Markess Gabriels Garsija

Par mīlestību un citiem dēmoniem

Gabriels Garsija Markess

Par mīlestību un citiem dēmoniem

Blīvs un komplicēts savā vienkāršībā, romāns “Par mīlestību un citiem dēmoniem” piedāvā bagātīgu vielu pārdomām. Ja lieliskas daiļliteratūras kritēriji ir tādi, ka tā saista mūsu uzmanību ar ekscentrisko un neparasto un pēc tam pievieno mūsu izpratnei par vispārzināmo jaunas dimensijas, tad var teikt, ka šiem kritērijiem romāns atbilst pilnībā.

USA Today

Romāns ir kārtējais apliecinājums tam, ka G. Garsija Markess meistarīgi prot neliela apjoma daiļdarbā iekļaut bagātīgu vēstījumu .. Tas ir stāsts par aizliegtu mīlu, taču vienlaikus rakstnieks atklāj pats savas kaislības spēku, drosmīgi un neatvairāmi savienojot vēsturi ar iztēli.

G. Garsija Markess ir uzrakstījis izcili smalku un krāsainu prozu, taču pirmoreiz viņš savaldījis savu enerģiju un raksturīgās pārmērības ar tādu disciplīnu un taupību .. Romāns aizrauj lasītāju ar kaislību un iztēli, maģiju un reālismu, spēcīgiem raksturiem un absurdi loģiskiem paradoksiem.

Irish Times

Romāns “Par mīlestību un citiem dēmoniem” ir reizē nostalģisks un satīrisks, tajā ir krāšņa fabula; šī drūmā līdzība ir kārtējā brīnišķīgā G. Garsijas Markesa manifestācija dzimtās Kolumbijas valdzinājumam un ilūziju zudumam, kas allaž uzjunda rakstnieku.

Sunday Times

Groteska, šausmīga, spoža .. la ir tā pati labi zināmā G. Garsijas Markesa pasaule fantasmagorijas un reālisma sajaukums, kura patiesīgums šķiet tikpat neticams un savāds, cik dēmoniskas maģijas mirkļi .. Izcili aizkustinošs šedevrs.

New York Times Book Review

Gabriel Garcia Marquez

Karmenai Valseljsai, kas mazgājusies savās asarās

Man šķiet, ka matu augšāmcelšana neprasa tik lielu piepūli kā citu ķermeņa daļu augšāmcelšana.

Akvīnas Toms Par augšāmceltu ķermeņu veselumu (5. nod., 80. jautājums)

1949. gada 26. oktobris bija parasta diena, kas ne ar ko sevišķu neizcēlās. Maestro Klemente Manuels Savala, galvenais redaktors avīzē, kurā es pirmoreiz iemēģināju roku reportiera amatā, rīta sanāksmi beidza ar pāris ikdienišķiem norādījumiem. Nevienam nekādi īpaši uzdevumi netika doti. Bet jau pēc dažām minūtēm telefonsarunā viņš uzzināja par Santaklāras klostera seno apbedījumu kriptu[1] iztukšošanu un bez liekas kavēšanās vērsās pie manis:

—           Izmet līkumu un apskaties, vai tur nav kas noderīgs.

Vēsturisko klarisu klosteri, kas nu jau apmēram gadsimtu bija pārvērsts par slimnīcu, grasījās pārdot, lai tā vietā celtu pieczvaigžņu viesnīcu. Klostera jumts pēdu pa pēdai bruka, brīnišķīgā kapela spokojās gluži zem klajas debess, bet kriptās aprakti joprojām dusēja bīskapi, abati un citi svarīgi ļaudis vismaz trīs paaudzēs. Pirmais darbs bija kriptas atbrīvot, nodot mirstīgās atliekas tiem, kas tās pieprasa, un atlikušos pīšļus samest kopīgā kapā.

Es biju pārsteigts, cik primitīvi šis darbs tika veikts. Strādnieki kapu vākus atsita ar akmeņkaļu āmuriem un cērtēm, izvilka satrunējušos zārkus, kas sabruka

pakustinot vien un atdalīja kaulus no putekļainās pīšļu masas, kas bija aplipuši ar drēbju stērbelēm un matu kušķiem. jo slavenāks bija mirušais, jo smagāks bija darbs, strādniekiem vajadzēja rūpīgi rakņāties ķermeņu gruvešos un smalki izsijāt mirstīgās atliekas, lai saules gaismā atkal izceltu dārgakmeņus un juvelierizstrādājumu brīnumus.

Darbu vadītājs no kapu plāksnēm pārrakstīja inepieciešamās ziņas skolas burtnīcā, sakārtoja kaulus atsevišķās kaudzītēs un uz katras no tām uzmeta lapeli ar uzrakstu, kas ļautu tās atšķirt. Tādēļ mans skatiens, ienākot baznīcā, tūlīt atdūrās pret garu kaulu čupiņu rindu, pārkarsušu mežonīgajā oktobra saulē, kas aumaļām lija pa caurumiem jumtā, un šo kaulu vienīgais identitātes apliecinājums bija ar zīmuli uz papīra driskās uzrakstītais vārds. Gandrīz pusgadsimtu vēlāk es joprojām sajūtu stingumu, ko izraisīja laika postošās gaitas šausminošā liecība.

Vēl starp daudziem citiem kriptās gulēja kāds Peru valdnieka palīgs un viņa slepenā mīļākā; dons Torivio de Kāseress i Virtudess, šīs diecēzes bīskaps; vairākas klostera abates, tostarp māte Hosefa Miranda, kā arī mākslas bakalaurs dons Kristovals de Eraso, kas pusi mūža bija veltījis klostera griestu dekoratīvai apdarei. Bija arī kāda slēgta kripta ar otrā Kasaldvero marķīza dona Ignasio de Alfaro i Dvenjasa kapa plāksni, bet, kad atvēra, kapliča izrādījās tukša un nekad nebija lietota. Turpretim viņa markīzes donjas Olaljas de Mendosas mirstīgās atliekas atdusējās blakus kriptā pašas ar savu kapakmeni. Darbu vadītājs nepievērsa tam uzmanību: kas gan tur sevišķs, ka bagāts kreols ir sarūpējis sev greznu kapu, bet viņu tomēr apglabā citā vietā.

Ziņa, pēc kuras es biju braucis, atradās galvenā altāra trešajā nišā līdzās Evaņģēlijam. Kapa plāksne sasprāga gabalos pēc pirmā cirtņa sitiena, un no kriptas plūstoši izslīdēja kupli mati ugunīga kapara krāsā. Darbu vadītājs ar savu strādnieku palīdzību pūlējās matus savākt kopā, vilka laukā no kapa, un šķita, ka tiem nebūs gala, līdz parādījās pēdējās matu škieznas, kas joprojām stingri turējās pie mazas meitenes galvaskausa. Nišā vēl atradās tikai daži izsvaidīti kauli, un uz tēstā akmens kapa plāksnes, ko bija saēdis salpetris, salasāms bija vien kāds vārds bez uzvārda: SJERVA MARIJA DE TODOSA LOS ANHELESA. Izklāti uz grīdas, krāšņie mati sasniedza divdesmit divu metru un vienpadsmit centimetru garumu.

Darbu vadītājs, kura sejā nebija ne vaibsta no pārsteiguma, paskaidroja, ka cilvēka mati pēc nāves augot vienu centimetru mēnesī un divdesmit divi metri esot visnotaļ vidējs garums divsimt gadu ilgam laikam. Savukārt man tas nelikās tik parasti, jo vairāk tāpēc, ka bērnībā mana vecmāmiņa bija stāstījusi leģendu par kādu divpadsmitgadīgu marķīza meitiņu, kuras mati vilkās pa zemi kā līgavas plīvurs, kas bija mirusi no traka suņa kodiena un ko par tās paveiktajiem brīnumiem godināja daudzos Kārību jūras salu ciemos. Doma, ka tas varētu būt šīs meitenītes kaps, todien bija mans lielais atklājums un šīs grāmatas sākums.

Gabriels Garsija Markess, Kartahena de Indiasa, 1994

Pirmā

Decembra pirmajā svētdienā liels, pelēks suns ar lāsumiņu pierē izbrāzās cauri tirgus čūksnim, apgāza galdus ar fritangām [2] , juku jukām sagāza indiāņu pārkrautās krāmu letes un loteriju nojumes un pie viena sakoda četrus cilvēkus, kas tam patrāpījās ceļā. Trīs bija melnie vergi. Ceturtā bija Sjerva Marija de Todosa los Anhelesa, Kasaldvero marķīza vienīgā meita, kas te bija ieradusies kopā ar kalponi mulati, lai nopirktu zvaniņu virteni savā divpadsmit gadu jubilejā.

Viņām bija cieši noteikts neiet tālāk par Tirgoņu vārtiem, tomēr aukle uz savu galvu nolēma doties līdz pat Ģetzemanes piepilsētas paceļamajam tiltam viņas acis bija piesaistījusi kņada nēģeru ostā, kur tikko beidzās no Gvinejas atvesto vergu izkraušana. Uz kompānijas Gaditana de Negros kuģa bija sākusies dīvaina apmiršana, un tas jau veselu nedēļu ar bažām bija gaidījis atļauju ieiet ostā. Cenšoties noslēpt dīvaino sērgu, pār bortu tika mesti līķi bez jebkāda balasta. Paisums tos satvēra un rīta gaismā krastā iznesa uzpūtušos un savādi lillīgus rumpjus. Bailes, ka tas varētu būt nezināma Āfrikas mēra uzliesmojums, kuģim lika noenkuroties tālu selgā, līdz noskaidrojās, ka tā bijusi saindēšanās ar vecu ēdmaņu.

Ap to laiku, kad suns vandījās pa tirgu, izdzīvojusī krava jau bija nogādāta krastā, tās vērtība bija stipri cietusi nožēlojamā veselības stāvokļa dēļ, un zaudējumus mēģināja aizstāt ar vienu pašu preci, kas bija visa veduma vērta. Ta bija kāda abesīniete septiņu kvartu [3] augumā, iezieķēta ar cukurniedru melasi, nevis tirgotāju stingri noteikto olīveļļu, un tik satriecoši daiļa, ka redzamais šķita balti meli. Viņai bija izsmalcināti smails deguns, mazliet ķirbim līdzīgs galvaskauss, iešķības acis, veseli zobi un romiešu gladiatora cienīga divdomīga izturēšanās. Neviens viņai zīmi nebija iededzinājis, neviens neapdziedāja nedz viņas vecumu, nedz nevainojamo veselību. Viņa tika pārdota tikai un vienīgi sava skaistuma dēļ. Cena, ko gubernators samaksāja par viņu bez kaulēšanās un tūlīt bija zelts meitenes svarā.

Tas, ka saimnieku nepieskatīti suņi kādu sakoda, bija ikdienišķa parādība, vaukšķi brīvi dzenāja kaķus vai uz ielas kāvās ar tītariem par kādu maitas gabalu, jo sevišķi ap to laiku, kad galeru flote devās uz Portobelo gadatirgu un te visa kā bija gana un ļaužu ka biezs. Četri vai pieci pa dienu sakostie nevienam naktīs gulēt netraucēja, ja turklāt rēta bija tāda kā Sjervai Marijai sīka skrambiņa, ko tikko varēja manīt uz kreisās potītes. Tāpēc aukle brēku necēla. Viņa pati apārstēja meitenīti ar citronu un sēru, izmazgāja asins traipu uz bruncīšiem, un ikviens, paskatoties uz mazo, spēja domāt tikai un vienīgi par viņas divpadsmitās dzimšanas dienas izpriecām.

Torīt Bernarda Kavrera, meitenītes māte un marķīza Kasaldvero sieva bez tituliem, bija iedzērusi patiešām nopietnas caurejas zāles: glāzi ar septiņiem graudiņiem vemjamakmens sārti iekrāsotā cukurūdenī. Reiz viņa bija bijusi varen braša metise no tā saucamajām traktiera aristokrātēm: pavedinoša, aša uz visiem gaņģiem īsta jautrībniece un ar tādu pavēderes alkatību, ka spētu apmierināt veselas kazarmas izsalkumu. Diemžēl kakao tabletes un raudzētais medus viņu izstrīpoja no dzīves dažu gadu laikā. Čigāniskās acis apdzisa, radošais gars noplaka, atejā viņa izdalīja asinis un vēma žulti, un kādreizējais sirēnas augums uzpūtās un atgādināja trīs dienas vecu līķi kapara krāsā, turklāt viņa laida dārdošas un pēc maitas smirdošas gāzes, kas biedēja sargsuņus. Ja arī viņa pameta alkovu, tad staigāja gluži kaila vai sarža apsitnī, apakšā neko nevelkot, un tas viņu vērta vēl plikāku nekā bez drēbēm.

Bernardai jau septiņas reizes bija pamatīga caureja, kad atgriezās auklīte, kas pavadīja Sjervu Mariju. Par suņa kodienu tā neko neteica. Taču viņa pastāstīja par traci ostā, kas bija saistīts ar verdzenes pārdošanu. “Ja meitene ir tik skaista, kā runā, tad viņai jābūt no Abesīnijas,” Bernarda sprieda. Taču, kaut arī verdzene būtu Sābas ķēniņiene, viņa neticēja, ka par to kāds maksātu tik daudz zelta, cik viņa svēra.

-   Droši vien bija domāti zelta peso, viņa bilda.

-    Nē, saimniecei tika paskaidrots, tik daudz zelta, cik sver nēģeriete.

-   Septiņas kvartas gara nēģeriete sver vismaz simt divdesmit mārciņu, Bernarda skaļi domāja. Un nav uz pasaules ne melnas, ne baltas sievietes, kas maksātu simt divdesmit mārciņu zelta, ja vien tā nekakā dimantus.

Neviens nebija tik slīpēts vergu tirdzniecībā kā Bernarda, un viņa nešaubījās, ka gubernators abesīnieti nopircis ne jau cildenajai misijai kalpot virtuvē, la prātojot, viņa izdzirdēja pirmās svētku stabules un petardes, kurām tūlīt sekoja būros ieslodzīto sargsuņu jandāliņš. Bernarda izgāja apelsīnu dārzā, lai paskatītos, kas notiek.

Dons Ignasio de Alfaro i Dvenjass, Kasaldvero marķīzs un Darjenas senjors, atlaidies pēcpusdienas dusā savā šūpuļtīklā starp diviem apelsīnkokiem, arī bija dzirdējis mūziku. Viņš bija padrūms vīrs, ķildīgs pēc velna, bālu seju kā lilijai, jo tā šobrīd, kamēr viņš gulēja, asiņoja no sikspārņu kodieniem. Mājās viņš staigāja beduīnu apmetnī ar kapuci un Toledo boneti [4] galvā, kas vēl vairāk izcēla viņa bezcerīgo izskatu. Ieraudzījis sievu tādu, kā Dievs to radījis, marķīzs pasteidzās ar jautājumu:

-   Kas tā par mūziku?

-   Nezinu, sieva attrauca. Kas šodien par dienu?

Marķīzs arī nezināja. Viņš acīmredzot tiešām bija ļoti satraucies, ka uzdevis sievai jautājumu un ka sieva, laikam gan krietni atžirgusi no žultslēkmes, bija atbildējusi bez jebkāda sarkasma. Viņa bija apsēdusies šūpuļtīklā, saintriģēta, kad uzsprāga vēl dažas petardes.

-    Ak kungs! viņa izsaucās. Kas šodien par dienu?

Viņu māja atradās blakus Dievišķās Ganes sieviešu trakomājai. Mūzikas un raķešu uzbudinātas, ieslodzītās bija izskrējušas uz terases apelsīndārza pusē un ar skaļiem aplausiem sveica katru*blīkšķi. Marķīzs bļaudams jautāja sievišķiem, kas šie ir par svētkiem, un tās kliedēja visas šaubas. Bija septītais decembris, bīskapa Sanambrosio diena, un mūzika un šaujampulveris vergu pagalmā dārdināja par godu Sjervai Marijai. Marķīzs ar plaukstu uzšāva sev pa pieri.

-   Nu, protams! viņš noteica. Cik gadu viņai paliek?

-   Divpadsmit, Bernarda atbildēja.

-   Tikai divpadsmit? marķīzs atsaucās un atkal laidās guļus. Dzīve ir tik gausa!

Māja jau kopš gadsimta sākuma bija bijusi pilsētas lepnums. Tagad tā bija pussabrukusi un drūma, tukšās, lielās telpas un pa roku galam izmētātās mantas vedināja domāt, it kā būtu gaidāma pārcelšanās. Viesistabās vēl bija saglabājušās rūtotās marmora grīdas un dažas lustras ar piekariņiem, ko sedza zirnekļu tīmekļi. Dzīvojamie apartamenti, kas vēl būtu lietojami, cauru gadu turējās drēgni, jo sevišķi decembrī, kad vējš svilpoja pa visām spraugām; akmens mūri bija varen biezi, un istabas jau daudzus gadus bija aizslēgtas. Viss, itin viss bija piesūcies ar gluži piedauzīgas nevīžības un mijkrēšļa smagmi. No pirmā marķīza kundziskās godības bija palikuši tikai pieci mežonīgi sargsuņi, kas uzraudzīja naktsmieru.

Toreiz, pirmā marķīza laikos, vergu trokšņainais iekšpagalms, kur tagad tika svinēta Sjervas Marijas dzimšanas diena, bijusi pilsēta pilsētā, lads tas ari palika, kamēr vien pastāvēja netīrā vergu un miltu tirdzniecība, ko Bernarda slepeni vadīja no Maatesas trapičes*. Tagad viss spožums piederēja pagātnei. Bernarda bija izčākstējusi, negausīgā izvirtība viņu bija pazudinājusi, un no vergu pagalma bija palikušas pāri tikai divas koka barakas ar nošļukušiem palmlapu jumtiem, kurās dila bijušā dižuma pēdējie pārpalikumi.

Vienīgā saikne starp abām pasaulēm bija Dominga de Advjento, krietna nēģeriete, kas līdz savai pēdējai stundiņai valdīja mājā ar dzelzs dūri. Tieši viņa, gara un kaulaina, ar gluži tālredzīgu prātu bija tā, kas izaudzināja Sjervu Mariju. Viņa gan bija pieņēmusi katolicismu, bet nebija atteikusies no savas jorubu ticības, un Dominga vienlaicīgi kalpoja abām reliģijām bez lielas saprašanas par jelkādām sakarībām vai saskaņām. Kā viņa pati teica: tās dvēsele baudīja svētu mieru ko viņa neatrada vienā ticībā, to atrada otrā. Turklāt viņa bija vienīgais cilvēks, kas drīkstēja būt par starpnieku starp marķīzu un viņa sievu, un viņi abi bija tai pateicīgi. Tikai viņa ar slotu varēja patriekt vergus, kad tie bija krituši sodomijas ligā vai tukšajās istabās nodevās netiklībai cits ar citu sievām. Kad Dominga nomira, vergi, bēgdami no dienvidus karsoņas, ik mīļu bridi laidās prom no barakām un vāļājās pa grīdu visās mājas malās, no rīsa kubliem čiepa kokas krūma lapas un košļāja tās vai ari gaiteņu vēsumā spēlēja macuco vai tarabilla. Šajā

nospiedošajā pasaulē, kur neviens nebija brīvs, Sjerva Marija tāda bija: viņa vienīgā un tikai šeit. Tāpēc svētki tika svinēti tieši tur viņas īstajās mājās un ar viņas īsto ģimeni.

