņi jautāja.

Taču Macjka neticīgi grozīja galvu:

—     Redziet… es visu to esmu redzējis savām acīm un daudz ko labi saprotu. Ja šis karalis būtu no mūsu senās karaļu dzimtas, kas te valdījuši kopš kristietības sākumiem, varbūt arī pirmais uzbruktu vāciešiem. Bet Vladislavs Jagailis (es negribu viņu noniecināt, slavens valdnieks, lai dievs dod viņam labu veselību), iekams tika izraudzīts par mūsu karali, bija Lietuvas lielkņazs un pagāns, kurš kristīgo ticību pieņēmis tikai tagad, bet vācieši rej pa visu pasauli, ka viņa dvēsele vēl esot pagāniska. Tāpēc viņam nekādā ziņā nepieklājas pirmajam pieteikt karu un izliet kristīgo asinis. Sī iemesla dēļ viņš arī neiet palīgā Vitautam, lai gan rokas niez, jo mēs taču zinām, ka krustnešus viņš neieredz kā mēri.

Ar šādām runām Macjka ieguva sev gudra cilvēka slavu, kurš prot smalki izskaidrot katru jautājumu kā no grāmatas. Arī Kšesnā katru svētdienu pēc mesas viņu ielenca klausītāju loks, bet pēc tam kļuva par parašu, ka tas vai cits kaimiņš, padzirdis kādu jaunu vēsti, iegriezās Bogdanecā, lai vecais bruņinieks viņam izskaidro to, ko parasta šļahtioa galva nespēja saprast. Visus viņš uzņēma viesmīlīgi utn ar katru labprāt aprunājās, bet, kad beidzot viesis izrunājies jāja prom, nekad neaizmirsa pavadīt šādiem vārdiem:

—    Jūs brīnāties par manu prātu, bet, kad ar dieva palīgu atgriezīsies Zbiška, tad gan jums būs ko brīnīties! Viņam vajadzētu spriest karaļa padomē, tik gudrs ir un apķērīgs!

Un, iegalvodams to viesiem, viņš galu galā iegalvoja to arī sev un reizē Jagenkai. Iztālēm viņi abi iztēlojās Zbišku kā pasaku princi. Kad pienāca pavasaris, viņi ar mokām varēja nosēdēt mājās. Atgriezās bezdelīgas, atgriezās stārķi, pļavās sāka zāģēt griezes, zaļajā labības zelmeni sasaucās paipalas, vēl pirms tam atlaidās dzērvju un prikšķu kāši— vienīgi Zbiška neatgriezās. Bet, kamēr putni laidās no dienvidiem, no ziemeļiem spārnotais vējš atnesa ziņas par karu. Stāstīja par kaujām un daudzām sadursmēm, kurās izveicīgais Vitauts gan guvis uzvaras, gan cietis sakāvi, runāja par lieliem zaudējumiem, ko vāciešiem nodarījusi ziema un slimības. Līdz beidzot pa visu zemi izplātījās priecīga vēsts, ka varonīgais Ķeistuta dēls ieņēmis Jauno Kauņu vai Gotesverderi un nopostījis to, neatstājot ne akmeni uz akmens, ne baļķi uz baļķa. Saņēmis šo ziņu, Macjka uzlēca zirgā un cik spēdams aizauļoja uz Zgoželiciem.

—     o ja! — viņš teica. — Es pazīstu to pusi, tur mēs ar Zbišku un Skirvaili kāvām vāciešus. Tur saņēmām gūstā arī cienījamo panu de Lorhi. Dievs palīdzēja, ka vāciešiem tur misējās, tas bija grūti ieņemams cietoksnis.

Taču Jagenka vēl pirms Macjkas ierašanās uzzināja par Jaunās Kaunas nopostīšanu un pat vēl vairak, proti, to, ka Vitauts sācis miera sarunas. Sī pēdējā ziņa viņu saviļņoja stiprāk par iepriekšējo, jo pēc miera iestāšanās Zbiškam, ja viņš bija palicis dzīvs, vajadzētu atgriezties mājās.

Un viņa noprasīja vecajam bruņiniekam, vai ziņas ir ticamas, uz ko, brīdi padomājis, Macjka atbildēja tā:

—     Ar Vitautu var notikt viss kas, tādēļ ka tas ir ļoti īpatnējs cilvēks un pats viltīgakais no visiem kristīgajiem valdniekiem. Ja viņam vajag j>aplašināt savu varu uz Krievzemes pusi, viņš noslēdz mieru ar vāciešiem, bet, kad tur ir panācis to, ko gribējis, atkal ķeras vāciešiem pie rīkles. Viņi nevar tikt galā ne ar Vitautu, ne ar to nelaimīgo Zemaiti. Te viņš to atņem, te atkal atdod atpakaļ — un ne tikai atdod, bet vēl palīdz krustnešiem apspiest tās iedzīvotājus. Pie mums un arī Lietuvā ir tādi, kuri Vitautu nosoda par to, ka viņš tā spēlējas ar šīs nelaimīgās cilts asiniin . . . Atklāti sakot, es arī šādu rīcību uzskatītu par negodīgu, ja tas nebūtu Vitauts … Jo šad tad man ienāk prātā: bet ja nu viņš ir gudrāks par mani un zina, ko dara? Es dzirdēju no paša Skirvaiļa, ka Vitauts šo novadu pārvērtis par mūžīgi pūžņojošu brūci krustnešu ordeņa miesā, lai tas nekad neatveseļotos . . . Zemaites mātes bērnus piedzemdēs, tā ka asiņu nav ko žēlot, ja vien tās nelīst veltīgi.

—    Man rūp tikai viens, vai Zbiška atgriezīsies.

—     Viss dieva ziņā, bet, lai dievs dod, ka tu to esi pateikusi laimīgā mirklī, meitenīti

Taču pagāja vēl vairāki mēneši. Pienāca ziņas, ka miers patiešām noslēgts; nodzeltēja smagām vārpām piebrieduši labība, nobrūnēja griķu lauki, bet par Zbišku nebija ne vēsts.

Beidzot, sākoties ražas novākšanai, Macjka vairs nevarēja izturēt un paziņoja, ka došoties uz Spihovu, — tā esot tuvāk Lietuvai, varēšot vairāk uzzināt, — un pie reizes apskatīšot čeha saimniecību.

Jagenka uzplijās jāt līdzi, bet viņš negribēja ņemt, un sākās strīds, kas ilga veselu nedēļu. Kādu vakaru, viņiem tā strīdoties Zgoželicos, mājas pagalmā kā viesulis iedrāzās kalpa zēns no Bogdanecas basām kājām, jāšus bez segliem, pliku galvu un, piesteidzies pie lieveņa, uz kura viņi sēdēja, iesaucās:

—    Jaunais pans atgriezies!

Zbiška patiešām bija atgriezies, bet tāds savāds: ne tikai novājējis, lauku vēja appūsts, izkrities, bet arī vienaldzīgs un nerunīgs. Viņa vietā runāja čehs, kurš arī bija atjājis līdzi kopā ar sievu. Stāstīja, ka piedalīšanās karā jaunajam bruņiniekam, acīm redzot, bijusi veiksmīga, jo Spihovā viņš nolicis uz Danusjas un viņas mātes zārkiem veselu vīkšķi bruņinieku pāvu un strausu spalvu pušķu. Atvedis arī kaujās iegūtos zirgus un bruņas, no kurām divas esot sevišķi vērtīgas, lai gan stipri sakapātas ar šķēpu un cirvi. Macjka dega nepacietībā visu sīki uzzināt no brāļadēla mutes, bet tas tikai atmeta ar roku un atbildēja pusvārdiem, līdz trešajā dienā saslima un bija spiests likties gultā. Izrādījās, ka viņam sadauzīts kreisais sāns un lauztas divas rihas, kuras, slikti saaudzētas, traucēja staigāt un elpot. Lika sevi manīt arī kādreiz no taura dabūtais ievainojums, bet galīgi viņš bija zaudējis spēkus ceļā no Spihovas. Pats par sevi tas viņam, jaunam un zaļoksnim puisim, nebūtu nekas bīstams, ja viņu māktu vienkārši ārkārtīgs nogurums, ja tikai tagad būtu sākušas izpausties visas tās grūtības, ko bija pārcietis. Sākumā Macjka tā arī domāja, ka pēc divām vai trim gultā pavadītām dienām viss pāries, bet iznāca pavisam citādi. Nelīdzēja ziedes, ne kvēpināšana, ko ieteica vietējais aitu gans, ne Jagenkas un Kšesnas baznīckunga atsūtītie novārījumi: Zbiška kļuva arvien vājāks, arvien nevarīgāks, arvien skumīgāks.

—    Kas tev kaiš? Varbūt tu ko gribi? — vecais bruņinieks jautāja.

Neko es negribu, man viss vionalga, — Zbiška atbildēja.

Tā gāja diena pēc dienas. Jagenkai ienāca prātā, ka tas varbūt ir kaut kas vairāk nekā parasta slimība, — varbūt jauneklim ir kāds

noslēpums, kas viņu nomāc, un sāka pierunāt Macjku, lai viņš vēlreiz pamēģina uzzināt, kas tas varētu būt.

Macjka bez vilcināšanās piekrita, bet, brīdi padomājis, teica:

—           Varbūt tev tomēr pateiktu ātrāk nekā man? Jo mīlēt viņš tevi mīl, es redzēju, kā nenovērš acis, kād tu grozies pa istabu.

—    Redzējāt? — Jagenka jautāja.

—            Ja es tev teicu, ka nenovērš, tad nenovērš. Bet, kad tu ilgi neierodies, uz durvīm vien skatās. Ej jautā tu.

Tā arī nolēma. Taču izrādījās, ka Jagenka to neprot darīt un baidās. Tikai vēlāk attapusies saprata, ka vajadzēja runāt par Danusju un Zbiškas mīlestību uz nelaiķi, bet šie vārdi viņai neparko negribēja nākt pār lūpām.

—            Jūs esat viltīgāks, — viņa teica Macjkam, — un gudrāks, vairāk rināt, runājiet jūs, es nevaru.

Gribot negribot Macjkam vajadzēja uzņemties, un kādu rītu, kad Zbiška likās esam mazliet možāks nekā parasti, viņš ierunājās:

—            Glava man stāstīja, ka Spibovas pagrabā tu esot nolicis krietnu vīkšķi pāvu spalvu pušķu.

Nenovēršot acu no griestiem, kuros raudzījās, uz muguras guļot, Zbiška tikai piekrītoši pamāja ar galvu.

—            Nu, šai ziņā kungs Jēzus tevi aplaimoja, jo arī karā vieglāk sastapt prastu zaldātu nekā bruņinieku .. . Knehtus vari kaut, cik uziet, toties bruņinieku vienmēr vajag pameklēt. .. Vai viņi paši skrēja tev uz zobena?

—           Daudzus izaicināju cīnīties uz nomīdītas zemes, bet reiz kaujā viņi mani ielenca vesels bars, — jauneklis izvairīgi atbildēja.

—    Un prāvu laupījumu atvedi.. .

—    Daļu kņazs Vitauts uzdāvināja.

—    Arvien tikpat devīgs?

Zbiška pamāja ar galvu, laikam nevēlēdamies vairāk runāt.

Bet Macjka nelikās zaudējis un nolēma ķerties pie lietas.

—            Pasaki man atklāti, — viņš teica. — Kad tu noliki uz Danusjas kapa tos pāvu spalvu pušķus, tev kļuva Stipri vieglāk ap sirdi, vai ne? . . . Cilvēks vienmēr ir priecīgs, izpildījis kādu solījumu … Tu biji priecīgs? Ko!

Zbiška novērsa savas skumjās acis no griestiem, pavērās uz Macjku un atbildēja it kā izbrīnījies:

—    Nē.

—            Nē? Dieva dēļ! Bet es domāju, ka pēc tam, kad iepriecināsi mirušo dvēseles debesīs, būs miers.

—    Atpestītajām dvēselēm laikam nav vajadzīgas cilvēku asinis.

Iestājās klusums.

—    Kāpēc tad tu piedalījies tai karā? — Macjka pēdīgi jautāja.

—           Kāpēc? — manāmi atdzīvojies, Zbiška atbildēja. — Es pats domāju, ka man kļūs vieglāk, pats domāju, kā iepriecināšu i sevi, i Danusju… Pēc tam man kļuva savādi. Iznācu no pazemes, kur atrodas viņu kapi, un jutos tikpat smagi kā pirms tam. Tā laikam ir, ka atpestītām dvēselēm cilvēku asinis nav vajadzīgas.

—    To tev pateicis kāds cits, pats tu to neizdomātu.

—            Es pats to nopratu, kad man pēc tam nemaz nekļuva jautrāk. Ksendzs Kalebs to tikai apstiprināja.

—            Nokaut ienaidnieku karā nav nekāds grēks, gluži otrādi, tas ir cildeni, jo krustneši ir mūsu cilts ienaidnieki.

—    Es arī neuzskatu to par grēku un nežēloju viņus.

—    Arvien vēl skumsti pēc Danusjas?

—            Jā. Tiklīdz atceros, man kļūst viņas žēl. Bet viss dieva ziņā! Viņai labāk debesu valstībā, un es pie tā jau esmu pieradis.

—    Kāpēc tad skumsti? Kas tev vajadzīgs?

—    Nezinu.

—            Labi atpūtīsies, un slimība tūlīt pāries. Aizej uz pirti, izperies un izdzer kausu medalus, lai izsvīst, — un cauri!

—    Un ko tad?

—    Un tūlīt kļūsi jautrs.

—            Kur lai es ņemu jautrību? Paša sirdī es to neatradīšu, bet aizdot man to neviens neaizdos.

—    Tu kaut ko slēp!

Zbiška paraustīja plecus.

—    Man vienkārši nav prieka, bet slēpt es neko neslēpju.

Viņš to pateica tik vaļsirdīgi, ka Macjka tūlīt atmeta visas aizdomas un ar platu plaukstu sāka berzēt savu sirmo pakausi, kā parasti mēdza darīt, kad vajadzēja kaut ko izšķirt, līdz pēdīgi teica:

—            Tad es pateikšu, kā tev trūkst: tev viena lieta beigusies, bet otra vēl nav sākusies, saproti?

—    Ne visai, bet var būt! — jauneklis atbildēja.

Un izstaipījās kā cilvēks, kam nāk miegs.

Macjka tomēr bija drošs, ka uzminējis īsto iemeslu, kļuva ļoti priecīgs un nemaz vairs neuztraucās. Vecais bruņinieks vēl vairāk pārliecinājās par savu apķērību un klusībā teica pats sev: «Tur nav ko brīnīties, ka ļaudis nāk prasīt man padomu!»

Kad pēc šīs sarunas tās pašas dienas vakarā atjāja Jagenka, pirms viņa paspēja nokāpt no zirga, Macjka pateica, ka zinot, kā Zbiškam trūkst.

Meitene acumirklī noslīdēja no segliem un noprasīja:

—    Nu kā? Kā? Sakiet!

—    Tieši tev ir priekš viņa zāles.

—    Man? Kādas?

Macjka apņēma viņu ap vidu un sāka čukstot kaut ko ausī, bet neilgi, 'jo pēc brīža viņa atlēca nost kā applaucēta un, ļxaslēpusa savu nosarkušo 9eju Starp sviedru seģeni un augstajiem segliem, iesaucās:

—    Ejiet prom! Es jūs nevaru ciest!

Tik tiešām kā dievs debesīs, es tev pateicu patiesību, — Macjka smiedamies atbildēja.

XLIII

Vecais Macjka uzminēja gan, bet tikai pa pusei. Zbiškam patiešām viena dzīves daļa bija pillinīgi beigusies. Katru 'reizi, atceroties Danusju, viņam k|uva tās žēl, bet pats taču arī sacīja, ka debesu mājās viņai esot labāk nekā kņaza pilī. Jau bija apradis ar to, ka viņas vairs nav pasaulē, pieradis pie šīs domas, uzskatīja, ka citādi nemaz nevar būt. Savā laikā Krakovā viņš ļoti apbrīnoja baznīcas logu rūtīs stiklā izveidotus dažādu svēto jaunavu attēlus, alvas ietvaros — krāsainus, saulē caurspīdīgus, un tādu pašu togad iedomājās Danusju. Redzēja viņu debešķīgu, dzidru, pagriezušos profilā, lūgšanā saliktām rokām, augšup pavērstām acīm; viņa trinkšķināja koklites citu atpestītu muzikantu vidū, kuri debesīs spēlē dievmātei un viņas bērnam. Atbrīvojusies :no visa pasaulīgā, Danusja 'bija kļuvusi tik tīrs un nemiesīgs gars, ka reizēm, atceroties, kā viņa meža pili kalpoja kņazei, smējās, sarunājās, sēdās ar pārējiem pie galda, Zbišku pārņēma izbrīns, kā tas varējis būt. Jau karā pie Vitauta, kur visu viņa uzmanību saistīja kaujas, pārstāja ilgoties pēc savas nelaiķes, kā vīrs ilgojas pēc savas sievas, bet domāja tikai tā, kā dievbijīgs cilvēks domā par savu viņpasaules aizbildni. Tādejādi viņa mīlestība, pamazām zaudēdama pasaulīgās īpašības, arvien vairāk un vairāk pārvērtās par saldu, gaiši zilu kā pašas debesis atmiņu un dievināšanas priekšmetu.

Ja viņš būtu bijis vājāks miesā un stiprāks garā, tad būtu kļuvis par mūku un klusajā klostera dzīvē kā svētumu saglabātu šīs debešķīgās atmiņas Jidz pat tam brīdim, kad gars, atbrīvojies no miesas sprosta kā putns no būra, aizlaižas bezgalīgos plašumos. Bet puisim tikko kā sākas trešais gadu desmits, viņš varēja izspiest sulu no svaiga zara un ta sažņaugt starp kājām zirgu, ka tam aizrāvās elpa. Bija tāds pats kā visi tā laika šļahtiči, kuri, ja nenomira bērnībā vai nekļuva [>ar garīdz- iū«kiem, vēlāk, ļaujot pilinu vaļu savām miesas kaislībām un spēkam, vai nu nodevās laupīšanām, izvirtībai un dzeršanai, vai arī, agri apprecējušies, pēc 'tam atskanot karaļa pavēlei par zemessargu iesaukšanu, gāja karā ar divdesmit četriem vai vairāk dēliem, kas visi bija spēcīgi kā meža kuiļi.

Bet viņš nezināja, ka ir tāds pats, vēl jo vairāk tāpēc, ka sākumā slimoja. Pamazām tomēr slikti saaugušās ri'bas nostiprinājās, izveidojot sānā tikko samanāmu izcilni, kas viņam nemaz netraucēja un ko pilnīgi aizsedza ne tikai bruņas, bet arī parastais apģērbs. Nogurums pārgāja. Kuplie, gaišie mati, ko sērojot pēc Danusjas bija apcirpis, atkal atauga līdz pusplociem. Atgriezās arī agrākais, apbrīnojamais' skaistums. Kad viņš pirms dažiem gadiem Krakovā gāja uz ešafotu, izskatījās kā dižciltīgs jauneklis, bet tagad kļuva vēl daiļāks, īsts princis; pleci, krūtis, kājas un rokas bija kā milzim, seja kā meitenei. Spēks un enerģija kūsāja viņā kā verdošs ūdens katlā, ko šķīstība un ilgā atpūta padarīja vēl asāk sajūtamu visā ķermenī, dedzinošāku. Nezinādams, ko tas nozīmē, viņš domāja, ka arvien vēl slimo, un turpināja valstīties pa gultu, priecīgs, ka Macjka un Jagenka uzrauga viņu, aprūpē un izpilda visas viņa vēlēšanās. Brīžiem Zbiškam šķita, ka jūtas gluži kā debesīs, brīžiem, sevišķi, kad tuvumā nebija Jagenkas, ka slikti, skumji, neciešami. Tad viņam tūlīt piemetās žāvas, salda tīksme, karstums, un jauneklis sacīja Macjkam, ka izveseļojies atkal došoties uz pasaules malu cīnīties pret vāciešiem, tatāriem vai tamlīdzīgiem mežoņiem, lai tiktu vaļā no dzīves, kas viņu briesmīgi nomācot. Macjka neiebilda, tikai māja ar galvu, piekrita un sūtīja pēc Jagenkas, ar kuras ierašanos Zbiškā tūlīt izgaisa domas par jauniem karagājieniem, kā pavasara saules staros izkūst ziemas sniegs.

Jagenka labprāt ieradās, gan aicināta, gan pati no sevis, jo bija iemīlējusi Zbišku no visas sirds un dvēseles. Uzturēdamās bīskapa un kņaza galmos Ploekā, tika redzējusi tikpat skaistus, slavenus un varonīgus bruņiniekus, kuri ne reizi vien krita ceļos viņas priekšā, solot uzticību līdz nāvei, taču Zbiška bija viņas izredzētais, ko mīlēja no mazām dienām, bet izciestās nelaimes tik ļoti pastiprināja viņas mīlestību, ka jauneklis kļuva simtkārt mīļāks un dārgāks par citiem bruņiniekiem un pat visiem kņaziem. Tagad, kad viņš atveseļodamies ar katru dienu tapa arvien daiļāks, Jagenkas mīlestība pārauga kaislībā, aizsedzot viņai visu pasaldi.

Tomēr viņa neatzinās sev šais jūtās, bet no Zbiškas slēpa, cik vien iespējams, l*aidoties, ka viņš atkal var tās atraidīt. Pat ar Macjku, kuram agrāk uzticēja visus savus noslēpumus, kļuva piesardzīga un nerunīga. Viņu varēja nodot vienīgi ārkārtīgās rūpes par Zbišku, bet arī šīs rūpes viņa centās izskaidrot citādi, šai nolūkā reiz pat viltīgi paziņodama:

—    Es tevi mazliet pieskata tikai tāpēc, ka cienu Macjku, bet tu jau laikam diezin ko iedomājies? Pasaki!

Un, it kā sakārtodama uz pieres matus, aizsedza ar plaukstu seju, uzmanīgi vērodama viņu oaur pirkstiem, bet Zbiška, negaidītā jautājuma pārsteigts, nosarka kā meitene un tikai pēc kāda brītiņa atbildēja:

—    Neko es nedomāju. Tu tagad esi citāda.

Atkal iestājās klusums.

—    Citāda? — pēdīgi meitene klusā, maigā balsī atkārtoja. — Nu, zināms, ka citāda! Bet, ka es levi vispār nevarētu ciest, lai dievs to nedod.

—     Paldies arī par to, — Zbiška atteica.

Un kopš tā laika viņiem bija labi divatā, tikai mazliet neveikli un nepierasti. Ne reizi vien varēja likties, ka runā vienu, bet domā pavisam ko citu. Bieži iestājās klusums. Arvien vēl valstīdamies gultā, Zbiška, Macjkas vārdiem runājot, sekoja Jagenkai acīm, lai arī kurp viņa ietu; reizēm meitene viņam likās esam tik skaista, ka nevarēja ne noskatīties. Gadījās arī, ka, pēkšņi sastopoties viņu skatieniem, abi nosarka un Jagenkai sāka strauji cilāties augstās krūtis, bet sirds pukstēja gaidās, vai nesadzirdēs kaut ko tādu, no kā izkusīs, pamirs viņas dvēsele. Bet Zbiška bija zaudējis savu agrāko drosmi un, sargādamies atbaidīt viņu ar kādu neuzmanīgu vārdu, klusēja, un pretēji tam, ko redzēja acis, pats sev mēģināja iegalvot, ka tikai draudzēdamās ar tēvoci, meitene izrāda tam māsas mīlestību.

Reiz viņš par to ierunājās ar Macjku. Centās runāt ļoti mierīgi, pat vienaldzīgi, nemaz neievērodams, ka viņa vārdi arvien vairāk atgādina rūgtu un reizē skumju sūdzēšanos. Macjka visu pacietīgi noklausījās, bet pēdīgi pateica tikai vienu vārdu:

—    Mu|ķis!

Un izgāja no istabas.

Bet pagalmā viņš sāka berzēt rokas un no prieka sist pa gurniem.

«Ha!» viņš teica pats sev. «Tad, kad tu viņu varēji lēti dabūt, negribēji ne virsū skatīties, bet tagad paraizējies, ja esi bijis tāds muļķis. Es celšu pili, bet tu pa to lailku paJaizies. Neko tev neteikšu un miglu no acīm nenoņemšu, vari kaut zviegt stiprāk par visiem Bogdanecas ērzeļiem. Ja skaidas stāv karstumā, tās agrāk vai vēlāk iedegas, bet es nepūtīšu uz oglēm, tādēļ, ka tas nav vajadzīgs.»

Un ne tikai nepūta, bet vēl runāja Zbiškam pretī un ķircināja viņu kā vecs viltnieks, kurš mīl paspēlēties ar nepieredzējušu jaunekli. Reiz, kad Zbiška atkal atkārtoja, ka došoties uz tālām zemēm, lai tiktu vaļā «io neciešamās dzīves, Macjka viņam teica:

—    Kamēr tev bija pliks zem deguna, es devu padomus, tagad — tava darīšana. Ja gribi iztikt tikai uz savu gudrību un jāt prom — jāj.

Zbiška no pārsteigumā pietrūkās gulta sēdus:

—    Kā tā? Jūs pat tam vairs nepretojaties?

—    Kāpēc lai es pretotos? Man tikai briesmīgi žēl, ka līdz ar to izbeigtos mūsu dzimta, bet arī pret to var atrast līdzekli.

—    Kādu līdzekli? — Zbiška nemierīgi jautāja.

—    Kādu? Zināms, esmu krietni gados, taču spēks kaulos vēl turas. Jagenkai gan derētu kāds jaunāks puisis, bet, tā kā es biju viņas nelaiķa tēva draugs, kas to var zināt. . .

—    Bijāt viņas tēva draugs, — Zbiška sacīja, — tikai man nekad nevēlējāt labu, nekad, nekad! …

Un viņam sāka trīcēt zods, bet Macjka teica:

—    'Nu, ja tu katrā ziņā gribi iet bojā, ko es varu darīt?

—    Labi! Dariet, ko gribiet, es šodien pat došos pasaulē!

—    Muļķis! — Macjka atkārtoja.

Un atkal izgāja no istabas pie strādniekiem — Bogdanecas kalpiem, kuri raka grāvi ap nākošo pili un kuriem palīdzēja Jagenkas aizdotie Zgoželicu un Močidolu zemnieki.

XLIV

Zbiška savus draudus neizpildīja un nekur neaizjāja, bet vēl pēc nedēļas kļuva pilnīgi vesels un vairs nevarēja vāļāties pa gultu. Macjka teica, ka viņiem tagad pienākoties aizjāt uz Zgoželiciem tin pateikties Jagenkai par rūpēm, un tā kādu dienu Zbiška, kārtīgi izpēries pirtī, noilēma jāt tūlīt, bez vilcināšanās. Sim nolūkam lika izņemt 110 lādes grezno tērpu, ko uzvilkt parastā vietā, kas viņam bija mugurā, pēc tam sāka cirtot matus. Tas tomēr prasīja daudz pūļu, tāpēc ka mati Zbiškam bija ļoti biezi un no pakauša kā krēpes krita pāri lāpstiņām. Ikdienas dzīvē bruņinieki parasti nēsāja matus tīkliņā, sēnesveidīgi, kam bija tā labā īpašība, ka karagājienos bruņucepure tik ļoti nespieda galvu, bet dažādās svinībās, kāzās vai ciemojoties mājās, kur bija meitenes, viņi savija matus skaistās pīnēs, kuras bieži vien iezieda ar olu baltumu, lai stiprāk turētos un spīdētu. Tieši tā gribēja sacirtoties ari Zbiška. Bet divas kalpones, ko pasauca no ļaužu istabas, nebija mācījušās šādu darbu un neko nevarēja līdzēt. Pēc pirts izžuvušie un izspūrušie mati nekādi negribēja klausīt un spurājās kā jumta šķorē

slikti salikti salmi. Nelīdzēja ne skausti izgreznotās, no frīziem iegūtas birivola ragu ķemmes, ne zirgu skrāpis, pēc kura viena no kalponēm aizskrēja uz stalli. Beidzot, kad Zbiška sāka jau uztraukties un dusmoties, istabā pēkšņi ienāca Macjka un Jagenka, kura bija negaidīti ieradusies.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! — meitene sacīja.

—            Mūžīgi mūžos! — Zbiška, stipri pietvīcis, atbildēja. — 0, tas ir lieliski! Mēs tieši gribējām jāt uz Zgoželiciem, bet tu te!

Un viņam acīs iemirdzējās prieks. Tā bija vienmēr: tiklīdz paraudzījās uz viņu, sirdī k|uva tik gaiši, it kā vērotu saules lēktu.

Bet Jagenka, ieraudzījusi apjukušās sievietes ar ķemmēm rokās, skrāpi uz sola blakus Zbiškam un viņa izspūrušo matu cekulu, sāka smieties.

—            Slota kas slota! — viņa iesaucās, atsegdama aiz savām korāļ- sārtajām lūpām brīnišķīgus baltus zobus. — Tevi vajadzētu nolikt kaņepēs vai ķiršu dārzā par putnu biedēkli.

Viņš sadrūmis atbildēja:

—            Gribējām jāt uz Zgoželiciem, kur tev droši vien būtu bijis neērti apvainot viesi, toties te tu vari ņirgāties par mani, cik uziet, ko, starp citu, vienmēr labprāt dairi.

—            Es to labprāt daru? — meitene pārjautāja. — Ak visvarenais dievs! Es taču atjāju ielūgt jūs uz vakariņām un smejos ne par tevi, bet par tām sievietēm. Ja man vajadzētu, es gan zinātu, kā to izdarīt.

—    Tu arī neko neizdarītu!

—    Bet kas Jasjkam sakārto matus?

—    Jasjka tev brālis, — Zbiška atbildēja.

—    Tas gan! …

Te vecais un pieredzējušais Macjka nolēma nākt viņiem palīgā.

—            Bruņinieku mājās, — viņš teica, — kad pusaudzim pēc apcirpšanas sāk ataugt mati, viņam tos sacirto māsa, pieaugušam vīram to izdara sieva. Bet ir arī tāda paraša, ka bruņinieku, kuram nav ne māsas, ne sievas, apkalpo š|ahtas meitenes, pat pilnīgi svešas.

—    Vai tiešām ir tāda paraša? — Jagenka, nolaidusi acis, jautāja.

—            Ne tikai bruņinieku mājās, bet arī kņazu pilīs, jā, pat karafa galmā, — Macjka paskaidroja.

Pēc tam viņš teica sievietēm:

—    Ja neprotat, ejiet uz savu istabu.

—    Lai viņas atnes man karstu ūdeni, — meitene piebilda.

Macjka izgāja reiizē ar sievietēm, it kā tāpēc, lai viņas pasteidzinātu, un drīz vien atsūtīja karstu ūdeni, pēc tam jaunieši palika vieni paši. Iesmērkusi vispirms ūdenī dvieli, Jagenka pamatīgi saslapināja Zbiškam matus, bet, kad tie pārstāja spurāties un smagi noslīga uz leju, paņēma ķemmi un apsēdās uz sola blakus jauneklim, lai strādātu tālāk.

Tā viņi sēdēja viens otram iblakus, abi ļoti skaisti, abi ļoti samīlējušies, bet mulsi un nerunīgi. Beidzot Jagenka sāka cirtot viņa zeltainos matus, bet puisis juta tuvumā viņas paceltās rokas, viņas pirkstu pieskārienus un trīcēja no galvas līdz kājām, ar pūlēm valdīdamies, lai neapkamptu viņu ap vidu un no visa spēka nepiespiestu pie krūtīm.

Klusumā dzirdēja viņu straujo elpu.

—            Vai tu neesi slims? — meitene pēc brīža jautāja. — Kas tev kaiš?

—    Nekas! — jaunais bruņinieks atbildēja.

—    Tu tā elpo . . .

—    Tu arī…

Atkal iestājās klusums. Jagenkai vaigi uzziedēja kā rozes, meitene juta, ka Zbiška ne mirkli nenovērš acis no viņas sejas un, gribēdama slēpt savu mulsumu, atkal pavaicāja:

—    Ko tu tā skaties?

—    Tev nepatīk?

—    Nē, es tikai jautāju.

—    Jagenka?

—    Ko?…

Zbiška ievilka krūtīs gaisu, nopūtās, pakustināja lūpas, it kā taisīdamies vēl ko teikt, bet viņam, acīm redzot, pietrūka drosmes, tādēļ tikai atkārtoja:

- Jagenka?

—    Ko?

—    Man bail tev teikt . . .

—    Nebaidies. Es esmu vienkārša meitene, nekāds pūķis.

—            Protams, ne pūķis! Bet tēvocis Macjka saka, ka viņš gribot tevi ņemt. . .

—    Grib gan, tikai ne sev.

Un apklusa, it kā nobijusies no saviem vārdiem.

—            Ak dievs, mana Jagusja … Un ko tu par to, Jagusja? — Zbiška iesaucās.

Viņas acis negaidīti pieplūda asarām, skaistās lūpiņas ietrīcējās, bet balss kļuva tik klusa, ka Zbiška knapi varēja sadzirdēt, kad viņa teica:

—    Tētis un abats gribēja … un es — tu taču zini! . . .

Pēc šiem vārdiem prieks pārņēma viņa sirdi kā pēkšņi iedegusies liesma, viņš satvēra meiteni rokās, pacēla uz augšu kā spalviņu un sajūsmā sāka gavilēt:

—    Jagusja! Jagusja! Tu mana dārgā! Tu mana saulīte! Ei, ei!

Viņš tā kliedza, ka vecais Macjka, domādams, vai nav noticis kas

negaidīts, iedrāzās istabā. Bet, ieraudzījis Jagenku Zbiškas rokās, izbrīnījās, ka viss noticis tik necerēti ātri, un iesaucās:

—    Dieva tēva un dēla vārdā! Savaldies, puisi!

Zbiška pieskrēja viņam klāt, nolika Jagenku zemē, un abi gribēja nomesties ceļos, bet, iekams viņi to paspēja izdarīt, vecais satvēra viņus savās kaulainajās rokās un no visa spēka piespieda pie krūtīm.

—            Paldies dievam! — teica. — Es jau zināju, ka tā beigsies, un tomēr esmu priecīgs! Lai dievs jūs svētī! Vieglāk būs nomirt! . .. Zelta meitene… I pret dievu, i cilvēkiem! Patiešām! Pēc tāda prieka lai nāk tagad kas nākdams… Dievs sūtīja pārbaudījumus, dievs arī iepriecināja. Jājāj uz Zgoželiciem, jāpaziņo Jasjkam. Eh, ja vecais Zilis būtu dzīvs! . .. Un abats . . . Bet es aizstāšu viņus abus, jo, patiesību sakot, tik ļoti jūs mīlu, ka man kauns teikt.

Lai gan vecajam bruņiniekam bija rūdīta sirds, saviļņojums vīram tomēr aizžņaudza kaklu; viņš noskūpstīja Zbišku, pēc tam Jagenku uz abiem vaigiem, ar pūlēm noturējās, lai neapraudātos, un, nomurminājis pa daļai caur asarām: «Medus, ne meitene!» — devās uz staļļiem pateikt, lai seglo zirgus.

Izgājis pagalmā, no prieka uzskrēja deviņvīru spēka krūmam, kas auga pie mājas, un gluži kā piedzēris iepleta acis iiz tā tumšajiem vainadziņiem, ko ieskāva dzeltenas ziedlapiņas.

—            0, jūsu te vesels bars, — viņš iesaucās, — bet, ja dievs dos, Bogdanecas Grādu būs vēl vairāk.

Pēc tam, iedams uz stalli, atkal sāka murmināt un rēķināt:

—            Bogdaneca, abata īpašumi, Spiliova, Močidoli… Dievs vienmēr zina, ko dara, bet, kad pienāks laiks vecajam Vilkam, arī Bžozovu derēs piepirkt. . . Lieliskas pļavas! …

Pa to laiku Jagenka un Zbiška arī iznāca no istabas priecīgi, laimīgi, smaidoši kā saule.

—    Tēvoci! — Zbiška pa gabalu pasauca.

Tas pagriezās pret viņiem, ieplēta rokas un iekliedzās kā mežā:

—    Ei! Ei! šur-pu-u!

XLV

Viņi dzīvoja Močidolos, bet veoais Macjka Bogdanecā cēla viņiem pili. Cēla vaiga sviedros, tāpēc ka pamatus gribēja uzmūrēt no akmens ar kaļķiem, bet sardzes torni no ķieģeļiem, ko apkārtnē bija grūti dabūt. Pirmajā gadā izraka grāvi, kas padevās diezgan viegli, jo pakalns, kurā domāja celt pili, kādreiz bija aprakts, varbūt vēl pagānu laikos, vajadzēja tikai iztīrīt no vecā grāvja kokus un mežrožu krūmus, ar ko tas bija aizaudzis, pēc tam attiecīgi padzi|ināt un nostiprināt. Padziļinot to, uzgāja spēcīgu avotu, kurš īsā laikā tā piepildīja grāvi ar ūdeni, ka Macjkam nācās padomāt kā lieko aizvadīt prom. Pēc tam uz vaļņa sadzina mietu žogu un sāka vest būvmateriālus pils sienām: resnus ozola Stumbrus, ko pat trīs vīri nevarēja apņemt, un lapegļu baļķus, kuri nepuva ne zem māla apmetuma, ne zem velēnu pārsega. Kaut arī visu laiku palīdzēja Zgoželicu un Močidolu zemnieki, sienas sāka celt tikai pēc gada, toties ar lielu sparu, tāpēc ka īsi pirms tam Jagenka dzemdēja dvīnīšus. Vecajam bruņiniekam uzreiz atvērās debesis, tagad viņš redzēja, kam pūlēties, kam strādāt, un zināja, ka Grādu dzimta noies bojā, bet Trulais Pakavs vēl ne reizi sārtosies ienaidnieka asinīs.

Dvīņus nosauca par Macjku un Jasjku. «Puikas,» mēdza teikt vecais bruņinieks, «uz goda, otru tādu nav visā karalistē, bet tas vēl tikai sākums.» Un tūlīt ārkārtīgi iemīlēja abus, bet par Jagenku nezināja, kā rūpēties. Kas, viņam dzirdot, to cildināja, tas no viņa varēja dabūt visu, ko gribēja. Taču ļaudis apskauda Zbišku un slavēja Jagenku bez kādiem savtīgiem nolūkiem, tikai tāpēc, ka viņa patiešām izcēlās visā apkārtnē kā visskaistākais zieds pļavā. Vīram viņa uzdā- vāja ne tikai lielu pūru, bet arī lielu mīlestību un skaistumu, kas visiem žilbināja acis, tādu iznesību un rūdījumu, ar kādu varētu palepoties jebkurš bruņinieks. Viņai neko nenozīmēja jau dažas dienas pēc dzemdībām sākt saimniekot, pēc tam ar viru jāt medībās vai agri no rīta atlēkšot no Močidoliem uz Bogdanecu un vēl pirms pusdienām atgriezties pie Jasjkas un Macjkas. Kā acuraugu viņu mīlēja vīrs, mīlēja vecais Macjka, mīlēja kalpi, pret kuriem izturējās ļoti cilvēcīgi, bet svētdienās, kad ieradās Kšesnas baznīcā, ļaudis viņu sagaidīja ar apbrīnas un sajūsmas pilnu sačukstēšanos. Viņas agrākais pielūdzējs — bargais Rogovas Ctans, kurš bija apprecējis zemnieka meitu, pēc dievkalpojuma dzerdams krogā kopā ar veco Bžozovas Vilku, reiz iereibis atzinās: «Mēs bieži vien sakāvāmies ar jūsu dēlu viņas dēļ un gribējām viņu precēt, bet tas nozīmēja tikpat kā sniegties debesīs pēc zvaigznes.»

Citi atklāti izteicās, ka otru tādu varot atrast vienīgi varbūt Krakovā, karaļa galmā. Jo līdzās bagātībai, skaistumam un iznesībai viņu cienīja arī par ārkārtīgo zaļoksnību un spēku. Sai ziņā visi bija vienis prātis, ka «tā ir tāda sieviete, kas viena pati var nodurt lāci, bet rieksti viņai nav jākož, jāuzber tikai uz sola un strauji jāuzsēžas virsū, lai tie sabirztu, kā dzirnakmeņa saspiesti.» Tā viņu slavēja gan Kšesnas draudzē, gan kaimiņu ciemos, pat vojevodistes pilsētā Seradzē. Taču, apskaužot Zbišku, tomēr pārāk nebrīnījās, ka viņš dabūjis tik lielisku sievu, jo puisi apmirdzēja tāda kaujas slava, kādas visā apkārtnē nevienam citam nebija.

Jaunie šļabtiči stāstīja viens otram veselas leģendas par vāciešiem, kurus Zbiška «nokniebis», cīnoties Vitauta vadībā un divkaujās uz nomīdītas zemes. Stāstīja, ka no viņa rokām neviens nav izsprucis dzīvs, ka Malborgā veselus divpadsmit izsitis no segliem, tai skaitā mestra brāli Ulrihu, un visbeidzot, ka viņš varētu spēkoties ar Krakovas bruņiniekiem un ka pats neuzvaramais Melnais Zaviša esot viņa labākais draugs.

Daži negribēja ticēt tik neparastiem nostāstiem, bet arī tic, kad ierunājās, ko viņi izvēlētu no sava vidus, ja po|u bruņiniekiem vajadzētu cīkstēties ar svešzemju bruņiniekiem, teica: «Protams, Zbišku,» — un tikai pēc tam minēja spalvaino Rogovas Ctanu un citus vietējos stipriniekus, kuri cīņas prasmē ne tuvu nevarēja mēroties ar jauno Bogdanecas saimnieku.

Būdams ļoti bagāts un slavens, viņš ieguva vispārēju cieņu. Ka līdz ar Jagenku ieguva Močidolus un plašos abata īpašumus, tas nebija viņa nopelns, bet vēl pirms tam viņam piederēja Spihovā ar visām Juranda milzīgajām bagātībām, turklāt ļaudis čukstēja, ka abu Bogdanecas bruņinieku kara laupījums vien — bruņas, zirgi, apģērbi, dārglietas — esot triju četru krietnu ciemu vērts.

Sais panākumos ļaudis saskatīja īpašu dieva labvēlību uz Grādu dzimtu, kas pirms tam bija tik stipri panīkusi, ka, izņemot tukšo Bogdanecu, tai nekā vairāk nebija. Tagad tā pacēlās pāri visām citām visā apkārtnē. «Pēc ugunsgrēka Bogdanecā palika tikai viena sašķiebu- sies mājelc,» runāja veci ļaudis, «un darba roku trūkuma dēļ bija spiesti ieķīlāt zemi, bet itagad ceļ pili.» Un visi ļoti brīnījās, bet, instinktīvi jūtot, ka arī visa tauta tikpat strauji un neapturami iet preti lielai pārticībai, kam ar dieva ziņu tā arī jābūt, tāpēc neviens viņam neskauda. Gluži otrādi, visa apkārtne lepojās un lielījās ar abiem Bogdanecas bruņiniekiem. Viņi bija kā acīm redzams pierādījums tam, ko var panākt šļahtičs ar stiprām rokām, drosmīgu sirdi un bruņniecisku piedzīvojumu kari. Viņus ieraugot, ne viens vien sajuta, ka arī viņam kļuvis šauri tēva mājās, dzimtajā zemē, ka aiz tās robežām ienaidnieka rokās ir lielas bagātības un plaši īpašumi, ko visu var iegūt par lielu labumu sev un savai karalistei. Si spēku pārpilnība, ko sajuta šļabtiču dzimtas, kūsāja visā sabiedrībā gluži kā tvaiks, kas gatavs kuru katru bridi izlauzties no verdoša ūdens trauka. Gudrie Krakovas valstsvīri un mieru mīlošais karalis līdz zināmam laikam varēja apvaldīt šos spēkus un atlikt karu ar mūžseno ienaidnieku uz vēlāku laiku, bet .nekāda vara nespēja savaldīt tos pilnīgi, ne arī apturēt tautas gara centienus pēc labklājības un slavas.

XLVI

Macjka piedzīvoja laimīgas dienas. Ne reizi vien viņš teica saviem kaimiņiem, ka ieguvis vairāk, nekā bija cerējis. Pat vecums viņam tikai sirmoja matus un bārdu, bet līdz pat šim laikam nemazināja ne spēku, ne veselību. Sirdī mājoja tāds prieks, kādu vēl nekad nebija pazinis. Viņa kādreiz skarbā seja kļuva arvien labsirdīgāka, bet acis vērās ļaudīs ar laipnu smaidu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka viss sliktais beidzies uz visiem laikiem un ka nekādas rūpes, nekāda nelaime vairs nesaduļķos mierīgi plūstošās dzīves skaidro straumi. Līdz vecumdienām cīnīties, vecumdienās vadīt saimniecību un krāt mantu mazdēliem — tā bija viņa lielākā vēlēšanās visos laikos, un nu tā bija precīzi piepildījusies. Saimniekošana veicās lieliski. Mežus stipri izcirta; nolīstajos plēsumos katru pavasari spēcīgi sazēla dažāda labība; vairojās bagātība; pļavās ganījās četrdesmit ķēves ar kumeļiem, kurus vecais šļahtičs katru dienu gāja aplūkot; atmatās un aizaugās ganījās aitu un govju bari; Bogdaneca pilnīgi pārvērtās; no panīkušas viensētas veidojās biezi apdzīvots un turīgs ciems, kuram tuvojoties gājēja acis apžilbināja tālu redzamais sardzes tornis un vēl arvien gaišās cietokšņa sienas, kas saulē mirdzēja kā apzeltītas, bet vakaros kļuva purpursa rkanas.

Vecais Macjka no visas sirds priecājās par mantu, saimniecību, laimīgo likteni un neiebilda, kad ļaudis runāja, ka viņam esot viegla roka. Gadu pēc dvīņiem Jagenkai atkal piedzima puisēns, kuru viņa par godu un piemiņu savam tēvam nosauca par Zibu. Macjka šo notikumu uzņēma ar prieku un nemaz nenoskuma, ka, tā turpinoties tālāk, vajadzēs sadalīt ar tādām grūtībām un pūlēm iegūto īpašumu. «Kas mums bija?» šai sakarā viņš reiz sacīja Zbiškam. «Ne.kā! Taču dievs, lūk, nepameta tukšā. Vecajam Sulislavicu Pakošam ir tikai viens ciems un divdesmit divi dēli, bet badā nemirst neviens. Vai mūsu karalistē un Lietuvā maz zemes? Vai maz ciemu un piļu suņabrāļu krustnešu rokās? Eh, gan kungs Jēzus palīdzēs! Lieliskas mājas, visas celtas no sarkaniem ķieģeļiem, mūsu žēlīgais karalis tajās ierīkotu kastelānijas.» Zīmīgi, ka tai laikā, kad ordenis atradās varenības augstumos, kad ar savu bagātību, spēku, apmācīta karaspēka daudzumu tas pārspēja visas rietumu karalistes, vecais bruņinieks tomēr domāja par krustnešu pilīm kā par savu mazdēlu nākošajām dzīves vietām. Un laikam daudzi Jagaiļa karalistē domāja tāpat, ne tikai tāpēc, ka tās bija senās poļu zemes, ko ordenis pakļāvis sev, bet arī apzinādamies to vareno spēku, kas brieda tautas krūtīs, meklējot izeju uz visām pusēm.

Tikai ceturtajā gadā pēc Zbiškas apprecēšanās pils tapa gatava — un tad arī tikai ar daudzu, ne tikai vietējo, Zgoželicu un Močidolu ļaužu, bet arī kaimiņu palīdzību. Sevišķi daudz talkā nāca vecais Bžozovas Vilks, kurš pēc dēla nāves palicis viens pats pasaulē, ļoti sadraudzējās ar Macjku, bet pēc tam iemīlēja arī Zbišku un Jagenku. Pils istabas Macjka izgreznoja ar kara laupījumu, ko bija vai nu ieguvis pats kopā ar Zbišku, vai atvedis no Spihovas, pievienojot klāt abata atstātās mantas un to, ko bija paņēmusi no mājām Jagenka, no Seradzes atveda stikla logus — un iznāca lielisks miteklis. Zbiška ar sievu un bērniem uz pili tomēr pārvācās tikai piektajā gadā, kad bija uzceltas arī saimniecības ēkas — staļļi, kūtis, virtuve un pirts, kā arī apakšzemes pagrabi, kurus vecais bija licis izmūrēt no akmeņiem un kaļķiem, lai tie izturētu gadu simtus. Viņš pats uz pili tomēr nepār- cēlās, palika vecajā mājā, uz visiem Zbiškas uz Jagenkas lūgumiem paskaidrodams:

—     Kur esmu piedzimis, tur arī nomiršu. Redziet, Gžimalitu un Nalenču kara laikā Bogdaneca nodega līdz pamatiem — visas ēkas, pat žogi, palika tikai šī māja. Ļaudis runāja, ka negribējusi degt, tāpēc ka uz jumta saaudzis ļoti daudz sūnu, bet es domāju, ka tā bija arī dieva žēlastība: gribēja, lai mēs šeit atgriežamies un no šejienes atkal izaugam. Karojot es bieži vien bēdājos, ka mums nav kur atgriezties, bet tas nebija pilnīgi pareizi: saimniekot gan nebija kur un mutē bāzt arī nebija ko, taču pajumti atrast varēja. Jums, jaunajiem, ir citādi, un es domāju, ka, ja jau šī vecā māja nepameta mūs bez pajumta, arī man neklājas to pamest.

Un vecais palika. Bet viņam tomēr patika ierasties pilī, patīksminā- ties par tās lielumu un krāšņumu, salīdzinot ar agrāko mitekli, un pie reizes arī apraudzīt Zbišku, Jagenku un mazdēlus. Viss, ko viņš tur redzēja, lielā mērā bija viņa roku darbs, un tomēr veco bruņinieku katrreiz pārņēma lepnums im izbrīns. Sad tad pie viņa ieradās vecais Vilks aprunāties pie pavarda, vai arī Macjka tādā pašā nolūkā apmeklēja Bžozovu, un kādu dienu tas izklāstīja viņam savas domas par «jauno kārtību»:

—     'Zināt! Reizēm man taisni brīnums. Kā ne: kaut arī Zbiška bija Krakovas pilī pie karaļa (o, tur viņam gandrīz nocirta galvu!), bija Mazāvijā, Malborgā un pie kņaza Januša, kaut arī Jagenka auga pārticībā, savas pils viņiem tomēr nebija … Tagad turpretī liekas, it kā

citādi nemaz nebūtu bijis… Staigā, es jums teikšu, pa istabām, staigā, staigā — un izrīko kalpus, bet noguruši apsēžas, atpūšas. Taisni kā tāds kastelāns ar savu sievu! Ir ari atsevišķa istaba, kurā viņi ēd kopā ar stārastu, viņa palīgiem un pils ļaudīm un kurā Zbiškam ar Jagenku ir augstāki soli, pārējie sēž zemāk un gaida, kamēr pans un pane ieliks sev ko bļodā. Tāda ir galma paraša, un man vienmēr nākas atgādināt sev, ka tie nav nekādi augstmaņi, bet tikai brāļadēls un viņa sieva, kuri bučo man roku, sēdina pirmajā vietā un dēvē par savu labdari.

—    Tāpēc arī kungs Jēzus viņus svētījis, — vecais Vilks piezīmēja.

Pēc tam, skumji pašūpojis galvu, mazliet iedzēra medaļu, pabikstīja

ar dzelzs kruķi pavardā ogles un teica:

—    Bet mans puisis gāja bojā.

—    Dieva prāts.

—     Nūja! Vecākie dēli, pieci gabali, arī krita daudz agrāk. Jūs jau zināt. Dieva prāts, tas tiesa. Bet šis bija stiprāks par visiem. īsts vilks, un, ja nebūtu kritis, ari varbūt dzīvotu saivā pilī.

—    Labāk Ctans būtu kritis!

—     Ko nu Ctans! Varot gan, saka, uzcelt plecos dzirnavu akuieņus, bet cik reizes manējais viņu piekāva! Manam bija bruņinieka māka, lx't Ctanu sieva tagad dauza pa pumu, tāpēc ka muļķis, kaut ari stiprs.

—    Jā, tāds kā lupata.

Un, izmantojis gadījumu, Maojka atkal cēla debesīs ne tikai Zbiškas bruņinieka māku, bet arī gudrību: kā viņš Mallx>rgā spēkojies ar izcilākajiem bruņiniekiem, bet «ar kņaziem runā tik brīvi, kā riekstus kož». Viņš slavēja arī Zbiškas apķērību un prasmi saimniekot, bez kā pils drīz vien būtu aprijusi visu viņti bagātību. Lai tomēr vecais Vilks nedomātu, ka kaut kas tamlīdzīgs viņiem varētu draudēt, klusinātā balsī nobeidza:

—     Nu, ar dieva palīgu visādas mantas mums vēl ir pietiekami, vairāk nekā ļaudis zina, tikai nevienam to nesakiet.

Ļaudis tomēr iedomājās, zināja un stāstīja cits citam, stipri pārspīlējot, sevišķi par tām bagātībām, ko atveda no Spihovas. Stāstīja, ka naudu no Mazāvijas veduši veselām mucām. Reiz Macjka izpalīdzēja bagātiem Konecpoles zemturiem, aizdodot pārdesmit grivnas, kas apkārtnē galīgi nostiprināja pārliecību par viņa «krājumiem». Tas viss vairoja Bogdanecas bruņinieku nozīmi un viņu cieņu cilvēku acīs, bet pilī nekad netrūka viesu, uz ko Macjka, kaut arī bija taupīgs, tomēr neskatījās greizi, zinot, ka arī tas vairo dzimtas slavu.

Sevišķi bagātas mēdza būt kristības, bet reizi gadā, pēc Marijas apmeklēšanas dienas, Zbiška rīkoja lielas viesības kaimiņiem, kurās ieradās ari šļahtietes noraudzīties bruņinieku sacīkstēs, paklausītie* dziesminiekus un darvas lāpu gaismā padejot ar jauniem bruņiniekiem līdz pat rītam. Tad Macjka Jāva va|u acīm un priecājās par Zbišku un Jagenku, cik iznesīgi un kundziski viņi izskatījās. Zbiška nobrieda, pieņēmās miesa, bet ar visu savu brašo augumu pēc sejas tomēr vēl joprojām likās esam stipri jauns; taču, kad viņš aptvēra ar purpura saiti savus kuplos matus, apvilka lielisku, sudraba un zelta diegiem izšūtu tērpu, ne tikai Macjka, bet arī daudzi š|ahtiči nodomāja sevī: «Mīļais dievs! Gluži kā tāds kņazs savā pilī!» Bet bruņinieki, kas pazina Rietumu parašas, ne reizi metās ceļos Jagenkas priekšā, lūdzot viņu par savu sirds dāmu, — tādu veselību, jaunību, spēku un skaistumu pauda viņas būtne. Pats Seradzes vojevoda, vecais Konecpoles īpašnieks, brīnījās par viņas daiļumu, salīdzinādams to ar rīta ausmu un pat sauli, «kura dod pasaulei gaismu un pat vecām asinīm liek straujāk ritēt dzīslās».

XLVII

Bet tad piektajā gadā, kad visos ciemos bija ieviesta priekšzīmīga kārtība, kad virs pabeigtā sardzes torņa jau vairākus mēnešus plīvoja karogs ar Trulo Pakavu vidū, bet Jagenka laimīgi dzemdēja ceturto dēlu, ko nosauca par Jurandu, vecais Macjka reiz sacīja Zbiškam:

—    Pasaulē notiek visādas lietas, bet, ja kungs Jēzus ļautu laimīgi piepildīties vēl vienai, es varētu mierīgi nomirt.

Zbiška pavērās uz viņu pētījošām acīm un pēc brīža noteica:

—    Jus laikam runājat par karu ar krustnešiem, jo kas gan jums vairāk vajadzīgs?

—    Es tev jau sen teicu, — Macjka atbildēja, — ka tikmēr, kamēr dzīvs mestrs Konrāds, kara nebūs.

—    Mūžīgi jau viņš nedzīvos.

—    Es arī nedzīvošu mūžīgi, tādēļ man ir kas cits padomā.

—    Kas tad?

—    E-ē! Labāk neteikšu. Bet pagaidām došos uz Spihovu un varbūt iegriezīšos ari Ploekā un Cerskā pie kņaziem.

Zbiška par to neko daudz nebrīnījās: pēdējos gados tēvocis vairākas reizes tika jājis uz Spihovu, tāpēc tikai pajautāja:

—    Vai ilgi paliksiet?

—    Ilgāk nekā parasti, aizkavēšos Ploekā.

Pēc nedēļas Macjka devās ceļā, paņēmis līdzi vairākus vezumus un kārtīgas bruņas, «gadījumā, ja vajadzēs piedalīties divkaujā». Iz

braukdams paziņoja, ka varbūt neieradīsies ilgāk nekā parasti, un tā arī notika: vēl pēc pusgada par viņu nebija nekādu ziņu. Zbiška sāka uztraukties un galu galā nosūtīja uz Spihovu raitnieku, kurš sastapa Macjku aiz Seradzes un kopā ar viņu atgriezās atpakaļ.

Vecais bruņinieks nez kāpēc atgriezās drūms, bet, sīki iztaujājis Zbišku par visut kas viņa prombūtnes laikā noticis, un apmierināts, ka viss veicies labi, mazliet atlaba un pirmais sāka stāstīt par savu braucienu.

—    Zini, es biju Malborgā, — viņš teica.

—    Malborgā?

—    Kur gan citur?

Zbiška brīdi raudzījās viņā pārsteigtām acīm, pēc tam uzsita ar plaukstām pa gurniem un teica:

— Mīļais dievs! Bet es biju galīgi aizmirsis!

—            Tu varēji aizmirst, tādēļ ka esi izpildījis savus zvērestus, — Macjka atteica, — bet nedod dievs, ka es kļūtu neuzticīgs savam solījumam un aptraipītu bruņinieka godu. Tas nav mūsu garā, un ar svētā krusta palīdzību, kamēr spēšu paelpot, es no šī solījuma neatteikšos.