Grūti iedomāties vēl smeldzīgākas dejas tik raibas mūzikas pavadījumā kopā ar pašmāju un dažiem dižciltīgo kaimiņu māju vergiem, kas tām atdeva visu savu sirdi. Arī meitene atplauka visā spožumā. Viņa dejoja ar vēl lielāku iznesību un degsmi nekā Āfrikas iedzimtie,-viņa locīja savu balstiņu visādos augstumos un dažādās afrikāņu mēlēs, putni un zvēri kļuva tramīgi, kad to balsis viņa draiski atdarināja. Dominga de Advjento jaunākajām verdzenēm lika nosmērēt meitenes seju ar sodrējiem, aplikt zinšu krelles pār kristību paltraku un sakārtot nekad neapgrieztos matus, kas traucētu iešanu, ja katru dienu netiktu sapīti ap galvu daudzās bizēs.

Meitenes daiļums uzziedēja divu pretēju spēku ceļkrustos. No mātes viņā bija pavisam maz. Turpretim no tēva viņa bija mantojusi kalsnumu, nedziedināmu biklumu, miroņbālu ādu, grūtsirdīgi zilas acis un zaigojoša kapara krāsas matus. Viņa uzvedās tik neuzkrītoši, it kā būtu nemanāma. Kaut kas tāds māti tik ļoti biedēja, ka viņa apsēja meitenes plaukstas locītavai govs zvārgulīti, lai mājas mijkrēslī nepazaudētu tās gaitas.

Divas dienas pēc svinībām auklīte gandrīz nejauši Bernardai izstāstīja, ka Sjervu Mariju sakodis suns. Bernarda dzirdēto pārdomāja, pirms naktsmiera sesto reizi iedama aromātisko ziepju vannā, un, atgriežoties guļamistabā, to jau bija aizmirsusi. Auklītes vārdus tā atminējās tikai nākamajā vakarā, jo līdz pašam rītam bez jebkāda iemesla bija vankšķējuši sargsuņi, un viņa sāka baiļoties, ka varbūt tie ir traki. Tad nu viņa ņēma svečturi un devās uz pagalma barakām, kur Sjerva Marija gulēja indiāņu guļamtīklā no plāna jo plāna auduma, ko meitene bija mantojusi no Domingas de Advjento. Auklīte nebija teikusi, kur tieši iekosts, tāpēc Bernarda pacēla meitas krekliņu un sprīdi pa sprīdim apgaismoja bizi no Dieva žēlastības, kas bija aptinusies ap meitenes augumu kā lauvas aste. Beidzot viņa atrada koduma vietu tādu kā ieplīsumu uz kreisās kājas potītes, ar jau sakaltušu asiņu kreveli un tikko manāmu nobrāzumu uz papēža.

Pilsētas vēsturē trakumsērga bija pazīstama, bet ne pierasta slimība. Visskaļākais gadījums saistījās ar kādu apkārt klīstošu pauninieku, kuram piederēja pieradināts kapucīnu sugas pērtiķis, kas prata uzvesties gluži kā cilvēks. Dzīvnieks saķēra trakumu angļu jūras flotes aplenkuma laikā, iekoda saimniekam sejā un aizbēga tuvējos kalnos. Nabaga nelaimīgo vīru nomušīja uz vietas ar milnu asinis stindzinošu murgu karsonī, ko mātes vēl daudzus gadus apdziedāja koplās [5] , lai iebiedētu bērnus. Divas nedēļas pirms šī notikuma gaišā dienas laikā no kalniem nonāca velna apsēstu makaku orda. Pērtiķi izpostīja cūku un vistu kūtis un, griezīgi spiegdami un smakdami asiņainās putās, iebruka baznīcā pateicības mises laikā par godu angļu eskadras sakāvei. Taču pat visbriesmīgākās drāmas neiekļuva vēstures annālēs, jo parasti tās notika melnādaino iedzīvotāju vidū, kur sakostos centās paslēpt bēguļojošo vergu būdās, lai ārstētu ar afrikāņu burvestībām.

Par spīti šīm rūgtajām mācībām, neviens — ne baltie, ne melnie, ne indiāņi nepiegrieza nekādu vērību nedz trakumsērgai, nedz kādai citai slimībai ar ilgu inkubācijas periodu, iekams nebija atklājušies pirmie nenovēršamie simptomi. Bernarda Kavrera turējās pie šiem pašiem uzskatiem. Viņa bija pārliecināta, ka* vergu nevalodas izplatās daudz straujāk un tālāk nekā kristiešu melšas un ka gluži parasts suņa kodiens var nopietni kaitēt ģimenes godam. Bernardas Kavreras ieskati bija tik stingri, ka vīram par notikušo viņa pat neieminējās arī nākamajā svētdienā ne, kad auklīte uz tirgu aizgāja viena un ieraudzīja mandeļkokā pakārtu suni, lai visi zinātu, ka tas miris nelabā nāvē no trakumsērgas. Tikai uzmetusi acis, viņa tūlīt pazina gaišo lāsumiņu uz pieres un pelnpelēko apspalvojumu tas bija tas pats suns, kas bija sakodis Sjervu Mariju. Bet, kad auklīte to izstāstīja Bernardai, viņa nelikās ne zinis. Par ko gan uztraukties rēta bija sausa un no saskrambājumiem vairs nebija ne miņas.

Decembra pirmajās dienās laiks bija nelāgs, bet drīz vien gada pēdējais mēnesis atguva savus violetos ametista novakarus un asu vēju satrakotās naktis. Ta kā vēstis no Spānijas bija labas, šogad Ziemassvētki izdevās daudz priecīgāki nekā citkārt. Tomēr pilsēta vairs nebija tāda kā agrāk. Nozīmīgais vergu tirgus bija pārcelts uz Havanu, un kalnrūpnieki un zemes īpašnieki savas darbarokas labprāt iegādājās no kontrabandistiem par mazāku cenu angļu pārvaldītajās Antiļu salās. Tādējādi radās it kā divas pilsētas vienā sešus mēnešus, kamēr ostā uzturējās galeonas, pulsēja jautrība un mudžēja ļaužu ņūklis, bet otra savukārt, gaidot kuģus atgriežamies, slīga miegainībā.

Par suņu sakostajiem nekas nebija dzirdams līdz pat janvāra sākumam, līdz svētajā sjestas [6] laikā pie marķīza durvīm pieklauvēja kāda labi pazīstama indiāņu apkārtstaiga, vārdā Sagunta. Viņa bija ļoti veca un pašā saules svelmonī klimta basām kājām, balstīdamās uz ratu riteņa spieķa un viscaur ievīstījusies baltā palagā. Viņai bija slikta slava kā abortu veicējai un jaunavības lāpītājai, lai gan to pilnībā atsvēra visādu slepeno indiāņu brīnumu zināšana, kas, kā mēdz teikt, spēja piecelt pat neizdziedināmos.

Marķīzs stāvēja priekšnamā un pieņēma viņu ar nepatiku, arvien vēl cenšoties aptvert, ko viltīgā veča bija izprātojusi, tik piesardzīgi un aizplīvuroti melsdama. Sieva, runādama uz riņķi vien, nekādi nespēja nonākt pie galvenā, un marķīzs zaudēja pacietību. Lv“ Beidziet te mālēt man acis un sakiet, kā ir! — viņš noskaldīja.

Mūs apdraud trakuma ļaunā sērga, — teica Sagunta. Un es esmu vienīgā, kurai ir mednieku patrona un jukušo dziedinātāja Sanuberto svētības atslēga.

Es neredzu iemesla runāt par kaut kādu sērgu, marķīzs iebilda. Nav bijis ne aptumsumu, ne komētu, kas kaut ko vēstītu, un, cik man zināms, mūsu grēki nav tik lieli, lai Dievs novērstu no mums savu vaigu.

Tad Sagunta izstāstīja, ka martā būšot pilns saules aptumsums, kā arī sīki jo sīki aprakstīja suņa sakostos decembra pirmajā svētdienā. Divi esot pazuduši, acīmredzot savējie tos bija kaut kur nobēdzinājuši, lai dakterētu ar burvestībām, trešais nomiris no trakumsērgas jau otrajā nedēļā. Bet bija vēl ceturtais, kuru trakā suņa zobi gan neesot skāruši, bet viņu apšļākušas tā slienas, un tagad viņš mokoties aģonijā Dieva Mīlestības slimnīcā. Vecākais algvasils [7] bija licis noindēt visus suņus, kas ilgāk par mēnesi klaiņojuši bez saimnieka. Nedēļas laikā uz ielām vairs nebija neviena dzīva kranča.

-   Es vienalga nesaprotu, kāds man ar to sakars, marķīzs bilda. Un turklāt tik aplamā laikā.

-    Pirmā, ko sakoda, bija jūsu meita, Sagunta noteica.

Marķīza atbilde skanēja ar sevišķu pārliecību:

-   Ja tā būtu bijis, es pirmais par to uzzinātu!

Viņš nesatricināmi ticēja, ka meitene jūtas labi,

un šķita pilnīgi neiespējami, ka viņš būtu nepamanītu palaidis garām kaut ko tik nopietnu. Marķīzs lika saprast, ka ilgāk nevēlas runāt, un devās pabeigt sjestu.

Tomēr vakarā viņš devās uz kalpotāju pagalmiem un uzmeklēja Sjervu Mariju. Meitene palīdzēja dīrāt trušus, viņas seja bija nosmērēta melna kā nēģerietei, basas kājas un galvā verdzeņu krāsainais turbāns. Marķīzs vaicāja, vai tā ir tiesa, ka viņai iekodis suns, un meitene, ne mirkli nešaubīdamās, teica nē. Taču Bernarda tajā pašā vakarā apstiprināja, ka tā ir patiesība. Marķīzs bija nedaudz apjucis un jautāja: , — Tad kāpēc Sjerva to noliedz? *

-    Viņa neteiktu taisnību arī tad, ja gribētu kādu maldināt, Bernarda atbildēja.

Tadā gadījumā ir jārīkojas, marķīzs teica, jo tam sunim bija trakumsērga.

-    Gluži otrādi, Bernarda iebilda. Visticamāk, suns pats būs nobeidzies no tā, ka sakodis viņu. Tas notika decembrī, un šī mazā bezkauņa tagad zied kā puķe!

Abi vecāki uzmanīgi sekoja līdzi arvien pieaugošajām runām par briesmīgo sērgu un pretēji savām vēlmēm atkal kopīgi šo to pārrunāja, gluži kā tajos laikos, kad naids abu starpā nebija tik liels. Marķīzam viss bija skaidrs. Viņš bija ieņēmis galvā, ka vienmēr mīlējis savu meitu, taču pārdabiskās bailes no trakumsērgas lika atzīties, ka viņš māna pats sevi tikai sirdsmiera labad. Turpretim Bernarda nemocīja sirdsapziņu ar jautājumiem, jo viņa visnotaļ skaidri apzinājās, ka nemīl savu meitu un ka meita nemīl viņu, un tas šķita taisnīgi no abām pusēm. Naidu, ko vecāki izjuta pret meiteni, lielākoties noteica tas, ka viņā bija kaut kas no abu īpašībām. Tomēr Bernarda allaž bija gatava asaru teātrim un nēsāt sāpju izmocītas mātes sēru drānas, lai saglabātu godu tikai ar noteikumu, ka meitas nāves cēlonis būs kārtīgu ļaužu cienīgs.

-    Nav pat svarīgi, kāds, viņa precizēja, lai tik tā nebūtu kāda suņu slimība.

Bet marķīzs, kā zibens spērienu no skaidrām debesīm saņēmis, saprata, kāds nu bija viņa dzīves galvenais uzdevums.

Meitene nemirs, viņš apņēmīgi noteica. Un, ja viņai arī būs jāmirst, tad to noteiks tikai Dieva griba.

Otrdien viņš devās uz Dieva Mīlestības slimnīcu Sanlāsaro kalnā, lai apskatītu trakuma ķerto, par kuru stāstīja Sagunta. Viņš neapzinājās, ka viņa parādes karieti, pārvilktu ar bēru krepdrānu, ļaudis uztvers kā vēl vienu apliecinājumu negaisa mākoņiem, kas vilkās pār to galvām, jo tā nu tas bija, ka senjors jau daudzus gadus no savas mājas izgāja tikai ļoti īpašās reizēs, un jau daudzus gadus vienīgās īpašās reizes bija bēdu dienas.

Lai gan pilsēta jau izsenis slīga gadsimtiem ilgā apātijā, te netrūka acu, kas samanītu greznās tafta drānās ģērbtā nedrošā kavaljero izmocītos sejas pantus, šaudīgos skatus un lepno karieti, kas atstāja augsto mūru apjozto pilsētu un pāri laukiem devās uz Sanlāsaro kalnu. Vārgu namā spitālīgie, sagūluši uz ķieģeļu grīdām, redzēja, kā marķīzs miroņa smadzīgiem soļiem ienāk pa durvīm, un tūliņ apstāja viņu, lai izlūgtos ubagdāvanas. Paviljonā, kas bija domāts nevaldāmajiem ārprātīgajiem, piesiets pie staba, nīka trakuma apsēstais.

Tas bija kāds vecs mulats ar pinkainiem matiem un bārdu. Puse viņa ķermeņa jau bija paralizēta, bet otru pusi slimība bija pieplūdinājusi ar tādu spēku, ka nelaimīgo vajadzēja piesiet, lai tas sevi nesadauza pret sienām. Viņa stāstītais neatstāja nekādas šaubas: slimajam uzbrucis tas pats pelnu krāsas suns ar balto lāsumiņu, kurš bija sakodis Sjervu Mariju. Un tiešām dzīvnieka apslienāta bija viņa nedzīstošā čūla uz kājas ikriem, nevis veselā āda. Šis precizējums tomēr nespēja nomierināt marķīzu, kurš slimnīcu atstāja šausmās par nāvei nolemtā izskatu, neredzēdams jelkādu cerību stariņu Sjervas Marijas glābšanai.

Atgriežoties pilsētā pa kalna nogāzi, marķīzs pamanīja kādu cilvēku ar iespaidīgu ārieni, kas sēdēja ceļa malā uz akmens līdzās savam mirušajam zirgam. Marķīzs pavēlēja apturēt karieti, un tikai tad, kad svešinieks piecēlās kājās, viņš tajā pazina licenciātu Avrenunsio de Sa Pereiru Kau, pilsētas ievērojamāko un pretrunīgāko ārstu. Viņš izskatījās uz mata kā karalis spēļu kārtīs — lielu saules platmali, kalniešu apavos un melnā apmetnī, ko nēsāja mācīti brīvlaistie. Ārsts sveicināja marķīzu visnotaļ izmeklēti.

-   Benedictus qui venit in nomine veritatis, viņš teica.

Viņa zirgs nebija izturējis lejupceļu pa to pašu nogāzi, pa kuru tas bija uzskrējis slaidā riksī, un tam pārplīsa sirds. Marķīza kučieris Neptuno mēģināja beigtajam lopiņam noņemt sedlus. Saimnieks viņu atturēja.

-           Kam man segli, ja nav ko seglot, viņš bilda.

-   Atstājiet, kur ir, un lai sapūst abi kopā.

Kučieris palīdzēja ārstam, kuram piemita tāds kā maza bērna tuklums, ierāpties karietē, savukārt marķīzs to pagodināja, dodams vietu labajā pusē. Bet Avrenunsio domāja par zirgu.

Es jūtos tā, it kā puse no manis būtu mirusi, — viņš nopūtās.

Zirga nāve ir gauži vienkārša lieta, to var viegli atrisināt, marķīzs iebilda.

Avrenunsio sarosījās.

-    Bet šis bija pavisam citāds, viņš stāstīja. Ja vien man būtu nauda, es liktu viņu apglabāt svētā zemē.

Ārsts jautājoši palūkojās uz marķīzu un pabeidza savu domu:

-    Oktobrī viņam palika simts gadu.

-    Neviens zirgs tik ilgi nedzīvo, marķīzs neticēja.

-    Es to varu pierādīt, — dakteris nepiekāpās.

Katru otrdienu viņš brauca uz Dieva Mīlestības

slimnīcu, lai palīdzētu spitālīgajiem, kam piemetusies kāda cita kaite. Viņš bija viens no spožākajiem skolniekiem pie licenciāta Huana Mendesa Njeto, vēl pie kāda portugāļu žīda, kas Kārību jūras salās bēguļoja no vajāšanas Spānijā, un no viņa bija mantojis asas mēles un melnā maga slavu taču it neviens neapšaubīja viņa gudrību. Viņa prāvas ar citiem ārstiem, kas nepiedeva nedz viņa neticamos panākumus, nedz nepieredzētās metodes, bija nerimstošas un asiņainas. Viņš bija izgudrojis vienreiz gadā lietojamu tableti, kas uzvilka visvaļīgākās veselības atsperes un ievērojami pagarināja mūžu, bet pirmajās trijās dienās izsauca tādu prāta aptumsumu, ka šīs brīnumzāles uzdrošinājās lietot tikai viņš pats. Dažkārt viņš mēdza spēlēt arfu slimnieku priekšā, lai noņemtu tiem sāpes ar īpaši šim nolūkam sacerētu mūziku. Ķirurģiskas metodes viņš neatzina, uzskatīdams, ka šī nozare ir šarlatānu un bārddziņu arods, Avrenunsio specialitāte bija caur un caur šausminoša viņš paredzēja slimnieka nāves dienu un stundu. Lai nu kā, bet viņa labo un slikto slavu uzturēja spēkā vienas un tās pašas baumas, runāja, un to neviens neuzdrošinājās apstrīdēt, ka viņš esot augšāmcēlis mirušo.

Ar visu savu lielo pieredzi Avrenunsio tomēr likās aizkustināts par trakuma ķerto.

-    Cilvēka ķermenis nav radīts, lai izturētu visus tos gadus, ko varētu nodzīvot, ārsts skaidroja, un marķīzs nelaida gar ausīm nevienu vārdu no šī vīra

krāšņās un vispusīgās runas un pavēra muti tikai tad, kad ārstam vairs nebija, ko teikt.

-   Ko gan lai iesāk ar šo nabaga cilvēku? marķīzs jautāja.

-    Viņš ir jānogalina, sacīja Avrenunsio.

Marķīza acis pārbīlī iepletās.

| Mēs noteikti tā rīkotos, ja vien būtu kārtīgi kristieši, — mediķis bezkaislīgi turpināja. Un nemaz nebrīnieties, kungs, — labu kristiešu ir daudz vairāk, nekā varam iedomāties.

Īstenībā viņš runāja par visdažādāko krāsu kristiešiem, kas dzīvoja pilsētas nomalēs un laukos un kam nepietrūka drosmes pielikt indi savu trakumsērdzīgo ēdienam, tādējādi paglābjot tos no šausmīgā gala. Pagājušā gadsimta beigās kādas ģimenes visi locekļi apēda saindētu zupu, jo nevienam nepietika dūšas, lai noindētu vienīgo slimo piecgadīgo bērnu.

-    Uzskata, ka ārsti par šādām lietām neko nezinot, Avrenunsio noteica. Bet tā tas nav, mums vienkārši nav morālu tiesību būt uz vienu roku ar šādām lietām. Tāpēc mēs pret nabaga mirējiem izturamies tā, kā jūs nupat redzējāt. Sūtām viņus pie Sanuberto un piesienam pie staba, palielinot un paildzinot viņu ciešanas.

— Vai citu paņēmienu nav? marķīzs vaicāja.

-    Pēc pirmajām trakuma lēkmēm, nē, citu paņēmienu nav, ārsts apstiprināja. Viņš pastāstīja par uzjautrinošiem sacerējumiem, kuros trakumsērga tika uzskatīta par ārstējamu slimību, piedāvājot dažādas receptes, piemēram, zilo vizbulīti, cinobru, muskusu, Argentīnas dzīvsudrabu vai anagallis flore purpureo[8].

-    Pīļu mēsli, — ārsts teica. — Īstenībā ir tā, ka dažiem trakums piemetas un dažiem ne, un nav grūti pamanīt, ka tas nepiemetas tiem, kas lietojuši zāles.

Viņš paskatījās marķīzam acīs, lai pārliecinātos, vai kungs nav aizmidzis, un piebilda:

-   Kāpēc jūs tas tik ļoti interesē?

-   Man viņu ir žēl, marķīzs sameloja.

Viņš vēroja pa logu pēcpusdienas žāvainībā iesnaudušos jūru un ar nomāktu sirdi saprata, ka atgriezušās bezdelīgas. Nepūta ne vēsmiņas. Pludmales staignājā bariņš bērnu ar akmeņiem centās nomētāt kādu nomaldījušos pelikānu, un marķīzs ar acīm pavadīja vajātā putna lidojumu, līdz tas nozuda aiz nocietinātās pilsētas saulē starojošajiem kupoliem.

Kariete pa Medialunas vārtiem iebrauca mūru patvērumā, un Avrenunsio lika kučierim lavierēt caur trokšņaino amatnieku rajonu uz savām mājām. Tas bija grūts uzdevums. Neptuno bija vairāk nekā septiņdesmit gadu, turklāt viņš bija neizlēmīgs un tuvredzīgs un allaž radis, ka zirgs brīvi rikšo pa ielām, kuras tas pazina labāk nekā viņš. Kad braucēji beidzot nokļuva pie Avrenunsio mājām, ārsts, uz sliekšņa stāvēdams, atvadījās ar kādu Horācija izteiku.

-    Es neprotu latīņu valodu, marķīzs atvainojās.

-   Un jums tas arī nav vajadzīgs! attrauca Avrenunsio. Protams, viņš to pateica latīniski.

Marķīzu tas tik ļoti iespaidoja, ka, atgriezies mājās, viņš tūlīt pat spēra savā mūžā visdīvaināko soli. Viņš pavēlēja Neptuno savākt pie Sanlāsaro kalna mirušo zirgu un apglabāt to svētītā zemē, bet no rīta pašā agrumā aizsūtīt Avrenunsio vislabāko zirgu no sava staļļa.

Pēc slābena atvieglojuma, ko Bernardai sniedza vemjamakmens izraisītā caureja, viņa mēģināja rast mieru un apdzēst ugunsgrēku zarnās, taisīdama klizmas vismaz trīs reizes dienā, vai arī pūlējās atslābināt nervus, gremdējoties smaržīgo ziepju vannā vismaz sešas reizes dienā. Tomēr nekas nebija palicis pāri no pirmo laulības gadu kādreizējās Bernardas, kad viņa uz galvas metās iekšā visriskantākajās komercdēkās un ar gaišreģes nekļūdīgumu allaž guva panākumus lielus panākumus, līdz pat tam rēgainajam vakaram, kad iepazinās ar Jūdu Iskariotu, un nelaime bija klāt.

Bernarda viņu nejauši sastapa kādā gadatirgus lopu sētā gandrīz kailu, kad viņš, bez jebkādiem ieročiem un pilnīgi neaizsargāts, izaicināja cīņas vērsi. Viņš bija tik skaists un pārdrošs, ka vairs neizgaisa no Bernardas prāta. Pēc dažām dienām viņa to ieraudzīja vēlreiz, dejojot kumbiu [9] kādā karnevālā, uz kuru viņa bija ieradusies ar masku uz sejas, pārģērbusies par diedelnieci, savu verdzeņu ielenkumā, kuras savukārt bija marķīzu tērpos ar zeltā un dārgakmeņos darinātiem auskariem, rokassprādzēm un kaklarotām. Jūdu bija apstājis ziņkārīgo pūlītis, viņš dejoja ar visām, kas maksāja, un vajadzēja aicināt ievērot kārtību, lai atvēsinātu alkstošo dāmu kaisli. Bernarda apvaicājās, cik viņš maksā. Jūda dejojot attrauca:

— Pusreālu.

Bernarda norāva sejas masku, ļp— Es tev jautāju, cik tu maksā uz mūžu! — viņa noskaldīja.

Jūda manīja, ka atsegtie sievietes vaibsti nemaz nepieder diedelniecei. Viņš palaida vaļā savu partneri un, lai būtu labāk redzama viņa vērtība, kuģapuikas brašumā pienāca pie marķīzes.

-   Piecsimt zelta peso, viņš paziņoja.

Viņa to nomērīja ar slīpētas taksētājas aci. Viņš bija liela auguma, ar spīdīgu ādu kā ronim, teicami izliektu torsu, šauriem' gurniem un slaidām kājām un tik gleznām rokām, ka viņa amatu uzminēt neyarēja. Bernarda izrēķināja:

-   Tu esi astoņas kvartas garš.

-   Un vēl trīs pulgadas [10] , puisis piebilda.

Bernarda lika viņam noliekt galvu, lai aizsniegtos

līdz jaunekļa žoklim un izpētītu zobus, un viņai nāsīs iecirtās padušu amonjaka dvaka. Bet viņam netrūka neviena zoba, tie bija veseli un glīti.

-    Tavs saimnieks laikam ir jucis, iedomādamies, ka tevi pirks par zirga cenu, Bernarda sacīja.

-    Es esmu brīvs un pārdodu sevi pats, atteica puisis. Un izmeklētā tonī piebilda: Senjora.

-   Marķīze, viņa precizēja.

Jūda viņas priekšā paklanījās ar galminieka izveicību, marķīzei pat elpa aizsitās, un viņa jaunekli nopirka par pusi no prasītās summas. “Tikai tās baudas dēļ, ko es redzu,” tā viņš bilda. No savas puses marķīze solīja cienīt viņa brīvā cilvēka tiesības ūn atļaut uzstāties ar dresēto vērsi. Marķīze viņu izmitināja netālu no savas istabas, kur agrāk bija dzīvojis zirgkopis, un kaila gaidīja viņu ierodamies jau pirmajā naktī, neaizbultējusi durvis un cieši pārliecināta, ka jauneklis ieradīsies neaicināts. Bet viņai nācās gaidīt divas nedēļas un nokaitētās miesas dēļ gulēt caurā miegā.

īstenībā, tiklīdz Jūda saprata, kas viņa ir, un redzēja māju no iekšpuses, viņš atjaunoja savu verga atturību. Taču, kad Bernarda jau bija pārstājusi puisi gaidīt, gulēja kreklā, aizbultējusi durvis, Jūda ielauzās istabā pa logu. Marķīzi pamodināja viņa skāņo sviedru smaka. Tūlīt pat viņa izdzirdēja tādu kā mīnotaura sēkšanu, kad Jūda tumsā taustījās pēc viņas, sajuta uzguļamies virsū svelošu ķermeni, knaiblēm līdzīgās rokas, kas norāva pār galvu naktskreklu, sajuta, kā no galvas līdz papēžiem uz pusēm plēš viņas augumu, kamēr pie auss nerimās gārdzieni: “Mauka, mauka.” Tonakt Bernarda saprata, ka savā mūžā neko citu darīt nevēlas.

Marķīze zaudēja galvu viņa dēļ. Vakaros abi gāja dejot pilsētas nomalēs. Jūdu viņa bija apģērbusi kā kungu tādā uzvalkā un platmalē, lai izpatiktu viņam, bet pati maskējās dažādos tērpos, tiesa, tikai sākumā, vēlāk savu seju viņa vairs neslēpa. Viņa jaunekli gluži vai apbēra ar zelta ķēdītēm, gredzeniem un aprocēm un zobos lika iedarināt briljantus. Uzzinājusi, ka viņš pārguļ ar katru, ko sastop savā ceļā, marķīze gandrīz vai nomira, bet drīz vien samierinājās ar to, kas viņai atlēca. Dažu labu reizi sjestas laikā Dominga de Advjento iegāja saimnieces guļamistabā, domādama, ka viņa devusies uz trapiči, un pārsteidza pārīti, plikus kā no mātes miesām, uz grīdas nodarbojamies ar mīlas priekiem. Verdzene tā arī palika stāvam ar roku uz durvju aizšautras ne tik daudz pārsteigta, cik apstulbusi.

—           Nestāvi te, kā no kapa izlīdusi! — Bernarda viņai uzkliedza. Vai nu vācies, vai gāzies zemē pie mums!

Dominga de Advjento aizskrēja kā plēsta, ar blīkšķi aizcirzdama durvis, kas Bernardas ausīs noskanēja kā pļauka. Tovakar viņa izsauca kalponi pie sevis un, draudēdama ar elles mokām, pavēlēja nebilst ne vārdiņa par redzēto.

—Neraizējieties, baltā kundze, verdzene teica. -Jūs varat man aizliegt visu, ko vien vēlaties, un es paklausīšu. Un piebilda: Diemžēl jūs nevarat aizliegt man to, ko es domāju.

Ja arī marķīzs kauf ko uzzinātu, viņš izliktos, ka neko nesaprot. Galu galā Sjerva Marija bija vienīgā, kas viņu vēl saistīja ar sievu, un ne jau kā viņa paša, bet vienīgi sievas meita. Savukārt Bernarda nebūt tā nedomāja. Sjervu Mariju viņa bija aizmirsusi tādā mērā, ka reiz, atgriežoties no trapičes, kur pavadīja garum garas stundas, viņa sajauca savu meitu ar kādu citu tik izaugusi un pārvērtusies tā likās. Piesaukusi Sjervu sev klāt, viņa to nopētīja no galvas līdz papēžiem, iztaujāja par viņas dzīvi, bet par atbildi nesaņēma ne pušplēsta vārdiņa.

-   Tieši tāda pati kā tēvs, Bernarda noteica. Gatavais izdzimums.

Viņu dvēselēs joprojām nekas nebija mainījies arī dienā, kad marķīzs atgriezās no Dieva Mīlestības slimnīcas un Bernardai paziņoja, ka stingri un nepārsūdzami pārņem mājas vadības grožus savās rokās. Viņa apņēmībā bija kaut kas tik sakāpināts, ka Bernarda neiedrošinājās iebilst.

Pirmām kārtām viņš atdeva meitenei viņas vecmāmiņas marķīzes guļamistabu, no kuras Bernarda meitu bija izmetusi un aiztriekusi gulēt pie vergiem. Veco laiku spožums zem putekļu kārtas joprojām bija neskarts: karaliskā gulta, kuras vara mirdzums kalpotājos radīja pārliecību, ka tā ir no zelta; moskītu tīkls no līgavas tērpa tilla, krāšņi tērpi ar pozamentiem; alabastra mazgāšanās telpa ar neskaitāmiem smaržu flakoniņiem un kosmētikas līdzekļiem, kas militārista akurātībā bija sakārtoti uz tualetes galdiņa; pārnēsājams naktspods, porcelāna spļaujamtrauks un vemjamtrauks reimatisma paralizētās sirmgalves nepieejamā pasaule, ko viņa sapņoja dāvāt savai meitai, kuras tai nebija, un mazmeitai, kuru viņa tā arī neieraudzīja.

Kamēr verdzenes atdzīvināja guļamistabu, marķīzs noņēmās ar savas kārtības iedibināšanu mājās. Vergus, kas laiski gulšņāja arkāžu ēnā, viņš aizbaidīja un piedraudēja ar rīkstēm un soda būri tiem, kas vēlreiz uzdrošināsies pa stūriem kārtot savas dabiskās vajadzības vai spēlēt azarta spēles istabās, kurās neviens nedrīkstēja atrasties. Tie nebūt nebija jauni rīkojumi. Tie visi tika ievēroti ar daudz lielāku bijību, kad mājā valdīja Bernarda un Dominga de Advjento visu pārraudzīja, un kad marķīzs atklātu prieku skandēja savu vēsturisko paziņojumu: “Manās mājās notiek vien tas, kam pakļaujos es.” Vēlāk, kad Bernarda ieslīga kakao muklājā un Dominga de Advjento nomira, vergi lielā slepenībā atkal ielavījās mājā, vispirms sievietes ar mazuļiem, lai palīdzētu sīkākos mājas darbos, tad bezdarbībā apkārt bumbulējošie vīri, kas raudzīja pēc gaiteņu vēsuma. Satriekta par apkārt klīstošo posta rēgu, Bernarda vergiem pavēlēja pelnīt iztiku, ubagojot ielās. Kādas savas kārtējās krīzes laikā viņa nolēma vergus atlaist prīvībā, izņemot divus vai trīs, kas uzkoptu māju, bet marķīzs pret to izteica muļķīgu iebildumu:

-    Ja tiem jāmirst badā, tad labāk lai viņi mirst Šeit, nevis kaut kādos aizkaktos.

Taču, kad Sjervu Mariju sakoda suns, viņš neizlīdzējās ar tik vienkāršiem risinājumiem. Marķīzs piešķīra varu vergam, kurš šķietami baudīja vislielāko autoritāti un bija sevišķas uzticības cienīgs, un deva viņam rīkojumus, kuru bardzība satrieca pat Bernardu. Bet vakarā, kad māja pirmoreiz kopš Domingas de Advjento nāves atkal bija savesta kārtībā, marķīzs atrada Sjervu Mariju vergu barakā kopā ar pusduci jaunu melno sieviešu, kas gulēja krustu šķērsu dažādos augstumos iekārtos šūpuļtīklos. Viņš tās pamodināja, lai noskaitītu jaunās valdīšanas likumus.

-    Sākot ar šodienu, meitene dzīvos mājā, marķīzs teica. — Un lai neviens šajā pasaulē nešaubās, ka viņai ir tikai viena ģimene un tā ir balto cilvēku ģimene.

Meitene pretojās, kad viņu gribēja aiznest uz guļamistabu, un viņam nācās skaidrot, ka pasaulē valda cilvēku noteikta kārtība. Bet arī vecmāmiņas guļamistabā, uzvelkot meitai verdzeņu raupjā linu lindraka vietā smalku naktskreklu, marķīzs neizdabūja no viņas neviena vārda. Iestājusies durvīs, Bernarda viņos noskatījās: marķīzs sēdēja uz gultas malas un cīnījās ar naktskrekla pogām, kas negribēja iet cauri neievalkātajiem pogcaurumiem, un viņam pretim meitene, kas stāvēja un to vēroja bezkaislīgā mierā. Bernarda nespēja savaldīties:

-   Kāpēc jums neapprecēties? viņa noburkšķēja.

Un, tā kā marķīzs nelikās ne zinis, piemetināja:

-   Rūpals labu labais, viņa dzemdētu mazaš kreolu marķīzītes ar vistas kājām, kuras varētu pārdot cirkum.

Arī Bernardā kaut kas bija mainījies. Par spīti cietsirdīgajai smīkņai viņas ģīmī, tas šķita kripatiņu gaišāks, viņas nodevības dzīlēs bija jaušamas līdzjūtības

nogulsnes, kuras marķīzs gan nepamanīja. Tiklīdz viņš dzirdēja, ka Bernarda ir drošā attālumā, viņš teica meitai: pj— īsta surķene.

Marķīzam likās, ka meitenes sejā redz tādu kā intereses dzirksti.

-    Vai tu zini, kas ir surķene? viņš apprasījās, alkdams pēc atbildes.

Sjerva Marija viņam to neatvēlēja. Viņa lēni atlaidās gultā, lēni piekļāva galvu dūnu spilveniem, lēni uzvilka līdz ceļiem smalko palagu, kas smaržoja pēc ciedrkoka tīnes, un tēvam neveltīja nevienu mīļu skatienu. Marķīzam gluži kā ietrīsējās sirdsbalss:

-   Vai tu skaiti lūgšanu pirms gulētiešanas?

Meitene nepagrieza galvu. Viņa sarāvās embrija

pozā, kā to bija radusi darīt guļamtīklā, un aizmiga, nepateikusi arlabunakti. Marķīzs ar vislielāko rūpību pārvilka moskītu tīklu, lai, meitenei guļot, sikspārņi nesūktu asinis. Ap desmitiem vakarā vājprātīgo gaudas tukšajā mājā pēc vergu izraidīšanas kļuva nepanesamas.

Marķīzs palaida vaļā sargsuņus, un tie brāzās uz vecmāmiņas guļamistabu un ņēmās ošņāt durvju šķirbas, aizgūtnēm smilkstot un vaukšķot. Marķīzs ar pirkstu galiem tiem pakašāja galvu un nomierināja ar lāga ziņu:

Ta ir Sjerva. Turpmāk viņa dzīvos kopā ar mums.

Viņš gulēja maz un slikti, jo vājprātīgās dziedāja līdz pat diviem. Piecēlies reizē ar pirmajiem gaiļiem, marķīzs vispirms devās uz meitenes istabu, bet tā bija tukša, meitu viņš atrada verdzeņu būdā. Vistuvāk durvīm guļošā pārbijusies tūlīt pamodās.

-    Viņa pati atnāca, kungs, tā taisnojās, pirms vēl marķīzs paguva ko jautāt. Es pat nezinu, pa kuru laiku.

Marķīzs zināja, ka tā ir taisnība; Viņš izprašņāja, kura no verdzenēm bija pavadījusi Sjervu Mariju, kad meiteni sakoda suns. Trīcēdama pie visām miesām, pieteicās Karidade del Kobre, vienīgā mulate. Marķīzs viņu nomierināja.

-    Gādā par viņu, it kā tū būtu Dominga de Advjento, — viņš teica.

Un paskaidroja verdzenei tās pienākumus. Marķīzs brīdināja, lai tā neizlaiž meiteni no acīm ne uz brīdi, lai rūpējas par viņu ar mīļumu un sapratni, bet necenšas izpatikt. Vissvarīgākais bija neļaut meitenei iet aiz dzeloņkrūmu žoga, ko viņš bija licis iestādīt starp vergu pagalmu un pārējo mājas daļu. No rītiem pieceļoties un vakaros pirms gulētiešanas viņai bez prasīšanas bija jāsniedz izsmeļošs ziņojums.

-   Un apdomā labi, ko tu dari un kā tu dari, marķīzs pabeidza. Tu vienīgā atbildēsi, lai šie mani rīkojumi tiktu izpildīti.

Septiņos no rīta, ieslodzījis suņus būros, marķīzs devās uz Avrenunsio māju. Durvis ārsts atvēra pats, jo viņam nebija ne vergu, ne kalpu. Marķīzam likās, ka būtu labi izteikt sev pelnītu pārmetumu.

-    Ziniet, šis nav piemērotākais laiks apciemojumam, viņš teica.

Savukārt ārsts izplūda pateicībā par nesen saņemto zirgu. Viņš aizveda marķīzu pāri pagalmam līdz nojumei, zem kuras rēgojās vecas kalēju darbnīcas ēzes gruveši. Divgadīgais sarķis, īsts skaistulis, tālu prom no ierastās vides bija nemierīgs. Avrenunsio

mierinoši papliķēja tam pa vaigiem, čukstēdams ausī nez kādus brīnumus latīņu mēlē.

Marķīzs izstāstīja, ka beigtais zirgs ir aprakts Dieva Mīlestības slimnīcas vecajā dārzā, kas reiz iesvētīts kā bagāto kapsēta holeras sērgas laikā. Avrenunsio viņam pateicās par šo īpašo pakalpojumu. Sarunājoties ārsts ievēroja, ka ciemiņš no zirga turas pa gabalu. Marķīzs atzinās, ka viņam nekad nav bijusi drosme jāt.

-   Es baidos no zirgiem tāpat kā no vistām, viņš piebilda.