Macjka sadrūma, bet viņa seja kļuva tik draudīga un nikna, kādu Zbiška to bija redzējis tikai senos laikos pie Vitauta un Skirvaiļa, kad cīnījās ar krustnešiem.

—    Nu, un kā? — Zbiška jautāja. — Atteicās?

—    Neatteicās, vienkārši necīnījāmies.

—    Kāpēc tā?

—    Viņš tagad ir lielkomturs.

—    Kuno Lihtenšteins — lielkomturs?

—            Jā! Varbūt viņu vēl izvēlēs arī par lielmestru. Kas to zina. Bet jau tagad labprāt pielīdzina sevi kņaziem. Stāsta, ka visas ordeņa darīšanas esot viņa rokās un mestrs bez viņa neko neuzsākot. Kur nu tāds ies cīnīties uz nomīdītas zemes! Izaicinājis viņu, es tikai izpelnītos ļaužu izsmieklu.

—            Vai jūs kāds izsmēja? — Zbiška jautāja, un viņa acīs pēkšņi iegailējās dusmas.

—            Plookas kņaze Aleksandra smējās: «Jājiet un izaiciniet Romas ķeizaru! Viņam, tas ir, Lihtenšteinaim, es zinu, piesūtījuši izaicinājumus Melnais Zaviša, Povala, Biskupicu Paška, un pat tādiem vīriem viņš neko neatbildēja, nedrīkst. Ne jau tāpēc, ka viņam trūktu drosmes, bet tāpēc, ka ir mūks, ka, ieņemot tik augstu un goda pilnu amatu, viņam tas nemaz nav prātā un ka, pieņemdams izaicinājumu, viņš

apkaunotu sevi daudz vairāk, nekā noraidīdams to.» Tā kņaze man pateica.

—    Un ko jūs «atbildējāt?

—    Es drausmīgi noskumu, bet pateicu, ka man tāpat jājāj uz Malborgu, lai pēcāk varētu pateikt dievam un cilvēkiem: «Kas bija manos spēkos, to izdarīju.» Tāpēc lūdzu kņazei, lai viņa izgudro man kādu uzdevumu un iedod līdzi vēstuli, zinot, ka citādi ar veselu ādu no tā vilku midzeņa neizsprukšu. Bet sevī domāju tā: «Labi, viņš nepieņēma ne Zavišas, ne Povala, ne Paškas izaicinājumus, bet es viņam paša mestra, visu komturu tm viesu priekšā ieķeršos bārdā un izplūkšu to kopā ar ūsām, gan tad viņš neatteiksies.»

—Ak jūs tāds! — Zbiška sajūsmā iesaucās.

—    Ko? Kas ir? — vecais bruņinieks teica. — Visam ir savi līdzekļi, vajag tikai būt galvai uz pleciem. Bet šoreiz kungs Jēzus nebija man labvēlīgs; Lihtenšteinu Malborgā nesastapu. Pateica, esot aizjājis kā sūtnis pie Vitauta. Es nezināju, ko darīt: gaidīt vai jāt viņam pakaļ. Baidījos, ka ceļā izmainīsimies. Bet, tā kā es ar mestru un lielo ģērb- zirii biju sen pazīstams, nolēmu atklāt viņiem, kāpēc esmu ieradies, bet viņi uzbrēca man, ka tas nevarot notikt.

—    Kāpēc?

—    Tā paša iemesla dēļ, ko minēja Plockas kņaze. Un mestrs pie tam vēl piebilda: «Ko tu par mani pats domātu, ja es sāktu pieņemt katra Mazāvijas vai Polijas bruņinieka izaicinājumu?» Un viņam taisnība: tad viņa jau sen nebūtu pasaulē. Viņi abi ar ģērbzini ļoti izbrīnījās un pie vakariņu galda izstāstīja visiem. Tūlīt izcēlās tāda varza, it kā skudru pūznī kāds būtu iesviedis akmeni! Sevišķi izcēlās viesu grupa. «Kuno,» kliedza, «nedrīkst, toties mēs drīkstam!» Tad es izvēlējos trīs, ar kuriem gribēju cīnīties pēc kārtas, bet mestrs pēc i'lgas lūgšanās atļāva tikai vienam, kuru arī sauca pr Lihtenšteinu un kurš bija Kuno radinieks.

—    Nu, un kā? — Zbiška iesaucās.

—    Tā, — Macjka atbildēja, — atvedu viņa bruņas, bet tik ļoti sadauzītas, ka neviens par tām nedos ne griVrni.

—    Mans dievs, tātad solījumu izpildījāt!

—    Sākumā pats arī tā domāju un biju priecīgs, bet vēlāk nospriedu: «Nē, tas nav tas pats!» Un tagad man nav miera, varbūt patiešām tas nav vienalga.

Bet Zbiška sāka viņu mierināt.

—    Jūs zināt, ka es tādās lietās nepiekāpjos ne sev, ne citiem, bet, ja man tā būtu gadījies, pilnīgi pietiktu. Un varu jums apgalvot, ka

visievērojamākais Krakovas bruņinieks man piekritīs. Pats Zaviša, kurš vislabāk pārzina bruņinieka goda lietas, noteikti sacītu to pašu.

—    Tev tā liekas? — Macjka jautāja.

—             Padomājiet pats: viņi ir slaveni visā pasaulē un arī izaicinājuši Kuno, bet neviens nav paveicis ne tik, cik jūs. Zvērējāt nonāvēt Lihtenšteinu un Lihtenšteinu nonāvējāt.

—    Varbūt, — vecais bruņinieks teica.

Zbliška, kuru ļoti interesēja bruņinieku lietas, jautāja:

—            Nu, bet kāds viņš bija, jauns vai vecs? Un kā cīnījāties: jāšus vai kājās?

—            Viņam bija ap trīsdesmit pieci ga<Li un bārda līdz jostai, bet cīnījāmies jāšus. Ar dieva palīgu vispirms es viņu pataustīju ar pīķi, pēc tam ķērāmies pie šķēpiem. Un, es tev teikšu, vfiņam tā plūda pa muti asinis, ka visa bārda pārvērtās par vienu lielu, sarkanu purduli.

—    Bet teicāt, ka esat jau vecs.

—            Kad esmu jāšus vai stāvu uz zemes, ieplētis kājas, tad vēl turos Stingri, bet bruņās zirgam mugurā vairs nevaru uzlēkt.

—    Kuno arī nebūtu ticis sveikā cauri.

Vecais tikai atmeta ar roku par zīmi, ka ar Kuno viņš būtu izdarījies daudz vieglāk, pēc tam abi aizgāja apraudzīt Macjkas atvestās bruņas, kuras viņš paņēmis līdzi tikai kā uzvaras apliecinājumu: tās bija stipri sadauzītas un bez kādas vērtības. Vienīgi uzgurņi un ceļu plāksnes palikušas veselas, un varēja redzēt, ka tās lieliski darinātas.

—            Tomēr man gribētos, ka tas būtu bijis Kuno, — Macjka drūmi noteica.

Zbiška sacīja:

—            Kungs dievs zina, kas ir labāk. Ja Kuno kļūs par mestru, jūs viņam vairs netiksiet klāt, vienīgi, ja kādā lielā kaujā.

—            Es uzmanīgi klausījos, ko ļaudis runā, — Macjka sacīja. — Vieni saka, ka pēc Konrādā nākšot Kuno, citi — ka Konrādā brālis Ulrihs.

—    Man labāk gribētos, lai nāk Ulrihs. — Zbiška teica.

—            Man arī, un zini, kāpēc? Kuno ir gudrāks un viltīgāks, Ulrihs straujāks. Tas ir īsts bruņinieks, kurš ievēro bruņinieka godu, bet uz karu pret mums rautin raujas. Runā, ja viņš kļūšot par mestru, tūlīt sākšoties tāds karagājiens, kāds vēl nekad nav bijis. Bet Konrāds jau bieži vien apslābst. Reiz viņš paģība manā klātbūtnē. Eh, varbūt ka sagaidīsim!

—            Lai dievs dod! Bet vai viņiem ir kādas jaunas nesaskaņas ar karalisti?

—    Ir vecas un jaunas. Krustneši paliek krustneši. Kaut aīī zina,

ka tu esi stiprāks un ka tevi bīstami aizskart, vienalga, tīkos tev uzbrukt, tādēļ ka citādi nevar.

—    Viņi domā, ka ordenis ir stiprāks par visām karalistēm.

—    Ne visi, ibet daudzi, tai skaitā arī Ulribs. Un patiesībā ir arī briesmīgs spēks.

—    Bet atceraties, ko teica Maškovicu Zindrams?

—    Atceros, un šai ziņā pie viņiem ar katru gadu kļūst ļaunāk. Brālis brāli tā neuzņemtu, kā vietējie iedzīvotāji uzņēma mani, kad krustneši neredzēja. Viņiem tur viss apriebies līdz kaklam.

—    Tad vairs ilgi nebūs jāgaida!

—    Varbūt ne, bet varbūt arī ilgi, — Macjka*sacīja.

Brīdi padomājis, piebilda:

—    Bet, kamēr kas, jāstrādā un jākrāj manta, lai godam varētu piedalīties karā.

XLVIII

Mestrs Konrāds nomira tikai pēc gada. Zgoželicu Jasjka, Jagenkas brālis, kurš pirmais Seradzē padzirdēja jauno vēsti par viņa nāvi, kā arī Ulriha fon Jungingena ievēlēšanu mestra amatā, pirmais atveda to uz Bogdanecu, kur, tāpat kā visās šļabtiču muižās, šī ziņa satrauca ļaudis līdz sirds dziļumiem. «Sāksies citi laiki,» vecais Macjka svinīgi teica, bet Jagenka atveda pie Zbiškas visus savus bērnus un pati arī sāka atvadīties no vīra, it kā jau rīt pat viņš dotos prom. Tiesa, Macjka un Zbiška zināja, ka karš neiedegas tā uzreiz kā uguns kamīnā, taču bija pārliecināti, ka tas drīz izcelsies, un sāka tam gatavoties. Izvēlējās zirgus, ieročus, apmācīja kaujas mākslā ieroču nesējus, kalpus, ciemu stārastus, kuriem pēc vācu nolikuma vajadzēja piedalīties karā jāšus, un nabadzīgākos šļabtičus, kuri visādi centās tikt līdzi bagātākajiem. To pašu darīja visās muižās, visur smēdēs klaudzēja āmuri, visur tīrīja vecās bruņas, ieaieda ar kausētiem taukiem lokus un siksnas, kala ratus, žāvēja gaļai un gatavoja putraimu krājumus. Pie baznīcām svētdienās un svētkos cits citam prašņāja jaunas vēstis un skuma, kad tās bija miermīlīgas, jo katrs savā sirdī juta, ka reiz jāiznīcina šis briesmīgais poļu cilts ienaidnieks; ka Polijas karaliste nekad nekļūs varena mierīgā darbā, kamēr, runājot svētās Brigitas vārdiem, krustnešiem netiks izlauzti zobi un nocirsta labā roka.

Kšesnā ļaudis sevišķi ielenca Macjku un Zbišku kā cilvēkus, kuri pazīst ordeni un jau karojuši pret to. No viņiem prašņāja ne tikai jaunumus, bet arī kara paņēmienus: kā vāciešiem labāk uzbrukt, kā viņi mēdz cīnīties, kādā ziņā pārāki par poļiem, kādā vājā'ki un vai pēc tam, kad salūzuši pīķi, viņu bruņas vieglāk sadauzīt ar cirvi vai ar šķēpu.

Macjka un Zbiška patiešām zināja šīs lietas, un ļaudis viņus klausījās ar lielu uzmanību, jo vairāk tāpēc, ka visi bija pārliecināti, ka karš nebūs viegls, ka vajadzēs mēroties spēkiem ar visu zemju izcilākajiem bruņiniekiem, ka nepietiks tikai vienā vai otrā vietā sakaut ienaidnieku, bet tas būs vai nu jāiznīcina līdz pēdējam, vai arī jāiet bojā pašiem. Un šļah'tioi tad sprieda savā starpā: «Ko vajag, to vajag — gals mums vai viņiem.» Un paaudzei, kas savās sirdīs nēsāja lielas nākotnes nojautu, tas nemazināja dūšu, gluži otrādi, tā auga ar katru stundu un dienu. Bet pie darba ļaudis ķērās bez liekas lielības un iedomības, drīzāk sasprindzināti un apņēmīgi, ar nāvi nicinošu nopietnību.

—    Vai nu mums, vai viņiem lemta nāve.

Taču laiks gāja, bet kara vēl arvien nebija. Runāja gan par strīdiem Starp karali Vladislavu un ordeni par Dobžinas zemi, lai gan tā jau pirms vairākiem gadiem bija izpirkta, par robežām, par kaut kādu Drezdenku, kuru daudzi dzirdēja pirmo reizi dzīvē un pēc kuras it kā tīkoja abas puses, bet kara nebija. Daži pat sāka šaubīties, vai vispār būs, jo strīdu taču netrūka nekad un to nokārtošanai iztika ar apspriedēm, sarunām, sūtņu apmaiņu. Izplatījās baumas, ka arī tagad Krakovā ieradušies krustnešu sūtņi, bet poļu pārstāvji aizjājuši' uz Malborgu. Runāja par čehu un ungāru karaļu, pat paša Romas pāvesta starpniecību. Tālumā no Krakovas neko skaidri nezināja, tāpēc klīda dažādas, bieži vien ļoti dīvainas un neticamas baumas, bet kara nebija.

Pēdīgi arī pats Macjka, kurš savā mūžā bija piedzīvojis daudz kara draudu un dažādu sarunu, nezināja, ko par visu notiekošo domāt, un devās uz Krakovu, lai iegūtu kādas drošākas ziņas. Viņš tur palika neilgi, jau sestajā nedēļā starojošu seju atgriezās atpakaļ. Kad Kšesnā viņu kā parasti apstāja ziņkārīgā šļahta, uz daudziem jautājumiem Macjka atbildēja ar pretjautājumu:

—    Vai pīķi un cirvji jums jau uzasināti?

—    Kas ir? Vai tiešām! Pie pestītāja ciešanām! Kādi jaunumi? Ko jūs satikāt? — prasīja no visām pusēm.

Ko satiku? Maškovicu Zindraimu! Kādi jaunumi? Tādi, ka drīz vien vajadzēs seglot zirgus.

—    Dieva dēļ! Kā tad tā? Pastāstiet!

—    Par Drezdenku tikāt dzirdējuši?

—    Kā ne, zināms. Bet tādu pilīšu ir daudz, un zemes tur nav vairāk kā pie jums Bogdanecā.

—    Sīks iemesls karam, vai ne?

—    Nūja, ka sīks; ir bijuši lielāki, bet nekas nav noticis.

—    Bet vai zināt, kādu līdzību Maškovicu Zindrams man pastāstīja par Drezdenku?

—    Sakiet ātrāk, mums cepures deg no ziņkāres.

—    Viņš man pastāstīja tā: «Pa lielceļu gāja aklais un paklupa pār akmeni. Paklupa tāpēc, ka bija akls, bet vainīgs akmens.» Drezdenka ir tāds akmens.

—    Kā tad tā? Ko? Ordenis taču vēl stāv stingri.

—    Nesaprotat? Tad es jums pateikšu citādi: kad trauks ir pārāk pilns, pietiek viena piliena, lai tas sāktu plūst pāri.

Bruņiniekus pārņēma tāda sajūsma, ka Macjkam nācās viņus apvaldīt; visi gribēja tūlīt sēsties zirgos un jāt uz Seradzi.

—    Esiet gatavi, — viņš teica, — bet pacietīgi gaidiet. Gan jau neaizmirsīs arī mūs.

Un, būdami gatavi ceļam, bruņinieki gaidīja, bet ļoti ilgi, tik ilgi, ka daži atkal sāka šaubīties. Taču Macjka nešaubījās. Kā pēc putnu atgriešanās uzzinām par pavasara tuvošanos, tā viņš, būdams pieredzējis cilvēks, no dažādām pazīmēm prata secināt, ka tuvojas karš, pie tam — liels karš.

Vispirms tika uzdots visos karalistes mežos un silos sarīkot medības, tik plašas, kādas neatcerējās pat visvecākie ļaudis. Sapulcējās tūkstošiem dzinēju, piešāva milzīgu lērumu sumbru, tauru, aļņu, meža cūku un dažādu sīku medījumu. No mežiem veselām nedēļām cēlās dūmi — tur kūpināja sālītu gaļu, ko pēc tam veda uz vojevodistes pilsētām, bet no turienes uz noliktavu Ploekā. Bija skaidrs, ka tiek gatavoti krājumi lielam karaspēkam. Macjka labi zināja, ko tas nozīmē, jo tādas pašas medības pirms katra lielāka karagājiena Vitauts rīkoja Lietuvā. Bija arī citas pazīmes. No «vācu jūga» uz Polijas karalisti un Mazāviju bariem sāka bēgt zemnieki. Bogdanecas apkārtnē saradās galvenokārt Silēzijas bruņinieku padotie, bet bija zināms, ka visur notiek tas pats, it īpaši Mazāvijā. Celis atsūtīja no Spihovas uz Bogdanecu vairākus desmitus mazūru, kuri bija atbēguši turp no Prūsijas. Viņi lūdza atļauju piedalīties karā «kājām», lai atriebtu krustnešiem, kurus neieredzēja līdz sirds dziļumiem. Visi stāstīja, ka daži pierobežas ciemi Prūsijā palikuši pilnīgi tukši, jo zemnieki ar sievām un bērniem pārvākušies uz Mazāvijas kņazistēm. Tiesa, krustneši gan kāra notvertos bēgļus, bet nekas vairs nevarēja apturēt šos nelaimīgos cilvēkus, un ne viens vien no viņiem labāk izvēlējās nāvi nekā dzīvi briesmīgajā vācu jūgā. Pēc tam visu zemi pārplūdināja «ubagi» no Prūsijas. Viņi gāja uz Krakovu. Nāca no Gdanskas, Malborgas, Torunas, pat tālās Krule- vecas, no visām prūšu pilsētām un kamandorijām. Starp viņiem bija ne tikai ubagi, bet arī ķesteri, ērģelnieki, dažādi klosteru kalpotāji, pat kleriķi un ksendzi. Ļaudis tūlīt saiprata, ka viņi izplata ziņas par visu, kas notiek Prūsijā: par gatavošanos karam, par pi|u nocietinā- šanu, par garnizoniem, par algotņu karaspēku un viesiem. Klīda baumas, ka vojevodas savās pilsētās un karaļa padomnieki Krakovā ieslēdzoties ar viņiem uz veselām stundām, klausoties un pierakstot viņu atnestās ziņas. Daži no šiem ziņotājiem slepeni atgriezās Prūsijā un pēc tam atkal parādījās karalistē. No Krakovas pienāca vēstis, ka tādējādi karalis un viņa padomnieki zinot katru krustnešu soli.

Pavisam citādi bija Malborgā. Kāds garīdznieks, kas bija atbēdzis no ordeņa galvaspilsētas un apmeties pie Konecpoles īpašnieka, stāstīja, ka mestrs Ulrihs un citi krustneši nerūpējoties par to, kas notiek Polijā, un esot pārliecināti, ka vienā rāvienā iekarošot un pakļaušot uz mūžīgiem laikiem visu karalisti, «tā, lai par to nepaliktu ne miņas». Pie tam bēglis atkārtoja mestra vārdus, ko viņš teicis kādās viesībās Malborgā: «Jo vairāk viņu būs, jo lētāki Prūsijā kļūs kažoki.» Krustneši gatavojās karam ar prieku un sajūsmu, pārliecināti par savu spēku un palīdzību, ko tiem sniegs visas, pat vistālākās karalistes.

Bet, neraugoties uz visām šīm kara pazīmēm, gatavošanos un pasākumiem, karš nesākās tik ātri, kā ļaudis to vēlējās. Jaunajam Bogdanecas saimniekam arī beidzot kļuva garlaicīgi mājās. Viss jau sen bija gatavs, dvēsele alktin alka kauju un slavas, dienas likās esam bezgalīgi gara's, un viņš bieži vien pārmeta tēvocim, it kā no viņa būtu atkarīgs karš vai miers.

—     Jūs taču solījāt, ka noteikti būs, — sūrojās, — bet, kā nav, tā nav!

Macjka atbildēja:

—    Gudrs gan esi, bet ne pārāk. Vai neredzi, kas notiek?

—     Bet ja nu karalis pēdējā mirklī salabs? Runā, ka viņš negribot karu.

—     Negrib gan, bet kurš tas bija, kas iesaucās: «Es nebūšu nekāds karalis, ja ļaušu viņiem sagrābt Drezdenku!» — bet vācieši, kā sagrāba Drezdenku, tā tur līdz šim laikam. Jā, karalis negrib izliet kristīgo asinis, bet viņam ir gudri padomnieki, viņi zina, ka mūsu karaliste ir stiprāka, un spiež vāciešus pie sienas, lai gan, es tev teikšu, ja nebūtu Drezdenkas, atrastos cits iemesls.

—    Es dzirdēju, ka Drezdenku viņi sagrābuši vēl mestra Konrādā laikā, bet Konrāds taču baidījās karaļa.

—    Baidījās tāpēc, ka labāk par citiem zināja Polijas spēku, bet ordeņa mantkārību arī viņš nespēja apvaldīt. Krakovā man pastāstīja: vecais fon Osts, Drczdonkas valdnieks, kad krustneši ieņēmuši Novo- marhiju, ieradies kā vasalis paklanīties karalim, jo viņa zeme kopš mūžīgiem laikiem piederējusi poļiem, un viņš arī gribējis ietilpt karalistē. Bet krustneši uzlūguši viņu uz Malborgu, piedzirdījuši ar vīnu un izdabūjuši parakstu sev par labu. Tad karalim izsīkusi visa pacietība.

—    Ticu, ka vajadzēja izsīkt! — Zbiška iesaucās.

Bet Macjka turpināja:

—    Taču tā ir, kā teica Maškovicu Zindrams: Drezdenka ir tikai akmens, pār kuru paklupa aklais.

—    Ja vācieši atdotu Drezdenku, kas tad notiktu?

—    Tad atrastos cits akmens. Bet krustneši nekad neatdos to, ko reiz aprijuši, vienīgi, ja tiem uzšķērstu vēderu, kas, lai dievs dod, ka notiktu ātrāk.

—    Nē! — šīs sarunas uzmundrināts, Zbiška iesaucās. — Konrāds varbūt atdotu, Ulrihs neatdos. Viņš ir īsts bruņinieks, nevar pārmest, bet ļoti straujš.

Tā viņi sprieda, bet pa to laiku notikumi sekoja cits citam kā akmeņi, kas, gājēja izkustināti, veļas pa stāvu kalnu taku lejup — arvien ātrāk un ātrāk pretī bezdibenim.

Pēkšņi visā zemē izplatījās vēsts, ka krustneši uzbrukuši un sagrābuši joannītiem ieķīlāto senpoļu cietoksni Santoku. Ka jaunais mestrs Ulrihs, kurš tai brīdī, kad ieradušies poļu sūtņi, lai apsveiktu viņu sakarā ar ievēlēšanu mestra amatā, ar nolūku aizjājis no Malborgas. ka viņš savas valdīšanas pirmajās dienās pavēlējis attiecībās ar Polijas karali latīņu valodas vietā lietot vācu valodu, pēdīgi parādījis, kas viņš īsti esot. Krakovas augstmaņi, kuri gatavoja karu klusībā, saprata, ka mestrs to gatavo atklāti un ne tikai atklāti, bet akli, uz labu laimi, un ar tādu nekaunību, kādu pret poļu tautu mestri nepieļāva pat tad, kad ordenis patiešām bija daudz varenāks par karalisti.

Ordeņa augstmaņi, kas nebija tik strauji kā Ulrihs, bet krietni viltīgāki par viņu, kas labi pazina Vitautu, centās iegūt viņa simpātijās ar dāvanām un tik pārmērīgiem glaimiem, kādi bija sastopami vienīgi tais laikos, kad Romas ķeizariem, vēl dzīviem esot, cēla svētnīcas un altārus. «Ordenim ir divi labdari,» teica krustnešu sūtņi, zemu klanīdamies Jagaiļa ielikteņa priekšā, «viens ir dievs, otns Vitauts, tādēļ mums ir svēta katra jūsu vēlēšanās, katrs jūsu vārds.» Un lūdza viņu uzņemties vidutājību Drezdenkas lietā, cerēdami, ka, iedrošinājies nosodīt savu pavēlnieku, viņš to apvainos un viņu labās attiecības izbeigsies, ja ne pavisam, tad vismaz uz ilgāku laiku. Bet, tā kā galma padomnieki labi zināja, kas notiek Malborgā, un krustnešu nodomus, karalis no savas puses arī nozīmēja Vitautu par starpnieku.

Un ordenim nācās nožēlot savu izvēli. Krustnešu augstmaņi, kuriem šķita, ka viņi labi pazīst lielkņazu, tomēr pietiekami nepazina viņu, jo Vitauts ne tikai piesprieda Drezdenku poļiem, bet, redzēdams, ar ko var beigties visa šī lieta, atkal sacēla kājās Zema'iti un, draudēdams ordenim ar karu, sūtīja žemaišiem palīgā cilvēkus, ieročus un labību, ko saņēma no auglīgajām poļu zemēm.

Pēc šī notikuma iedzīvotāji visās milzīgās poļu valsts malās saprata, ka situsi izšķirošā stunda. Un patiešām bija situsi.

Reiz Bogdanecā, kad vecais Macjka, Zbiška un Jagenka sēdēja pils vārtu priekšā, tīksminādamies par brīnišķīgo, silto laiku, pēkšņi uz putās nodzīta zirga atauļoja nepazīstams cilvēks, apstādināja to pie vārtiem, nometa bruņiniekiem pie kājām kaut ko līdzīgu no kāTklu un pūpolu zariem pītam vainagam un iesaucies: «Vici! Vioi!» [21] — aizdrāzās tālāk.

Viņi, dziļi saviļņoti, pietrūkās kājās. Macjkas seja kļuva barga un svinīga. Zbiška aizsteidzās pateikt ieroču nesējam, lai tas skrien ar ziņu tālāk, bet, atgriezies kvēlošām acīm, iesaucās:

—    Karš! Ar dieva palīgu, beidzot! Karš!

—    Un tāds, kādu vēl nekad neesam redzējuši! — Macjka svarīgi piemetināja.

Pēc tam uzsauca kalpiem, kuri vienā mirklī bija sapulcējušies apkārt:

—    Taurējiet ragos no sardzes torņa uz visām četrām pusēm! Citi lai steidzas uz ciemiem pie stārastiem. Izvest no staļļiem un sajūgt zirgus! Ātrāk!

Viņa dārdošā balss vēl nebija izskanējusi, kad kalpi jau aizskrēja izpildīt pavēles, kas nebija grūtas, jo viss jau sen bija sagatavots: ļaudis, rati, zirgi, ieroči, bruņas, pārtikas krājumi — sēdies un brauc!

Bet pirms tam Zbiška vēl pajautāja Macjkam:

—    Varbūt jūs paliksiet mājās?

~ Es? Kas tev nāk prātā?

—     Pēc likuma jūs drīkstat, tāpēc ka esat jau gados, un būtu kas aizibild par Jagenku un bērniem.

—    Klausies, es līdz sirmiem matiem gaidīju šo brīdi.

Un pietika paraudzīties uz viņa auksto, apņēmīgo seju, lai saprastu, ka nelīdzēs nekāda atrunāšana. Starp citu, kaut arī Macjkam nāca septītais gadu desmits, viņš vēl bija zaļoksnējs kā ozols un rokas tam vēl vingri cilājās, tā ka kaujas cirvis tajās svilpoja vien. Tiesa, viņš vairs nevarēja pilnās bruņās bez kāpš|iem uzlēkt zirgam mugurā, bet arī daudzi jauni, sevišķi Rietumu bruņinieki, to nevarēja izdarīt. Toties vairāk pieredzējuša un prasmīgāka cīnītāja nebija visā apkārtnē.

Jagenka ari, liekas, nebaidījās palikt viena, jo, padzirdusi vīra vārdus, piecēlās, noskūpstīja viņam roku un teica:

—     Neuztraucies par mani, mīļais Zbiška, pils ir stipra, un tu taču zini, ka es neesmu pārāk bailīga, ka ne loks, ne pīķis man nav nekas jauns. Ko nu raizēties par mums, kad karaliste briesmās, mūs te dievs uzraudzīs.

Un pēkšņi Jagnas acis pieplūda ar asarām, kas lielām lāsēm ritēja pār viņas brīnumdaiļo seju. Parādījusi uz bērniem, viņa saviļņotā, trīcošā balsī turpināja:

—     Eh, ja nebūtu šo knauķu, es gulētu tev pie kājām tik ilgi, kamēr tu ņemtu mani līdzi šai karā!

—    Jagusja! — satvēris viņu rokās, Zbiška iesaucās.

Viņa apņēma Zbišku ap kaklu un atkārtoja, cik spēka spiezdamās tam klāt:

—     Tikai tu atgriezies, mans zelta gabaliņš, mans vienīgais, mans visumīļākais!