— Žēl, nespēja sazināties ar zirgiem ir aizkavējusi cilvēces attīstību, — Avrenunsio sacīja. Ja mēs tiktu tam pāri, tad radīt kentauru būtu nieks.

Mājas iekšpuse, ko izgaismoja divi logi uz plašo jūru, bija iekārtota iesīkstējuša vecpuiša nešķīstajā akurātībā. It visur valdīja dažādu balzamu aromi, kas mudināja ticēt medicīnas varenajam spēkam. Tur bija sakārtots rakstāmgalds un vitrīna, kurā stāvēja porcelāna flakoni ar etiķetēm latīņu valodā. Kaktā iebāzta, zeltītiem putekļiem klāta, gozējās dziednieciskā arfa. Bet vispamanāmākās bija vecās grāmatas, lielākā daļa latīņu valodā, ar bagātīgi izrotātām muguriņām. Tas bija sastutētas gan vitrīnās, gan vaļējos plauktos, vai arī kārtīgi sakrāmētas uz grīdas, un mediķis veikli lavierēja starp šaurajām sējumu ejām ar tādu izveicību kā degunradzis starp rozēm. Marķīzu šīs papīra ķīpas nomāca.

-    Laikam viss, kas vien pasaulē zināms, atrodas Šajā istabā, viņš noteica.

Grāmatas nekam neder, — kā jokojot attrauca Avrenunsio. Mana dzīve pagājusi, ārstējot slimības, kuras ar savām zālēm izraisījuši citi dakteri.

Viņš patrieca iesnaudušos kaķi no atzveltnes krēsla kas bija viņa -, lai atbrīvotu vietu marķīzam. Ārsts viņam pasniedza zāļu uzlējumu, ko viņš pats bija pagatavojis uz mazas alķīmiķu krāsniņas, un stāstīja par savu medicīnisko praksi, līdz pamanīja, ka marķīzs pagalam garlaikojas. Ta arī bija: patlaban marķīzs, pagriezis ārstam muguru, jau labu laiciņu stāvēja pie loga un vēroja neviesmīlīgo jūru. Beidzot, joprojām muguru nepagriezis, viņš uzdrošinājās ierunāties.

-    Licenciвt, viņš nomurmināja.

Avrenunsio nebija gaidījis uzrunu.

-Jā?

-    Cienot ārsta klusēšanas smago nastu, tikai lai jūs zinātu, es atzīstos, ka tas, ko runā, ir taisnība, marķīzs pauda svinīgā tonī. Trakais suns sakoda arī manu meitu.

Viņš paskatījās uz ārstu, bet tas nepamirkšķināja ne plakstu.

-   Es to zinu, ārsts teica. Un domāju, ka tāpēc arī jūs ieradāties tik agrā stundā.

-   Ta ir, marķīzs piekrita. Un viņš atkārtoja jautājumu, ko slimnīcā jau bija uzdevis par suņa sakosto: Ko mēs varam darīt?

Šoreiz Avrenunsio aiztaupīja iepriekšējās dienas nejauko atbildi, bet gan lūdza tikšanos ar Sjervu Mariju. Tieši to marķīzs bija gribējis. Ta nu viņi bija vienojušies, un kariete jau gaidīja pie durvīm.

Ieradies mājās, marķīzs sastapa Bernardu, sēžot pie tualetes galdiņa un tāpat vien šķelmīgi ķemmējot matus, gluži kā tajos gados, kad viņi pēdējoreiz mīlējās un ko viņš bija izdzēsis no atmiņas. Ziepju smarža piepildīja istabu ar pavasarīgu vieglumu.

Bernarda ieraudzīja vīru spogulī un jautāja bez jebkāda sapīkuma:

-    Kas mēs tādi esam, ka varam dāvināt zirgus pa labi un pa kreisi?

Marķīzs neatbildēja. Viņš paķēra no neuzklātās gultas Bernardas ikdienas apsitni, uzmeta to viņai uz galvas un bez mazākās līdzjūtības noskaldīja:

-   Apģērbies, pie mums ir ārsts.

^ Kungs, apžēlojies! Bernarda novaidējās.

-    Ne jau pie tevis, lai gan nenāktu par skādi, marķīzs nošņāca. Pie meitenes.

— Tas viņai nepalīdzēs, — marķīze atteica. — Vai nu viņa mirst, vai nemirst nekādas atšķirības. Taču ziņkāre darīja savu: Kurš tas ir?

-   Avrenunsio, marķīzs atbildēja.

Bernarda aizsvilās. Viņa labāk nomirtu tāda, kāda ir viena un kaila —, nekā uzticētu savu godu kaut kādam alkatīgam žīdam. Avrenunsio bija ārstējis viņas vecākus, un tie viņu bija izraidījuši, jo viņš mēdzis izpaust slimnieku veselības stāvokli, lai daudzinātu savas diagnozes. Marķīzs turējās pretī:

-    Kaut arī jūs to negribat un kaut arī es to gribu vēl mazāk, jūs esat viņas māte, marķīzs teica. Un šī svētā pienākuma vārdā es lūdzu jūsu piekrišanu ārsta pārbaudei.

-    Manis pēc dariet, ko vien vēlaties, Bernarda atbildēja. Es esmu mirusi.

Gluži negaidīti meitene pakļāvās bez čīkstēšanas sava ķermeņa rūpīgai izpētei, turklāt ar tādu ziņkāri, it kā viņa būtu aiz aukliņām raustāma lelle, p — Mēs, ārsti, redzam ar rokām, Avrenunsio viņu uzrunāja. Uzjautrināta meitene pa ilgiem laikiem pirmoreiz pasmaidīja.

Labas veselības pazīmes bija acīmredzamas, un, lai gan viņa izskatījās nevarīga, augums bija nevainojami veidots, pārklāts ar tikko manāmu zeltainu pūciņu, viss drīz solīja dāsnu uzplaukumu. Viņas zobi bija lieliski, acis redzēja gaisi, kājas bija nesapūlētas, rokas smalkas, un katra viņas matu šķipsna bija kā apsolījums ilgam mūžam. Meitene ar prieku un ar lielu pašapzinīgumu atbildēja uz āķīgajiem jautājumiem, taču vajadzēja viņu pazīt ļoti labi, lai pateiktu, ka neviena atbilde nebija patiesa. Viņa nedaudz satrūkās vienīgi tad, kad ārsts uzgāja niecīgo švīku uz potītes. Avrenunsio turpināja demonstrēt savu viltību:

-    Vai tu nokriti?

Meitene, ne aci nepamirkšķinot, pamāja:

—No šūpolēm.

Avrenunsio sāka kaut ko purpināt pie sevis latīniski. Marķīzs viņu pārtrauca:

—Runājiet saprotami!

-   Es to nesaku jums, ārsts atcirta. Es vienkārši čukstus domāj u latīniski.

Sjervu Mariju ārsta triki apbūra līdz brīdim, kad viņš pielika ausi pie meitenes krūtīm, lai viņu izklausītu. Meitenes sirds satraukti dunēja, uz līķbālās ādas izspiedās ledaini pilieni, kas vāji oda pēc sīpoliem. Pabeidzis izmeklēšanu, ārsts meiteni maigi papliķēja pa vaigu.

-    Tu turējies braši, — viņš teica.

Kad Avrenunsio ar marķīzu bija palikuši divatā, viņš izstāstīja, ka meitene par suņa trakumsērgu zinājusi. Marķīzs bija nesaprašanā.

—Viņa jums stāstīja visādas blēņas, viņš iesaucās, bet to gan ne!

-   Ne jau viņa, senjor, ārsts skaidroja. Man to pateica viņas sirds tā sitās kā vardulēns sprostā.

Marķīzs brīdi uzkavējās atmiņās, pārstāstīdams citus meitas neticamos melus bet bez riebuma, drīzāk ar tēvam piemītošu lepnumu.

Ј Varbūt viņa būs dzejniece! viņš teica. Avrenunsio tomēr nepiekrita, ka māksla kaut kādā veidā varētu būt melīga.

-    Jo rakstudarbs nepārprotamāks, jo tajā labāk saskatāma poēzija, viņš piebilda.

Vienīgais, ko viņš nespēja izskaidrot, bija meitenes sviedru sīpolainā smaka. Ta kā viņš zināja, ka smaržām un trakumsērgai nav nekādas saistības, šo simptomu viņš atmeta kā nekam nederīgu. Mazliet vēlāk Karidade del Kobre marķīzam atklāja, ka Sjerva Marija ir apguvusi vergu zinību noslēpumus, ka verdzenes viņai likušas košļāt manahū lipekļus un ka viņu kailu ieslēgušas sīpolu pagrabā, lai vājinātu suņa Jaunību.

Avrenunsio nemīkstināja nevienu trakuma slimības sīkumu.

pJo dziļāks ir kodums un jo tuvāk tas ir smadzenēm, pirmās lēkmes ir vissmagākās, viņš klāstīja.

Avrenunsio atminējās kādu savu pacientu, kurš nomiris pēc pieciem gadiem, lai gan varēja būt, ka viņš bija aplipis vēlreiz. Sīks skrambājums ne par ko neliecina: pēc nenoteikta laika brūcīte var uzpampt, sastrutot un atkal atvērties. Un agonija tad būtu briesmīgāka par nāvi. Vienīgā pareizā rīcība šādā gadījumā būtu meklēt glābiņu Dieva Mīlestības slimnīcā, kur izveicīgi senegālieši lieliski prata apieties ar ķeceriem un trakuma apsēstajiem. Ja ne, tad marķīzam personiski būtu jāuzņemas slogs turēt meiteni piesaistītu pie gultas līdz pat nāvei.

—Cilvēces visnotaļ garajā vēsturē, ārsts pabeidza savu runu, nav dzīvojis neviens trakumsērdzīgais, kas kaut ko tādu būtu piedzīvojis.

Marķīzs nolēma, ka nav tik smaga krusta, ko viņš nebūtu spējīgs uzņemties. Arī tad, ja meitene nomirs viņa mājā. Ārsts viņam veltīja drīzāk žēluma, nekā cieņas pilnu skatienu.

-   Senjor, es zināju, ka jūsu cēlums neļaus rīkoties citādi, Avrenunsio piebilda. Un es nešaubos, ka jūsu dvēselei pietiks spēka, lai to izturētu.

Viņš vēlreiz uzsvēra, ka viņa noteiktajā diagnozē nav nekā satraucoša. Ievainojums vēl ne tuvu nebija tik bīstams, turklāt neviens neatcerējās, ka tas būtu asiņojis. Visticamāk, ka Sjerva Marija trakumu nemaz nebija saķērusi.

—Un ko lai es daru, kamēr viss noskaidrojas? marķīzs vaicāja.

-   Kamēr viss noskaidrojas, Avrenunsio pasmaidīja, spēlējiet viņai mūziku, izgreznojiet māju ar puķēm, lieciet dziedāt putniem, vakaros vediet viņu uz jūru skatīties saulrietu, dodiet viņai visu, lai viņa justos laimīga.

Viņš atvadījās ar neiztrūkstošo sentenci latīņu mēlē, plaši pavēcinot cepuri. Bet par godu marķīzam šoreiz viņš teikumu pārtulkoja: “Nav tādu zāļu, kas ārstētu to, ko nespēj izārstēt laime.”

Otrā

Neviens tā ari nekad neuzzināja, kā marķīzs bija nolaidies līdz tādai nevīžībai, nedz ari to, kāpēc saglabāja tik nesaskanīgas laulības, ja reiz varēja pavadīt savu dzīvi rāmā vientulībā. Viņš būtu varējis būt jebkas, ja vien viņam piemistu tā neizmērojamā vara, ko bija baudījis tēvs pirmais marķīzs un Santjago Ordeņa kavalieris, nežēlīgs vergu tirgonis un bezsirdīgs izdzinējs, kam karalis nežēloja pagodinājumus un prebendas [11] un nesodīja par viņa noziegumiem.

Ignasio, viņa vienīgais mantinieks, bija nekam nederīgs. Viņš auga, acīmredzami atklādams garīgas atpalicības zīmes, neprata lasīt līdz cienījamam vecumam un nevienu nemīlēja. Pirmās dzīvīguma pazīmes jauneklis izrādīja divdesmit gadu vecumā, kad ievēroja un gribēja apprecēt kādu no Dievišķās Ganes dziednīcā ieslodzītajām, kuru dziesmas un klaigas viņu bija aijājušas bērnībā. Viņu sauca Saldā Olīvija. Viņa bija vienīgā meita karaļu seglinieku ģimenē, un meitenei bija jāapgūst seglu taisīšanas prasme, lai nepārtrūktu gandrīz divus gadsimtus ilgā tradīcija. Šī savādā piespiešana nodarboties ar vīriešu amatu, turklāt necilvēcīgā kārtā, izskaidroja viņas saprāta zudumu, tā ka iemācīt viņai neēst pašai savus mēslus bija kļuvis par grūti paveicamu uzdevumu. Citādi jau viņa būtu labu labā partija kreolu marķīzam ar tik paknapu gaismiņu galvā.

Saldajai Olīvijai bija možs gars un patīkams raksturs, un nebija viegli noprast, ka viņa ir jukusi. Kopš Ignasio meiteni redzēja pirmoreiz, jauneklis izvēlējās no trokšņainā pūļa uz terases tieši viņu, un tai pašā dienā viņi jau sapratās ar zīmēm. Olīvija, izcilniece papīra locīšanā, sūtīja viņam vēstis ar papīra balodīšiem. īgnasio pat iemācījās lasīt un rakstīt, lai varētu atbildēt draudzenei, un tas bija sākums neviltotai kaislībai, ko neviens nevēlējās saprast. Sacēlis skandālu, pirmais marķīzs draudēja pieprasīt dēlam publisku atsacīšanos.

-             Es ne tikai neatsacīšos, Ignasio attrauca.

-    Esmu saņēmis arī meitenes atļauju lūgt viņas roku.

Tam, ka viņa ir jukusi, Ignasio bija savs pretarguments:

-    Neviens trakais nav traks, ja vien kāds piekrīt viņa pārliecībai.

Tevs viņu izsūtīja uz saviem lauku īpašumiem ar kunga un saimnieka mandātu, ko dēls neuzskatīja par vajadzīgu izmantot. Šāda dzīve bija tas pats, kas nāve. Ignasio vajāja paniskas bailes no dzīvniekiem, izņemot vistas. Taču laukos viņš ieraudzīja dzīvu vistu tuvumā, iztēlē tā pieauga līdz govs apmēriem, un jauneklis nosprieda, ka tas ir visbaisākais pūķis, kāds vien sastopams uz zemes vai ūdenī. Tumsā viņu pārklāja auksti sviedri, un viņš modās rītausmā, nespēdams paelpot, jo bija pārbijies no spokainā klusuma ganībās. Plēsonīgais sargsuns, kas, ne acu nemirkšķinot, dirnēja pie guļamistabas, bija visu biedu bieds. Toreiz viņš mēdza teikt: “Es dzīvoju bailēs, jo esmu dzīvs.” Izsūtījumā viņš ieguva grūtsirža paskatu, neizteiksmīgus vaibstus, apcerīgu raksturu, gurdenas kustības, lēnīgu valodu un noslēpumainu aicinājumu, kas viņu it kā notiesāja tādai dzīvei kā klostera cellē.

Reiz pirmajā izsūtījuma gadā viņu pamodināja gluži kā pārplūdušu upju duna: tie bija muižas dzīvnieki, kas pameta savus laidarus un devās pāri stindzinoši mēmam laukam, ko apspīdēja spoža mēnesnīca. Neizdvesdami ne skaņas, dzīvnieki smagiem soļiem mīdīja savā ceļā visu, kad tie devās taisni pāri ganīklām un niedru audzēm, pāri upju straumēm un muklājiem. Pa priekšu gāja liellopu bari, darba un izjādes zirgi, tiem sekoja cūkas, aitas, mājputni visi vienā postošā strīpā, kas nozuda naktī. Pat lidotāji putni, tostarp baloži, gāja kājām. Un tikai niknais sargsuns rītu sagaidīja savā postenī pie saimnieka guļamistabas durvīm. Todien aizsākās gluži vai cilvēciska draudzība, ko marķīzs uzturēja gan ar šo, gan visiem nākamajiem sargsuņiem mājās.

Jauno Ignasio bailes nomaļajā muižā tā nomocīja, ka viņš atsacījās no savas mīlestības un pakļāvās tēva plāniem. Bet viņa tēvam ar mīlas upurēšanu nebija gana, viņš sastādīja testamentu, kurā viens punkts dēlam lika apprecēties ar kādu spāņu augstmaņa mantinieci. Ta nu greznās kāzās tika noslēgta laulība ar donju Olalju de Mendosu, ļoti skaistu un daudzpusīgi apdāvinātu sievieti, kuru viņš tā arī atstāja jaunavās, neatvēlēdams viņai pat vienīgā bērna prieku. Vārdu sakot, viņš turpināja dzīvot tieši tāds, kāds bija kopš dzimšanas, nekam nederīgs vecpuisis.

Donja Olalja de Mendosa ieveda īgnasio sabiedrībā. Viņi apmeklēja galveno mesu, vairāk gan izrādīties nekā apliecināt ticību. Donja Olalja tērpās melnos, spilgtos svārkos ar košiem lakatiem, galvā viņai bija Kastīlijas balto sieviešu toka [12] ar iestērķelētām mežģīnēm, un viņu pavadīja zīdā ģērbtu un ar zeltu rotātu verdzeņu svīta. Lai gan pat visklīrīgākās dāmas baznīcā gāja istabas čībās, donja Olalja kājās vilka augstus safjāna puszābaciņus ar pērļu rotājumiem. Atšķirībā no citiem izciliem vīriem, kas nēsāja aizvēsturiskas parūkas un smaragda pogas, marķīzs ģērbās kokvilnas drēbēs un galvā lika mīkstu bereti. Kaut gan viņa klātbūtne publiskos pasākumos allaž bija obligāta, tomēr viņš nekādi nespēja pārvarēt savas bailes no sabiedrības.

Donja Olalja bija bijusi Domeniko Skarlati audzēkne Segovijā un ieguvusi diplomu ar izcilību, kas viņai ļāva mācīt mūziku un dziedāšanu skolās un klosteros. No Spānijas viņa bija ieradusies ar izjauktu klavihordu, ko pati arī salika kopā, un dažādiem stīgu instrumentiem, kurus spēlēja un mācīja spēlēt citiem ar lielu meistarību. Viņa izveidoja noviču ansambli, kas mājās iesvētīja pēcpusdienas ar jaunām vēsmām no Itālijas, Francijas un Spānijas, un mēļoja, ka to poētiskumu iedvesmojis pats Svētais Gars.

Ta vien šķita, ka marķīzs nespēja baudīt mūziku. Uz viņu bija attiecināms franču teiciens par mākslinieka rokām un artilērista dzirdi. Taču kopš tās dienas, kad instrumentus izcēla no kastēm, viņa uzmanību tūlīt piesaistīja itāliešu teorba [13] tik neparasts likās tās dubultgrifs, diapazona plašums, stīgu skaits un to dzidrais skanējums. Donja Olalja ieņēma galvā, ka viņš to varētu spēlēt tikpat labi kā viņa. Caurām priekšpusdienām zem dārza kokiem viņi mocījās ar vingrinājumiem: donja Olalja ar mīlestību un pacietību, Ignasio ar akmeņkaļa ietiepību, līdz bez kļūdām padevās kāds nožēlojams madrigāls.

Mūzika tik ļoti uzlaboja laulātā pāra saskaņu, ka donja Olalja uzdrošinājās spert tik ilgoto soli. Kādā vētrainā naktī, iespējams, pietēlodama neesošas bailes, viņa devās uz sava nevainīgā dzīvesbiedra guļamkambari.

Man pieder puse šīs gultas, viņa teica, un es nāku to pieprasīt.

Viņš nepiekāpās. Bet arī viņa palika pie sava, pārliecināta, ka reiz izdosies vīru pierunāt ar labu vai ar ļaunu. Tomēr dzīve viņiem nepiešķīra laiku. Kāda novembra devītajā dienā viņi divatā muzicēja zem apelsīnkokiem, jo gaiss bija ārkārtīgi dzidrs, debesis augstas un bez neviena mākonīša, kad viņus apžilbināja pēkšņs uzliesmojums; zeme norībēja, viņus pārbiedējot, un donja Olalja nokrita gar zemi, zibens ķerta.

Pārsteigtā pilsēta traģēdiju iztulkoja kā dievišķu dusmu izvirdumu par kādu apkaunojošu grēku. Marķīzs sarīkoja karalienes cienīgas bēres, kurās pirmoreiz parādījās melnās svētku drānās un slimīgi bāls, kāds arī palika līdz mūža beigām.

Kad marķīzs atgriezās no kapsētas, viņu pārsteidza ar papīra balodīšiem piesnigušais apelsīnkoku dārzs. Viņš uz labu laimi paķēra vienu, atlocīja to un izlasīja: zibeni sūtīju es.

Vēl nebija aizskrējusi devītā diena pēc bērēm, kad Ignasio jau bija atdāvājis baznīcai labākās zemes, kas veidoja viņa mantojuma varenību: liellopu fermas Mompoksā un Ajapelā, un tikai divu līgu [14] attālos divus tūkstošus hektāru Maatesā ar vairākiem darba un izjādes zirgu ganāmpulkiem, kā arī lauku saimniecību un labākās trapičes Kārību jūras piekrastē. Tomēr leģenda par viņa īpašumiem pamatojās uz joprojām milzīgo, saimniecībā neizmantoto latifundiju, kuras robežas varēja tikai iztēloties un kura nozuda kaut kur Lagvaripas muklājos un Lapuresas zemienēs, izplešoties līdz pat Uravas mangrovju purviem. Vienīgais, ko viņš paturēja sev, bija tikai kungu savrupmāja ar iekšpagalmu kalpotājiem, kuru bija palicis pavisam maz, un Maatesas trapiče. Mājas pārvaldīšanu viņš uzticēja Domingai de Advjento. Vecajam Neptūno viņš saglabāja kučiera cienību, ko tam bija piešķīris pirmais marķīzs, un uzdeva gādāt par to mazumiņu zirgu, kas stallī bija atlicis.

Pirmoreiz nakšņodams viens savu senču drūmajā miteklī, viņš tumsā nespēja aizmigt to iedzimto baiļu dēļ, kas vajāja visus dižciltīgos kreolus, ka miegā pašu vergi varētu viņus nogalēt. Marķīzs uztrūkās sēdus, netikdams skaidrībā, vai drudžainās acis, kas vērās pa jumta lodziņu, bija no šīs vai no citas pasaules. Viņš uz pirkstgaliem pielavījās pie durvīm, strauji atrāva tās vaļā un krietni pārsteidza kādu nēģeri, kas viņu bija izspiegojis pa atslēgas caurumu. Viņš burtiski sajuta, kā vergi, kaili un nozieķējušies ar kokosriekstu taukiem, lai tos nevarētu sagrābt, tīģera soļiem ložņā pa koridoriem. Apstulbis no daudzajām briesmām, kas uzglūnēja visos stūros, marķīzs pavēlēja, lai gaisma mājās degtu līdz rītam, patrieca vergus, kas pamazām bija sagrābuši savā varā tukšās telpas, un atveda mājās pirmos cīņas mākslā dresētos sargsuņus.

Lielie vārti tika aizslēgti. Ignasio atteicās no franču mēbelēm, kuru samts nelabi smirdēja pēc mitruma, pārdeva gobelēnus, porcelānu un izcilus pulksteņmeistaru darbus un samierinājās ar dadžu virvju guļamtīkliem, lai iztukšotās istabas nepārkarstu. Marķīzs vairs neapmeklēja ne mesas, nenodevās lūgšanām un nenesa Vissvētā mantiju procesijās, nepiedalījās svētkos un neieturēja gavēni, lai gan nodevas baznīcai joprojām maksāja laikā. Viņa patvērums bija šūpuļtīkls, dažkārt guļamistabā, kad valdīja augusta miegainība, un gandrīz vienmēr zem dārza apelsīnkokiem sjestas laikā. Trakomājas sievietes viņu apmētāja ar ēdiena paliekām un izkliedza jēlas neķītrības, bet, kad valdība viņam laipni piedāvāja pārcelt vājprātīgo namu uz citu vietu, marķīzs aizbildinājās, ka ir viņām ļoti pateicīgs.

Sava iecerētā atraidījumu uzveikta, Saldā Olīvija ļāvās grūtsirdīgām atmiņām par to, kā nemaz nebija bijis. Kad vien radās izdevība, viņa bēga no Dievišķās Ganes dziednīcas pa dārza vārtiņiem. Ar neviltotas mīlestības devu viņa pieradināja niknos mastifus un savas naktsmiera stundas veltīja nekad neiegūtās mājas sakopšanai, slaukot istabas ar bazilika slotām, lai būtu veiksme, un sakarot ķiploku virtenes moskītu aizbaidīšanai. Acīgā Dominga de Advjento tā arī nomira, neuzzinājusi, kāpēc no rītiem gaiteņi bija daudz tīrāki nekā vakaros un kāpēc vakarā saliktie priekšmeti rītus sagaidīja pavisam citā kārtībā. Bija pagājis apmēram gads, kopš marķīzs dzīvoja atraitņos, kad viņš pirmoreiz pārsteidza Saldo Olīviju beržam virtuves krāmus, ko verdzenes, viņasprāt, bija atstājušas ne pārāk tīrus.

-    Nekad nevarēju iedomāties, ka tu kaut ko tādu iedrošināsies, viņš teica.

-    Tāpēc ka tu joprojām esi viens nožēlojams nejēga! viņa attrauca.

Ta tika atjaunota aizliegtā draudzība, kas vismaz kādreiz atgādināja mīlestību. Viņi runājās līdz rītam bez liekām cerībām vai sarūgtinājuma kā vecs laulātais pāris, kas nodevušies ierastai dzīves gaitai. Viņi ticēja, ka ir laimīgi, un, iespējams, tādi arī bija, līdz kāds no viņiem pateica vārdiņu par daudz vai paskatījās ne pa prātam, un nakts izvērtās vandaļu prāvā, kas tracināja sargsuņus. Un atkal viss bija kā agrāk, un Saldā Olīvija ilgu laiku nerādījās mājās.

Marķīzs Olīvijai atzinās, ka nicinājumu pret šīszemes labumiem un dzīvesveida maiņu bija izraisījusi nevis dievbijība, bet gan bailes no pēkšņa ticības zuduma, kad viņš ieraudzījis zibens pārogļoto sievas ķermeni. Par mierinājumu Saldā Olīvija piedāvāja sevi. Viņa solījās būt paklausīga verdzene gan virtuvē, gan gultā. Bet marķīzs nepadevās.

Es vairs nekad neprecēšos, viņš apzvērēja.

Taču jau pirms gada marķīzs bija slepus apprecējies ar Bernardu Kavreru sava tēva bijušā priekšstrādnieka meitu, kurš bija kļuvis bagāts, tirgojoties ar aizjūras precēm. Viņi iepazinās, kad tēvs sūtīja meitu uz māju ar sālītām siļķēm un melnajām olīvām, kas bija donjas Olaljas vājība, un, kad viņa nomira, kārumi tika piegādāti marķīzam. Kādu dienu Bernarda sastapa marķīzu dārzā, guļot šūpuļtīklā, un pēc kreisās plaukstas līniju rakstiem nolasīja viņa likteni. Marķīzu tik ļoti iespaidoja viņas teiktā trāpīgums, ka viņš vēlēja tai ierasties katru dienu sjestas laikā, kaut arī neko nevēlējās pirkt, bet pagāja divi mēneši, un viņš neizrādīja nekādu iniciatīvu. Un tad to uzņēmās meitene pati. Ar strauju lēcienu viņa uzmetās jāšus guļamtīklā uz marķīza, aizbāza viņam muti ar paša virssvārci, ko tas mēdza valkāt, un nomocīja līdz bezspēkam. Tad atkal atdzīvināja viņu ar tādu degsmi un prasmi, kādu marķīzs savu vientulīgo un pliekano mīlas prieku baudās pat nespētu iedomāties, un viņa šķīstības oreols nu viņam bija atņemts. Viņam bija piecdesmit divi gadi, viņai divdesmit trīs, bet vecuma starpība tiem nekādi nekaitēja.

Viņi nodevās nesteidzīgi un bezjūtīgi mīlas priekiem katru pēcpusdienu apelsīnkoku svētītās ēnas aizsegā. Vājprātīgās no terasēm pārīti uzmundrināja ar bezkaunīgām dziesmiņām un katru uzvaru sumināja ar vētrainiem aplausiem. Pirms vēl marķīzs apjēdza uzglūnošās briesmas, Bernarda atskurbināja viņa apstulbumu ar ziņu, ka jau divus mēnešus esot mātes cerībās. Bernarda atgādināja, ka viņa nav nēģeriete, bet gan spāniski runājoša indiāņa un Kastīlijas baltās sievietes meita, tā ka laulību formalitāšu nokārtošana bija vienīgā adata, ar ko aizlāpīt negoda caurumu. Marķīzs viņu pasūtīja ratā, līdz kādu pēcpusdienu pie dārza vārtiņiem pieklauvēja meitenes tēvs ar plecā uzkārtu senlaicīgu arkebūzu. Viņš runāja rāmi, bija izmeklēti pieklājīgs un pasniedza marķīzam ieroci, acīs neskatīdamies.

-    Vai jūs zināt, kas tas ir, senjor marķīz? viņš jautāja.

Ignasio grozīja ieroci rokās un nezināja, ko ar to darīt.

-    Cik noprotu, tā ir arkebūza, viņš teica1 . Un, patiesi ieintriģēts, apvaicājās:

-   Kādam nolūkam jūs to lietojat?

-    Lai aizstāvētos pret pirātiem, senjor, indiānis paskaidroja, joprojām neskatīdamies viņa acīs. Un tagad es to atnesu, lai jūsu augstība man parādītu godu un nogalinātu mani, pirms es nogalinu jūs.

Un paskatījās marķīzam acīs. Indiāņa šaurās ačteles bija skumjas un mēmas, bet marķīzs saprata, ko tās noklusēja. Viņš atdeva arkebūzu un lūdza ienākt, lai nosvinētu vienošanos. Pēc divām dienām kaimiņu baznīcas mācītājs noturēja svinīgu laulību dievkalpojumu, kurā piedalījās meitenes vecāki un abu krustvecāki. Kad ceremonija bija beigusies, nez no kurienes parādījās Sagunta un kronēja jaunlaulātos ar laimes vainagiem.

Kādā vēlīnu lietavu rītā, kas iekrita Strēlnieka zīmē, ne visai veiksmīgi piedzima tikai septiņus mēnešus iznēsātā un sīciņā Sjerva Marija de Todosa 1os Anhelesa. Viņa izskatījās pēc pusdzīva kurkuļa, ko draudēja nožņaugt ap kaklu aptinusies nabassaite.

-    Sievišķis, noteica vecmāte. Bet viņa nedzīvos.

Un tad Dominga de Advjento saviem svētajiem apsolīja: ja viņi apžēlosies un dāvās meitenei dzīvību, viņas mati netiks griezti līdz pat kāzu naktij. Viņa vēl nebija beigusi lūgsnu, kad mazule iebrēcās. Starojošā Dominga de Advjento iegavilējās:

— Viņa būs svētā!

Marķīzs, kurš viņu ieraudzīja jau nomazgātu un apģērbtu, nebija tik gaišredzīgs:

-    Viņa būs ieietie. īa Dievs dos spēku un veselību!

Bērnība dižciltīgā un plebejietes meitai bija kā atradenei. Māte viņu ienīda kopš pirmās un vienīgās zīdīšanas reizes un atteicās paturēt meitu pie sevis, bīdamās to nogalēt. Sjervu Mariju baroja Dominga de Advjento, viņa to kristīja un pievērsa Olokunam, jorubu dievībai, kura dzimums nebija nosakāms un kura ģīmi ieskatīja par tik baismu, ka to drīkstēja redzēt tikai sapņos, un vienmēr paslēptu zem maskas. Dzīvodama vergu iekšpagalmā, Sjerva Marija iemācījās dejot, pirms vēl sāka runāt, vienlaikus apguva trīs afrikāņu valodas, iepratās dzert gaiļa asinis tukšā dūšā un nedzirdamai un nemanāmai pašmaukt garām kristiešiem gluži kā nemateriālai būtnei. Ar Domingas de Advjento gādību meiteni allaž ieskāva dzīvespriecīgs melnādainu verdzeņu, metisu kalpoņu un indiāņu izsūtāmo galms, kas viņu mazgāja dziedinošos ūdeņos, šķīstīja ar Jemaijas verbenām un nepaklausīgos matus, kas piecu gadu vecumā sniedzās jau līdz jostasvietai, kopa kā rožu krūmu. Pamazām vien verdzenes bija apkārušas meiteni ar visdažādāko dievu krellēm, kuru skaits jau sasniedza sešpadsmit.

Kamēr marķīzs nīkuļoja dārzā, Bernarda ar stingru roku sagrāba varu mājās. Viņas pirmais uzdevums bija atjaunot vīra izdāļāto bagātību, ko reiz ar -spēku bija aizstāvējis pirmais marķīzs. Sis vīrs kādreiz bija ieguvis licences astoņos gados pārdot piecus tūkstošus vergu ar norunu, ka tai pašā laikā par katru vergu varēs ievest divas mucas miltu. Bet, pateicoties savām lieliskajām blēdībām un muitnieku pērkamībai, viņš ne tikai iztirgoja nolīgto miltu daudzumu, bet kā rūdīts kontrabandists pārdeva vēl par trim tūkstošiem vergu vairāk, kļūdams sava gadsimta veiksmīgākais privāttirgonis.

Tieši Bernardai ienāca prātā, ka ar miltiem tirgoties būtu izdevīgāk nekā ar vergiem, lai gan, taisnību sakot, lielākos panākumus nodrošināja viņas neticamā pārliecināšanas prasme. Par vienu pašu atļauju importēt tūkstoš vergu četros gados un par katru melno trīs mucas miltu Bernarda vienā rāvienā tika uz zaļa zara: viņa gan pārdeva norunātos tūkstoš vergus, bet trīs tūkstoš miltu mucu vietā importēja divpadsmit tūkstošus mucu. Ta bija gadsimta lielākā kontrabanda.

Tajos gados pusi laika viņa pavadīja Maatesas trapičē, kur bija nodibinājusi savu darījumu centru Grande de la Magdalēnas upes tuvuma dēļ, kas nodrošināja visa veida tirdzniecību vicekaralistes iekšienē. Marķīza mājās reizumis nonāca ziņas par viņas plaukstošo labklājību, bet viņa par to nevienam neatskaitījās. Sajās mājās pavadītajā laikā, pat pirms krīzes, viņš likās kā vēl viens būrī iesprostots mastifs. Dominga de Advjento to pateica vēl labāk: “Pat sava pakaļa viņam traucēja.”

Sjerva Marija beidzot cienījamu vietu savās mājās ieņēma, kad nomira viņas verdzene un viņai tika iekārtota pirmās marķīzes lepnā guļamistaba. Tika iecelts audzinātājs, kas viņai mācīja Ibērijas pussalas spāņu valodas stundas un iepazīstināja ar aritmētikas un dabaszinātņu gudrībām. Viņš arī nopūlējās iemācīt viņai lasīt un rakstīt. Meitene atteicās, aizbildinoties, ka nespēj atšķirt burtus. Kāda vienkāršas izcelsmes skolotāja sāka mācīt meitenei novērtēt mūziku. Par to gan Sjerva Marija ieinteresējās un parādīja labu gaumi, tomēr nebija tik pacietīga, lai apgūtu kādu instrumentu. Apjukumā skolotāja atteicās viņu mācīt un atvadoties marķīzam atzinās:

-   Nav jau tā, ka meitenei nekas nepadotos, viņa gluži vienkārši ir no citas pasaules.

Bernarda mēģināja apslāpēt savas dusmas, bet drīz vien saprata, ka pie vainas nav ne viņa, ne meita, bet gan viņu abu iedaba. Kopš Bernarda bija iedomājusies, ka meitai piemīt kaut kādi pārdabiski spēki, viņa dzīvoja kā uz adatām. Viņa drebēja pie visām miesām jau no domas vien, ka, paskatoties atpakaļ, ieraudzīs šī vārgā, gaisīgā tillā tērptā radījuma neizdibināmās acis, un no meitenes mežonīgajiem matiem Bernardai kļuva auksti.

-   Skuķi! kliedza Bernarda. Es tev aizliedzu uz mani tā skatīties!

Kad viņa bija iegrimusi savos darbos, viņa mēdza sajust pakausī čūskas svelpjošo elpu kā no slēpņa un pārbīlī salēcās.

-   Skuķi! viņa tai uzkliedza. Pieklauvē, pirms ienāc!

Bailes pieauga, kad meitene kaut ko nobēra jorubu valodā. Naktī gāja vēl trakāk, tāpēc ka Bernarda varēja piepeši pamosties no sajūtas, it kā viņai kāds pieskaras, un izrādījās, ka meitene stāv gultas galā un vēro viņu guļam. Nelīdzēja arī zvaniņš pie plaukstas, jo Sjervas Marijas zaglīgā izturēšanās liedza tam skanēt.

-   Ja šim radījumam ir kaut kas no baltā cilvēka, tad tā ir tikai ādas krāsa, māte mēdza sacīt.

Ta bija tik liela patiesība, ka meitene mainīja savu vārdu pret afrikāņu vārdu, ko viņa pati bija izgudrojusi, Marija Mandinga [15] .

Viņu attiecības kļuva neizturamas kādā rītā, kad Bernarda bija pamodusies no mežonīgām slāpēm, ko bija radījis pārmērīgos daudzumos lietotais kakao, un lielas māla bļodas dibenā ieraudzīja peldam Sjervas Marijas lelli. Ta viņai nešķita vis parasta, ūdenī peldoša lelle, bet gan kaut kas pagalam šausminošs beigta lelle.

Pārliecināta, ka tā bija nez kāda pret viņu vērsta Sjervas Marijas afrikāņu riebeklība, Bernarda nosprieda, ka viņām abām vienā mājā nav vietas. Marķīzs bikli mēģināja būt par starpnieku, bet viņa sausi noskaldīja:

—           Vai nu viņa, vai es!

Ta nu Sjerva Marija atgriezās verdzeņu barakā un palika tur arī tad, kad Bernarda atradās trapičē. Viņa joprojām bija tikpat noslēgta, kāda bija kopš dzimšanas, un pilnīga analfabēte.

Taču Bernardai neklājās daudz labāk. Viņa bija mēģinājusi aizturēt Jūdu Iskariotu, pielāgojoties viņam, un nepilnos divos gados zaudēja peļņu, tāpat kā savas dzīves stabilitāti. Viņa pārģērba Jūdu gan par Nūbijas pirātu, gan kārava dūzi, gan ķēniņu Melhioru, un tad abi devās uz priekšpilsētām, jo sevišķi tajā laikā, kad galeonas bija izmetušas enkuru un pilsēta iestiga uzdzīvē uz veselu pusgadu. Ārpus pilsētas mūriem tika uzslieti bordeļi un tavernas, kur iegriezās tirgotāji no Limas, Portobelo, Havanas,

Verakrusas, lai kaulētos par precēm un visas jaunatklātās pasaules labumiem. Kādu vakaru, pārdzēries kādā no galeonu katordznieku vīnūžiem, Jūda piegāja pie Bernardas ārkārtīgi noslēpumains.