—     Tev katru dienu jāpateicas dievam, ka viņš tev devis tādu sievu, — Macjka dobjā balsī sacīja.

Stundu vēlāk no sardzes torņa noņēma karogu, par zīmi, ka kungu nav mājās. Zbiška un Macjka atļāva Jagenkai kopā ar bērniem pavadīt viņus līdz Seradzei, un pēc bagātīga mielasta visi devās ceļā reizē ar kalpiem un veselu karavānu vezumu.

Diena bija skaidra, bez vēja. Meži stāvēja klusi un nekustīgi. Ganāmpulki tīrumos un atmatās arī gulēja diendusu un lēni, it kā domās nogrimuši, gremoja. Tikai sausā laika dēļ šur tur virs ceļa pacēlās zeltītu putekļu mākoņi, kuros saulē spoži zaigoja it kā neskaitāmas uguntiņas. Zbiška rādīja tās sievai un bērniem, sacīdams:

—     Jūs zināt, kas tur mirdz putekļos? Tie ir pīķu un šķēpu uzgaļi. Laikam visur jau zina pavēli un no visām pusēm ļaudis dodas cīnīties pret vāciešiem.

Tā arī bija. Netālu no Bogdanecas robežām sastapa Jagenkas brāli jauno Zgoželicu Jasjku, kurš, būdams pietiekami bagāts saimnieks, jāja karā ar trim pīķiem un veda līdzi vēl divdesmit vīrus.

Drīz pēc tam krustceļos no putekļiem iznira Rogovas Ctana spalvainā seja, kurš gan nebija bogdaneciešu draugs, bet tagad pa gabalu uzsauca: «Uz priekšu pret suņabrāļiem!» — un, labsirdīgi viņiem paklanījies, pelēkā putekļu mākonī aizaulekšoja tālāk. Sastapa ari veco Bžozovas Vilku. No vecuma viņam jau mazliet trīcēja galva, bet jāja arī viņš, lai atriebtu par dēla nāvi, ko vācieši nogalēja Silēzijā.

Un, jo vairāk viņi tuvojās Seradzei, jo vairāk uz ceļa redzēja putekļu mākoņu, bet, kad beidzot pa gabalu parādījās pilsētas torņi, viss lielceļš jau bija pilns ar bruņiniekiem, stārastiem un bruņotiem vietējiem iedzīvotājiem, kuri bariem devās uz pulcēšanās vietu. Tie bija spēcīgi un stipri ļaudis, sīksti cīnītāji, pieraduši pie likstām, nelaika, aukstuma un smaga darba. Ieraudzījis viņus, vecais Macjka stiprinājās garā un droši paredzēja poļu uzvaru.

XLIX

Un beidzot izcēlās karš, lai gan sākumā kauju nebija daudz un pirmajās dienās poļiem arī lāgā neveicās. Kamēr viņi pievilka spēkus, krustneši ieņēma Bobrovņikus, nolīdzināja ar zemi Zlotoriju un atkal ieņēma nelaimīgo, ar tādām pūlēm nesen atgūto Dobžinas novadu. Ar čehu un ungāru starpniecību kara vētru uz laiku noklusināja. Iestājās pamiers, kura laikā čehu karalim Vaclavam vajadzēja izšķirt Polijas un ordeņa strīdus.

Taču pretinieki nepārtrauca pulcināt karaspēku, ko ziemas un pavasara mēnešos virzīja arvien tuvāk, bet, kad uzpirktais čehu karalis strīdu izsprieda par labu ordenim, kara mākoņi atkal savilkās.

Pa to laiku pienāca vasara un līdz ar to arī Vitauta vadītās «tautas». Pārcēlušies pāri upei pie Cervenskas, saplūda vienkopus abu Mazāvijas kņazu karaspēki un karogi. Otrā pusē, nometnē pie Svecas, Stāvēja simttūkstoš dzelzī kaltu vāciešu. Karalis gribēja pārcelties pāri Drvencai un pa īsāko ceļu doties uz Malborgu, bet, kad pārceltuve izrādījās nepiemērota, no Kužentņikas pagrieza uz Dzjaldovu un, sagrāvis krustnešu pili Dombrovnu jeb Hilgenburgu, ierīkoja tur nometni.

Kā viņš pats, tā arī poļu un lietuviešu augstmaņi zināja, ka visā drīzumā jānotiek izšķirošajai cīņai, taču neviens negaidīja, ka tā sāksies jau pēc dažām dienām. Viņi domāja, ka mestrs, aizsteidzies priekšā karalim, gribēs atpūtināt savus pulkus, lai nāves cīņā tie varētu piedalīties svaigiem spēkiem. Karaļa armija pa to laiku palika pārnakšņot Dombrovnā. Kaut arī šo cietoksnīti ieņēma bez pavēles un pat pret kara padomes gribu, tas tomēr iepriecināja karaļa un Vitauta sirdis: tā bija varena pils ezera vidū, ar bieziem mūriem un lielu garnizonu. Un tomēr poļu bruņinieki to ieņēma gandrīz vienā mirklī un tik neapvaldītā sajūsmā, ka, iekams pienāca viss pārējais karaspēks, no pilsētas un pils pāri palika pelni un gruveši, kuros mežonīgie Vitauta cīnītāji un Saladīna vadītie tatāri slaktēja pēdējos vācu knehtus, kas izmisīgi aizstāvējās.

Taču ugunsgrēks neturpinājās ilgi — to apdzēsa gan īslaicīga, bet stipra lietusgāze. Visa nakts no četrpadsmitā uz piecpadsmito jūliju bija ārkārtīgi mainīga un brāzmaina. Vējš atdzina vienu negaisa mākoni pēc otra. Brīžiem visas debesis liesmoja vienos zibeņos un drausmīgi pērkona dārdi tricināja visu augšu no austrumiem līdz rietumiem. No biežajiem spērieniem gaisā juta sēra smaku. Pēc tam visus pārējos trokšņus apslāpēja vienmērīga lietus šalkoņa. Beidzot vējš tomēr saplosīja mākoņus un to spraugās parādījās zvaigznes un liels, spožs mēness. Tikai pēc pusnaktīm negaiss mazliet pierima, tā ka varēja vismaz iekurt ugunskurus. Vienā mirklī to iedegās tūkstoši un atkal tūkstoši visā neizmērojamā poļu un lietuviešu karaspēka nometnē. Cīnītāji pie tiem sildīja samirkušās drēbes un dziedāja kaujas dziesmas.

Karalis arī negulēja; mājā, kas atradās pašā nomalē, kur viņš bija paslēpies no negaisa, kara padome sprieda par Ililgenburgas ieņemšanu. Tā kā uzbrukumā pilij piedalījās Seradzes pulks, tā komandieris Konecpoles Jakubs arī bija kopā ar citiem uzaicināts uz padomes sēdi, lai sniegtu paskaidrojumus, kāpēc bez pavēles uzbrukuši pilsētai un nav mitējušies pat tad, kad karalis nosūtījis turp savu adjutantu un vairākus ziņnešus, lai apturētu uzbrukumu.

Baidīdamies rājiena vai pat soda, vojevoda paņēma sev līdzi vairākus slavenus bruņiniekus, tai skaitā veco Macjku un Zbišku, kā lieciniekus, ka adjutants ieradies pie viņiem tikai tad, kad atradušies jau uz pils mūriem un brīdī, kad risinājusies visniknākā cīņa ar tās garnizonu. Par uzbrukumu pilij vojevoda taisnojās tā, ka esot grūti visam izprasīt atļauju, kad karaspēks izstiepies vairāku jūdžu garumā. Būdams izsūtīts pa priekšu, sapratis, ka viņa pienākums esot iznīcināt visus šķēršļus sekojošajam karaspēkam un kaut ienaidnieku, kur vien tas gadījies ceļā. Noklausījušies šo paskaidrojumu, karalis, kņazs Vitauts un padomnieki, kuri sirdī priecājās par notikušo, ne tikai nepārmeta vo- jevodam un seradziešiem par viņu rīcību, bet vēl uzslavēja viņu varonību, ka tik Strauji ieņēmuši pili ar stipru garnizonu. Macjkam un Zbiškam radās izdevība apskatīt ievērojamākos karalistes vadītājus, jo kopā ar karali un Mazāvijas kņaziem tur vēl bija abi visa karaspēka pavēlnieki: Vitauts, kurš komandēja lietuviešus, žemaišus, krievus, be- sarābus, valahus un tatārus, un Maškovicu Zindrams «ar tādu pašu ģerboni kā saule», Krakovas ieroču pārzinis, poļu armijas galvenais pavēlnieks, kurš kara lietas zināja labāk par visiem citiem. Bez tam vēl šai padomē piedalījās daudzi komandieri un augstmaņi: Krakovas kastelāns Ostrovas KriStins, Krakovas vojevoda Tarnovas Jasjka, Poznaņas vojevoda Ostrorogas Sendzivujs, Sandoaniras vojevoda Mihalo- vicu Mikolajs, svētā Floriana draudzes prāvests un reizē vicekanclers Mikolajs Tromba, karalistes maršals Bžezijas Zbigņevs, Krakovas mantziņa palīgs Pjotrs Safranecs un, beidzot, Zemovits, Plockas kņaza Ze- movita dels, vienīgais jauneklis viņu vidū, bet «kara lietās ļoti saprātīgs», kura domas augstu vērtēja pats karalis.

Bet plašā blakusistabā gaidīja, lai būtu pie rokas un vajadzības gadījumā palīdzētu ar padomu, ievērojamākie bruņinieki, kuru slava bija plaši pazīstama visā Polijā un tālu aiz tās robežām; Macjka un Zbiška tur ieraudzīja Melno Zavišu Sulimčiku, viņa brāli Farureju, Guras Skarbeku Abadanku, Oļesnicas Dobeku, kurš savā laikā Torunā sacīkstēs izsita no segliem divpadsmit vācu bruņiniekus, milzeni Bisku- picas Pašku Ļaundari, Tačevas Povalu, kurš viņiem bija labs draugs, Kozihgluvu Kšonu, Vrocimovicu Mārciņu, kurš nesa visas karalistes lielo karogu, Koritnicas Florianu Jelitčiku, tuvcīņā briesmīgo Targo- viskas Lisu un, visbeidzot, Harbimovicu Stašku, kurš pilnas bruņās varēja pārlēkt pāri diviem lieliem zirgiem.

Bija arī daudz citu ievērojamu bruņinieku no Mazāvijas un citām zemēm, kurus sauca par «priekšgājējiem», tāpēc ka viņi kaujā gāja pirmajā rindā. Pazīstamie, sevišķi Povala, priecīgi sveicināja Macjku un Zbišku un tūlīt sāka aprunāties ar viņiem par seniem laikiem un piedzīvoj umiem.

—    Nu! — Tačevas pans sacīja Zbiškam. — Tev ar krustnešiem ir smagi rēķini, ceru, ka tagad tu viņiem atmaksāsi par visu.

—    Atmaksāšu kaut vai ar savām asinīm, tāpat kā visi citi! — Zbiška atbildēja.

—    Vai zini, ka tavs Kuno Lihtenšteins tagad ir lielkomturs? — ierunājās Bisku picas Paška Ļaundaris.

—    Zinu, un tēvocis arī zina.

—    Lai dievs dod mums sastapties, — Macjka pārtrauca. — Man ar viņu ir sevišķas darīšanas.

—    Uja! Mes arī viņu tikām izaicinājuši, — Povala paskaidroja, — bet viņš pateica, ka amats neļaujot cīnīties. Tagad tas viņam netraucēs.

Uz to Zaviša, kurš vienmēr runāja ļoti nopietni, sacīja:

—    Viņš tiks tam, kam dievs viņu novēlējis.

Zbiška intereses pēc tūlīt palūdza Zavišam izspriest, vai tēvocis ir izpildījis solījumu, Kuno Lihtenšteina vietā cīnoties ar viņa radinieku, kurš ticis nonāvēts. Visi reizē iesaucās, ka izpildījis. Tikai pats stūrgalvīgais Macjka, kaut arī spriedums viņu iepriecināja, teica:

—            Es tomēr drošāk cerētu uz pestīšanu, ja būtu cīnījies ar pašu Kuno!

Pēc tam ierunājās par Hilgenburgas ieņemšanu un lielo kauju, ko visi drīzumā gaidīja, jo mestram nebija citas izejas kā stāties pretī karalim.

Brīdī, kad bruņinieki lauzīja galvas par to, pēc cik dienām var sākties šī kauja, pie viņiem pienāca vājš un garš bruņinieks, ģērbies melnās vadmalas drēbēs, ar tādu pašu mici galvā un, ieplētis rokas, maigā, gandrīz kā sievietes balsī teica:

—    Esi sveicināts, Bogdaneoas bruņiniek Zbiška!

—    De Lorhe! — Zbiška iesaucās. — Tas tu?

Un apskāva viņu, jo Zbiškam par heldrieti bija palikušas patīkamas atmiņas, un, kad abi saskūpstījās kā vistuvākie draugi, Zbiška sāka viņu priecīgi izprašņāt:

—    Tas tu? Mūsu pusē?

—            Varbūt daudzi Heldrijas bruņinieki atrodas viņā pusē, — de Lorhe atbildēja, — bet mans kā Dlugoļasas saimnieka pienākums ir kalpot savam kungam kņazam Janušam.

—            Tātad tu pēc vecā Mikolaja nāves esi kļuvis Dlugoļasas īpašnieks?

—            'Jā. Jo pēc Mikolaja un viņa pie Bobrovņikiem kritušā brāļa nāves Dlugoļasu mantoja daiļā Jagenka, kura jau pieci gadi kā ir mana sieva un dāma.

—    Dieva dēļ! — Zbiška iesaucās. — Pastāsti, kā tas tā gadījās!

Bet de Lorhe, sasveicinājies ar veco Macjku, sacīja:

—            Jūsu kādreizējais ieroču nesējs Glovačs man pateica, ka te varēšu jūs sastapt, bet tagad viņš gaida mus manā teltī un rūpējas par vakariņām. Tiesa, tas ir patālu, nometnes otrā pusē, bet zirgos mēs ātri vien tur nokļūsim, tāpēc jājiet man līdzi.

Pēc tam, griežoties pie Povala, ar kuru bija iepazinies agrāk Plockā, •piemetināja:

—    Un jūs arī, cienījamais pan. Tas mani iepriecinās un pagodinās.

—           Labi, — Povala atbilldēja. — Ar pazīstamiem patīkami aprunāties, bet pa ceļam vēl apraudzītsim nometni.

Un viņi izgāja ārā, lai kāptu zirgos un jātu. Pirms tam tomēr de Lorhes ka'lps uzmeta visiem plecos apmetņus, kas laikam bija paņemti līdzi ar nolūku. Pienācis pie Zbiškas, tas noskūpstīja viņam roku un teica:

—            Gods un slava jums, kungs. Esmu jūsu bijušais kalps, tikai tumsā nevarat mani pazīt. Vai atceraties Sanderu?

—    Dieva dēļ! — Zbiška iesaucās.

Un uz bridi viņa atmiņā atausa atmiņas par pārciestajām skumjām, sāpēm un ciešanām, tāpat kā pirms pāris nedēļām, kad pēc karaļa un Mazāvijas kņazu karaspēka apvienošanās pēc ilgiem laikiem sastapa savu seno ieroču nesēju Glavu.

—     Sanders! — viņš teica. — 0, atceros tos senos laikus un arī tevi. Ko tu visu šo laiku darīji, kur klejoji? Vai ar relikvijām vairs netirgojies?

—     Nē, kungs. Līdz pat pēdējam pavasarim kalpoju par ķesteri Dlugoļasas baznīcā, bet, tā kā mans nelaiķis tēvs bija militāra persona, kad izcēlās karš, man arī kļuva pretīgas baznīcas zvanu vara skaņas un radās vēlēšanās paklausīties dzelzs un tērauda šķindoņu.

—    Ko es dzirdu! — iesaucās Zbiška, kurš nekādi nevarēja iedomāties Sanderu ar šķēpu, pīķi vai cirvi kaujas laukā.

Bet Sanders, pieturēdams viņa kāpsli, sacīja:

—     Pirms gada, izpildot Plockas bīskapa pavēli, biju prūšu zemē un izdarīju karalistei lielu pakalpojumu, bet par to pastāstīšu vēlāk; tagad sēstieties, jūsu gaišība, zirgā, jo tas čehu grāfs, ko saucat par Glavu, gaida mūs vakariņās mana kunga teltī.

Zbiška uzkāpa zirgā un, piejājis klāt de Lorhain, turpināja ceļu blakus, lai varētu ar viņu brīvi sarunāties; viņu interesēja Heldrijas 'bruņinieka piedzīvojumi.

—    Esmu ļoti priecīgs, — viņš teica, — ka cīnīsieties mūsu pusē, un tomēr brīnos, tādēļ ka jūs taču kalpojāt pie krustnešiem.

—     Kalpo tie, kas saņem algu, — de Lorhe atbildēja, — es to nesaņemu. Nē. Es ierados pie krustnešiem tikai meklēt piedzīvojumus un iegūt bruņinieka jostu, ko, kā tev zināms, saņēmu no poļu kņaza rokām. Un, nodzīvojis šeit vairākus gadus, noskaidroju, kurā pusē taisnība, bet, kad pie tam vēl šeit ari apprecējos un apmetos uz dzīvi, kā lai es pret jums karoitu? Esmu jau šejienietis, un redzi, kā esmu iemācījies jūsu valodu. Savu jau sāku pamazām piemirst.

—     Bet tavi īpašumi Ileldrijā? Kā tiku dzirdējis, tu esot turienes valdnieka radinieks um daudzu piļu un ciemu īpašnieks.

—     īpašumus atstāju savam radiniekam Fiilkonarn de Lorhem, kurš inan par 'tiem samaksāja. Pirms pieciem gadiem biju Ileldrijā un atvedu no turienes daudz visādu mantu, par kurām nopirku muižas Mazā vijā.

—    Bet kā tas notika, ka apprecējies ar Dlugoļasas Jagenku?

—     Ak! — de Lorhe atbildēja. — Kas var izprast sievieti? Viņa vienmēr zobojās par mani, bet, kad es, vairs nespēdams to paciest, paziņoju, ka no sāpēm došos karot uz Āziju un vairs nekad neatgriezī- šos, piepeši apraudājās un teica: «Tad es kļūšu par mūķeni.» Padzirdis šos vārdus, nokritu viņai pie kājām, bel divas nedēļas vēlāk Plockas bīskaps baznīcā mūs salaulāja.

—    Vai bērni jums ir?

—            Pēc kara Jagenka dosies pie jūsu karalienes Jadvigas kapa, lai izlūgtos viņas svētību, — de Lorhe nopūties atbildēja.

—            Labi. Stāsta, ka tas esot drošs līdzeklis un ka šais iliietās neesot labākas aizbildnes par mūsu svēto karalieni. Izšķirošā kauja 'notiks pēc dažām dienām, pēc tam būls miers.

—    Jā.

—    Bet krustneši tevi droši vien uzskaitīs par nodevēju.

—            Nē, — de Lorhe teica. — Tu taču sami, kā es sargāju bruņinieka godu. Sanders Plockas bīskapa uzdevumā bija Malborgā, un ar viņu nosūtīju vēstuli mestram Ulriham, kurā atteicos no dienesta un izklāstīju iemeslus, kāpēc palieku jūsu pusē.

—            A'k, Sanders! — Zbiška iesaucās. — Man viņš teica, ka šim esot apriebušās zvanu skaņas baznīcu torņos un radusies vēlēšanās pēc ieroču šķindas, par to es ļoti brīnos, jo viņam vienmēr bija zaķa dvēsele.

Kungs de Lorhe sāka smieties.

—            Sanderam ir tikai tik daudz darīšanu ar ieročiem, ka viņš skuj mani un manus ieroču nesējus.

—    Ak tā? — Zbiška ielsmējās.

Kādu brīdi jāja klusēdami, pēc tam dc Lorhe, paskatījies uz augšu, teica:

—    Ielūdzu jūs vakariņās, bet, kamēr aizjāsim, būs jau brokastis.

—    Mēness vēl spīd, — Zbiška atteica. — Jāsim ātrāk.

Un, panākuši Macjku un Povalu, tālāk turpināja ceļu blakus četratā pa platu nometnes ceļu, ko pavēlnieki vienmēr lika ierīkot starp teltīm un ugunskuriem, Jai būtu laba satiksme. Kamēr sasniedza Mazāvijas pulkus, kas atradās pretējā malā, vajadzēja izjāt cauri visai nometnei.

—            Koķš pastāv Polija, — ierunājās Macjka, — nav redzēts tik daudz karaspēka. Te saradušies ļaudis no visām zemes malām.

—            Neviens cits karalis nevarētu tik daudz uzstādīt, — de Lorhe teica, — tādēļ ka neviens nepārvalda tik varenu valsti.

Bet vecais bruņinieks jautāja Tačevas Povalam:

—    Cik, jūs teicāt, pulku ieradās ar kņazu Vitautu?

—            Četrdesmit, — Pavaļa atbildēja. — Mūsu poļu pulku kopā ar mazūriem ir piecdesmit, bet mūsējie nav tik lieli kā Vitauta, kur zem viena karoga reizēm cīnās vairāki tūkstoši cilvēku. Jā! Mestrs esot teicis, ka šie plukatas labāk darbojoties ar karotēm nekā šķēpiem, bet

lai dievs dod, ka viņš to būtu pateicis sliktā stundā, un man šķiet, ka lietuviešu pīķi bagātīgi nokrāsosies vācu krustnešu asinīs:

—     Bet Ikas tie lādi, kuriem ipašreiz jajam garam? — dc Lorhe jautāja.

—    Tie ir tatāri, viņus atvedis Vitauta vasalis Saladīns.

—    Vai viņi labi cīnās?

—     Lietuva prot ar viņiem cīnīties un krietnu da]u pakļāvusi sev, tāpēc arī spiesti piedalīties šai karā. Bet Rietumu bruņiniekiom ar viņiem grūti, jo 'bēgot viņi bīstamāki nekā uzbrūkot.

—    Apskatīsim viņus tuvāk, — de Lorhe teica.

Bruņinieki piejāja pie ugunskuriem, ap kuriem sēdēja vīri pilnīgi kailiem pleciem, kailām rokām, citi, kaut arī vasaras laikā, tērpušies aitādas kažokos ar vilnu uz augšu. Lielākā daļa gulēja tieši uz zemes vai uz mitriem salmiem, kas karstumā kūpēja, bet daudzi arī sēdēja grupiņās pie degošiem ugunskuriem. Daži īsināja nakts stundas, dungodami caur degunu mežonīgas dziesmas, pavadot tās ar zirgu liela kaulu piesitieniem, kas radīja dīvainu un nepatīkamu troksni; citi kratīja nelielas bundžiņas vai arī trinkšķināja uz savilktajām loku auklām. Daži kāri ēda no ugunskuriem tikko izņemtus kūpošus un asiņainus gaļas gabalus, pūšot uz tiem zilām izstieptām lūpām. Visumā tatāri izskatījās tik mežonīgi un draudoši, ka viņus drīzāk varēja uzskatīt par pretīgiem meža radījumiem nekā cilvēkiem. No ugunskuriem cēlās kodīgi dūmi, kas oda pēc zirgu un aitu taukiem, bez tam visapkārt virmoja neciešama svilinātu spalvu, sasilušu kažoku, svaigi nodīrātu ādu un asiņu smaka. No ceļa pretējās, tumšās puses, kur stāvēja zirgi, oda pēc viņu sviedriem. Sie pārsimt zirgi, kurus turēja pa rokai izjā- jieniem, apgrauzuši visapkārt zāli, kodijās savā starpā, griezīgi zvieg- dami un sprauslādami. Kopēji mierināja viņus ar kliedzieniem un pātagām no jēlmītas ādas. „

Bija visai bīstami vienam pašam ielaisties ar šiem ārkārtīgi plēsīgajiem mežoņiem. Turpat aiz tatāriem atradās gandrīz tikpat mežonīgie besarābi ar ragiem uz galvas, garmatainie valahi, kuri bruņu vietā uz krūtīm un pleciem valkāja krāsotus, ar lietuvēnu, skeletu un zvēru attēliem neveikli apzīmētus dēlīšus; tālāk serbi, kuru nometne, kas tagad gulēja ciešā miegā, dienā, atpūtas laikā, skanēja gluži kā vienas lielas kokles — tik daudz tajā bija fleitu, balalaiku, dūdu un citu mūzikas iustrumentu.

Degošo ugunskuru un lielā spožā mēness, kas šad tad parādījās vēja saplosīto mākoņu spraugās, gaismā mūsu bruņinieki varēja labi apskatīt nometni. Aiz serbiem bija izvietojušies nelaimīgie žemaiši. Vācieši straumēm lēja viņu asinis, im tomēr uz katru Vitauta aicinājumu tie cēlās jaunām kaujām. Šoreiz, it Jtā sajuzdami, ka viņu nelaimes drīz beigsies uz visiem laikiem, viņi saradās šeit, tā paša Skirvaiļa gara pārņemti, kura vārds vien vāciešus darīja niknus un briesmīgi satrauca. Žemaišu ugunskuri robežojās ar lietuviešu, jo viņi bija viena un tā pati tauta ar vienādām parašām un valodu.

Iejājuši lietuviešu nometnē, bruņinieki ieraudzīja drūmu ainu. Pie karātavām, kas bija uzceltas no apaļiem baļķiem, karājās divu cilvēku līķi, kurus vējš šūpoja, grieza riņķī, purināja un svaidīja tik spēcīgi, ka pat karātavu baļķi žēli čīkstēja. Zirgi, ieraudzījuši līķus, ieSprauslājās un mazliet pietupa uz pakaļkājām, bet bruņinieki sāka dievbijīgi krustīties. Kad bija aizjājuši galā, Povala sacīja:

—     Kņazs Vitauts pašreiz bija kopā ar karali un es arī tur, kad atveda tos divus noziedzniekus. Mūsu bīskapi un valstsvīri jau agrāk žēlojās, ka lietuvieši karojot pārāk nežēlīgi un netaupot pat baznīcas. Sie nelaimīgie, abi ievērojami bajāri, bija apzaimojuši svēto sakramentu, par ko kņazs tā sadusmojās, ka uz viņu bija bailes skatīties, un pavēlēja abiem pakārties. Nelaimīgajiem pašiem nācās uzcelt sev karātavas, un viņi paši pakārās, turklāt vēl steidzinādami viens otru: «Ātrāk, ātrāk, citādi kņazs sadusmosies vēl vairāk!» To redzot, visus tatārus un lietuviešus pārņēma šausmas, jo nāves viņi tā nebaidās kā sava kņaza dusmu.

—     Jā, es atceros, — Zbiška sacīja, — kad toreiz Krakovā karalis sadusmojās uz mani Lihtenšteina dēļ, jaunais kņazs Jamonts, karaļa mīlulis, arī ieteica man tūlīt pakārties, ko darīja no labas sirds. Citos apstākļos par to es viņu būtu izaicinājis cīnīties uz nomīdītas zemes, bet toreiz man tāpat taisījās nocirst galvu.

—    Kņazs Jamonts jau ir iemācījies ievērot bruņinieku parašas, — Povala sacīja.

Tā sarunādamies, viņi izjāja cauri lielajai lietuviešu nometnei un trim krievu izlases pulkiem, no kuriem skaitliski lielākais laja Smo- ļenskas pulks, un iejāja poļu nometnē. Tur bija piecdesmit karogu — visas armijas kodols un reizē tās triecienkolona. Bruņas šeit bija labākas, zirgi lielāki, bruņinieki labāk apmācīti, visādā ziņā līdzvērtīgi ārzemju cīnītājiem. Ar savu fizisko spēku, izturību badā, aukstumā un smagā darbā Lielpolijas un Mazpolijas šļahtiči pat vēl pārspēja vairāk izlepušos Rietumu bruņiniekus. Viņu parašas bija vienkāršākas, bruņas ne tik smalkas, taču labāk rūdītas, bet nāves nicināšana un ārkārtīgais sīkstums kaujā savā laikā jau ne reizi vien bija pārsteidzis no tālienes ieradušos angļu un franču bruņiniekus.

De Lorhe, kurš pazina poļu karavīrus jau sen, arī apliecināja to pašu:

—            Te ir viss armijas spēks un visa mūsu cerība. Atceros, kā Malborgā krustneši ne reizi vien sūrojās, ka, cīnoties ar jums, par katru zemes pēdu jaizlejot asiņu straumes.

—            Arī tagad straumēm plūdīs asinis, — Macjka sacīja. — Jo arī ordenis nekad vēl nav pulcējis tik daudz karaspēka.

Uz to Povala atbildēja:

—            Bruņinieks Kožbugs, kas bija pie mestra ar karaļa vēstulēm, stāstīja, ka krustneši runājot, it kā ne Romas ķeizaram, ne kādam citam valdniekam neesot tik lielas armijas un ka ordenis varētu iekarot visas karalistes.

—    Mūsu taču ir vairāk! — Zbiška teica.

—            Jā, 'bet viņi ļoti zemu vērtē Vitauta karaspēku, kas esot vāji apbruņots un no pirmā trieciena izšķīdīšot kā māla pods, kad tam iezveļ ar āmuru. Vai tas ir taisnība vai nav taisnība, es nezinu.