-   Atver muti un aiztaisi acis, viņš teica.

Viņa tā ari izdarīja, un Jūda uzlika tai uz mēles Oaksakas maģiskās šokolādes gabaliņu. Bernarda pazina tās garšu un tūlīt izspļāva, jo pret kakao viņai bija īpašs riebums jau kopš bērnības. Jūda iegalvoja viņai, ka tā ir patiešām svēta manta, kas piešķir dzīvei prieku, vairo fizisko spēku, uzmundrina dvēseli un nostiprina potenci.

Bernarda laida vaļā lielo smējienu.

— Ja jau tā, viņa teica, tad Santaklāras mūķenītes būtu īsti cīņas vērši!

Bernardu savā varā jau bija pārņēmis raudzētais medus, ar ko viņa mielojās savu skolas draudzeņu pulciņā vēl pirms precībām un turpināja našķoties ne tikai ar muti, bet ar visām piecām maņām svelmainajā trapičes gaisā. Bet Jūda viņai iemācīja košļāt tabaku un kokas lapas, samaisītas ar jarumo koka pelniem, kā to dara Sjerra Nevadas indiāņi. Tavernās viņa pamēģināja arī Indijas hašišu, Kipras terpentīnaugu, Realas de Katorses peijotu un vismaz vienreiz filipīniešu tirgoņu piegādāto opiju no Ķīnas. Tomēr gluži kurla pret Jūdas kakao slavinājumiem viņa nebija. Atsacījusies no visa pārējā, viņa atzina tā labās īpašības un turpmāk deva priekšroku kakao. Jūda tikmēr bija kļuvis par zagli, savedēju un svētdienas pederastu vienas vienīgas izvirtības dēļ, jo viņam nekā netrūka. Kādā nelabā naktī Bernardas acu priekšā Jūda plikām rokām saķērās ar trīs flotes katordzniekiem pēc kašķa kāršu spēlē, un tie viņu nosita ar krēsliem.

Bernarda nobēga trapičē. Māja tika pamesta novārtā, un, ja šis kuģis no tā laika nenogrima, tad tikai pateicoties Domingas de Advjento prasmīgajām rokām, kas pie viena arī Sjervu Mariju izveidoja tādu, kā viņas dievi gribēja. Marķīzs par sievas sabrukumu bija dzirdējis tikai pa ausu galam. No trapičes atklīda runas, ka viņa dzīvojot kā pa murgiem, sarunājoties ar sevi un esot izvēlējusies vislabākos vergus savu bijušo skolas draudzeņu romiešu naktsorģiju apkalpošanai. Pa ūdeņiem atpeldējusī pārticība kā ūdeņi arī aiztecēja, un viņa dzīvoja pilnīgā atkarībā no medus maišeļiem un kakao saiņiem, ko turēja noslēptus visās malās, lai nebūtu jāzaudē laiks, kad nu kāre kļūs neizturama. Vienīgais nodrošinājums, kas bija atlicis, toreiz bija divi māla podi, pilni ar zeltu, gan simt, gan četru dublonu [16] vērtībā, kurus ziedu laikos viņa bija aprakusi zem savas gultas. Viņa bija tik sašļukusi, ka pat vīrs viņu nepazina, kad pēc trīs gadu nepārtrauktas prombūtnes Bernarda pārnāca no Maatesas, tas notika, pirms suns sakod,a Sjervu Mariju.

Marta vidū trakumsērgas draudi šķita novērsti. Marķīzs, pateicies liktenim, apņēmās izlabot pagātnes kļūmes un iekarot meitenes sirdi ar laimes recepti, ko bija ieteicis Avrenunsio. Viņš veltīja meitai visu savu laiku. Viņš centās iemācīties saķemmēt tai matus un sapīt bizi. Viņš centās iemācīt tai būt īstai baltajai, atjaunot viņā izdzisušos augstdzimušas kreolietes sapņus, atradināt no kāres pēc marinētas iguānas garšas un sautēta bruņneša zupas. Viņš izmēģināja gandrīz visu, tikai aizmirsa sev pajautāt, vai šādi viņš dara meitu laimīgu.

Avrenunsio turpināja viņus apraudzīt. Lai gan ar marķīzu saprašanās nebija nekāda vieglā, ārstam patika viņa neapzinātā brīvība šajā Svētās Inkvizīcijas iebiedētajā priekšpilsētā. Ta nu pagāja gada karstākie mēneši, ārstam savā nodabā pļāpājot zem ziedošiem apelsīnkokiem un marķīzam lēnām sapūstot guļamtīklā tūkstoš trīssimt jūras jūdžu attālumā no karaļa, kas par viņu nekā nebija dzirdējis. Vienu no šādiem apmeklējumiem izbojāja Bernardas sērīgās vaimanas.

Avrenunsio satraucās. Marķīzs gan izlikās kurls, bet jau nākamais kunksts bija tik sirdi plosošs, ka ignorēt to bija neiespējami.

-    Lai kas viņa arī būtu, mums kaut kas jādara, Avrenunsio sacīja.

Ta ir mana sieva no otrajām laulībām, — marķīzs attrauca.

-    Viņai ir beigtas aknas, Avrenunsio pavēstīja.

-    Kā jūs to zināt?

— Viņa vaid ar vaļēju muti, — ārsts paskaidroja.

Viņš bez atļaujas atgrūda durvis un istabas mijkrēslī pūlējās saskatīt Bernardu, bet gultā viņas nebija. Viņš sauca tās vārdu, bet neviens neatbildēja. Tad viņš atrāva vaļā logu, un metāliska pēcpusdienas gaisma atklāja viņas ķermeni kailu guļam uz grīdas izplestām rokām kā krusts, nāvi nesošu vēdergraižu oreola ieskauta. Viņas miroņzilgā āda liecināja par ielaistu melno holeru. Viņa pacēla galvu un piepešajā atrautā loga gaismā un spozmē ārstu nepazina. Turpretim viņam pietika uzmest Bernardai acis, lai pareģotu tai likteni.

Mana meita, pēc tevis jau kraukļi ķērc, viņš teica.

Viņš paskaidroja, ka vēl ir iespējams viņu glābt, ja vien viņa ļautos ārkārtējai asins attīrīšanas kūrei. Tad Bernarda viņu pazina, ar pūlēm piecēlās sēdus un ņēmās ārstu lamāt. Avrenunsio nesatricināmā mierā izturēja šos naida uzplūdus un no jauna aizvēra logu. Jau iedams prom, viņš apstājās pie marķīza guļamtīkla un precizēja savu prognozi:

-    Senjora marķīze nomirs ne vēlāk kā piecpadsmitajā septembrī, ja vien pirms tam nepakārsies pie kādas spāres.

Marķīzs vienaldzīgi atteica:

-   Visskumjākais, ka piecpadsmitais septembris vēl ir aiz kalniem.

Arī turpmāk viņš nodevās Sjervas Marijas laimes nodrošināšanai. No Sanlāsaro kalna viņi vēroja neizbrienamos purvus austrumos, bet rietumos kā milzīga sarkana saule grima laismojošā okeānā. Meitene apvaicājās, kas atrodas viņpus jūras, un viņš atbildēja:

-    Pasaule.

Katrs viņa žests guva meitenē negaidītu atsauksmi. Kādu vakaru pie apvāršņa viņi ieraudzīja galeonu flotili piepūstām burām.

Pilsēta pārvērtās. Tevs un meita staroja sajūsmā par marionetēm, ugunsrijējiem un citiem bezgala daudzajiem svētku valdzinājumiem, kas šajā daudzsološajā aprīlī piepildīja ostas dzīvi. Divos mēnešos Sjerva Marija uzzināja par baltajiem daudz vairāk nekā jebkad agrāk. Pūloties viņu pārveidot, arī marķīzs kļuva krietni citāds, turklāt tik radikālā veidā, ka šķita — pārmaiņas skārušas vairāk viņa dziļāko būtību nekā raksturu vien.

Marķīza māja bieži bija pilna ar visādām virves dejotājām, mūzikas kastēm un mehāniskajiem pulksteņiem, kas tika izrādīti Eiropas gadatirgos. Marķīzs pat noslaucīja putekļus no itāliešu teorbas. Viņš nospriegoja stīgas, uzskaņoja tās ar tādu neatlaidību, ko varēja izskaidrot vien ar patiesu mīlestību, un vienreiz atkal ķērās pie senos laikos dziedātām dziesmām ne aizgājušie gadi, ne pabalējušās atmiņas nebija spējušas ietekmēt viņa labo balsi un slikto dzirdi. Sjerva Marija jautāja, vai tā ir tiesa, ko dzied dziesmās, ka mīlestība uzvarot visu.

-    Ta ir tiesa, tēvs atbildēja. Bet labāk būs, ja tu tam neticēsi.

Iepriecināts par labajām vēstīm, marķīzs sāka domāt par ceļojumu uz Sevilju, lai Sjerva Marija pilnībā atlabtu no klusajām skumjām un pabeigtu iepazīt pasauli. Datums un maršruts jau bija nolikti, kad marķīzu sjestas laikā pamodināja Karidade del Kobre ar aplam cietsirdīgu ziņu:

-   Mana nabaga meitiņa, senjor, viņa tūlīt kļūs par suni!

Avrenunsio, kuru izsauca uz karstām pēdām, ātri vien atspēkoja tautā valdošo māņticību, ka trakuma ķertie galu galā kļūst par dzīvniekiem, kas viņus sakoduši. Ārsts pārliecinājās, ka meitenei patiešām ir neliels drudzis, un, lai gan tā tikpat labi varēja būt slimība pati par sevi, nevis kādas citas kaites pazīme, viņš ne pa jokam satraucās. Avrenunsio brīdināja apbēdināto augstmani, ka meiteni var piemeklēt jebkura slimība, jo suņa kodiens traka vai vesela vēl neko nenozīmē. Kā parasti, vienīgais līdzeklis bija nogaidīšana. Marķīzs apvaicājās: p — Vai tas ir viss, ko jūs varat pateikt?

-    Diemžēl zinātne nav devusi man nekādus līdzekļus, lai vēl kaut ko piebilstu, ārsts atcirta ar ierastu skarbumu. Bet, ja jūs neticat man, varu ieteikt vēl vienu glābiņu: paļaujieties uz Dievu.

Marķīzs nesaprata.

-    Es būtu varējis apzvērēt, ka jūs esat neticīgais, viņš teica.

Avrenunsio pat nepaskatījās uz viņu.

-    Tas gan būtu labi, senjor.

Marķīzs ticēja visam, kas sniedza jelkādu cerību, bet ne Dievam. Pilsētā bija vēl trīs ārsti ar augstāko izglītību, seši aptiekāri, vienpadsmit bārddziņi, kas prata nolaist asinis, un nezināms skaits zintnieku un lietpratēju pesteļošanas mākslās, lai gan pēdējo piecdesmit gadu laikā Inkvizīcija bija piespriedusi dažādus sodus tūkstoš trīssimt ļautiņiem un vēl septiņus sadedzinājusi sārtā. Kāds jaurts Salamankas ārsts atvēra Sjervas Marijas sadzijušo vainu un uzlika uz tās kodīgas sautējošās kompreses, lai izvilktu sastāvējušos ūdeņus. Cits ārsts mēģināja to pašu ar dēlēm uz meitenes muguras. Kāds asinsnolaidējs bārddzinis mazgāja rētu ar viņas pašas urīnu, bet cits lika urīnu dzert. Pēc pāris nedēļām, kurās meitenei bija jāiztur divas zāļu vannas un divas atslābinošas klizmas dienā, viņa bija novesta līdz agonijas robežai ar īsta antimona un citu nāvīgu virumu devām.

Drudzis atkāpās, lai gan neviens neuzdrošinājās pasludināt, ka trakums nu ir aizburts prom. Sjerva Marija jutās tuvu miršanai. Sākumā viņas nesamaitātais lepnums ļāva izturēt, taču jau pēc šīm nesekmīgajām ārstēšanas nedēļām meitene bija iemantojusi kvēlojošu čūlu uz potītes, sinepju plāksteru un urīnterapijas applaucētu ādu un kuņģa jēlumu. Sjerva Marija bija piedzīvojusi visu: reiboņus, krampjus, spazmas, murgus, vēdera un pūšļa nesaturēšanu, un viņa bija vārtījusies pa zemi, neciešamās sāpēs kaukdama. Pat vispārdrošākie pūšļotāji pameta viņu likteņa varā, pārliecināti, ka meiteni apsēdis trakums vai nelabie gari. Marķīzs bija zaudējis jebkādas cerības, kad namā parādījās Sagunta ar Sanuverto noslēpumu.

Tas bija beigas. Sagunta no saviem palagiem iztinās plika, sazieķējās ar indiāņu smērēm un ar savu augumu ņēmās berzēties pret meitenes kailo stāvu. Par spīti galējam vājumam, Sjerva Marija pretojās ar rokām un kājām, bet Sagunta viņu pakļāva ar spēku. Vājprātīgos kliedzienus savā istabā sadzirdēja Bernarda. Viņa steidzās noskaidrot, kas notiek, un ieraudzīja Sjervu Mariju spārdoties pa grīdu un tai virsū Saguntu, kas, sapinusies meitenes rudo matu plūdos, gaudoja Sanuberto lūgšanu. Bernarda sāka slānīt abas ar guļamtīkla saitēm. Vispirms pa grīdu, kur tās gulēja, pārsteigumā apjukušas, tad dzenājot pa visiem stūriem, līdz viņai aptrūka elpa.

Sjervas Marijas plosīšanās un trači kļuva par visiem zināmu skandālu, par ko raizējās diecēzes bīskaps dons Torivio de Kāsaress i Virtudess, un viņš sūtīja pakal marķīzam, neminot ne iemeslu, ne dienu vai stundu, ko pēdējais iztulkoja kā ārkārtējas steidzamības pazīmi. Neskaidrība marķīzu nomāca, un jau tajā pašā dienā viņš bez pieteikšanās devās vizītē.

Bīskaps ieņēma savu amatu ap to laiku, kad marķīzs jau bija pametis sabiedrisko dzīvi, un viņi vispār nebija tikušies. Turklāt svēto vīru vajāja slikta veselība; pagalam netīksmais ķermenis liedza just pret sevi cieņu, un ļaunā astma viņu bija saēdusi tā, ka nācās šaubīties par savu ticību. Bīskaps nebija piedalījies daudzās publiskās svinībās, kur viņa klātbūtnei būtu bijusi īpaša nozīme, un tajās nedaudzajās, ko viņš apmeklēja, turējās nomaļus, mazpamazām kļūstot par tādu kā nereālu būtni.

Dažreiz marķīzs viņu bija redzējis pa gabalu un visu ļaužu priekšā, bet atmiņā bija palikusi mesa, kuru vadīja vairāki mācītāji un kurā bīskaps piedalījās, tērpies novalkātā garīdznieka pallijā, sēdēdams nestuvēs, ko stiepa valdības amatpersonas. Pirmajā mirklī viņa milzīgais augums un greznais ornāts radīja iespaidīga sirmgalvja tēlu, bet stingrie vaibsti gludi skūtajā sejā un savādi zaļās acis bija saglabājušas neskartu un nevīstošu skaistumu. Cēli sēžot nestuvēs, viņu it kā apņēma pāvesta maģiskais oreols, un tie, kas viņu pazina tuvāk, varēja apliecināt arī bīskapa izcilo gudrību un varas apziņu.

Bīskaps dzīvoja pilī, kas bija visvecākā visā pilsētā ar milzīgi plašām, sapostītām telpām, lai gan viņš nebija aizņēmis ne pusi no viena stāva. Pils bija līdzās katedrālei, un abas ēkas savienoja krusteja ar nomelnējušām arkām un iekšpagalms, kurā nīka tuksneša krūmājos ieaugušas akas drupas. Pat iespaidīgā kalto akmeņu fasāde un varenie baļķu vārti atklāja pamestības postu.

Pie galvenās ieejas marķīzu sagaidīja indiāņu izcelsmes diakons. Marķīzs izdalīja gauži trūcīgās dāvanas ubagiem, kas rāpoja priekštelpā, un ienira ēkas vēsajā mijkrēslī tieši tajā brīdī, kad katedrālē noskanēja un viņa vēderā atbalsojās apdullinošie zvani, kas nosita četri. Galvenais koridors bija tik tumšs, ka marķīzs sekoja diakonam pēc dzirdes, ik uz soļa uzmanoties, lai nepakluptu aiz kādas greizi novietotas statujas vai gruvešiem. Koridora galā bija neliela priekšzāle, ko izgaismoja mazs griestu lodziņš. Diakons apstājās, norādīja marķīzam, lai apsēžas un pagaida, un izgāja pa blakusdurvīm. Marķīzs palika stāvot un ņēmās pētīt pie garās sienas lielo eļļas gleznu, kurā bija attēlots jauneklis karaļa kadetu uniformā. Kad viņš bija izlasījis bronzas plāksnīti zem ietvara, marķīzs saprata, ka tas ir bīskapa jaunības dienu portrets.

Diakons pavēra durvis, lai lūgtu viņu ienākt, un marķīzam nevajadzēja pat pakustēties, lai atkal ieraudzītu bīskapu četrdesmit gadus vecāku nekā portretā. Bīskaps bija daudz lielāks un iespaidīgāks, nekā par viņu runāja, kaut arī astmas nomocīts un svelmes pieveikts. Nosvīdis cauri slapjš, viņš lēnītiņām šūpināja sevi filipīniešu šūpuļkrēslā, viegli vēdinādams ar palmas vēdekli, un bija saliecies uz priekšu, lai būtu vieglāka elpošana. Kājās viņam bija zemnieku pastalas un mugurā rupjš linu auduma virskrekls ar plankumiem no pārmērīgas ziepēšanas. Viņa nabadzības vienkāršība bija nenoliedzama. Tomēr vēl vairāk krita acīs viņa skatiena šķīstums, ko varēja izskaidrot tikai ar tādu kā dvēseles pārākumu. Bīskaps pārstāja šūpoties, kolīdz durvīs ieraudzīja marķīzu, un sirsnīgi pamāja ar vēdekli,  — Nāc iekšā, Ignasio! — viņš teica. Jūties kā mājās.

Marķīzs noslaucīja sasvīdušās rokas biksēs, pārvarēja durvju slieksni un nokļuva uz terases svaigā gaisā zem dzeltenu zvaniņu un pārlīkušu paparžu jumola, no kurienes pavērās skats uz visiem baznīcu torņiem, uz lieliskāko māju sarkanīgajiem jumtiem, svelmē snaudošajām baložu būdām, militārajiem

nocietinājumiem, kuru kontūras izcēlās stiklainajās debesīs, un saulē ugunīgo jūru. Bīskaps ar pašcieņu pastiepa savu kareivja roku, un marķīzs noskūpstīja viņa gredzenu.

Astmas dēļ bīskaps elpoja lieliem un smagiem vilcieniem, viņa teikumus bieži pārtrauca neveiklas nopūtas un ass, īss klepus, taču viņa daiļrunību tas nebūt neiespaidoja. Viņš vienā mirklī iedibinaja nepiespiestu vārdu apmaiņu par ikdienas sīkumiem. Marķīzs, sēdēdams bīskapam pretī, klusībā pateicās par šo nomierinošo ievadu, tik izvērstu un aizraujošu, kad viņus iztraucēja zvani, kas nosita piecas reizes. Ta nebija tikai skaņa, bet pamatīgs satricinājums, kas lika ietrīsēties pat pēcpusdienas gaisam un debesīs uzspurgt pārbiedētiem baložiem.

-   Šausmīgi, bīskaps noteica. Katra stunda atbalsojas dziļi manī kā zemestrīce.

Šī frāze marķīzu pārsteidza, jo ko tādu viņš bija nodomājis, kad nosita ceturto stundu. Bīskapam tā likās gluži dabiska sakritība.

-    Domas nevienam nepieder, viņš teica. Ar rādītājpirkstu bīskaps vilka gaisā nepārtrauktu aplīšu virteni un piebilda: Tas te lidinās kā eņģelīši.

Mūķene apkalpotāja atnesa karafi ar stipru, biezu vīnu, kurā bija sīki sagriezti augļi, un bļodu ar kūpošu ūdeni, kas piesūcināja telpu ar dziednieciskām smaržām. Bīskaps aizvēra acis un dziļi ieelpoja tvaikus, un, kad viņš iznira no ekstāzes, tas jau bija cits cilvēks savas varas un pašapziņas kungs.

-            Mēs tev likām atnākt, viņš sacīja marķīzam,

-    jo zinām, ka tev vajadzīgs Dievs un tu kļūsti izklaidīgs.

Balss bija zaudējusi savu ērģelisko tembru, bet acis bija atguvušas šīszemes mirdzumu. Lai saņemtu dūšu, marķīzs vienā paņēmienā izdzēra pusi vīna glāzes.

-    Jūsu Ekselence droši vien zina, ka mani piemeklējusi vislielākā nelaime, kāda vien var nākt pār cilvēka galvu, viņš runāja atbruņojošā pazemībā.

Es vairs neticu.

-    Mēs to zinām, dēls, bīskaps atbildēja un nelikās pārsteigts. Kā gan lai mēs to nezinātu!

Viņš pateica to pat ar zināmu prieku, jo arī viņš divdesmit gadu vecumā, būdams karaļa virsnieks Marokā, pašā cīņas karstumā bija zaudējis ticību.

Ta bija kā žilbinoša atklāsme, ka Dievs ir beidzis eksistēt, bīskaps piebilda. Pēc tam viņu bija pārņēmušas šausmas, un, satriekts par to, viņš ziedojis dzīvi lūgšanām un grēku nožēlai.

-    Visbeidzot Dievs apžēlojās un norādīja man īsto aicinājumu, bīskaps noteica. Tāpēc svarīgi jau nav tas, ka tu vairs netici, bet ka Dievs turpina ticēt tev. Un, ņemot to vērā, nav nekādu šaubu, ka Dievs Tas Kungs savā bezgalīgajā uzticībā ir tas, kurš mūs apskaidrojis, lai mēs dāvātu tev šo atvieglojumu. K;— Es biju iedomājies pārvarēt savu nelaimi klusuciešot, marķīzs bilda.

— Bet tev tas nekādi nav sekmējies, bīskaps atteica. Tas ir visiem zināms noslēpums, ka tava nabaga meitene vārtās pa grīdu, neķītri raustīdamās un sunīdamās kā elku pielūdzēja. Vai tas skaidri un gaiši neliecina par kādu dēmonisku apsēstību?

Marķīzs izbīlī satrūkās, fe Ko jūs gribat teikt?

-     Ka viena no daudzajām dēmona viltībām ir bieža pielāgošanās kādai nekrietnai slimībai, lai iemiesotos nevainīgā ķermenī, bīskaps atbildēja. Un, ja tas reiz ticis iekšā, tad izdabūt viņu ārā nav cilvēka spēkos.

Marķīzs izstāstīja par suņa koduma medicīniskajām izmaiņām, bet bīskaps allaž atrada kādu izskaidrojumu sev par labu. Tad viņš uzdeva jautājumu, uz kuru atbildi zināja pats:

-   Vai tu zini, kas ir Avrenunsio?

-   Viņš bija pirmais ārsts, kas apskatīja meiteni, marķīzs teica.

-   Es gribēju dzirdēt to no tavas mutes, bīskaps novilka.

Viņš pakratīja zvaniņu, kas viņam bija pa rokai, un acumirklī gluži kā džins no pudeles parādījās kāds trīsdesmit četrdesmit gadus vecs priesteris. Bīskaps viņu stādīja priekšā vienkārši kā tēvu Kaijetano Delauru un uzaicināja apsēsties. Mugurā tam bija parasta sutana, jo bija karsts, bet kājās tādi paši apavi kā bīskapam. Viņš izskatījās dedzīgs, bāls, dzīvīgām acīm un koši melniem matiem ar baltu šķipsnu pieres vidū. Viņa satrauktā elpa un drebošās rokas neliecināja par laimīgu mūžu.

-   Ko mēs zinām par Avrenunsio? bīskaps viņam jautāja.

Tēvam Delauram nebija jādomā.

-   Avrenunsio de Sa Pereira Kau, viņš noskaitīja kā pa burtiem. Un tūlīt pievērsās marķīzam:

-    Senjor marķīz, vai jūs pamanījāt, ka portugāļu valodā pēdējais uzvārds nozīmē “suns”?

Patiesībā, Delaura turpināja, neviens nezinot, vai tas ir viņa īstais vārds. Saskaņā ar Svētā Krēsla protokoliem viņš esot portugāļu ebrejs, kas izraidīts no pussalas un atradis šeit patvērumu ar kāda pateicīga gubernatora atļauju. Šim gubernatoram ar Turbako attīrošajiem ūdeņiem viņš bija izārstējis divas mārciņas smagu bruku. Svētais tēvs vēstīja par viņa burvju receptēm, par plātību, ar kādu ebrejs pareģoja nāvi, par viņa varbūtējo pederastiju, par viņa brīvdomīgo lasītkāri, par viņa bezdievīgo dzīvi. Tomēr vienīgā konkrētā apsūdzība pret viņu bija par kādu lupatu lāpītāju drēbnieciņu, ko tas bija atdzīvinājis Ģetzemanē. Bija savāktas nopietnas liecības, ka vīrs jau bijis saģērbts miroņa drānās un ielikts zārkā, kad Avrenunsio tam licis celties. Laimīgā kārtā pats augšāmceltais Svētā Krēsla tribunāla priekšā apgalvoja, ka ne mirkli nebija zaudējis samaņu.

Ta Avrenunsio paglābās no sārta, Delaura teica.

Stāsta beigās Delaura piesauca Sanlāsaro kalnā mirušo un svētā zemē apbedīto zirgu. h. — Viņš to mīlēja kā cilvēku, iebilda marķīzs.

-   Tas bija apvainojums mūsu ticībai, senjor marķīz, Delaura noskaldīja. Simts gadu veci zirgi nav Dieva ziņā.

Marķīzs satraucās, ka zem četrām acīm izmests joks nu nokļuvis Svētā Krēsla arhīvos. Viņš mēģināja bikli aizstāvēties:

Avrenunsio ir balamute, bet es svēti ticu, ka viņam līdz ķecerībai ir krietns gabals.

Strīds būtu kļuvis bezjēdzīgi ass un nebeidzams, ja bīskaps viņus neuzvestu uz pazaudētā ceļa.

Lai ārsti saka, ko grib, viņš sacīja, bet cilvēku trakums parasti ir viens no daudzajiem Ienaidnieka slazdiem.

Marķīzs nesaprata. Un bīskaps ķērās pie tik dramatiska izskaidrojuma, ka tas šķita kā pirmais solis ceļā uz mūžīgām elles ugunīm.

-    Par laimi, bīskaps piebilda, — kaut arī tavas meitiņas miesa ir neatgūstama, Dievs gādājis par iespēju glābt viņas dvēseli.

Krēslas nomācošais smagums piepildīja pasauli. Malvu krāsas debesīs marķīzs ieraudzīja pirmo spīdekli un iedomājās par meitiņu, kas vienatnē nīka piedrazotajā mājā, pieklibodama ar nemākulīgo pūšļotāju samaitāto kāju. Viņš jautāja savā dabiskajā vientiesībā:

-   Kas man tagad jādara?

Bīskaps visu izklāstīja sīki jo sīki. Tika dota atļauja atsaukties uz viņu jebkurā situācijā un jo sevišķi Santaklāras klosterī, kur meiteni pēc iespējas drīzāk vajadzēja ievietot.

-    Atstāj viņu mūsu ziņā, bīskaps pabeidza sakāmo. — Pārējo paveiks Dievs.

Marķīzs atvadījās vēl vairāk nobēdājies, nekā nākot šurp. Pa karietes logu viņš vēroja nolaistās ielas, bērneļus, kas pliki plunčājās ceļmalas peļķēs un visur redzamos mājputnu mēslus. Aiz stūra marķīzs ieraudzīja jūru allaž viļņojamies savā vietā, un viņam uzmācās nebijušas šaubas.

Mājās viņš pārradās naktī, skanot Angelus, un pirmoreiz kopš donjas Olaljas nāves skaļi noskaitīja lūgšanu Tā Kunga eņģelis pasludināja Marijai. Tumsā kā dīķa dibenā atbalsojās teorbas stīgu skaņas. Marķīzs taustīdamies devās mūzikas virzienā līdz pat meitas guļamistabai. Un tur viņa sēdēja uz muzikanta ķebļa, baltā tunikā, līdz grīdai izlaistiem matiem, spēlēdama vienīgo melodiju, ko bija iemācījusies no tēva. Marķīzs nespēja ticēt, ka tā ir tā pati meitene, ko viņš pusdienlaikā bija atstājis, dziednieku bezsirdības novārdzinātu vai tiešām būtu noticis brīnums? Diemžēl tā bija pēkšņa ilūzija. Pamanījusi tēva klātbūtni, Sjerva Marija pārstāja spēlēt un atkal padevās nomāktībai.

Marķīzs palika pie meitenes visu nakti. Guļamistabas liturģijā viņš tai palīdzēja ar tēvišķīgu aizbildņa neveiklību. Arī naktskreklu uzvilka otrādi, un meitenei tas bija jānovelk, lai uzvilktu pareizi. Marķīzs pirmoreiz skatīja savu meitu kailu, un sirds sažņaudzās sāpēs, redzot ribas zem plānās ādas, tikko plaukstošos krūšu pumpuriņus un dūnām līdzīgos matiņus. Ap iekaisušo potīti bija apvilcies ugunīgs apdārzs. Kamēr viņš meiteni apguldīja, varēja saklausīt viņas vientuļo ciešanu gandrīz nedzirdamus kunkstus, un viņš vairs nespēja aizgaiņāt domu, ka palīdz meitai nomirt.

Pirmoreiz kopš ticības zaudēšanas viņu sagrāba dedzīga vēlme lūgties. Aizgājis uz kapellu, marķīzs no visas sirds pūlējās atgūt pamesto Dievu, kurš viņu bija atstājis, bet velti neticība bija izturīgāka par ticību, jo to balstīja jūtas. Rīta dzestrais gaiss lika Šjervai Marijai vairākas reizes ieklepoties, un marķīzs atgriezās viņas guļamistabā. Pa ceļam viņš pamanīja, ka durvis uz Bernardas alkovu ir puspavērtas. Viņš atstūma tās vaļā, jo gribēja dalīties savās šaubās. Sieva gulēja zemē uz mutes, dārdoši krākdama. Marķīzs brīdi pakavējās, neatlaidis roku no durvju kliņķa, un nolēma viņu nemodināt. Tikai noteica it kā nevienam:

— Es mainītu tavu dzīvi pret viņas dzīvi.

Un tūlīt izlaboja:

-    Mūsu abu sūdainās dzīves pret viņas dzīvi, nolādēts!

Meitene gulēja. Marķīzs redzēja viņu nekustīgu un bālu un iedomājās, vai viņš to gribētu redzēt mirušu vai ciešot trakuma mokas. Viņš sakārtoja moskītu tīklu, lai sikspārņi nesūktu viņas asinis, apsedza, lai viņa neklepotu, un palika turpat pie gultas, atkal izjuzdams tīksmi, ka nevienu pasaulē viņš nav tā mīlējis. Un tad viņš pieņēma vissvarīgāko lēmumu savā dzīvē, neprasot padomu ne Dievam, ne kādam citam. Pulksten četros no rīta, kad Sjer.va Marija atvēra acis, viņa ieraudzīja tēvu līdzās savai gultai.

-   Mums ir jāiet, sacīja marķīzs.

Meitene tūlīt piecēlās, neko vairāk paskaidrot nevajadzēja. Marķīzs palīdzēja viņai izvēlēties piemērotas drēbes. Lādē viņš atrada samta čībiņas, lai puszābaku kape nenoberztu potīti, un gluži nejauši uzgāja balles kleitu, kas bija piederējusi mātei, kad viņa bija maza meitene. Ta bija pabalējusi, taču bija skaidrs, ka tērps noteikti nebija vilkts divreiz. Gandrīz gadsimtu vēlāk marķīzs to uzvilka Sjervai Marijai pāri rituālu krellēm un kristību šallei. Kleita bija mazliet par šauru, un tas vēl vairāk izcēla tās senatnīgumu. Vēl marķīzs lādē atrada platmali, kuras košās lentītes nekādi nepiestāvēja greznajai kleitai. Cepure gan derēja lieliski. Beidzot viņš sakravāja nelielu čemodāniņu, ieliekot tajā naktskreklu, ķemmi ar blīviem zariem, lai izrautu utu gnīdas, kā arī vecmāmiņas mazo lūgšanu grāmatiņu ar zelta virām un perlamutra vākiem.

Bija Palmu svētdiena. Piecos no rīta marķīzs aizveda Sjervu Mariju uz dievkalpojumu, kur viņa ar lielu prieku saņēma svētītu palmas zaru, lai gan nesaprata, ko ar to darīt. Kad viņi karietē devās prom, varēja redzēt saullēktu. Marķīzs, turot čemodāniņu uz ceļiem, sēdēja galvenajā sēdeklī, meitene nesatricināmā mierā apsēdās viņam iepretim, pa logu vērodama ielas pēdējo reizi savos divpadsmit gados. Viņa nebija izrādījusi nekādu interesi par to, kur viņu tik agrā rīta stundā ved, apģērbtu kā Huanu Trako un ar cepuri kā staigulei. Pēc ilgām pārdomām marķīzs apvaicājās:

-   Vai tu zini, kas ir Dievs?

Meitene noliedzoši papurināja galvu.

Tālumā pie apvāršņa zibeņoja un granda pērkons, debesis bija nomākušās, bet jūra atgādināja grumbās savilktu pieri. Viņi nogriezās ap stūri, un priekšā izslējās trīsstāvīgais Santaklāras klosteris balts un vientulīgs ar gaišzilām logu aizlaidnēm pretī piemēslotajai pludmalei. Marķīzs norādīja ar pirkstu. ķ Te tas ir, viņš teica.

Un tad rādīja uz kreiso pusi: fcrPa logiem tu visu dienu varēsi vērot jūru.

Meitene nelikās par to ne zinis, un viņš paskaidroja, ko nekad nebūtu gribējis teikt par viņas likteni:

-   Tu dažas dienas remdēsies pie Santaklāras māsām.

Ta kā bija Palmu svētdiena, klostera ieeju bija apstājuši vairāk ubagu nekā parasti. Arī daži spitālīgie, kas savā starpā ķildojās par virtuves pārpalikumiem, izstiepa rokas pret marķīzu, gandrīz vai gāzdami viņu ņo kājām. Kamēr vien pietika, marķīzs izdāļāja katram pa vienai pieticīgai žēlastības dāvanai kvartiljo monētu. Pieņēmēja redzēja melnā tērpto kungu, tāpat kā karaliski ģērbto meiteni, un izbrīvēja sev ceļu, lai viņus uzklausītu. Marķīzs paskaidroja, ka atvedis Sjervu Mariju pēc bīskapa rīkojuma. Viņš to pateica ļoti izteiksmīgi. Pieņēmējai nebija nekādu šaubu, un, nopētījusi meiteni, viņa noņēma tai cepuri.

-    Cepures te ir aizliegtas, viņa pavēstīja.

Māsa to paturēja pie sevis. Marķīzs gribēja atdot

arī čemodāniņu, bet viņa to nepieņēma:

-   Te viņai nekā netrūks.

Slikti saspraustā bize atrisa līdz pat zemei. Marķīzs pūlējās to atkal saritināt, un pieņēmēja nespēja noticēt, ka tā ir īsta. Meitene pastūma tēvu nost un pati sakārtoja bizi ar tādu veiklību, ka pieņēmēja iepleta acis.

-   Ta būs jānogriež, viņa teica.

-   Zvērests Svētajai Jaunavai liedz to nogriezt līdz meitenes kāzām, marķīzs iebilda.

Pieņēmēja saprotoši pamāja. Viņa paņēma meiteni aiz rokas un, neļāvusi pat atvadīties, ieveda pa klostera pieņemšanas durvīm. Ejot potīte smeldza, un Sjerva Marija novilka kreisās kājas čību. Marķīzs redzēja viņu attālināmies, pieklibojot ar kailo kāju un nesot rokās čību. Velti viņš gaidīja, ka piepešs žēluma mirklis liks tai atskatīties. Pēdējoreiz meitu marķīzs redzēja, pievelkot savainoto kāju, ejam cauri dārza galerijai, tad viņa nozuda paviljonā, kurā dzīve izbeidzas.

Trešā

Santaklāras klosteris bija kvadrātveida ēka iepretim jūrai, kam bija trīs stāvi ar neskaitāmiem vienādiem logiem, arī ēnains, aizaudzis dārzs, ko ieskāva pusapaļu arku galerija. Caur banānkokiem un savvaļas papardēm vijās akmens tacis, smuidra palma gaismas meklējumos bija pāraugusi lēzenos jumtus, un no kāda varena koka zariem nokarājās vaniļas liānas un orhideju ķekari. Zem šī koka bija sastāvējušos ūdeņu tvertne ar sarūsējušu dzelzs apmali, uz kura sagūstīti aras izrādījās kā īsti cirkus akrobāti.

Dārzs klostera ēku sadalīja divos savrupos spārnos. Pa labi bija trīs stāvi ar dzīvi zaudējušajām māsām, un te tik tikko ielauzās bangu dunas pret klinšaino krastu un kanonisko stundu lūgšanas, un korāļi. Iekšpusē šo spārnu ar kapelu savienoja durvis, lai solījumu devušās mūķenes varētu nokļūt līdz korim, neejot pa jomu, un, slēpjoties aiz īpašām žalūzijām, klausīties mesu un dziedāt. Brīnišķīgus cēlkoka griestu rotājumus, kas atkārtojās visā klosterī, bija darinājis kāds spāņu meistars, veltīdams šim darbam

pusi dzīves, lai saņemtu atļauju būt apglabāts vienā no galvenā altāra nišām. Te viņš arī dusēja, iespiests starp abašu, bīskapu un citu svarīgu ļaužu marmora kapu plāksnēm, nu jau ap divsimt gadu.

Kad Sjerva Marija ieradās klosterī, te mitinājās astoņdesmit divas spāņu klauzūras mūķenes [17] un katrai bija savi pienākumi, kā arī trīsdesmit sešas kreolietes no ietekmīgām vicekaralistes ģimenēm. Kad mūķenes bija devušas nabadzības, klusēšanas un šķīstības solījumu, to vienīgā saskare ar ārpasauli bija gauži retie apmeklējumi lokutorijā, ko norobežoja koka žalūzijas, pa kurām ieplūda balss, bet ne gaisma. Lokutorijs atradās līdzās pieņemšanas durvīm. Tikšanās bija stingri reglamentētas un vienmēr kādas noklausītājas klātbūtnē.