—            Taisnība un nav taisnība, — atsaucās apdomīgais Macjka. — Mēs ar Zbišku viņus pazīstam, kopā esam karojuši. Apbruņojums viņiem patiešām sliktāks un zirģeļi neizskatīgi, tāpēc gadās, ka viņi neiztur bruņinieku spiedienu, bet sirdis ir drosmīgas, varbūt pat drosmīgākas nekā vāciešiem.

—            Drīz viņi to pierādīs, — Povala sacīja. — Karalim nepārtraukti plūst asaras, domājot, ka izlīs tik daudz kristīgo asiņu, un viņš arvien vēl labprāt noslēgtu taisnīgu mieru, bet krustnešu - augstprātība to nepieļaus.

—            Tas tiesa! Es pazīstu krustnešus; mēs visi viņus pazīstam, — Majcka apstiprināja. — Dievs debesīs jau sagatavojis svarus, uz kuriem noliks mūsu un mūsu cilts ienaidnieku asinis.

Viņi jau bija netālu no Mazāvijas karogiem, kur rēgojās kunga dc Lorlies teltis, kad «ceļa» vidū ieraudzīja prāvu cilvēku baru, kas, saspiedušies kopā, raudzījās debesīs.

—    Ei, jūs tur, stāt! Stāt! — kāda balss no pūļa uzsauca.

—    Kas tur runā, un ko jūs te darāt? — Povala jautāja.

—    Klobuckas prāvests. Bet kas jūs tādi?

—    Tačevas Povals, Bogdanecas bruņinieki un de Lorhe.

—            Ak tas esat jūs, kungs, — ksendzs prāvests teica noslēpumainā balsī, tuvodamies Povala zirgam. — Paraugieties uz mēnesi un paskatieties, kas tur notiek. Tā ir pravietiska un brīnumpilna nakts.

Bruņinieki pacēla galvas un sāka vērot mēnesi, kas bija jau no- bālis un taisījās rietēt.

—    Neko nevaru saskatīt! — Povala sacīja. — Ko Jus redzat?

—    Mūks kapucē cīnās ar karali kronī! Are, tur! Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā! Ai, cik briesmīgi viņi cīkstas. . . Kungs, esi žēlīgs mums, grēciniekiem!

Iestājās klusums, visi aizturēja elpu.

—    Skatieties, skatieties! — ksendzs kliedza.

—    Patiešām! Kaut kas tur tāds ir! — Maojika sacīja.

—    Pareizi! Pareizi! — pārējie apliecināja.

—            A! Karalis uzveica mūku! — Klobudkas prāvests pēkšņi iesaucās. — Uzspēra viņam virsū ar kāju! Lai slavēts kungs Jēzus Kristus!

—    Mūžīgi mūžos!

Tai brīdī liels melns mākonis aizsedza mēnesi un kļuva tumšs, tikai ugunskuri meta pāri ceļam 'drebošas, asiņainas blāzmas strēles.

Bruņinieki devās tālāk. Kad bija gabaliņu jājuši, Povala vaicāja:

—    Vai jūs kaut ko redzējāt?

—           Sākumā ne, — Macjka atbildēja, — pēc tam skaidri redzēju karali un mūku.

—    Es arī.

—    Es arī.

—           Dieva zīme, — Povala sacīja. — Nu, neraugoties uz visām karaļa asarām, nekāds miers vairs nav iespējams.

—            Būs tāda 'kauja, kādu. pasaule vēl nav redzējusi, — Macjka sacīja.

Un, pacilātu un svinīgu jutu pārņemti, viņi klusēdami jāja tālāk.

Bet, kad bija jau pavisam 'tuvu de Lorhes .teltij, pēkšņi atkal sacēlās tik spēcīgs vējš, ka vienā mirklī izsvaidīja mazūru ugunskurus. Gaisā sāka virpuļot tūkstoši pagaļgalu, degošu skaidu, dzirksteļu, un reize visa apkārtne ietinās dūmos.

—           Pūš gan 'briesmīgi! — Zbiška sacīja, atvairīdams apmetni, ko vējš tam uzsvieda pār galvu. ,

—    Šķiet, ka aukā skanētu cilvēku vaimanas un raudas.

—           Drīz ausis gaisma, un neviens nezina, ko viņam nesis nākošā diena, — de Lorhe piebilda.

L

Uz rīta pusi vējš ne tikai nenorima, bet pieņēmās tādā spēkā, ka nevarēja pat uzcelt telti, kurā karalis kopš kara sākuma bija paradis katru dienu noklausīties trīs mesas. Pēdīgi atskrēja Vitauts un sāka lūgties, lai karalis atliek dievkalpojumus uz labvēlīgāku laiku, kad nonāks aizvējā, lai nekavētu karaspēka gājienu. Nācās paklausīt, jo nebija citas iespējas.

Ap saules lēktu pulki lavīnā devās uz priekšu, tiem sekoja nepārredzama vezumu rinda. Pēc stundas gājiena vējš drusku mazinājās, tā ka varēja attīt karogus. Un tūlīt viss lauks, cik tālu vien sniedzās skatiens, it kā pārklājās ar daudzkrāsainiem ziediem. Visus pulkus un karogu mežu, zem kuriem karaspēks virzījās uz priekšu, nevarēja nemaz pārredzēt. Krakovieši gāja zem sarkana karoga ar baltu kronētu ērgli vidū; tas bija karalistes galvenais karogs, visa karaspēka lielā emblēma. To mesa Vrocimoviicu Marcins ar puskazu ģerbonī, Joti Stiprs un visā pasaulē pazīstams bruņinieks. Aiz viņa gāja karaļa pulki, viens zem lietuviešu dubūltkrusta, otrs zem auļojoša jātnieka. Ar svētā Jura attēlu karogā soļoja prāva algotņu un Rietumu brīvprātīgo kolona, kurā ietilpa galvenokārt čehi un morāvi. Viņu bija ļoti daudz šai karā, viss četrdesmit devītais pulks sastāvēja tikai no čehiem un morāviem. Tie, sevišķi kājnieki, kas gāja aiz piķnešiem, bija mežonīgi un nevaldāmi vīri, bet kaujā tik izveicīgi un nikni, ka visi, kam gadījās ar viņiem sadurties, atlēca nost, ka suns atlec no eža. Viņu ieroči bija āvas, izkaptis, cirvji, bet sevišķi dzelzs vāles, ar kurām tie rīkojās taisni briesmīgi. Cehi un morāvi kalpoja visiem, kas vien maksāja algu, jo karš, laupīšana, asinsizliešana bija viņu stihija.

Blakus čehiem un morāviem zem saviem karogiem (jāja Polijas zemju pulki, kopā sešpadsmit, tai Skaitā viens Pšemišļas, viens Ļvovas, viens Galicijas un trīs Podolijas; aiz tiem gāja šo pašu zemju kājnieki, bruņojušies galvenokārt ar šķēpiem un izkaptīm. Mazāvijas kņazi Janušs un Zemovits veda divdesmit pirmo, otro un trešo pulku. Tālāk sekoja divdesmit divi bīskapu un augstmaņu pulki: Tarnovas Jasjkas, Tenčinas Jendreka, Lelivas Spitkas, Ostrovas Kšona, Mihalovas Mikolaja, Bže- zijas Zbigņeva, Kozihgluvu Kšona, Konecpoles Kubas, Ligenzas Jasjkas, kā arī Kmitu un Zakliku, Grifitu un Bobovsku, Kazragu un daudzu citu dzimtu puliki, kas karā pulcējās zem karogiem ar vienādu ģerboni un lietoja kopīgu kaujas saucienu.

No visiem šiem karogiem tā saplauka zeme, kā pavasarī saplaukst pļava. Kā nebeidzama straume plūda zirgi un cilvēki, nesot līdzi veselu pīķu mežu ar krāsainiem, sīkiem ziediņiem līdzīgām nozīmītēm ]>ie kātiem. Aiz itiem putekļu mākonī virzījās pilsētu un ciemu kājnieki. Visi zināja, ka dodas briesmīgā cīņā, bet zināja arī, ka «vajag», un soļoja priecīgām sirdīm.

Labajā spārnā gāja Vitauta pulki zem dažādu krāsu karogiem, bet ar vienādu lietuviešu jātnieka attēlu uz visiem. Visu šo armiju, kas plūda uz priekšu pa laukiem un mežiem vairāk nekā vācu jūdzi platumā, nemaz nevarēja pārredzēt.

Priekšpusdienā, sasniedzis Logdavas un Tannenbergas ciemus, karaspēks apstājās meža malā. Vieta likās esam piemērota atpūtai un nodrošināta pret katru negaidītu uzbrukumu, jo kreisajā pusē to apskaloja Dombrovas ezera līcis, labajā atradās Lubeņas ezers, bet priekšā pletās jūdzi plats līdzenums. Sī līdzenuma, kas rietumu virzienā lēzeni pacēlās uz augšu, vidū zaļoja Grīnvaldes pļavas, bet tālumā palsoja Taninenbergas ciema salmu jumti un kailās, vienmuļās atmatas. Ja pretinieks no augstienes dotos šunp uz mežu, to viegli varētu pamanīt, bet neviens negaidīja, ka tas ieradīsies agrāk par rītdienu. Tāpēc poļu armija šeit apstājās tikai atpūsties, bet tā, lai katrā mirklī būtu gatava cīņai, jo Maškovicu Zindrams, būdams labs kara lietu zinātājs, pat gājienā saglabāja kaujas ierindu. Pēc komandiera pavēles uz Grīnvaldi, Tannenbergu un tālāk izsūtīja izlūkus straujos zirgos, lai izpēta apkārtni. Pa to laiku karalim, kas bija noilgojies pēc dievkalpojuma, Lubeņas ezera augstajā krastā uzcēla kapelas telti, lai viņš varētu noklausīties parasto mesu.

Jagailis, Vitauts, Mazāvijas kņazi un kara padome devās uz telti. Pie tās sapulcējās visi ieverojamākie bruņinieki, lai pirms izšķirošās dienas izlūgtos sev dieva svētību un paskatītos uz karali. Visi redzēja, kā viņš gaja pelēkā nometnes tēripā ar smagu rupju izteiksmi nopietnajā sejā. Gadi bija maz izmainījuši viņa stāvu, soju vēl nevagoja grumbas, un matos vēl nemanīja sirmu pavedienu. Arī tagad viņš tos Itāpat ar strauju rokas kustību mēdza aizlikt aiz ausīm kā toreiz, kad Zbiška viņu redzēja pirmo reizi Krakovā. Bet viņš tomēr gāja it kā salīcis zem briesmīgās atbildības nastas, kas gūlās uz viņa pleciem, it kā dziļu skumju nomākts. Karaspēkā klīda valodas, ka karalis nepārtraukti raudot par tām kristīgo asinīm, kas tiks izlietas, un tā tas arī bija. Doma par karu, sevišķi vēl ar ļaudīm, kuri uz apmetņiem un karogiem nēsāja krustu, šausmināja Jagaili, un viņš no visas sirds vēlējās miera. Velti viņam poļu augstmaņi un pat ungāru starpnieki Scibors un Gara stāstīja par krustnešu iedomību un uzpūtību, kuras pārņemts mestrs Ulribs esot gatavs izaicinat uz kauju visu pasauli; velti paša sūtnis Pēteris Kožbugs zvērēja pie pestītāja krusta un sava ģerboņa zivīm, ka ordenis negribot ne dzirdēt par mieru, bet Gņevas kointuru grāfu fon Vendi, kurš vienīgais mēģinājis vērsties pret karu, krustneši izsmējuši un nozākājuši, karalis tomēr loloja cerību, ka pretinieks atzīs viņa prasības par pareizām, žēlos cilvēku asinis un briesmīgo strīdu izšķirs ar taisnīgu miera līgumu.

Arī tagad Jagailis gāja uz kapelu lūgties par to, jo viņa vienkāršo un labsirdīgo dvēseli tirdīja briesmīgs nemiers. Reiz jau bija apciemojis krustnešu zemi ar uguni un zobenu, bet to viņš darīja, būdams vēl pagāns un Lietuvas kņazs, turpretī tagad kā Polijas karalis un kristīgais, ieraudzījis degošus ciemus, krāsmatas, asinis un asaras, viņš sabijās no dieva dusmām, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas bija tikai kara sākums. Ak, ja ar to vien pietiktu! Bet, ja ne šodien, tad rīt ļaudis sāks kauties un zeme piesūksies ar asinīm. Ienaidnieks gan ir netaisnīgs, bet viņš tomēr nēsā uz apmetņiem krusta zīmi, un viņu sargā tik svarīgas un svētas relikvijas, ka, domājot par tām, stinga dvēsele. Par tām ar lielu bijību domāja viss karaspēks, tik daudz nebaidoties ne krustnešu bultu, ne šķēpu, ne cirvju kā tieši šo svēto pīšļu. «Kā lai mēs paceļam roku pret mestru,» runāja drosmīgi bruņinieki, «ja viņa bruņās ir šķirstiņš ar svētajiem kauliem un pestītāja krusta gabaliņiem.» Tiesa, Vitauts alka cīņas, ilgojās pēc kara, mudināja uz to, bet karaļa dievbijīgā sirds vienkārši drebēja, iedomājoties tos debesu spēkus, ar kuriem ordenis sedza savas netaisnības.

LI

Klobuckas prāvests Bartošs nupat beidza mesu. Kamēr Kališas baznīckungs Jarošs taisījās sākt otru, karalis izgāja no telts, lai izstaipītu ceļos stāvot notirpušās kājas, kad uz putās nodzīta zirga kā viesulis atauļoja šļabtičs Hanko Ostojči'ks un, nepaguvis nokāpt no segliem, iesaucās:

—    Valdniek, vācieši nāk!

To dzirdot, bruņinieki pietrūkās kājās, karalis izmainījās sejā, uz brīdi noklusa, pēc tam iesaucās:

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! Kur tu viņus redzēji, un cik karogu?

—      Vienu karogu redzēju pie Grīnvaldes, — Hanko aizsmakušā balsī atbildēja, — bet aiz pakalna cēlās putekļi, tur laikam nāca vairāk.

—    Lai slavēts Jēzus Kristus! — karalis atkārtoja.

Tad Vitauts, kuram pēc pirmajiem Ilanko vārdiem seja pieplūda ar asinīm un acis sāka gailēt kā ogles, griežoties pie galminiekiem, pavēlēja:

—    Atlikt otro mesu, šurp zirgu!

Bet karalis uzlika viņam roku uz pleca un teica:

—    Jāj tu, brāli, es tomēr noklausīšos otru dievkalpojumu.

Vitauts un Maškovicu Zindrams uzlēca zirgos, bet tieši tai mirklī, kad viņi pagriezās uz nometnes pusi, atsteidzās otrs izlūks — šļahtičs Pēteris Okša no Vlostovas, jau iztālēm kliegdams:

—    Vācieši! Vācieši! Redzēju divus karogus!

—    Zirgos! — atskanēja galminieku un bruņinieku balsis.

Okša vēl nebija beidzis ziņojumu, kad atkal atskanēja pakavu troksnis un atdrāžas trešais izlūks, pēc tam ceturtais, piektais un sestais, un visi bija redzējuši vācu karogus, kas pulcējās arvien lielākā skaitā. Nebija vairs nekādu šaubu, ka visa krustnešu armija stajas pretī karaļa karaspēkam.

Bruņinieki acumirklī aizsteidzās pie saviem pulkiem. Ar karali pie kapelas telts palika tikai saujiņa galminieku, ksendzu un kalpu. Tai brīdi atskanēja zvans, vēstot, ka Kališas baznīckungs sāk Otro dievkalpojumu. Jagailis izstiepa rokas, salika tās kopā kā lūgšanai un, pacēlis pret debesīm acis, lēniem soļiem devās uz telti.

Kad pēc dievkalpojuma karalis atkal izgāja ārā, viņš jau varēja pārliecināties pats savām acīm, ka izlūki bija ziņojuši patiesību, jo plašā līdzenuma viņā galā, kas lēzeni pacēlās uz augšu, kaut kas sāka melnot, it kā tukšajā laukā pēkšņi būtu izaudzis mežs, bet virs šī meža visās varavīksnes krāsās mirdzēja un laistījās karogi. Vēl tālāk, aiz Grīnvaldes un Tannenbergas, pret debesīm cēlās milzīgs putekļu mākonis. Karalis pārlaida acis visai šai draudīgajai ainavai, pēc tam, griežoties pie ksendza vicekanclera Mikolaja, jautāja:

—    Ko šodien atzīmējam?

—    Apustuļu izsūtīšanu, — ksendzs vicekanclers atbildēja.

Karalis nopūtās:

—    Tātad apustuļu diena būs pēdējā dzīves diena daudziem kristīgajiem, kuri šodien sastapsies šai laukā.

Un norādīja ar roku uz plašo, tukšo līdzenumu, kura vidu pusceļā līdz Tannenbergai auga tikai daži mūžseni ozoli.

Pa to laiku viņam pieveda zirgu, bet tālumā parādījās sešdesmit pīķneši, kurus Maškovicu Zindrams sūtīja karaļa apsardzībai.

Karaļa apsardzi komandēja Aleksandrs, Plockas kņaza jaunākais dēls un tā Zemovita brālis, kas, būdams sevišķi apdāvināts kara lietu zinātājs, piedalījās armijas padomes sēdēs. Otro vietu pēc Aleksandra apsardzē ieņēma karaļa brāļadēls Zigmunts Koributs, talantīgs, daudzsološs jauneklis, bet ļoti nemierīgas dabas. No bruņiniekiem ievērojamākie bija Dombrovas Jasjka Monžiks, īsts milzenis, augumā gandrīz līdzīgs Biskupicu Paškam, bet spēka ziņā gandrīz varēja mēroties ar pašu Melno Zavišu; čehu barons Zulava, sīks un vājš, bet ārkārtīgi veikls, pazīstams čehu un ungāru galmā ar savām divkaujām, kurās viņš bija pieveicis pārdesmit austriešu bruņinieku; otrs čehs Sokols, viens no labākajiem Strēlniekiem, lielpolis Beniašs Verušs; Pēteris Mi- lānietis; Lietuvas bajārs Pogosta Seņka, kura tēvs Pēteris komandēja vienu no Smojenskas pulkiem; kara]a radinieks kņazs Fedjuško; kņazs Jamonts un, beidzot, poļu bruņinieki, «labākie no tūkstošiem», kuri bija zvērējuši aizstāvēt karali līdz pēdējam elpas vilcienam un sargāt viņu no visiem kara negadījumiem. Tieši karaļa klātbūtnē atradās ksendzs vicekanclers Mikolajs un sekretārs Oļesnicas Zbiška, izglītots jauns cilvēks, kurš prata lasīt un rakstīt, bet spēka ziņā līdzinājās meža kuilim. Karaļa ieročus pārzināja trīs ieroču nesēji: Novgorodas Caika, Moravicas Mikolajs un Danilka Rusins, kurš nesa karaļa stopu un bultu maksti. Svītu papildināja vēl pārdesmit galminieku, kuru pienākums bija uz straujiem zirgiem nogādāt pulkiem karaļa pavēles.

Ieroču nesēji ieģērba karali greznās, mirdzošās bruņās, pēc tam pieveda viņam bēru kaujas rumaku, arī «labāko no tūkstošiem», kurš, pareģodams veiksmīgu iznākumu, sprauslāja zem savām pieres bruņām un, varen spēcīgi zviegdams, mazliet pietupa uz pakaļkājām kā putns, kurš taisās pacelties spārnos. Sajutis zem sevis zirgu, bet rokā pīķi, karalis pēkšņi pārvērtās. Skumju izteiksme no sejas izgaisa, mazās, melnās acis iemirdzējās, vaigos parādījās sārtums. Bet tas ilga tikai vienu mirkli. Kad ksendzs vicekanclers pacēla krustu, lai svētītu, viņš atkal kļuva nopietns un pazemīgi nolieca savu galvu sudraba bruņu cepurē.

Pa to laiku vācu armija, lēni virzoties no uzkalna lejā, pagāja garām Grīnvaldei, pēc tam Tannenbergai un pilnā kaujas ierindā apstājās līdzenuma vidū. No apakšas, no poļu nometnes, varēja labi redzēt draudīgo, dzelzī iekalto zirgu un bruņinieku lavīnu. Uz karogiem, kad tos nepurināja vējš, tālredzīgākie varēja skaidri izšķirt dažādas izšūtas zīmes: krustus, ērgļus, šķēpus, grifus, bruņu cepures, aunus, sumbru un lāču galvas.

Vecais Macjka un Zbiška, kuri, karodami ar krustnešiem, jau agrāk bija iepazinuši viņu karaspēku un ģerboņus, rādīja seradziešiem abus mestra pulkus, kuros dienēja vācu bruņniecības zieds un lepnums, un visa ordeņa sastādīto pulku, ko komandēja Fridrihs fon Vallenrods, un spēcīgo svētā Jura pulku ar sarkanu krustu uz balta laukuma karogā, un daudz citu karaspēka daļu. Viņi nepazina tikai dažādu ārzemju viesu emblēmas, kas te tūkstošiem bija sapulcējušies no visām pasaules malām: no Austrijas, Bavārijas, Svābijas, Šveices, no slavenās bruņinieku zemes Burgundijas, no bagātās Flandrijas, no saulainās Francijas, par kuras bruņiniekiem Macjka kādreiz jau tika stāstījis, ka tie pat mirdami vēl auro kaujas saucienus, no aizjūras zemes Anglijas, trāpīgo strēlnieku dzimtenes, un pat no tālās Spānijas, kur, nemitīgi cīnoties ar saracēņiem, vairāk nekā citur bija uzplaukusi varonība un drosme.

Iedomājoties, ka pēc brīža viņiem vajadzēs cīnīties ar vāciešiem un visiem šiem slavenajiem bruņiniekiem, rūdīto Seradzes, Kšesnas, Bog- danecas, Rogovas, Bžozovas, kā arī citu poļu zemju šļahtiču dzīslās sāka vārīties asinis. Vecāko vīru sejas kļuva nopietnas un skarbas, jo viņi zināja, cik smagi un briesmīgi būs jāstrādā. Turpretī jauno sirdis sāka raustīties, kā raustās saitē turēti medību suņi, ieraudzījuši tālumā meža zvēru. Vieni ciešāk sažņaudza rokās pīķus, šķēpu un cirvju rokturus un pietupināja zirgus, it kā gatavodamies lēcienam, citiem kvēloja vaigi, daži sāka strauji elpot, it kā bruņās viņiem pēkšņi būtu kļuvis par šauru. Piedzīvojuši cīnītāji viņus mierināja, teikdami: «Tiks arī jums, nebaidieties, lai dievs tikai dod, ka nebūtu par daudz.»

Skatoties no augšas uz krūmiem aizaugušo zemieni, krustneši meža malā redzēja tikai pārdesmit poļu karogus un nebija pārliecināti, vai tā ir visa karaļa armija. Tiesa, pa kreisi pie ezera arī varēja saskatīt pelēkus cīnītāju pulkus, bet krūmos spīguļoja tādas kā āvas, tas ir, vieglie pīķi, ko lietoja lietuvieši. Bet tā varēja būt arī kāda lielāka poļu izlūku priekšgrupa. Un tikai bēgļi no sagrautās Hilgenburgas, kad tos atveda ipie mestra, apliecināja, ka pretī stāv visa poļu-Iietuviešu armija.

Bet viņi velti stāstīja par to, cik stipra ir šī armija. Mestrs Ulrihs negribēja viņiem ticēt, jo visu laiku kopš šī kara sākuma ticēja tikai tam, kas viņam bija pieņemams, un solīja drošu uzvaru. Izlūkus viņš nesūtīja, uzskatot, ka tik un tā notiks izšķirošā cīņa, kas nevar beigties citādi kā tikai ar pretinieka briesmīgu sakāvi. Pārliecināts par savu armiju, kādu līdz šim neviens mestrs vēl nebija vedis kaujā, viņš pietiekami nenovērtēja pretinieku, bet, kad Gņevas komturs, kurš uz savu roku veica izlūkošanu, ziņoja, ka Jagailim tomēr ir vairāk karaspēka, atbildēja:

— Kas tas par karaspēku! Vienīgi ar poļiem būs mazliet jāpapūlas, bet 'pārējie, kaut arī viņu būtu cik daudz, tādi salašņas vien ir un labāk prot rīkoties ar karotēm nekā ieročiem.

Visu laiku alcis kaujas, tagad viņš gavilēja no prieka, kad pēkšņi ieraudzīja priekšā ienaidnieku, kad, parādoties uz tumšā meža fona visas karalistes sārtajam karogam, vairs nebija šaubu, ka viņa priekšā atrodas Jagaiļa galvenie spēki.

Bet vācieši nevarēja uzbrukt meža malā un mežā stāvošajiem poļiem, jo viņu bruņinieki bija bīstami tikai klajā laukā, tie nemīleja un neprata cīnīties starp kokiem.

Tāpēc lielmestrs sasauca pulku komandierus uz īsu apspriedi, lai izlemtu, kādā veidā pretinieku izvilināt no meža.

—            Pie svētā Jura! — mestrs iesaucās. — Mēs nojājām veselas dirvas jūdzes bez atpūtas, mūs nomāc karstums, un zem bruņām aumaļām plūst sviedri. Mēs taču negaidīsim te, kamēr ienaidniekam labpatiksies iznākt laukā.

Uz to grāfs Vende, pieredzes bagāts un gudrs vīrs, atbildēja:

—             Par maniem vārdiem šeit jau smējās — un smējās tie, kuri varbūt aizbēgs no šī lauka, uz kura es nolikšu savu galvu, — viņš paskatījās uz Verneru fon Tetingenu, — un tomēr es teikšu to, ko man liek inana sirdsapziņa un mīlestība uz ordeni: nē, poļiem netrūkst drosmes, vienīgi, cik es zinu, viņu karalis līdz pēdējam mirklim gaida miera sūtņus.

Verners fon Tetingens neko neatbildēja, tikai augstprātīgi iesmējās, bet arī mestram nepatika Vendes vārdi, un viņš teica:

—            Vai tagad laiks domāt par mieru! Mums jāspriež pavisam par ko citu.

—            Par dievam patīkamiem darbiem vienmēr ir laiks domāt, — fon Vende atbildēja.

Bet nežēlīgais Cluhovas komturs Ileinribs, kurš bija zvērējis, ka likšot sev pa priekšu nēsāt divus kailus zobenus, iekams tos nesārtos poļu asinis, pagriezis pret mestru savu tuklo, nosvīdušo seju, briesmīgās dusmās iesaucās:

—            Man nāve ir mīļāka par negodu! Ja citi ne, es viens pats ar šiem zobeniem uzbrukšu visam poļu karaspēkam.

Ulrihs mazliet sarauca uzacis.

—     Tu kļūsti nepaklausīgs, — viņš teica.

Pēc tam griezās pie komturiem:

—     Nu, spriediet par to, kā izvilināt ienaidnieku no meža.

Katrs deva savu padomu, līdz pēdīgi komturiem un ievērojamākajiem svešzemju bruņiniekiem iepatikās Ilersdorfa priekšlikums — sūtīt pie karaļa divus heroldus, kuri paziņotu, ka mestrs sūta viņam divus zobenus un izaicina poļus uz nāves cīņu, bet, ja laukums viņiem liekas par mazu, mestrs ar savu karaspēku var atkāpties, lai atbrīvotu vietu.

Karalis nupat kā bija atjājis no ezermalas, lai dotos uz poļu karaspēka kreiso spārnu, kur vajadzēja iesvaidīt lielāku skaitu bruņinieku, kad viņam paziņoja, ka no krustnešu karaspēka tuvojoties divi heroldi.

Vladislava sirdī radās cerība.

—     Varbūt viņi grib piedāvāt taisnīgu mieru!

—     Lai dievs dod, — garīdznieki atteica.

Karalis aizsūtīja pēc Vitauta, kurš, aizņemts ar sava karaspēka izkārtošanu, nevarēja ierasties, bet heroldi pa to laiku nesteigdamies tuvojās nometnei.

Gaišajos saules staros skaidri varēja redzēt, kā viņi jāja lielos, ar segām klātos kaujas zirgos; vienam uz vairoga bija attēlots melns ķeizariskais ērglis zeltītā laukumā, otram, kas bija Ščecinas kņaza herolds, grifs uz balta laukuma. Karavīru rindas viņu priekšā pašķīrās, heroldi, nokāpuši no zirgiem, tūlīt piegāja pie karaļa un, godinot viņu, mazliet noliekuši galvas, tā paziņoja, kādēļ ieradušies.

—     Mestrs Ulrihs, — teica pirmais herolds, — izaicina jūsu majestāti, kungs, un kņazu Vitautu uz nāves cīņu un, lai uzkurinātu jusu drosmi, kuras jums, acīm redzot, trūkst, sūta šos divus kailos zobenus.

To teicis, nolika zobenus karalim pie kājām. Dombrovas Jasjka Monžiks pārtulkoja viņa vārdus karalim, bet, līdzko viņš beidza, uz priekšu pagājās otrs herolds ar grifa attēlu uz vairoga un teica tā:

—     Mestrs Ulrihs lika jums, kungs, paziņot arī, ka gadījumā, ja jums nepietiek vietas kaujai, viņš ar savu karaspēku var atkāpties, lai jums nebūtu jāslēpjas krūmos.

Jasjka Monžiks atkal pārtulkoja viņa vārdus, un iestājās klusums, tikai karaļa svītā bruņinieki sāka klusītiņām griezt zobus par tik izaicinošu un nekaunīgu izturēšanos Jagaiļa pēdējās cerības izklīda kā dumi. Viņš gaidīja vienošanās un miera sūtņus, bet ieradās lepnības un kara sūtņi.

Un, pacēlis pret debesīm mitras acis, karalis teica:

—     Zobenu mums pietiek tāpat, bet es pieņemu arī šos kā uzvaras zīmi, ko ar jums man sūta pats dievs. Kaujas lauku viņš arī norādīs. Pie viņa taisnīguma griežos ar sudzību par man nodarītajam pārestībām, jūsu nelikumībām un augstprātību, āmen.

Un divas lielas asaras noritēja pār viņa dedegušajiem vaigiem.

Te svītā atskanēja bruņinieku balsis:

—     Vācieši atkapjas! Atbrīvo mums vietu!

Heroldi aizgāja, un pēc brīža viņi jau atkal jāja pret kalnu savos lielajos zirgos, un saulē laistījās viņu zīda tērpi, ko bija uzvilkusi virs bruņām.

Poļu karaspēks izgāja no meža un krūmiem stingrā kaujas kārtībā. Pirmajās rindās, tā saucamajā priekšgrupā, gāja paši stiprākie bruņinieki, tai sekoja galvenā kolona, bet aiz tās — kājnieki un algotņi. Tādējādi karaspēka vidū izveidojās divas garas ejas, pa kurām turp un atpakaļ aulekšoja Maškovicu Zindrams un kņazs Vitauts. Bez ķiveres galvā, mirdzošās bruņās Vitauts atgādināja Jaunu vēstošu zvaigzni vai arī vēja nestu liesmu.

Bruņinieki ievilka krūtis gaisu un stingrāk iesēdās seglos.

Kaujai vajadzēja sākties kuru katru mirkli.

Pa to laiku lielmestrs vēroja karaļa karaspēku, kas nāca ārā no meža.

Ilgi vēroja tā lielo skaitu, tā abus kā milzīga putna izplestos spārnus, tā vējā plandošos daudzkrāsainos karogus, un pēkšņi viņa sirdi sažņaudza kāda nepazīstama, briesmīga nojauta. Varbūt viņš savām gara acīm ieraudzīja līķu kaudzes un asiņu upes. Nebaidīdamies cilvēku, varbūt nobijās dieva, kas tur debesu augstumā jau turēja uzvaras svaru kausus. . .

Pirmo reizi viņam ienāca prātā, ka pienākusi šausmīgā diena, un pirmo reizi sajuta, cik ārkārtīgi lielu atbildību viņš uzņēmies uz saviem pleciem.

Viņam nobāla seja, ietrīcējās lūpas, bet no acīm sāka līt asaras. Komturi izbrīnījušies vēroja savu vadoni.

—     Kas jums kaiš, kungs? — grāfs Vende jautāja.

—             Patiešām īstais laiks liet asaras! — iesaucās nežēlīgais Cluho- vas komturs Heinrihs.

Lielkomturs Kuno Lihtenšteins, piepūtis lūpas, sacīja:

—             Es jūs par to atklāti nosodu, mestr, jo šai brīdī jums pienākas celt bruņinieku kaujas garu, nevis to mazināt. Tik tiešām, agrāk mēs tevi tādu nepazinām.

Bet mestrs nekādi nevarēja savaldīt asaras, kas nepārtraukti ritēja viņam melnajā bārdā, it kā viņā raudātu kāds cits cilvēks.

Beidzot drusku savaldījās un, bargi paskatījies uz komturiem, pavēlēja:

—     Pie karogiem!

To viņš pateica tik stingri, ka visi aizsteidzās pie saviem pulkiem, bet mestrs, izstiepis roku, pavēlēja savam ieroču nesējam:

—     Padod man ķiveri.

Abās pusēs karavīru sirdis jau dauzīja kā āmuri, bet taures vēl noziņoja kaujas sākumu.

Iestājās smags gaidīšanas brīdis, kas bija varbūt smagāks par pašu kauju. Klajumā starp vāciešiem un karaļa armiju Tannenbergas pusē auga vairāki mūžseni ozoli, kuros bija sakāpuši vietējie zemnieki paskatīties uz tik milzīgu karasj>ēka daudzumu, kādu pasaule vēl nekad nebija redzējusi. Izņemot šos dažus ozolus, citādi viss lauks bija tukšs,

pelēks, vienmuļš, gluži kā izmirusi stepe. Pa to klaiņoja tikai vējš un augšā klusi lidinājās nāve. Bruņinieku skatieni neviļus pievērsās šim mēmajam, ļaunu vēstošajam līdzenumam. Kad pie debesīm skrejošie mākoņi laiku pa laikam aizsedza sauli, tas ietinās kā nāves ēnā.

Pēkšņi sacēlās viesulis. Tas iešalkojās mežā, norāva kokiem lapas, iedrāzās laukumā, paķēra sakaltušās zāles stiebrus, sacēla putekļu mākoņus un iesvieda tos krustnešiem acīs. Tieši lai brīdī gaisu satricināja ragu, tauru, stabuļu griezīgās skaņas, un viss lietuviešu spārns devās uz priekšu kā putnu bars, kas taisās pacelties gaisā. Kā parasti, viņi metās uzbrukumā aulekšos. Zirgi, izstiepuši kaklus un pieglauduši ausis, skrēja, ko kājas nes; jātnieki, vicinādami šķēpus un āvas, drausmīgi kliegdami, drāzās virsū krustnešu kreisajam spārnam.

Tieši tur atradās mestrs. Uztraukums viņam bija pārgājis, bet no acīm asaru vietā sprēgāja dzirksteles. Ieraudzījis lietuviešu tumšo masu, viņš griezās pie Fridriha Vallenroda, kurš komandēja šo spārnu un teica:

—     Vitauts uzbrūk pirmais. Ar dieva palīgu sāciet arī jūs!

Un ar vienu rokas mājienu viņš raidīja kaujā četrpadsmit dzelzī kaltās bruņniecības pulkus.

—     Golt mit uns! — iesaucās Vallenrods.

Noliekuši pīķus, pulki sākumā jāja soļiem. Bet, tāpat kā akmens, veļoties no kalna, gūst arvien lielāku ātrumu, tā ari viņi: no soļiem pārgāja uz rikšiem, pēc tam uz aulekšiem un briesmīgi, nevaldāmi drāzās uz priekšu kā lavīna, kurai viss jāsagrauj un jānoslauka no zemes virsas, kas gadīsies priekšā.

Zeme vaidēja un līgojās zem viņiem.

Kaujai kuru katru brīdi vajadzēja iedegties visā līnijā, un poļu pulki sāka dziedāt senu svētā Voiceha kaujas dziesmu. Simti tūkstoši dzelzī tērptu galvu un simti tūkstoši acu pāri pavērsās pret debesīm, bet no simtiem tūkstošiem krūšu izlauzās viena varena, pērkondārdoša balss:

Dieva māte Marija, Nevainīgi ieņemta, Visu svēto cildināta. Savu dēlu pestītāju Sūti mums palīga. Kyrie eleison! . ..

Un viņi tūlīt sajuta spēku pieplūdumu kaulos, bet sirdīs gatavību mirt. Viņu balsīs skanēja tik ārkārtīga uzvaras griba, ka likās, it kā

pie debesīm patiešām dārdētu pērkons. Bruņinieku rokās sasvērās piķi, sašūpojās karogi un emblēmas, saviļņojās gaiss, salīgojās koku zari mežā, bet tā dzīlēs pamodinātā atbalss sāka atkārtot ezeriem un pļavām, un visai pasaulei uz visām pusēm:

Sūti mums palīgā. Kyrie eleison! …

Bet karavīri turpināja dziedāt:

Jēzus Kristus, dieva dēls, Uzklausi mūs šajā stundā! Pazemīgi prasām tev — Izpildi, ko lūdzamies. Dzīvojām mēs dievbijīgi. Dod mums vietu debesīs. Kyrie eleison!

Atbalss atkal atkārtoja: «Kyrie eleisooon!» — bet labajā spārnā pa to laiku jau risinājās nikna kauja, arvien vairāk pārsviežoties uz vidu.

Ieroču šķinda, zirgu zviedzieni, cīnītāju drausmīgie kliedzieni sajaucās ar dziesmas skaņām. Reizēm tomēr kliedzieni noklusa, it kā ļaudīm būtu pietrūcis elpas, un kādā šādā starpbrīdi atkal varēja sadzirdēt dārdošās skaņas:

Svētais Ādam, dieva kalps. Tu, kas sēdi viņam blakus, Aicini ar savus bērnus Tur, kur valda eņģeļi. Tur ir laime, Tur ir prieks, Tur mēs dievu redzēsim. Kyrie eleison!

Un atkal mežā atsaucās atbalss: «Kyrie eleisooon!» Kliedzieni labajā spārnā pieņēmās, bet neviens nevarēja ne redzēt, ne uzzināt, kas tur notiek, jo mestrs Ulrihs, no paugura vērodams kauju, tai brīdi meta pret poļiem vēl divdesmit pulkus Lihtenšteina vadībā.

To redzot, pie poļu priekšgrupas, kas sastāvēja no slavenākajiem bruņiniekiem, kā viesulis atsteidzās Maškovicu Zindrams un, rādīdams ar zobenu uz tuvojošos vāciešu mākoni, iekliedzās tik spēcīgi, ka pirmajā rindā pat pietupa uz pakaļkājām zirgi:

— Uz priekšu! Duriet!

Pieplakuši pie zirgu kakliem un izstiepuši piķus, bruņinieki aizdrāzās.

No briesmīga vācu spiediena lietuvieši sāka atkāpties. Pirmās, vislabāk apbruņotās rindas, kas sastāvēja no ievērojamākajiem bajāriem, kaujā krita. Pārējās nikni pretojās krustnešiem, bet nekāda varonība, nekāds sīkstums, nekāds spēks nevarēja paglābt tās no sakāves un bojā ejas. Un kā gan lai būtu citādi, ja vienā pusē cīnījās tērauda bruņās pilnīgi iekalti bruņinieki uz bruņu plāksnēm aizsargātiem zirgiem, bet otrā — kaut ari liela auguma un spēcīgi vīri, bet sīkos zir- ģcļos un ģērbušies vienīgi zvērādās? Veltas bija uzmācīgo lietuviešu pūles piekļūt vāciešiem pie ādas. Āvas, zobeni, šķēpi, vāles ar tajās sadzītām naglām un krama gabaliem atsitās pret dzelzs bruņām kā pret klintīm vai pils mūriem. Cilvēku un zirgu smagā masa spieda atpakaļ nelaimīgos Vitauta cīnītājus, kapāja tos ar šķēpiem un cirvjiem, dūra un plosīja ar pīķiem, mīdīja ar zirgu pakaviem. Velti kņazs Vitauts meta šai nāves rīklē arvien jaunus un jaunus pulkus, nelīdzēja viņa karavīru pretestība, sīkstums, nāves nicināšana, neglāba izlieto asiņu upes. Vispirms pajuka tatāru, besarābu, valabu rindas, drīz pēc tam sāka plaisāt arī lietuviešu siena, un visus cīnītājus pārņēma mežonīgas šausmas.

Lielākā daļa karaspēka spruka uz Lubaņas ezera pusi, bet galvenie vācu spēki dzinās tam pakaļ, šķaidot bēgošos 'tik briesmīgi, ka visa piekraste noklājās ar līķiem.

Vitauta karaspēka otra, mazākā daļa, kas sastāvēja no trim Smo- ļenskas pulkiem, sākumā uzbrūkošo vāciešu, pēc tam to, kuri atgriezās no vajāšanas, spiesta, atkāpās uz poļu spārna pusi. Taču smo- ļenskieši, kuri bija labāk bruņoti, arī sekmīgāk pretojās. Seit kauja pārvērtās slaktiņā. Par katru soli, katru zemes pēdu plūda asiņu straumes. Viens smoļenskiešu pulks tika izkauts gandrīz līdz pēdējam vīram. Divi pārējie turējās ārkārtīgi nikni un izmisīgi. Bet uzvaru guvušos vāciešus vairs nekas nevarēja noturēt. Dažus viņu pulkus bija pārņēmis tāds kā kaujas ārprāts. Atsevišķi bruņinieki, iecirtuši zirgiem sānos piešus un saslējuši tos pakaļkājās, ar paceltu cirvi vai šķēpu rokā akli metās visbiežākajos ienaidnieka baros. Viņu šķēpu un pīķu cirtieni bija gandrīz pārcilvēcīgi, bet visa lavīna, spiežot atpakaļ, mīcot un šķaidot SmoļenSkas bruņiniekus un viņu zirgus, beidzot sasniedza poļu galveno spēku un priekšgrupas spārnu. Abas šīs vienības jau vairāk nekā stundu cīnījās ar Kuno Lihtenšteina vadītajiem vāciešiem.

Libtenšteinam neklājās tik viegli, jo bruņas un zirgi abām pusēm te bija vienlīdzīgāki, bet kaujas māka pilnīgi vienāda. Poļu smagie pīķi pat apturēja vāciešus un atsvieda tos atpakaļ, sevišķi vēl tāpēc,

ka pirmie viņiem uzbruka trīs briesmīgi pulki: Krakovas, Brobocicu Jendreka komandētais kavalērijas un karaliskais Tačevas Povala vadībā. Taču visniknākā cīņa izcēlās tikai tad, kad karavīri, salauzuši pīķus, ķērās pie šķēpiem un cirvjiem. Vairogs tad atsitās pret vairogu, vīrs kāvās ar vīru, krita zirgi, gāzās karogi, no zobenu un cirvju pietu triecieniem plīsa ķiveres, uzpleči, bruņas, dzelzs sārtojās asinīs, un varoņi gāzās no segliem kā aizcirstas priedes. Tic krustnešu bruņinieki, kuri jau pie Viļņas bija cīnījušies ar poļiem, zināja, cik «neciešama» un «uzmācīga» ir šī tauta, bet nezinātājus un ārzemju viesus tūlīt pārņēma bailēm līdzīgs pārsteigums. Ne viens vien no viņiem neviļus apturēja zirgu, apmulsis raugoties uz priekšu, un, kamēr domāja, ko darīt, saļima no poļu cirtieniem. Un, tāpat kā no melnsārta mākoņa birst krusa, nežēlīgi kapājot labības lauku, tāpat uz vāciešiem bira poļu šķēpu, cirvju, piķu briesmīgie triecieni, bez pārstājas un žēlastības; dzelzs bruņas dārdēja kā smēdē, nāve izdzēsa dzīvības kā viesulis sveces, no mirēju krūtīm skanēja vaidi, izdzisa acis, un nobāluši jaunekļi iegrima mūžīgā miegā.

Gaisā lidoja ieroču izšķiltās dzirksteles, pīķu kātu šķembas, emblēmas, strausu un pāvu spalvas. Zirgiem slīdēja kājas, sperot uz asiņainām bruņām un kritušo ķermeņiem. Kurš ievainots novēlās zemē, to samīdīja pakavi.

Bet neviens no ievērojamākajiem poļu bruņiniekiem vēl nebija kritis, un viņi traucās uz priekšu troksnī un drūzmā, aurodami savu patronu vārdus vai kaujas saucienus, kā traucas uguns pa sausu stepi, aprijot zāli un krūmus. Targoviskas Liss ipirmais uzbruka varenajam Osterodes komturam Gamratam, kurš, zaudējis vairogu, aptina ap roku savu balto apmetni un ar to aizsargājās no cirtieniem.

Liss ar šķēpu pārcirta viņam satīto apmetni un tērauda uzpleci, līdz padusei nošķeļot roku, pēc tam iegrūda tam vēderā tā, ka ieroča gals atdūrās pret mugurkaulu. Ieraudzījuši sava pavēlnieka bojā eju, Osterodes ļaudis uztraukti iekliedzās, bet Liss iebrulka viņu vidū kā ērglis dzērvju barā. Kad viņam palīgā piesteidzās vēl Harbimovicu Staško un Kobiļinas Domrats, trijatā viņi sāka tik briesmīgi traikšķīt vāciešus, kā lāči traikšķa pākstis, ielīduši vēl nenogatavojušos zirņu laukā.

Turpat Biskupicu Paška Ļaundaris nosita slaveno ordeņa brāli Kuncu Adelsbabu. Pamanījis savā priekšā milzeni ar asiņainu cirvi rokā, pie kura kopā ar asinīm bija pielipuši cilvēka mati, Kuncs briesmīgi pārbijās un gribēja padoties gūstā. Bet Paška, troksnī nesadzirdējis viņu, izslējās stāvus un paršķēla Adelsbaham galvu reizē ar tērauda ķiveri uz pusēm gluži kā ābolu. Tūlīt pēc tam viņš aizraidīja uz viņpasauli Meklenburgas Lobu, Klingenšteinu, švābu Hemsdorfu no bagātas grāfu

dzimtas, mainciešus Limpahu un Nahtervicu, līdz beidzot šausmu pārņemtie vācieši sāka atkāpties no viņa pa labi un pa kreisi, bet Paška dragāja tos kā sienu, kas sākusi brukt. Atkal un atkal varēja redzēt, kā viņš atvēzējies uzslējās kājās, kā pēc tam nozibsnīja cirvis un zirgam zem kājām novēlās vēl viena vācieša bruņu cepure.

Turpat varenais Brohovicu Jendžejs, salauzis savu šķēpu uz kāda krustneša ķiveres, kuram uz vairoga bija attēlota pūce un sejsegs arī atgādināja pūces galvu, sagrāba viņa roku, izlauza to un, izrāvis vīram šķēpu, tūlīt nonāvēju viņu. Jendžejs arī saņēma gūstā jauno bruņinieku Dinbeimu, par kuru apžēlojās, ieraudzījis viņu bez bruņu cepures; viņš bija vēl bērns un raudzījās uz savu pretinieku bērna acīm. Jendžejs atdeva viņu ieroču nesējiem, nenojauzdams, ka saņēmis sev znotu, jo šis bruņinieciņš vēlāk apprecēja viņa meitu un uz visiem laikiem palika Polijā.

Tad vācieši nikni metās virsū Jendžejam, gribēdami atņemt jauno Dinheimu, kas bija cēlies no bagātas Piereinas grāfu dzimtas, bet priekš- grupas bruņinieki — Nadbrožas Sumiks, divi brāļi no Plomikovas, Olivijas Dobka un Zihs Pikna apturēja viņus uz vietas, kā lauva aptur vērsi, un atsvieda līdz svētā Jura pulkam, sējot viņu vidū nāvi un iznīcību.

Ar krustnešu viesiem cīnījās karaļa pulks, ko komandēja Zelehovas Celeks. Tur pārcilvēcīgi stiprais Tačevas Povala gāza gar zemi cilvēkus un zirgus, šķaidīja dzelzs ķiveres kā olu čaulas, viens pats uzbruka veseliem pūļiem, bet viņam blakus cīnījās Leška, Vihučas Povala, Skši- nas Mstislavs un divi čehi: Sokols un Zbislaveks. Te kauja turpinājās ļoti ilgi, jo vienam poļu pulkam uzbruka trīs vācu, bet, kad poļiem palīgā piesteidzās Tarnovas Jasjka ar divdesmit septīto pulku, spēki daudzmaz izlīdzinājās un vācieši tika atspiesti gandrīz bultas pusšāviena attālumā no tās vietas, kur bija sākusies kauja.

Vēl tālāk tos atspieda lielais Krakovas pulks, ko komandēja pats Zindrams un kura pirmajās rindās jāja briesmīgākais no visiem poļu bruņiniekiem — Melnais Zaviša ar Sulimu ģerbonī. Plecu pie pleca ar viņu cīnījās viņa brālis Farurejs, Florians Jelitčiks no Koritņicas, Guras Skarbeks, jau minētais Targoviskas Liss, Paška Ļaundaris, Jans Nalenčs un Harbimovicu Stabs. No briesmīgā Zavišas rokas krita vareni vīri, it kā šais melnajās bruņās viņiem pretī jātu pati nāve. Viņš cīnījās sarauktām uzacīm un sakostiem zobiem, mierīgs, nopietns, it kā strādātu parastu darbu, laiku pa laikam tikai pacēla vairogu, atvairot cirtienu, bet pēc katra viņa cirvja vēziena atskanēja drausmīgs trāpīta ienaidnieka bļāviens, uz ko viņš pat neatskatījās un strādādams virzījās uz priekšu kā melns mākonis, no kura ik pēc brīža izšaujas zibens.

Poznaņas pulks, kura karogā bija ērglis bez kroņa, arī cīnījās uz dzīvību un nāvi, bet arhibīskapa un trīs Mazāvijas pulki neatpalika no tā. Arī visi pārējie centās pārspēt cits citu niknumā un varonībā. Se- radzes pulkā jaunais Bogdanecas Zbiška kā meža kuilis iebruka visbiezākajā pūlī, bet viņam blakus turējās vecais, briesmīgais Macjka, cīnoties ļoti nosvērti, kā vilks, kurš, ja kož, tad līdz nāvei.

Viņš visur acīm mekleja Kuno Lihtenšteinu, bet, nevarēdams viņu drūzmā saskatīt, pagaidām izraudzījās citus, kuriem mugurā bija dārgāki tērpi, un nelaimīgs bija katrs bruņinieks, kam gadījās ar viņu saķerties. Netālu no abiem Bogdanecas bruņiniekiem nikni uzbruka briesmīgais Rogovas Otans. Pirmajā sadursmē viņam sašķaidīja bruņu cepuri, tāpēc tagad cīnījās kailu galvu, ar savu asiņaino, spalvaino seju baidīdams vāciešus, kuriem šķita, ka viņu priekšā ir nevis cilvēks, bet kāds meža radījums.

Simti un pēc tam tūkstoši bruņinieku jau bija krituši abās pusēs, kad pēdīgi no poļu niknajiem cirtieniem vācu rindas sāka jukt. Bet tai brīdī notika kaut kas tāds, kas vienā mirklī varēja izšķirt visas kaujas likteni.

Atgriežoties no lietuviešu vajāšanas, uzvaras apskurbināti un iedvesmoti, vācieši no sāniem uzbruka poļu spārnam.

Pārliecībā, ka visa karaļa armija jau sakauta un uzvara galīgi izcīnīta, viņi atgriezās lielos, nekārtīgos baros, klaigādami un dziedādami, kad pēkšņi savā priekšā ieraudzīja briesmīgu slaktiņu un poļus, kuri, gatavi svinēt uzvaru, ielenca vācu pulkus.

Noliekuši galvas, caur sejsegu spraugām krustneši brīdi pārsteigti vēroja notiekošo, tad iecirta zirgiem sānos piešus un metās kaujas mutulī.

Tā pūlis pēc pūļa, beidzot veseli tūkstoši krustnešu uzklupa jau manāmi nogurušajiem poļu pulkiem. Ieraudzījuši palīgspēkus, vācieši priecīgi iegavilējās un ar jaunu sparu sāka kapāt poļus. Drausmīgā cīņa iedegās visā līnijā, pa zemi plūda asiņu straumes, bet no apmākušamies debesīm atskanēja dobji rūcieni, it kā pats dievs gribētu iejaukties karavīru vidū.

Uzvara sāka nosvērties vāciešu labā … Poļu rindās jau iezīmējās apjukums, bet kaujā iekarsušie krustnešu pūļi vienā balsī uzsāka triumfa dziesmu:

Christ ist crstanden!

Bet tad notika kaut kas vēl briesmīgāks.

Kāds krustnesis, gulēdams zemē, ar mazi uzšķērda vēderu zirgam, kurā sēdēja Vrocimovicu Marcins, turot rokā lielo, visam karaspēkam svēto Krakovas pulka karogu ar kronētu ērgli vidū. Zirgs un jātnieks pēkšņi sa|iina, bet līdz ar viņiem salīgojās un nokrita karogs.

Vācieši no prieka ierēcās, un vienā mirklī simti dzelzī kaltu roku izstiepās pēc karoga. Viņiem likās, ka tās ir beigas, ka poļus tagad pārņems bailes un apjukums, ka ienaidniekam pienākusi sakāves un iznīcības stunda un ka viņiem atliks tikai vajāt un slaktēt bēgošos.

Bet viņus gaidīja šausmīga, asiņaina vilšanās.

Tiesa, ieraudzījuši gāžamies karogu, poļu karavīri kā viens vīrs izmisīgi iekliedzās, bet šai kliedzienā un šai izmisumā bija nevis bailes, bet niknums, it kā viņu bruņām būtu uzkritusi dzīva uguns. Kā saniknoti lauvas turpu metās abu jagaiļa armiju briesmīgākie bruņinieki, un ap nogāzušos karogu sagriezās īsta vētra. Cilvēki un zirgi sajuka vienā drausmīgā virpulī, kurā ņirbēja rokas, džinkstēja šķēpi, šņāca cirvji, šķindēja tērauds, atsitoties pret dzelzi, bet ievainoto auri, vaidi un mežonīgas vaimanas saplūda kopā vienā drausmīgā balsī, it kā elles dzīlēs pēkšņi būtu sākuši kaukt visi grēcinieki. Sacēlās putekļu mākoņi, no kuriem laiku pa laikam izskrēja apstulbuši zirgi bez jātniekiem, asiņu pieplūdušām acīm un mežonīgi plīvojošām krēpēm.

Bet kauja nebija ilga. Neviens vācietis neizgāja dzīvs no šī viesuļa, un pēc brīža virs poļu pulkiem atkal plīvoja atgūtais karogs. Vēja purināts un plandīts, tas uzplauka kā milzīgs zieds un cerību simbols, kā zīme, kas poļiem solīja uzvaru, bet vāciešiem — dieva dusmas.

Viss karaspēks to apsveica ar triumfa kliedzieniem un tik aizrautīgi metās virsū vāciešiem, it kā Jagaiļa pulki būtu kļuvuši divreiz lielāki un stiprāki.

Poļi kāva vāciešus bez žēlastības, bez atpūtas, bez pārtraukuma, pat tik īsa, kāds vajadzīgs, lai ievilktu elpu, uzmācās no visām pusēm, nikni kāvās ar pīķiem, šķēpiem, cirvjiem, sita ar vālēm, lidz viņu rindas atkal sāka grīļoties un kāpties atpakaļ. Sur un tur atskanēja lūgumi pēc žēlastības. Sur un tur no ierindas izskrēja kāds ārzemju bruņinieks no bailēm un pārsteiguma bālu seju un kā apstulbis bēga prom, kurp viņu nesa ne mazāk pārsteigtais zirgs. Vairums balto apmetņu, ko ordeņa brāļi valkāja virs bruņām, jau gulēja zemē.

Krustnešu karavadoņu sirdis pārņēma briesmīgs uztraukums, viņi saprata, ka vienīgais glābiņš tagad ir mestrs, kurš lidz šim stāvēja kaujas gatavībā sešpadsmit rezerves pulku priekšgalā.

Arī viņš pats, skatīdamies no kalna, saprata, ka pienācis izšķirošais brīdis, un raidīja kaujā savu dzelzī kalto karaspēku kā vētra, kas sūta smagu, postošu krusas mākoni.

Bet vēl pirms tam pie poļu trešās līnijas, kas līdz šim nepiedalījās

kaujā, uz satrakota zirga atauļoja Maškovicu Zindrams, kurš uzmanīja visu lauku un vērīgi sekoja kaujas norisei.

Starp poļu kājniekiem tur atradās vairākas algotas čehu rotas. Viena no tām apmulsa vēl pirms sadursmes, bet, laikus sakaunināta, palika uz vietas un, padzinuši savu komandieri, tagad dega cīņas kārē, lai izpirktu pirmītējo mirkļa vājumu. Taču galvenos spēkus sastādīja poļu pulki, gan nabadzīgās šļabtas jātnieki bez bruņām, gan pilsētu un galvenokārt lauku kājnieki ar šķēpiem, smagiem pīķiem un garos kātos piestiprinātām izkaptīm rokās.

—            Sagatavoties! — kā zibens aizšāvies gar cīnītāju rindām, Maškovicu Zindrams pavēlēja.

—    Sagatavoties! — atkārtoja zemākie komandieri.

Sapratuši, ka pienākusi viņu stunda, zemnieki atspieda pīķu, šķēpu un izkapšu kātus pret zemi un, pārmetuši svētā krusta zīmi, sāka spļaut savās lielajās, sastrādātajās plaukstās.

Sis draudīgais spļāviena troksnis atskanēja visā līnijā, pēc tam katrs paņēma rokās savu ieroci un ievilka elpu. Tai brīdī pie Zindrama piesteidzās ra it nieks ar karaļa pavēli un aizelsies kaut ko pačukstēja tam ausī. Pagriezies pret kājniekiem, Zindrams pamāja ar šķēpu un iesaucās:

—    Uz priekšu!

—    Uz priekšu! Reizē! Līdzināties! — atskanēja komandieru balsis.

—    Šurpu! Pret suņabrāļiem! Kaujiet!

Un Viņi devās uz priekšu. Lai labāk ieturētu soli un nesajauktu rindas, visi reizē sāka skaitīt:

—    Svei-ci-nā-ta Ma-ri-ja, žē-las-tī-bas pil-na, dievs ir ar te-vi . . .

Viņi plūda kā pavasara palu ūdeņi. Gāja algotņu pulki un pilsētnieki, Mazās un Lielās Polijas zemnieki, pirms kara sākuma karalistē patvērumu atradušie silēzieši un no krustnešiem atbegušie Elkas mazūri. Viss laukums iezaigojās no pīķu uzgaļiem un izkapšu asmeņiem.

Beidzot bija klāt.

—    Kaujiet! — uzsauca komandieri.

—    Uh!

Un katrs nokrekstējās kā spēcīgs līdumnieks, pirmo reizi atvēzējot cirvi; pēc tam sāka kapāt, cik vien bija spēka kaulos un elpa krūtīs.

Jagailis, kurš no paaugstinājuma vadīja visu kauju, sūtīja raitniekus un pat aizsmaka, dodams pavēles, beidzot, ieraudzījis, ka visi pulki jau strādā, arī pats sāka rauties cīņā.

Rūpēdamies par karaļa svēto personu, galminieki viņu nelaida. Zulavs satvēra pie pavadas zirgu un, kaut arī karalis iesita viņam ar pīķi pa roku, nepalaida vaļā. Citi arī aizstājās cejā, lūgdami un prasīdami nejāt, apgalvojot, ka tas neizšķirs kaujas likteni.

Pa to laiku pār karali un viņa svītu pēkšņi savilkās smagi draudi.

Sekodams to savu pulku piemēram, kuri atgriezās pēc lietuviešu sakāves, mestrs arī nolēma uzbrukt po|u karaspēkam no sāna un, veicot šo manevru, viņa sešpadsmit izlases pulkiem vajadzēja iet gar uzkalnu, uz kura stāvēja Vladislavs Jagailis.

Draudošās briesmas tūlīt tika pamanītas, taou atkāpties bija jau par vēlu. Paspēja vienīgi satīt karaļa standartu, bet karaļa rakstvedis Oļes- nicas Zbigņevs pa to laiku, cik spēka, aizaulekšoja uz tuvāko pulku, kas gatavojās ienaidnieka sagaidīšanai un ko komandēja bruņinieks Mikolajs Kelbasa.

—    Karalis lamatās! Palīgā! — Zbigņevs iesaucās.

Bet Kelbasa, kurš jau bija īpazaudējis ķiveri, norāva no galvas sviedros pilnīgi izmirkušu un asiņainu fesku un, rādīdams to raitniekam, briesmīgās dusmās iesaucās:

—    Skaties, kā mēs te slinkojam! Trakais! Vai neredzi, ka šis mākonis nāk uz mums un ka mēs to uzlaistu karalim? Jāj prom, citādi es tevi uzduršu šķēpā!

Un, aizmirsis, ar ko runā, aizelsies, pārskaities, Kelbasa patiešām atvēzējās pret rakstvedi, kurš, redzēdams, ar ko darīšana, un apzinādamies, ka vecajam cīnītājam taisnība, aizaulekšoja atpakaļ pie karaļa un pastāstīja, ko dzirdējis.

Karaļa sardze kā mūris nostājās priekšā, lai ar krūtīm aizstāvētu valdnieku. Taču šoreiz karalis neļāvās sevi aizturēt un nostājās pirmajā rindā. Tikko viņi bija paguvuši sakārtoties, kad vācu pulki arī jau bija tik tuvu, ka uz vairogiem labi varēja izšķirt ģerboņus. Krustnešu izskats vien spēja satraukt visdrosmīgākās sirdis, jo tie bija paši izcilākie un varonīgākie bruņinieki. Tērpušies lieliskās bruņās, sēdot milzīgos kā tauri zirgos, kaujā nenoguruši, tāpēc ka līdz šim vēl nebija piedalījušies, žirgti, viņi drāzās uz priekšu kā auka, rībinādami zemi, kliegdami, šalkojošiem karogiem un karodziņiem, bet pats lielmestrs traucās viņiem pa priekšu platā, baltā apmetnī, kas, vēja piepūsts, izskatījās kā milzīgs ērgļa spārns.

Mestrs pajoņoja garām karaļa svītai, steidzoties uz galveno cīņas vietu, jo tāda nomalē stāvoša bruņinieku saujiņa, kurā viņš ne domāja atrast, ne ievēroja karali, Ulriham likās nenozīmīga. Bet tad no viena pulka nošķīrās milzīgs vācietis un, vai nu pazinis Jagaili, vai karaļa sudraboto bruņu iekārdināts, vai arī, beidzot, gribēdams palielīties ar savu bruņinieka drosmi, pielieca galvu, izstiepa pīķi un metās tieši virsū karalim.

Karalis iecirta zirgam sānos piešus un, pirms kāds viņu paspēja aizturēt, ari metās vācietim pretī. Un viņi nenovēršami būtu saķērušies nālves cīņā, ja tur negadītos tas pats Oļesnicas Zbigņevs, karaļa jaunais sekretārs, kas vienādi labi pārzināja kā latīņu valodu, tā arī bruņinieka amatu. Ar salauztu pīķi rokā viņš no sāna piekļuva pie vācieša un iezvēla tam pa galvu, sašķaidīja bruņu cepuri un notrieca pretinieku zemē. «Tai brīdi pats karalis cirta krustnesim pa atsegto pieri un pašrocīgi atļāvās viņu nonāvēt.»

Tā gāja bojā slavenais vācu bruņinieks Dipolds Kikerics fon Dībers. Viņa zirgu notvēra kņazs Jamonts, bet viņš pats, nāvīgi ievainots, gulēja baltā jakā virs tērauda bruņām un zeltītā jostā. Acis jau bija apmiglojušās, bet kājas vēl kādu laiku karpīja zemi, kamēr lielā cilvēku nomierinātāja nāve ietina viņa galvu tumsā un apklusināja uz visiem laikiem.

Helminas pulka bruņinieki gribēja skriet atriebt sava biedra nāvi, bet pats mestrs šķērsoja viņiem ceļu un saukdams: «Hcrum! Herum!» — aizveda uz turieni, kur vajadzēja izšķirties tās asiņainās dienas liktenim, tas ir, uz galveno cīņas vietu.

Un atkal notika kaut kas dīvains. Mikolajs Kelbasa, kas atradās vistuvāk kaujas laukam, pazina ienaidniekus, bet putekļu mākonī tos nepazina pārējie poļu pulki un, domādami, ka tur atgriežas izklīdinātie lietuvieši, nemaz netaisījās viņus atsist.

Tikai Oļesnicas Dobka izmetās pretī auļojošajam lielmestram, ko pazina pēc viņa apmetņa, vairoga un lielās zelta relikviju vācelītes uz krūtīm virs bruņām. Kaut arī būdams daudz stiprāks par mestru, poļu bruņinieks tomēr neiedrošinājās durt ar pīķi relikvijās, bet tikai pasita uz augšu viņa pīķi un viegli ievainoja zirgu, pēc tam abi, paskrējuši viens otram garām, aplieca loku un aizdrāzās pie savējiem.

— Vācieši! Pats mestrs! — Dobka iesaucās.

To padzirduši, poļu pulki pilnos auļos metās virsū ienaidniekiem. Pirmais ar saviem karavīriem uzbruka Mikolajs Kelbasa, un atkal iedegās kauja.

Vai nu helminieši, kuru vidū bija daudz poļu tautības bruņinieku, neuzbruka ar visu spēku, vai arī poļu niknumu vairs nekas nevarēja savaldīt, bet šis jaunais vācu uzbrukums nedeva tādus panākumus, kādus mestrs bija gaidījis. Viņš domāja, ka tas būs pēdējais trieciens karaļa spēkiem, bet tā vietā drīz vien pārliecinājās, ka poļi spiež krustnešus, virzās uz priekšu, kauj, cērt un taisās ielenkt dzelzs spīlēs vācu bruņiniekus, kuri drīzāk aizstāvējās nekā uzbruka.

Velti viņš uzmundrināja krustnešus, velti ar šķēpu dzina viņus kaujā. Tiesa, vācieši aizstāvējās ļoti varonīgi, bet viņiem vairs nebija ne tā vēriena, ne tās degsmes, kas aizrauj uzvarošo karaspēku un kas bija pārņēmusi poļu sirdis. Sadauzītās bruņās, noplūduši asinīm, ievainoti, notrulušiem ieročiem, aizkritušām balsīm poļu bruņinieki kā apmāti metās iekšā visbiežākajos vācu baros, kuri jau sāka pietiwēt zirgus un raudzīties atpakaļ, gribēdami pārliecināties, vai tās dzelzs spīles, kas ieskāva viņus arvien briesmīgāk, vēl nav sakļāvušās, un lēni, bet nepārtraukti kāpās atpakaļ, mēģinot nemanāmi izkļūt no nāves skavām. Pēkšņi no meža puses atskanēja jauni apdullinoši kliedzieni. Tie bija Maškovicu Zindrama kaujā raidītie zemnieki. Tūlīt atskanēja izkapšu šķrndas, ar troksni pret bruņām atsitās vāles, lauks arvien vairāk pārklājās līķiem, asinis straumēm plūda pa nomīdīto zemi, un kauja pārauga it kā vienā lielā ugunsgrēkā, jo vācieši, nopratuši, ka viņus var glābt vienīgi šķēpi, sāka izmisīgi aizstāvēties.

Tā viņi cīnījās, vēl nebūdami pārliecināti par uzvaru, kad labajā pusē negaidīti sacēlās milzīgi jmtekļu mākoņi.

—    Lietuvieši atgriežas! — atskanēja priecīgas poļu balsis.

Viņi uzminēja. Lietuvieši, kurus varēja sakaut, bet ne uzvarēt, tagad atgriezās un, savos straujajos zirgos, mežonīgi aurodami, kā viesulis metās kaujā.

Tad vairāki komturi arv Verneru fon Tetingenu priekšgalā piesteidzās pie mestra.

—    Glābies, kungs! — nobālušām lūpām kliedza Elblongas komturs. — Glāb sevi un ordeni, kamēr vēl neesam aplenkti.

Bet bruņnieciskais Ulrihs, drūmi paskatījies uz viņu, pacēla roku pret debesīm un pateica:

—    Nedod dievs, ka es pamestu to kaujas lauku, kurā krituši tik daudzi drosminieki! Nedod dievs!

Un, uzsaucis vīriem, lai seko viņam, metās kaujas virpulī. Pa to laiku piesteidzās lietuvieši un sākās tāds jūklis, tāds virpuļojošs mutulis, ka cilvēka acis šai jūklī vairs neko nespēja izšķirt.

Dabūjis ar lietuviešu pīķi pa muti un divreiz ievainots sejā, ar atslā- bušo labo roku mestrs vēl kādu laiku atvairīja uzbrucēja cirtienus, līdz beidzot kāds iegrūda ar dunci kaklā un viņš kā ozols novēlās zemē.

Vesels bars zvērādās tērpušos cīnītāju uzklupa viņam virsū.

Verners Telingens ar dažiem pulkiem aizbēga no kaujas lauka, bet visus pārējos ielenca Polijas karaļa armijas dzelzs loks. Kauja pārvērtās slaktiņā un tik nedzirdētā krustnešu sakāvē, kādas reti gadījušās visā cilvēces vēsturē. Kopš romiešu un gotu cīņām ar Atilu un Kārļa Martela ar arābiem kristietības laikā nekad nebija cīnījušās tik spēcīgas armijas. Bet nu jau viena no tām pa lielākai daļai gulēja zemē kā nopļauts labības lauks. Mestra pēdējā brīdī kaujā ievestie pulki padevās gūstā. Helminieši iesprauda zemē savus karogus. Citi vācu bruņinieki nolēca no zirgiem par zīmi, ka grib padoties gūstā, un nometās ceļos uz asinīm notašķītās zemes. Viss svētā Jura pulks, kurā dienēja ārzemju viesi, kopā ar savu komandieri izdarīja to pašu.

Taču kauja vēl turpinājās, jo daudzi krustnešu pulki labāk bija ar mieru mirt nekā ilūgt žēlastību un padoties gūstā. Pēc savas kaujas parašas vācieši tagad sastājās lielā lokā un aizstāvējās tā, kā aizstāvas meža cūku bars, kad to ielenc vilki. Poļu un lietuviešu karaspēka gredzens apjoza šo loku, kā žņaudzējčūska apjož vērsi, savelkoties arvien ciešāk. Un atkal cilājās rokas, būkšķēja vāles, šķindēja izkaptis, cirta zobeni, dūra šķēpi, dragāja cirvji un āvas. Poļi gāza vāciešus kā mežu, bet viņi mira klusēdami, lieli, drūmi, neiebiedējami.

Daži, pacēluši sejsegus, atvadījās viens no otra, apmainoties pirmsnāves skūpstiem; citi akli metās kaujas mutulī, it kā zaudējuši prātu; daudzi cīnījās kā sapnī, un bija arī tādi, kas nonāvēja paši sevi, iegrūžot kaklā mizerikordiju vai, atvāzuši bruņas, lūdza biedram: «Dur!»

Turpinot uzbrukt, poļi drīz vien sašķēla vācu loku vairākās mazākās grupiņās, un tad atkal atsevišķiem bruņiniekiem bija vieglāk aizbēgt. Bet visumā arī šīs nelielās grupiņas aizstāvējās nikni un izmisīgi.

Nebija daudz tādu, kas metās ceļos, lūdzot žēlastību, bet, kad poļi briesmīgā triecienā beidzot izklīdināja arī mazākās grupiņas, pat atsevišķi bruņinieki negribēja dzīvi padoties uzvarētāju rokās. Tā bija ordeņa un visas Rietumu bruņniecības vislielākās sakāves, bet arī vislielākās slavas diena. Ap milzeni Arnoldu fon Badenu, ko no visām pusēm ielenca poļu kājnieki, bija izaugusi līķu kaudze, bet viņš stāvēja pār tiem varens un neuzvarams, kā stāv pakalnā ierakts granīta stabs, un, kas tuvojas viņam šķēpa attālumā, tas mira, kā zibens spēriena ķerts.

Beidzot viņu uzgāja pats Melnais Zaviša Sulimčiks, bet, -redzēdams, ka bruņinieks ir bez zirga, un negribēdams pretēji bruņinieku ierašai uzbrukt no mugurpuses, arī nolēca no rumaka, iztālēm uzsaucis:

— Pagriezies, vācieti, šurp un padodies vai arī cīnies ar mani!

Arnolds pagriezās un, pēc melnajām bruņām un Sulimas uz vairoga pazinis Zavišu, teica pats sev:

«Situsi mana stunda, tuvojas nāve, no viņa neviens vēl nav ticis va|ā dzīvs. Ja tomēr es viņu uzvarētu, iegūtu nemirstīgu slavu un varbūt pat izglābtu savu dzīvību.»

Tā nodomājis, metās virsū poļu bruņiniekam, un viņi saķērās kā divi viesu|i uz līķiem nosētas zemes. Bet Zaviša bija tik pārāks par visiem, ka nelaimīgi bija tie vecāki, kuru dēliem nācās sastapties ar viņu kaujas laukā. No viņa šķēpa cirtieniem saplīsa Malborgā kaltais vairogs, kā māla pods sašķīda bruņu cepure, un varonīgais Arnolds pakrita ar pāršķeltu galvu.

Cluhovas komturs Heinrihs, tas pats visniknākais poļu cilts ienaidnieks, kurš bija zvērējis, ka tik ilgi liks nēsāt savā priekšā divus zobenus, kamēr abi nokrāsosies sarkani poļu asinīs, tagad zagšus aizlavījās no lauka kā lapsa, kas bēg no mednieku ielenkta meža, bet te viņam priekšā aizsteidzās Bogdanecas Zbiška. Ieraudzījis sev virs galvas paceltu šķēpu, komturs iesaucās: «Erbarme dich meiner!» (saudzē mani!) — un bailēs salika rokas, to sadzirdis, jaunais bruņinieks vairs gan nespēja apturēt atvēzto roku, bet tomēr paguva sagriezt zobenu un plakaniski iesita tam pa tuklo, nosvīdušo ģīmi. Pēc tam pagrūda savam ieroču nesējam, kurš, uzmetis Heinriham kaklā auklu, aizveda to kā vērsi tur, kur saveda vienkopus visus krustnešu gūstekņus.

Bet vecais Macjka arvien vēl meklēja asiņainajā kaujas laukā Kuno Lihtenšteinu, ko todien poļiem visādi labvēlīgais liktenis beidzot tomēr nodeva viņa rokās: bēgot no drausmīgās sakāves, kopā ar saujiņu citu bruņinieku viņš bija paslēpies krūmos. Vajātāji viņus "atklāja, ieraudzījuši saules atspīdumu bruņās. Bēgļi visi reizē nokrita ceļos un tūlīt padevās, bet Macjka, uzzinājis, ka gūstekņu vidū ir arī ordeņa lielkom- turs, pavēlēja viņu atvest pie sevis un, noņēmis no galvas bruņu cepti ri, jautāja:

—    Kuno Lihtenštein, vai tu mani pazīsti?

Tas sarauca uzacis un, brīdi pētījis Macjkas seju, teica:

—    Es redzēju tevi Plockas galmā.

—     Nē, — Macjka atbildēja, — tu mani redzēji vēl agrāk. Tu mani redzēji Krakovā, kad es tevi lūdzu saudzēt mana brāļadēla dzīvību, kuram par neapdomīgu uzbrukumu tev bija piespriests nāves sods. Tad un solīju dievam un zvērēju pie bruņinieka goda, ka uzmeklēšu tevi un izaicināšu uz nāves cīņu.

—          Zinu, — Lihtenšteins atbildēja un augstprātīgi piepūta lūpas, reizē tomēr stipri nobālis, — bet tagad esmu tavs gūsteknis, un tu apkau notu sevi, ja paceltu pret mani zobenu.

Macjkam ļauni savilkās seja, un vecais bruņinieks kļuva līdzīgs vilkam.

—    Kuno Lihtenštein, — viņš teica, — zobenu pret neapbruņotu es nepacelšu, bet to gan solu, ka gadījumā, ja atteiksies ar mani cīnīties, likšu tevi pakārt striķī kā suni.

—    Man nav citas izvēles, stājies! — lielkomturs iesaucās.

—    Ne uz gūstu, bet uz nāvi, — Macjka viņu brīdināja.

—    Uz nāvi.

Un pēc brīža viņi sāka cīnīties vācu un poļu bruņinieku priekšā. Kuno bija jaunāks un veiklāks, bet Macjkam tik stipras rokas un kājas, ka viņš vienā mirklī nogāza krustnesi zemē un ar celi uzmetās tam uz vēdera.

Komturam no bailēm izvalbījās acis.

—    Saudzē! — viņš ievaidējās, izlaižot pār lūpām siekalas un putas.

—    Nē! — Macjka nepielūdzami atbildēja.

Un, pielicis pretiniekam pie kakla mizerikordiju, divreiz iedūra ar to; krustnesis drausmīgi nogārdzās, pa muti viņam sāka plūst asinis, ķermenis noraustījās nāves trīsās, pēc tam izstiepās visā garumā, un lielā bruņinieku mierinātāja nāve apklusināja viņu uz visiem laikiem.

Kauja pārvērtās slaktiņā un vajāšanā. Kas negribēja padoties, tas gāja bojā. Tais laikos pasaulē notika daudz kauju un sadursmju, bet neviens no dzīvajiem neatcerējās tik briesmīgu grautiņu. Pie lielā karaļa kājām krita ne tikai krustnešu ordenis, bet arī visa Vācija, kuras slavenākie bruņinieki atbalstīja teitoņu «priekšposteni», kas arvien dziļāk spiedās slāvu zemēs.

No septiņsimt «baltajiem apmetņiem», kuri komandēja šo milzīgo vācu armiju, pāri palika tikai kādi piecpadsmit. Vairāk nekā četrdesmit tūkstoši kritušo gulēja mūžīgā mierā šai asiņainajā laukā.

Dažādi karogi, kas pusdienā vēl plīvoja pār neskaitāmo krustnešu karaspēku, tagad visi bija krituši poļu uzvarošajās, asinīm nolietajās rokās. Nepalika pāri, netika izglābts neviens, un tagad poļu un lietuviešu bruņinieki meta tos zem kājām Jagailim, kurš, dievbijīgi pacēlis pret debesīm acis, saviļņotā balsī atkārtoja: «Dievs tā gribēja!» Viņa majestātei stādīja priekšā ievērojamākos ordeņa bruņiniekus. Guras Abadanks Skarbeks atveda Sčecinas kņazu Kazimiru, čehu bruņinieks Trocnovskis — Oļesnicas kņazu Konrādu, bet Pšedpelko Kopidlovskis — no ievainojumiem pagurušo Georgu Hersdorfu, kurš zem svētā Jura karoga komandēja visus ārzemju bruņiniekus.

Divdesmit divu tautību pārstāvji piedalījās šai ordeņa cīņā pret poļiem. Karaļa rakstveži tagad pierakstīja gūstekņus, kuri, metoties ceļos Jagaiļa priekšā, lūdza žēlastību un iespēju par izpirkšanas naudu atgriezties mājās.

Visa krustnešu arfhija beidza pastāvēt. Vajājot ienaidnieku, poļi ieņēma milzīgo ordeņa nometni, kurā, kopā ar dažiem paglābušamies bruņiniekiem atradās neskaitāmi vezumi ar ķēdēm sagūstītajiem poļiem un vīnu lielajām uzvaras svinībām.

Saule tuvojās rietam. Uznāca īss, bet spēcīgs lietus, kas pieplacināja putekļus. Karalis, Vitauts un Maškovicu Zindrams pašreiz taisījās jāt uz kaujas lauku, kad sāka nest klāt kritušos ordeņa komandierus. Lietuvieši atnesa pīķiem sadurstīto, putekļiem un asinīm aplipušo lielmestra Ulriha fon Jungingena ķermeni un nolika to karaļa priekšā. Jagailis žēlīgi nopūtās un, vērodams milzīgo Iiķi, kas garšļaukus gulēja zemē, teica:

Sis ir tas cilvēks, kurš vēl šorīt iedomājās sevi pārāku par visiem pasaules valdniekiem.

Un pār karaļa vaigiem kā pērles aizritēja divas asaras, pēc tam viņš turpināja:

— Bet mestrs krita varoņa nāvē, tāpēc cildināsim viņa drosmi un apbedīsim ar kristīgam cilvēkam pienācīgu godu.

Pa to laiku kalpi nesa klāt arvien jaunus kritušos, kurus gūstekņi nosauca vārdā. Atnesa Iielkomturu Kuno Lihtenšteinu ar briesmīgi sadurtu kaklu, ordeņa maršalu Fridrihu Vallenrodu, lielo ģērbzini grāfu Albertu Svarcbergu, lielo kasieri Tomasu Merheimu, grāfu Vendi, kurš krita no Tačevas Povala rokas, un pāri par seši simti pazīstamu kom- turu .un ordeņa brāļu līķus. iKalipi lika tos citu pie cita, bet viņi gulēja zemē kā stumbeņi, pret debesīm pavērstām, baltām kā viņu apmetņi sejām, vaļējām stiklainam acīm, kurās bija sastingušas dusmas, kaujas niknums, iedomība un šausmas.

Pie viņu galvām zemē sasprauda iegūtos karogus — visus!! Vakara vēsma satina un atkal attina krāsainos audeklus, kas šalkoja, it kā  ieaijādami kritušos mūžīgā miegā. Tālumā rieta blāzmā varēja redzēt, kā lietuviešu nodaļas velk iegūtos lielgabalus, ko krustneši pirmo reizi pielietoja atklātā kaujā, bet kas uzvarētājiem tomēr nenodarīja nekādus zaudējumus.

Pakalnā ap karali sapulcējās slavenākie poļu bruņinieki un, smagi elpodami, raudzījās uz karogiem un līķiem, kas gulēja viņiem pie kājām, kā noguruši pļāvēji raugās uz nopļautu, kūlīšos sasietu labību. Tā bija grūta diena un drausmīga raža, ko deva šī pļauja, bet nu pār zemi nolaidās liels, svinīgs un prieka pilns miers.

Uzvarētāju sejas iestarojās neizsakāmā laimē, jo visi saprata, ka šis vakars izbeidza ne tikai aizvadītās dienas, bet veselu gadsimtu ciešanas un pūles.

Lai gan karalis labi apzinājās vācu sakāves milzīgo nozīmi, taču skatījās it kā izbrīnījies un pēdīgi jautāja:

—    Vai tiešām te guļ viss ordenis?

Uz to vicekanclers Mikolajs, kurš zināja svētās Brigitas pravietojumu, atbildēja:

—    'Pienācis laiks, kad ir izlauzti viņu zobi un nocirsta viņu labā roka! . . .

Pēc tam ar paceltu plaukstu sāka krustīt ne tikai tos, kuri gulēja tuvumā, bet visu lauku starp Grīnvaldi un Tannenbergu. Vakara blāzmas mirdzā un pēc lietus tīrajā gaisā varēja labi pārskatīt visu milzīgo, asiņaino, kūpošo kaujas lauku, kas bija nosēts salauztiem pīķiem, šķēpiem, izkaptīm, zirgu un cilvēku līķu kaudzēm, no kurām slējās ārā kritušo rokas, kājas, nagi — un šis bēdīgais lauks ar desmitiem tūkstošiem kritušu sniedzās tālāk, nekā varēja saredzēt cilvēka acis.

Pa šo nepārskatāmo kapsētu klaiņoja kalpi, uzlasot ieročus un novelkot kritušajiem bruņas.

Bet augšā pie sārtajām debesīm jau riņķoja vārnu, kraukļu un ērgļu bari, ķērkdami un skaļi priecādamies par bagāto laupījumu.

Ne tikai nodevīgais krustnešu ordenis te gulēja sakauts pie karaļa kājām; šai pestīšanas dienā pret poļu tautas krūtīm sašķīda visa vācu varenība, kas līdz šim kā vilnis neapturami mācās virsū nelaimīgajām slāvu zemēm.

Gods un mūžīga slava tev, mūsu lielā pagātne, un jums, cīņā izlietās asinis!

LII

Macjka un Zbiška atgriezās Bogdanecā. Vecais bruņinieks dzīvoja vēl ilgi, bet Zbiška sveiks un vesels sagaidīja to laimīgo brīdi, kad pa vieniem vārtiem no Malborgas ar asarām acīs izjāja krustnešu mestrs, bet pa otriem karaspēka priekšgalā iejāja poļu vojevoda, lai karaļa un karalistes vārdā pārņemtu savā valdīšanā pilsētu un visu novadu līdz pat Baltijas jūras pelēkajiem ūdeņiem.

Beigas

HENRIKS SENKEVICS

Poļu literatūra bagāta spilgtiem, savdabīgiem talantiem, kuru vārdi pazīstami tālu visā pasaulē. Viena no pirmajām vietām to vidū, tūlīt aiz lielā romantiskā dzejnieka un cīnītāja Ādama Mickeviča, pieder ne mazāk lielajam prozaiķim, daudzu stāstu un romānu autoram Hcnrikam Senkevičam. Viņš sāka rakstīt pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados un kopā ar Elizu Ožeško, Boleslavu Prusu un Mariju Konopņicku skaitās reālistiskā virziena nodibinātājs poļu literatūrā — tā virziena, ko tālāk spīdoši izkopa un attīstīja Stefans Zeromskis, Vladislavs Reimonts, Gab- riela Zapoļska un citi. Tūlīt gan jāpiebilst, ka atšķirībā no pārejiem šeit minētajiem rakstniekiem Senkevičs savā daiļradē ir bijis pats pretrunīgākais. Izmantojot gadījumu, sniegsim šeit viņa darbības īsu pārskatu, jo ļoti daudziem latviešu lasītājiem, īpaši jaunākajai paaudzei, šī būs pirmā sastapšanās ne tikai ar «Krustnešiem», bet arī ar pašu romāna autoru, jo viņa darbi pie mums sen nav izdoti.

Henriks Senkevičs dzimis 1846. gadā paputējuša šļahtiča ģimenē, kas tomēr spēja nodrošināt viņam pietiekami labu izglītību: nākošais rakstnieks beidz ģimnāziju, pēc tam mācās Galvenajā skolā Varšavā. Ciešot materiālas grūtības, enerģiskais students dod privātstundas un sāk nodarboties ari ar literatūru. Vispirms viņš raksta teātra recenzijas, feļetonus, literāri kritiskus apskatus, kuros prasa uzlabot darbaļaužu ekonomisko stāvokli, nodrošināt tiesības celt izglītību, ticot, ka bagātie un izglītotie kungi, «brālīgas mīlestības» uz nabagiem pārņemti, palīdzēs tiem tikt pie turības, atbrīvoties no māņticības un tumsonības. Līdzīgā garā uzrakstīti arī pirmie stāsti «Nav pravieša savā dzimtenē» un «Divi ceļi» (1872). Tajos tēloti ideāli, nenogurstoši censoņi, kuri sapņo iznīcināt sociālo netaisnību mierīgā ceļā. Tai pašā gadā top arī noveļu krājums «Humoreskas no Vorošilas portfeļa». Taču rakstnieka slavu Senkevičs iegūst ar stāstiem «Vecais kalps» (1875) un «Gaņa» (1876), kurus, tāpat kā iepriekšējos, paraksta ar pseidonīmu «Litvoss». Reālistiskā metode tajos vēl nav pilnīgi izveidojusies, netrūkst šļahtas dzīves veida stipras idealizācijas, valda idiliskas, patriarhālas attiecības starp muižniekiem un kalpiem.

1876. gadā jaunais rakstnieks avīzes «Gazeta Polska» uzdevumā dodas uz Ameriku, lai sakarā ar izstādi Sanfrancisko informētu poļu sabiedrību par pēdējos desmit gados tur notikušajām pārmaiņām un sasniegumiem. Viņa korespondencēs ir daudz amerikāniskā dzīves veida, tikumu, kultūras, sabiedrisko iestāžu darba kritikas. Viss šai zemē balstās uz «biznesa», katrs cenšas iedzīvoties uz cita rēķina. «Tirdzniecība, tirdzniecība un tirdzniecība, peļņa, pe|ņa un peļņa, — lūk, ko te redz no rīta līdz vakaram, par ko te nepārtraukti runā un raksta,» lasām vienā no viņa korespondencēm. Ņujorka no pirmā acu uzmetiena ir nevis parasta pilsēta, kurā mitinās ļaudis, bet gan tirgotāju, baņķieru, uzņēmēju, ierēdņu pūznis. Roku rokā ar materiālu bagātību šeit valda liela garīga un morāla nabadzība.

No ceļa H. Senkevičs atsūta brīnišķīgu stāstu «Ogles zīmējumi», kas tūlīt nostāda viņu reālistisko rakstnieku pirmajās rindās. «Dziļi skumdams pēc dzimtenes», kā pats atzīstas, autors tajā tēlo nomaļas po]u sādžas ļaužu nabadzīgo, beztiesīgo dzīvi, vienkārši, bez liekas sentimentalitātes iepazīstina ar zemnieces Marijas un viņas vīra Repas traģēdiju, kuri kļūst par vietējo varas iestāžu patvaļas un izglītoto aristokratu vienaldzības upuriem. Lai glābtu vīru no nelikumīgas iesaukšanas armijā, Marija izmisumā atdodas pagasta skrīverim 7.olžikevičam. Uzzinājis par sievas negodu, Hepa nogalina viņu ar cirvi un aizdedzina muižas ēkas. Ar to it kā tiek pārmests izglītotajam muižas īpašniekam, ka viņš neiejaucas pagasta darīšanās.

Atgriezies 1879. gadā mājās, Senkevičs publicē veselu rindu noveļu, kurās stāsta par Amerikas vienkāršo cilvēku dzīvi, viņu domam un jūtām, reizē bargi nosodot to jaunajā pasaulē valdošo sistēmu, kas līdz pēdējam noplicina tautas radošos spēkus. Sevišķi interesantas ir noveles «Per. maizes» (1881) un «Bākā» (1882), kurās tēlota uz Ameriku pārcēlušos poļu emigrantu dzīve. Autors tajās uzskatāmi parāda, ka tikai nedaudziem — pašiem uzņēmīgākajiem, stiprākajiem pārceļotā- jiem izdodas tikt uz augšu vai vismaz saglabāt eksistenci, kamēr vienkāršie zemnieki, kuri dzimtenē vēl kaut kā varēja kulties, svešumā lemti ātrai bojā ejai. īstenība kapitālistiskajā Amerikā ir vēl necilvēcīgāka, nežēlīgāka nekā atpalikušajā, pusfeodālajā Polijā. «Nevis cilvēki ņirgājās par viņu,» Senkevičs raksta par emigrācijā badā mirstošu poļu sādžas meiteni, «bet gan dzīve un tās apstākļi. Ko Amerikas virpuli, šai gigantiskajā «biznesā», varēja darīt šis lauku ziediņš no Lipinecas? Kā dzīvot? Milzu ratam bija neizbēgami jasamin šī trauslā radība, kā katrs vezums samin viņam ceļā gadījušos lauku ziedu.»

Gandrīz vienlaikus uzrakstīti arī populārie, sevišķi jaunatnes ļoti iecienītie stāsti «No Poznaņas skolotāja dienasgrāmatas», «Janko muzikants» (1879) un «Barteks uzvarētājs» (1882). Pirmaja tēloti poļu zēna Mihasa pārdzīvojumi. Mācoties vācu skolā, zēnam grūti padodas svešā valoda, starpbrīžos viņš uzrunā biedrus poliski, par ko tiek padzīts no skolas. Nespēdams saprast, kāpēc viņam liedz runāt dzimtajā valodā, Mihass smagi cieš un, diendienā saduroties ar zobgalībām un izsmieklu, iet bojā. Otrajā rādīts talantīga sādžas jaunieša traģiskais liktenis. Janko māte, nabadzīga kalpone, strādājot no rīta līdz vakaram, tomēr nespēj kaut cik iekrāt naudas. Zēns |oti mīl muziķu, viegli uztver dažādas meldijas un sapņo kaut reizi dzīvē paspēlēt uz īstas vijoles. Reiz Janko mēģina iekļūt muižnieka istabā, kurā redzējis karoto instrumentu, lai tuvāk aplūkotu to un varbūt pat pieskartos ar roku. Viņu notver, apsūdz zagšanas mēģinājumā un soda ar pletnēm. No sitieniem Janko nomirst. Trešajā stāstā redzam poļu iedzīvotāju beztiesīgo stāvokli t. s Poznaņas lielbercogistē, kas atrodas vācu pārziņā. (Polija tai laikā bija sadalīta trijās daļās starp Austriju, Vāciju un Krieviju.) Franču-prūšu kara gados varas orgāni mobilizē armijā neizglītotu zemnieku Barteku Sloviku. Nesaprazdams kara īsto jēgu, viņš varonīgi cīnās, tiek apbalvots ar ordeņiem un ir pārliecināts, ka majas par lo tiks sagaidīts ar uzvarētāja godu un visādiem labumiem. Taču izrādās, ka vietējie vācu kolonisti grib iegūt viņa zemi, dēlam liedz runāt skolā dzimtajā valodā, pašu vazā pa tiesām, līdz, galīgi izpostīts, Barteks spiests doties uz pilsētu peļņā.

Visi šie stāsti ar savu demokrātisko ievirzi un mākslinieciskās izteiksmes spēku pieder poļu reālistiskās literatūras labākajiem sacerējumiem. Literatūras kritiķis A. Polockis savā laikā par tiem rakstīja: «Ja liktenis būtu lēmis ierobežot Sen- keviča mākslu vienīgi ar to brīdi, kad viņš kā Litvoss radīja poļu noveli, arī tad viņa vārds uz visiem laikiem paliktu ierakstīts poļu literatūras vēsturē.» Tiesa, Senkeviča demokrātisms ari šais stāstos nebija līdz galam konsekvents, taču spil-

glās reālistiskās po|u dzīves ainas ar asajām sociālajām pretišķībām dod iespēju lasītājam izdarīt tālejošākus secinājumus nekā tie, kādus atļāvās pats autors. Sevišķi jaunatne tajos atrada cēlus pamudinājumus un smēlās iedvesmu cīņai pret sociāliem un nacionāliem spaidiem, par labāku nākotni sev un savai tautai.

Ja poļu sabiedrības progresīvā daļa šos II. Senkeviča darbus uzņēma ar sajūsmu, tad reakcionārās aprindas nostājas pret tiem naidīgi. Un rakstnieka daiļradē notiek krass lūzums: taja padziļinas jau agrak manāmās pretrunas, pastiprinās reakcionāras tendences, viņš aIiet no demokrātiskām un reālistiskām pozīcijām, atsakās no saviem agrākajiem darbiem, uzskatot tos par «jaunības maldiem», izvaiiās satikties ar veciem draugiem, kļūst par konservatīvā žurnāla *Sloivo» redaktoru. .Šķiet, nepietiek to izskaidrot tikai ar šķiru cīņas saasinašanos astoņdesmitajos gados, kas prasīja ari no vārda māksliniekiem precizēt savu politisko nostāju, — tādos pašos apstākļos taču dzīvoja un darbojās Senkeviča laika biedri E. Ožeško, B. Pruss, M. Konopņicka, tomēr palikdami konsekventi demokrāti. Acīm redzot, te liela loma arī paša rakstnieka personībai. Cēlies no šļabtas ar vecām tradīcijām un būdams ļoti aristokrātiski noskaņots, Senkevičs savādāk pārdzīvo savas tautas nacionālo pazemotību, asi nist svešos iebrucējus, sapņo par senās poļu valsts atjaunošanu, poļu valodas un kultūras atbrīvošanu no ģermānisma un rusicisma žņaugiem un, nespēdams citādi sekmēt šo sapņu piepildīšanos, meklē mierinājumu pagātnē, kur, viņa paša vārdiem sakot, «viss pārsteidz ar savu lielumu un varenību, salīdzinot ar pašreizējās dzīves niecīgumu».

Rezultātā H. Senkevičs pieveršas vēsturiskai tēmai. Cits pēc cita rodas romāni «Tatāru gūsta» (1880), «Ar uguni un zobenu» (1883), «Plūdi» (1886), «Pans Volodijevskis» (1887). Pirmajā tēlots poļu šļahtičs, kas, nokļuvis gūstā, varonīgi iztur visas spīdzināšanas, nealsakotics no savas ticības. Trīs pēdējie romāni sastāda tā saucamo «Triloģiju», kurā aprakstīti XVII gadsimta notikumi Polijas vēsturē: pirmajā karš ar Ukrainas kazakiem, otrajā — ar zviedriem, trešajā — ar turkiem un tatāriem.

Labākais no šiem ir «Plūdi». Tajā vairāk nekā citos pasvītrota vienkāršo ļaužu loma tautas atbrīvošanas karā, dziļāk atsegti Polijas valsts pagrimšanas cēloņi, nesaudzīgāk parādīta magnātu nodevīgā politika, valdošo aprindu patvaļa un egoisms. «Pana Volodijevska» vērtību stipri mazina pārspīlētā nacionālisma un katolicisma pieskaņa. Bet visvairāk pret patiesību grēko romāns «Ar uguni un zobenu». Ukraiņu tautas sacelšanās lielmaņa Bogdana Hmeļņicka vadībā tajā tēlota stipri subjektīvi, vai vienīgi kā hetmaņa vēlēšanās atriebties poļu šļabtai par viņam personīgi kādreiz nodarītajām pārestībām, neatsedzot kara sociālās saknes. Par to autors izpelnījās ne vien krievu, bet arī poļu progresīvās sabiedrības pārmetumus. Bole- slavs Pruss, recenzējot romānu, pasvītroja, ka aiz varoņu dēkām tajā neredz ekspluatētās tautas, «to, kurus sita, kuriem atņēma īpašumus, sievas, meitas tai laikā, kad kazaku naida upes izveidojās tieši no šiem pilieniem un strautiņiem». Bez tam romānā ārkārtīgi idealizēti poļu šļahtiči, kas pretēji vairumā sīkajiem, maziskajiem, gļēvajiem kazakiem gandrīz visi ir nevainojami drosmīgi un varonīgi kaujās, cildeni ikvienā savā izdarībā, bruņnieciski godīgi, uzticīgi milestibā un draudzībā, nepārspējami gudri. Izņēmums ir vienīgi vecais pans Zagloba, kas figurē visā «Triloģijā». Rādīts humoristiskā gaismā, kā liels izdzērājs, blēdis un mutes bajārs, kas mīl paplātīties ar nebijušiem varoņdarbiem, jo cīņas laukā ir visai bailīgs, pans Zagloba patiesībā ir tipiskāks poļu XVII gadsimta šļahtas pārstāvis nekā tie, kas par tādiem domāti, un pieder pie augstākajiem sasniegumiem Senkeviča radīto neskaitāmo tēlu galerijā. Visos šais romānos ir ļoti spraigs sižets, daudz dažādu briesmu, kas jāpārvar varoņiem, saistoša mīlestības intriga, gleznaini dabas, kauju, dažādu ceremoniju apraksti, dziļi atklātas cilvēku jūtas un pārdzīvojumi, interesanti parādītas pagātnes parašas un dzīves veids. Tas viss sagādāja romāniem milzīgu popularitāti lasītājos.

Kļuvis ar «Triloģiju» par redzamāko poļu rakstnieku, llenriks Senkevičs uz brīdi atkal pievēršas laikmetiskajai tēmai, bet nu jau ne kā sociālo netaisnību kritizētājs, bet vairāk kā psihologs un buržuāziski pozitīvistisku uzskatu paudējs. 1891. gadā iznāk romāns «Bez dogmata», kura varonis ir irstošās aristokratijas pārstāvis Leons Plošovskis. Pats autors to savā laikā nosauca par «ģēniju bez portfeļa». Viņš neko nedara, nekam netic, ne pēc kā necenšas, par visu ņirdz, un tik vien no viņa ir, ka bauda dzīvi. Sajā ziņā tas ir dvīņu brālis Puškina Jevgeņijam Oņeginam, Stcn- dala Ziljenam Sorelam, Oskara Vailda Dorianam Grejam, Ļermontova Pečorinam, Pola Buržē Robertam Grelam un daudziem citiem XIX gadsimta literatūrā izplatītajiem t. s. liekajiem cilvēkiem. Neatradis dzīvē nekā vērtīga, Plošovskis Izdara pašnāvību. Pie tā, pēc autora domām, it kā esot vainīgs materiālisms, kas padziļinājis varoņa dabisko skepticismu, sagrāvis viņa ticību. Atliek vēl tikai piezīmēt, ka romānu savā laikā augstu novērtēja tādi stingri kritiķi kā Ļ. Tolstojs un A. Ccbovs. M. Gorkijs to bija ierindojis sērijā «XIX gadsimta jaunā cilvēka vēsture», kas Padomju Savienībā iznāca trīsdesmitajos gados.

i/conam Plošovskim Senkevičs it kā pretī stāda šļahtiču Staņislavu Polaņecki — romāna «Polaņecku dzimta» galveno varoni. Tas ir ļoti enerģisks vīrs, kas veikli māk pielāgoties kapitālistiskajai īstenībai, gūstot tajā sev visādus labumus. Uzpirk- dams un pārdodams labību, viņš iedzīvojas naudā, apprecas ar ideālu muižnieci, izpērk viņas ieķīlāto muižu, apmetas laukos, sekmīgi vada saimniecību, turpina tirgoties un kopā ar sievu cītīgi lūdz dievu. Sī romāna reakcionāro dabu dziļi atsedza Cebovs, rakstīdams: «Romāna mērķis ir ieaijāt buržuāziju viņas zelta sapņos. Esi uzticīgs sievai, lūdzies kopā ar viņu no pātaru gramatas, pelni naudu, mīli sportu — un tev viss būs kārtībā kā šinī, tā viņā pasaulē. Buržuāzija ļoti mīl tā saucamos «pozitīvos» tipus un romānus ar laimīgām beigām, jo tie sniedz viņai mierinošu domu, ka var vienlaikus iedzīvot kapitālu un saglabāt nevainību, būt par zvēru un reizē justies laimīgs.»

1896. gadā parādās II. Senkeviča romāns «Ģuo vadis?» («Kurp ej?»), kurā atkal apstrādāts vēsturisks materiāls. Šoreiz tā ir tāla pagātne — mūsu ēras pirmais gadsimts — un darbība risinās nevis Polijā, bet senajā Romā. Grāmatā stāstīts par pagānu cīņām ar kristīgajiem cēzara Nerona valdīšanas laikā. Tajā spilgti parādīta vecās pasaules bojā eja, ir krāšņi antīkas dzīves tēlojumi, daudz lielisku senās Romas gleznu. Par šo romānu H. Senkevičs ieguva Nobela prēmiju un līdz ar to arī pasaules slavu. Pats autors tajā uzstājas kā katolicisma propagandists un nakamās pāvesta varas aizstāvis.

Taču poļu un krievu progresīvie kritiķi par rakstnieka idejiski un mākslinieciski labāko vēsturisko darbu allaž uzskatīja romānu «Krustneši» (1900). Tas radīts laikā, kad svešu varu jūgā smokošā poļu tauta sevišķi smagi izjuta karojošā ģermānisma spiedienu. Poznaņas lielhercogistē tiek varmācīgi īstenots Bismarka pasludinātais lozungs — «ar dzelzi un asinīm iznīdēt svešzemniekus». Trakojošie šovinisti rupji vilto vēsturi un cildina Teitoņu ordeņa varoņdarbus, kas pirmais cirta ceļu vācu ekspansijai uz austrumiem. Rakstnieks patriots Senkevičs ne reizi vien pacēla balsi pret varas orgānu piekopto ģermanizācijas politiku Polijas vācu daļā. Taču nesalīdzināmi lielāka nozīme nekā publicistiskajiem rakstiem šai cīņā bija viņa romānam «Krustneši», ko, Marijas Konopņickas vārdiem sakot, raksturoja «milzīga vēsturiska distance» un tai pašā laikā «milzīga emocionāla tuvība». Autora nopelns nav tikai tas, ka viņš patiesā gaismā parādīja ordeņa plēsonīgo dabu; lasot par savu tālo senču varonīgo cīņu pret svešzemju iebrucējiem, kas beidzās ar slavu un lietuviešu apvienoto spēku spožu uzvaru, poļu patrioti šai romānā smēla ticību uz atbrīvošanos no pašreizējo apspiedēju jūga.

Teitoņu ordenim, ko XII gadsimta pirmajā pusē ataicināja uz Poliju tuvredzīgais Mazāvijas kņazs, vajadzēja, pēc viņa domām, pasargāt Mazāviju no kareivīgo prūšu uzbrukumiem. Piecdesmit gados ordenis iekaroja visas prūšu zemes, nežēlīgi izrēķinoties ar uzvarētajiem. Kad tas nu bija noticis, izrādījās, ka pats ir vēl bīstamāks kaimiņš poļiem nekā bija prūši. Krustneši atšķēla no Polijas vairākus novadus un kopā ar radniecīgo Zobenbrāļu ordeni, kas jau bija pratis nostiprināties Austrumbaltijā, sāka apdraudēt Lietuvu, uzmākties Krievzemei.

Poļu zemju apvienošana vienā valstī tai laikā vēl nav pabeigta, taču tās varenība ar katru gadu pieaug. Top pilsētas, rodas arvien jaunas nocietinātas pilis, attīstās amatniecība, uzlabojas apbruņojums. Polija, pēc ta laika parunas, no koka valsts kļūst par dzelzs valsti. Tomēr visi labi apzinās, ka cīņa ar tādu pirmklasīgu militāru spēku, kāds ir Teitoņu ordenis, nebūs viegla. Tiek meklēti sabiedrotie, rīkotas sarunas, slēgti līgumi. 1385. gadā pēc vienošanās Krevnā nodibinās Polijas- Lietuvas ūnija, un Lietuvas lielkņazs Jagailis apprec Polijas karalieni Jadvigu, kļūstot par abu vareno valstu valdnieku. To redzot, krustneši ari nesnauž, vervē sev Rietumos brīvprātīgos, nodrošina Vācijas imperatora un Romas pāvesta atbalstu, mēģina sanaidot sabiedrotos. Tieši šo gatavošanos izšķirošajai sadursmei, ko abas puses visādi cenšas attālināt, arī aptver romānā tēlotie notikumi. Beidzot tā tomēr kļūst neizbēgama. 1410. gada vasarā milzu kaujā pie Crīnvaldes un Tannenbergas ciemiem ordenis cieš smagu sakāvi. Viss plašais lauks nosēts kritušajiem un ievainotajiem. Citu pēc cita pie Jagaiļa ved ievērojamus vācu un ārzemju bruņiniekus, kas padevušies gūstā. Tas bija smags trieciens ordenim, no kura tas vairs tā arī neatkopās. «Ne tikai nodevīgais krustnešu ordenis te gulēja sakauts pie karaļa kājām,» lasām romāna pēdējā lappusē pēc tikko beigušās kaujas notēlojuma, «šai pestīšanas dienā pret poļu tautas krūtīm sašķīda visa vācu varenība, kas līdz tam kā vilnis neapturami mācās virsū nelaimīgajām slāvu zemēm.»

Tāds ir tas fons, uz kura izvēršas romāna darbība. Izmantojot ļoti skopos vēstures materiālus, H. Scnkevičam tajā izdevies patiesi un meistarīgi notēlot ne tikai tā laika notikumus, bet arī cilvēku dzīves veidu, raksturus, domu gaitu. Mēs visu redzam un uztveram it kā ar varoņu acīm, viss mums liekas saprotams, lai arī cik reizēm liktos šodienai neatbilstošs; viss pārliecina.

Ļoti reālistiski, bez kādiem izskaistinājumiem šai romānā rakstnieks tēlo sīko šļahtiču dzīvi, viņu cenšanos pēc pārticības. Ar lielu līdzjūtību parādīta vienkāršā tauta, dzimtcilvēki, kuriem klājas ļoti grūti, sevišķi vācu pārvaldītajos novados. Viņiem bieži vien nav ko ēst, bet par vismazāko pārkāpumu draud bargs sods; tuvojoties ordeņa pilsētām, jau pa gabalu redz pakārtos, ap kuriem mielojas vārnu un kraukļu bari. Romānā spilgti atklājas krustnešu mantkāre, kuras apmierināšanai viņi gatavi uz visu: pat miera laikā rīko uzbrukumus poļu ciemiem, laupa, dedzina mājas, nogalina sirmgalvjus un bērnus, izvaro sievietes, aizdzen gūstā vīriešus. Reliģiozos lozungus par dvēseļu glābšanu viņi ciniski izmanto svešu zemju iekarošanai un, vārdos cīnoties pret pagānismu, patiesībā visādi kavē, piemēram, Zemaites kristīšanu, jo tad, kā paskaidro viens no romāna varoņiem, «viņiem nebūtu iemesla rīkot uzbrukumus, pakļaut šo zemi un apspiest tās nelaimīgos iedzīvotājus».

«Krustnešos» daudz spilgtu, tipisku tēlu. Lieliski laikmetu raksturo bargais atriebējs Spihovas Jurands, kura vārds vien iedveš paniskas bailes ienaidniekam; darbīgais sīkās šļahtas pārstāvis Bogdanecas Macjka, kurš visu laiku par to vien domā, kā pavairot savus īpašumus, iegūt jaunus dzimtcilvēkus, vecās mājas vietā uzbūvēt lepnu pili; jaunais bruņinieks Zbiška, kas it kā personificē visas tautas dziļo naidu pret apspiedējiem, tās varonību, augošo spēku, cīņas sparu, atriebības kāri. Dziļi aizkustina viņa līgavas — daiļās galminieces Danusjas traģiskais liktenis. Saista drosmīgā Zgoželicu Jagenka, kas māk auļot uz zirga kā vīrietis un pat medībās neatpaliek no stiprā dzimuma; viņas kausligie pielūdzēji Ctans un Vilks, kurus vilina ne tik daudz meitenes skaistums kā gaidāmais pūrs; attapīgais un bezbailīgais Zbiškas ieroču nesējs čehs Glava, ekspansīvais Seradzes abats, cēlsirdīgais un komiskais Lolringijas bruņinieks de Lorhe, blēdīgais relikviju pārdevējs Sanders. Krnstnešus labi raksturo uzpūtīgais Malborgas augstmanis Kuno* fon Lihtenšteins, nežēlīgais Joranda spīdzinātājs vecais Zigfrīds fon Lēve, naudas un baudu kārais komturs fon Danfelds, nodevīgie ordeņa brāļi Gotfrīds un Rotgers. No poļu bruņinieku, karavadoņu un valstsvīru liela skaita reljefi izdalās pasakainie stiprinieki Tačevas Povals un Melnais Zaviša, gudrais Maškovicu Zindrams, taisnīgais un neuzpērkamais Krakovas kaslelāns Topurs, lielīgais Dlugoļasas Mikolajs, ar savām rūpēm par Zbišku un Danusju simpātiskā Mazāvijas kņaze Anna Danuta, viņas vīrs, piesardzīgais politiķis kņazs Janušs, avantīiristiskais Lietuvas pavaldonis lielkņazs Vitauts. Krietni bālāki, statiskāki ir karaļa Jagaiļa un karalienes Jadvigas tēli.

Atšķirībā no «Triloģijas» un citiem Senkeviča vēsturiskajiem romāniem «Krustnešos» darbība nav tik spraiga un sarežģīta, taču netrūkst arī te dramatisku notikumu, saistošu situāciju, dažādu briesmu un šķēršļu, kuru pārvarēšana prasa no varoņiem spēku, apķērību, drosmi. Emocionāli ārkārtīgi iespaidīgas ir ainas, kuras rādīta Juranda spīdzināšana, Zigfrīda fon Lēves bojā eja, Grīnvaldcs kauja.

Pēc «Krustnešiem», var teikt, sākas rakstnieka daiļrades noriets. 1906. gadā iznāk vēsturiskais romāns «Slavas laukos» — par karaļa Jana Sobcska uzvaru pār turkiem, bet mākslinieciski tas ir visai vājš darbs. Uz 1905. gada notikumiem H. Senkevičs atsaucas ar romānu «Virpuļi», kurā uzstājas pret revolūciju un sociālismu. Pēdējos dzīves gados (rakstnieks mira 1916. g.) aizsāktais vēsturiskais romāns «Leģioni» par poļu leģionu cīņām Napoleona armijā palika nepabeigts.

īpaši atzīmējams populārais jaunatnes romāns «Tuksnesī un džungļos», kurā aprakstīti poļu zēna un angļu meitenes piedzīvojumi, kad tie nomaldījušies nokļūst Āfrikas iedzimto rokās, pēc tam izbēg, lai, pārvarējuši daudzas grūtības, laimīgi atgrieztos mājās pie saviem vecākiem.

Tie ir tikai paši galvenie Henrika Senkeviča darbi. Viņš rakstīja ļoti daudz — ne tikai stāstus un romānus, bet ari lugas un literāri publicistiskus sacerējumus. Pēdējais viņa kopotu darbu izdevums Polijā sastāda sešdesmit sējumus. Latviešu valoda savā laikā iznākuši divpadsmit sējumi kopotu rakstu. Daži' romāni, kā «Quo vadis?», piedzīvojuši pat deviņus izdevumus.

Jezups Laganovskis

SATURS

KRUSTNEŠI

Pirmā dala………………………………………………………………….

Otrā daļa………………………………………………………………

Jezups Laganovskis, — Henriks Senkevičs

HENRIKS SENKEVICS KRUSTNESI Romāns

Redaktors K. Valdmanis. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore M. Krasovska. Korektore I. Gintcre. Nodota salikšanai un parakstīta iespiešanai 1963. g. 27. maijā. Papīra formāts 60X84'/n. 38,5 fiz. iespiedi.; 3S.5 uzsk. iespiedi.; 40.68 iz- devn. I Alctiens 15 000 eks. Maksā 1 Latvijas Valsts izdevniecība Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 16836-D232. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļenina Ielā Nr. 137(139. Pašūt. Nr. 517. A(Po|u)

PASKAIDROJUMI

1 Kleriķi, garīgā seminārā studenti.

1 Paņēma sievieti, izlaidīgu un dzērāju, Bakha kalponi, laulības pārkāpēju.

1 Bruņinieks Uters, iemīlējies šķīstajā Igernā, hercoga Gorlasa sievā, ar Mer- lina palīdzību pieņēma Gorlasa izskatu un piedzīvoja ar Igernu dēlu, karali Arturu. (Autora piezīme.)

1 Šādus gadījumus piemin Mārburgas Vīgands. (Autora piezīme.)

1 Apjozts karavīrs.

1 Atļauja garīdzniekam neievērot kādu baznīcas nolikuma.

[1] vēsturisks fakts. (autora piezīme.)

[2] vārdu spēle. Poļu valoda «grādi» nozīmē — krusa.

[3] včslurisks fakts. (autora piezīme.)

[4] vēsturisks fakts. (autora piezīme.)

[5] te deum laudāmus — tevi, dievs, slavinām.

[5] «Mūsu tēvs debesis, svētīts lai top tavs vārds.»

[6] miers jums!

[7] elles uguns.

[8] visi likumi, visas tiesības (auj atvairīt spēku ar spēku un aizsargāties visiem līdzekļiem.

[9] sievu.

[10] Ābols no ābeles tālu nekrīt.

[11] samazgas.

[12] mūžīgi mūžos.

[13] cimbarka, kas izgāja pie Dzelzs Ernesta, Habsburga. (Autora piezīme.)

[14] labi, labi!

[15] nāves gadījumā.

[16] lūk, dieva jērs.

[17] kunga, es neesmu cienīgs.

[18] so karātavu drupas saglabājās līdz 1818. gadam. (Autora piezimc.)

[20] līdz pamatiem Malborgu sagrāva Prūsijas karalis Fridrihs II pēc Polijas valsts sabrukuma. (Autora piezīme.)

[21] kara signāls.

Content

Senkevičs Henriks Krustneši

HENRIKS SENKEVIČS KRUSTNEŠI

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

HENRIKS SENKEVICS

SATURS

PASKAIDROJUMI