Pa kreisi no dārza bija skolas un dažādas darbnīcas, novices un rokdarbu skolotājas tur vienmēr bija lielā skaitā. Šeit bija arī saimniecības ēka ar milzīgu virtuvi un malkas krāsnīm, miesnieku skārnis un liela maizes krāsns. Dziļumā bija no samazgām allaž zampains iekšpagalms, kur sadzīvoja vairākas vergu ģimenes, tālāk slējās staļļi, kazlēnu aploks, cūku aizgalds, sakņu dārzs un bišu stropi, vārdu sakot, te audzēja un kopa visu nepieciešamo pārtikušai dzīvei.

Visbeidzot tālu viņā galā, Dieva pamestā nostūrī, nīka vientulīgs paviljons, kas sešdesmit sešus gadus Inkvizīcijai kalpoja par cietumu, un arī tagad tas pildīja to pašu uzdevumu no ceļa noklīdušām klarisām. Lūk, šī aizmirstības kakta vispēdīgajā cellē arī iesprostoja Sjervu Mariju deviņdesmit trīs dienas pēc suņa kodiena un bez jebkādām trakumsērgas pazīmēm.

Mūķene, kas meiteni bija paņēmusi aiz rokas, gaiteņa galā sastapa novici, kura devās uz virtuvi, un lūdza tai aizvest Sjervu Mariju pie abates. Novice, ieraudzījusi sanīkušo un tik labi apģērbto meiteni, nosprieda, ka virtuves jezga nepavisam nav viņas vieta, un atstāja to sēžot uz kāda no dārza akmens soliem, lai atpakaļceļā savāktu. Bet aizmirsa.

Garām gāja divas novices un, pamanījušas Sjervas Marijas krelles un gredzenus, vaicāja, kas viņa esot. Meitene neatbildēja. Novices jautāja, vai viņa saprotot kastīliski, bet tikpat labi to varēja jautāt mironim.

Kurlmēma, sacīja jaunākā novice.

-    Vai vāciete, bilda otra.

Jaunākā novice sāka izturēties pret Sjervu Mariju kā uz augšu pasistu. Ta atlaida ap meitenes kaklu aptīto bizi un izmērīja.

-    Gandrīz četras kvartas , viņa noteica, pārliecināta, ka meitene nedzird.

Novice sāka bizi atpīt, bet Sjerva Marija draudīgi paskatījās. Novice pablenza pretī un parādīja mēli.

-    Tev ir paša nelabā acis, viņa teica.

Toties gredzenu viņai izdevās atņemt bez pretošanās, bet, kad otra novice centās noraut krelles, Sjerva Marija izvijās kā odze un ar zibenīgu un precīzu kustību iecirta zobus novices rokā. Ta tūlīt aizskrēja nomazgāt asinis.

Kad iedziedāja terciju, Sjerva Marija bija sadūšojusies piecelties, lai padzertos no tvertnes. Viņa izbijās un atgriezās pie soliņa nepadzērusies, bet tūlīt arī saprata, ka tie ir tikai mūķeņu dziedājumi. Ar ašu sitienu meitene nostūma nost baļļā trūdošo lapu plēvi un neatņemdamās dzēra ūdeni ar visiem mūdžiem, līdz bija dzesējusi slāpes. Tad viņa aiz koka pačurāja, pietupusies un ar nūju rokās gatava aizsargāties no uzmācīgiem zvēriem un samaitātiem cilvēkiem, kā to bija mācījusi Dominga de Advjento.

Pēc mirkļa garām gāja divas melnās verdzenes, tās pazina svētās krelles un uzrunāja meiteni jorubu mēlē. Viņa bija sajūsmā un atbildēja tajā pašā valodā. Neviens nezināja, kāpēc Sjerva Marija šeit bija nonākusi, tāpēc verdzenes viņu aizveda uz trokšņaino virtuvi, kur kalpi viņu sagaidīja ar gavilēm. Piepeši kāds pamanīja vainu uz potītes un gribēja zināt, kas noticis.

-   Māte mani savainoja ar nazi, meitene paskaidroja.

Tiem, kas gribēja zināt, kā viņu sauc, viņa pateica savu nēģerietes vārdu Marija Mandinga.

Uz vietas viņa atguva savu pasauli. Viņa palīdzēja nokaut kazlēnu, kas nekādi negribēja mirt. Viņa izņēma tam acis un nogrieza sēkliniekus, jo tās bija daļas, kuras viņai garšoja vislabāk. Diabolaspēlē viņa uzvarēja gan pieaugušos virtuvē, gan bērnus pagalmā. Viņa dziedāja jorubu, kongojiešu un mandingu mēlēs, un pat tie, kas nesaprata, klausījās vaļā mutēm. Brokastīs Sjerva Marija notiesāja kazlēna acis un sēkliniekus, gatavotus cūkas taukos ar asām garšvielām.

Pa to laiku par meiteni zināja jau viss klosteris, izņemot Hosefu Mirandu, abati. Ta'bija kalsna un kareivīga sieviete, bet gara dāvanas, ko viņa bija mantojusi no ģimenes, bija visnotaļ pieticīgas. Abate bija audzināta Burgosā, Svētā Krēsla pavēnī, taču aizspriedumu noturība un tieksme pavēlēt bija iedzimta un stabila. Abatei kalpoja divas izdarīgas vikāres, tiesa, tas bija lieki, jo Hosefa Miranda par visu rūpējās pati, nepieprasot nekādu palīdzību.

Naids pret vietējo bīskapiju bija sācies gandrīz simts gadus pirms viņas dzimšanas. Kā jau vēsturiski nozīmīgos strīdos sākotnējais iemesls bija gauži niecīgas franciskāņu bīskapa un klarisu domstarpības naudas lietās un juridiskās nesaskaņas. Cīnoties pret bīskapa nepiekāpību, mūķenes ieguva civilās valdības atbalstu, un ar to pietika, lai sāktos karš, kas vienā reizē izvērtās par karu visiem pret visiem.

Kaimiņu draudžu atbalstīts, bīskaps turēja klosteri aplenkuma stāvoklī, lai, mērdējot badā, piespiestu to pakļauties un pasludināja Cessatio a Divinis. Tas nozīmēja pilnīgu reliģiskās kalpošanas pārtraukšanu pilsētā līdz nākamai pavēlei. Iedzīvotāji sašķēlās divās nometnēs, un gan civilajai, gan reliģiskajai varai plūkšanās laikā bija savs atbalstītāju pulciņš. Tomēr pat pēc sešu mēnešu aplenkuma klarisas bija dzīvas un karotspējīgas, līdz tika uziets tunelis, pa kuru labvēļi viņām piegādāja visu nepieciešamo. Šoreiz franciskāņi ar jaunievēlētā gubernatora palīdzību varmācīgā kārtā pakļāva Santaklāras klosteri un mūķenes patrieca.

Lai karstās sirdis nomierinātos un izpostīto klosteri varētu atjaunot, klarisām vajadzēja gaidīt divdesmit gadus, bet Hosefa Miranda pat pēc gadsimta joprojām savās dusmās vārījās kā uz lēnas uguns. So naidīgumu viņa iedzina savās novicēs, ieauklēja to drīzāk savās iekšās, nevis dvēselē, un savus grēkus piedēvēja bīskapam De Kāseresam i Virtudesam un visam, kam bija jelkāds sakars ar viņu. Tāpēc, kad no bīskapa puses viņai pavēstīja, ka Kasaldvero marķīzs uz klosteri atvedis savu divpadsmitgadīgo meitu ar nāvējošām dēmoniskas apsēstības pazīmēm, viņas reakcija bija labi paredzama. Abate uzdeva tikai vienu jautājumu:

-    Vai tiešām ir tāds marķīzs?

Savā jautājumā viņa ielika divkāršu indes devu, te bija runa gan par bīskapu, gan par to, ka viņa neatzina dižciltīgo kreolu likumību un sauca tos par rensteles aristokrātiju.

Brokastlaikā Sjervu Mariju nekur nevarēja atrast. Pieņēmēja vienai vikārei bija izstāstījusi par augstmani, kas rītausmā nodevis viņai karaliski ģērbtu zeltmatainu meiteni, bet ko vairāk neesot paguvusi izdibināt, jo nabagi tieši tobrīd plēsušies par Palmu svētdienas maniokas zupu. Kā pierādījumu savu vārdu patiesīgumam viņa pasniedza cepuri ar krāsainām lentītēm. Vikāre to parādīja abatei, kad viņas meiteni bija devušās meklēt, un abatei vairs nebija nekādu šaubu, kam tā piederējusi. Viņa sagrāba cepuri ar pirkstu galiem un uzmanīgi aplūkoja izstieptā rokā.

-   Jā, īsta marķīzīte ar ostmalas staiguļu cepurīti! — viņa noteica. — Sātans zina, ko dara.

Deviņos no rīta viņa bija atceļā no lokutorija un tagad kavējās klostera dārzā, ar mūrniekiem apspriezdama kāda sīka ūdensvada labojuma cenu, bet nepamanīja uz akmens soliņa sēdošo meiteni. Tapat Sjervu Mariju nepamanīja ari mūķenes, kas te vairākas reizes bija gājušas garām. Arī novices, kas meitenei bija atņēmušas gredzenu, zvērēja, ka pēc tercijas dziedājumiem nevienu te nebija redzējušas.

Atmodusies no sjestas, abate izdzirdēja dziedam vientuļu balsi, kas piepildīja visus klostera stūrus.

Viņa parāva auklu, kas karājās turpat pie gultas, un tūlīt istabas mijkrēslī parādījās kāda novice. Abate apvaicājās, kas tik vareni dziedājis.

-   Meitene, novice paskaidroja.

Joprojām pa pusei samiegojusies, abate nomurmināja: “Cik skaista balss!” Un tūlīt piecēlās sēdus.

-   Kāda meitene?

Nezinu, novice atbildēja. Ta pati, kas jau kopš paša rīta sacēlusi kājās visu tālo iekšpagalmu.

-   Svētā Dievmāte! iekliedzās abate.

Viņa izlēca no gultas. Kā lidojot viņa izjoņoja cauri klosterim un, vadīdamās pēc meitenes balss, nonāca saimniecības ēkas iekšpagalmā. Pa grīdu izlaistiem matiem Sjerva Marija dziedāja, sēdēdama uz soliņa sajūsmināto kalpotāju vidū. Ieraudzījusi abati, meitene apklusa. Abate pacēla krucifiksu, ko nēsāja uzkārtu kaklā.

-            Esi sveicināta, Jaunava Marija! viņa iedziedājās.

— Kas bez grēka tapusi grūta, klātesošie atsaucās.

Abate pavicināja krucifiksu pret Sjervu Mariju kā kaujas ieroci.

Vade retro! — viņa iekliedzās.

Kalpotāji tūdaļ atkāpās un pameta meiteni vienu. Gatava uz visu, viņa ciešu skatienu vērās abatē. ķ Sātana izdzimums! abate turpināja kliegt. Tu kļuvi neredzama, lai mūs maldinātu!

Neviens nespēja izspiest no Sjervas Marijas ne vārdiņa. Kāda novice paņēma meiteni aiz rokas, lai aizvestu, bet abate šausmās viņu atturēja.

-   Neskaries klāt! viņa brēca.

Un tad vērsās pie pārējiem:

-   Neviens lai viņai nepieskaras!

Viss beidzās ar to, ka Sjervu Mariju, kas spārdījās un tirināja sakosto kāju kā suns, ar varu aizstiepa uz cietuma paviljona vistālāko celli. Pa ceļam nesēji attapās, ka meitene noķēzījusies ar saviem izkārnījumiem, un lopu pagalmā nomazgāja viņu, uzgāžot veselu kubulu ūdens.

-   Pilsētā ir tik daudz klosteru, bet bīskapa kungs mums sūta tikai mēslu kunkučus, abate nelikās mierā.

Celle bija plaša, ar grubuļainām sienām un ļoti augstiem griestiem, ko rotāja termītu taku dzīslojums. Līdzās vienīgajām durvīm bija liels logs teju no griestiem līdz grīdai ar uzasinātiem šķērskokiem un rāmi, kam vēl priekšā bija aizlikts dzelzs stienis. Dibensienā bija vēl viens augsts logs, pa kuru bija redzama jūra un kas bija aizsprostots ar koka režģi.

Gultai bija kaļķu javas pamats, uz tā bija linu auduma matracis, kas piebāzts ar salmiem un no lietošanas bija galīgi izgulēts. Vēl bija akmens sols sēdēšanai, un zem vientulīga krucifiksa, kas bija piesists pie sienas, dirnēja darbagalds, kas vienlaikus kalpoja gan kā altāris, gan kā mazgātne. Te arī atstāja Sjervu Mariju, kas bija izmirkusi līdz pēdējai vīlītei un drebēja bailēs, vērodama savu uzraudzi, kurai bija pieteikts uzvarēt tūkstošgades kaujā ar dēmonu.

Meitene apsēdās uz lažas, veroties nocietināto durvju dzelzs stieņos, un tādu piecos pēcpusdienā viņu atrada kalpotāja, kas bija atnesusi paplāti ar palaunadzi. Sjerva Marija pat nepakustējās. Kalpotāja gribēja atņemt krelles, bet meitene sagrāba viņu aiz plaukstas un piespieda tās atlaist. Klostera protokolos, kas ar šo vakaru sāka krāties, kalpotāja ierakstīja, ka tai uzklupis nezināms spēks no viņpasaules.

Meitene sēdēja kā sēdējusi, kamēr neaizvērās durvis un nebija nožvadzējusi ķēde, un divreiz nebija pagriezta atslēga piekaramajā slēdzenē. Tad viņa paskatījās uz savu ēdmaņu žāvētas gaļas atgriezumiem, maniokas plāceni un tasīti ar šokolādi. Meitene nogaršoja plāceni, rūpīgi to sakošļāja un izspļāva. Viņa apgūlās uz muguras. Viņa ieklausījās jūras šņākoņā, lietū un spēcīgajā vējā, arvien tuvāk nākošā gadalaika pirmajos pērkona grāvienos. Otrā rītā, kad atgriezās kalpotāja ar brokastīm, viņa ieraudzīja Sjervu Mariju guļam ar zobiem un nagiem izķidātā matrača salmu biezoknī.

Pusdienās viņa bez īpašiem iebildumiem ļāvās aizvest sevi uz ēdnīcu, kas bija paredzēta tām klostera iemītniecēm, kas vēl nebija devušas solījumu. Ta bija plaša zāle ar augstām velvēm un lieliem logiem, pa kuriem ar joni gāzās jūras mirdzums un pavisam tuvu bija dzirdami viļņu dārdi pret klintīm. Pie neaptēstiem gargaldiem divās rindās sēdēja divdesmit novices, vairums gluži jauniņas. Mugurā tām bija vienkāršas sarža sutanas, galvas noskūtas, un tās atklāti ķiķināja, uzjautrinājās un neslēpa savu uzbudinājumu, ka ēd savu kazarmu porciju pie viena galda ar velna apsēsto.

Sjerva Marija sēdēja pie galvenajām durvīm starp divām garlaicības māktām uzraudzēm un nebija ieēdusi gandrīz neko. Viņai bija uzvilkts tāds pats ģērbs kā novicēm un kājās vēl slapjās čības. Ēšanas laikā neviens uz viņu neskatījās, bet, kad maltīte bija galā, vairākas novices aplipa viņai apkārt, lai apbrīnotu stikliņu krelles. Viena pat centās tās noraut. Sjerva Marija dusmās pielēca kājās. Uzraudzes, kas viņu centās savaldīt, viņa atsvieda prom ar vienu vienīgu grūdienu. Tad uzkāpa uz galda un nesās pa to no viena gala līdz otram, kliegdama kā īstā apsēstības lēkmē. Viņa saplēsa visu, kas patrāpījās ceļā, izlēca pa logu un sagāza lapenes pagalmā, izārdīja bišu stropus un izgāza staļļu sētas un aploku iežogojumus. Bites izspruka savā vaļā, lopi ar varenu rību, panikā baurodami, izlauzās līdz pat mūķeņu guļamtelpām.

Kopš tās reizes jebkuru negadījumu novēla uz Sjervas Marijas ļauno aci. Vairākas novices klostera protokolos liecināja, ka meitene lidojusi ar caurspīdīgiem spārniem, kas savādi zumējuši. Vajadzēja divas dienas un krietnu pulciņu vergu, lai lopus sadzītu atpakaļ aplokos un saganītu bites pie savām šūnām, kā arī atkal ieviestu kārtību saimniecībā. Paklīda runas, ka cūkas esot saindētas, ka ūdens izsauc pravietiskas vīzijas, ka reiz kāda pārbiedēta vista lidinājusies virs jumtiem un nozudusi aiz apvāršņa jūrā. Taču klarisu šausmināšanās bija visai pretrunīga, un, par spīti abates uzspēlētajai liekulībai un padoto bailēm, Sjervas Marijas celle kļuva par visu ziņkāres degpunktu.

Klostera dzīves vakara junda sākās pēc dievkalpojuma noturēšanas septiņos un ilga līdz rīta lūgšanu laikam, kas sākās sešos. Gaismas nodzēsa, tās palika tikai dažās cellēs, kas bija saņēmušas īpašu atļauju. Tomēr vēl nekad dzīve klosterī nebija situsi tik augstu vilni kā tolaik naktīs. Gaiteņos valdīja jo dzīva ēnu satiksme, bija dzirdami aprauti čuksti un bažīga steiga. Cellēs, kuras bija mazāk aizdomīgas, rāva vaļā dažādas spēles gan ar spāņu kārtīm, gan ar metamkauliņiem, tika dzerts nez kur nobēdzināts liķieris un slepus pīpēti uztīti smēķi, ko Hosefa Miranda klauzūrā bija strikti noliegusi. Viena pati dēmonu apsēsta meitene kā ilgi gaidīts piedzīvojums bija apbūris visu klosteri.

Pat visnelokāmākās mūķenes pēc vakara jundas zvana pameta celles, lai grupiņās pa divām vai trim lavītos parunāties ar Sjervu Mariju. Meitene viņas sagaidīja izlaistiem nagiem, bet drīz vien iemanījās tikt galā ar ikvienu atbilstoši viņu rakstura īpašībām un vakara noskaņai. Visbiežāk Sjervu Mariju lūdza būt par velna starpnieci, pieprasot, lai tas izpilda vistrakākās iegribas. Sjerva Marija ņēmās atdarināt aizkapa balsis, giljotinēto balsis, sātana izdzimumu balsis, un daudzas mūķenes akli ticēja visām šīm blēņām un protokolos to visu apliecināja kā baltu patiesību. Reiz nelāgā naktī pārģērbtu mūķeņu patruļa iebruka cellē, aizbāza Sjervai Marijai muti un atņēma svētās krelles. Taču tā bija īslaicīga uzvara. Steidzoties prom, laupītāju vadone paklupa uz tumšajām kāpnēm un ielauza galvaskausu. Līdzdalībniecēm vairs nebija miera ne mirkli, iekams nozagtās krelles nebija atdotas īpašniecei. Neviens neuzdrošinājās vēlreiz iztraucēt viņu naktī savā cellē.

Kasaldvero marķīzam tas bija sēru laiks. Ievietojis meitu klosterī, marķīzs tūlīt to arī nožēloja, un viņam piemetās grūtsirdība, tā ka no tās viņš nekad neatlaba. Stundām ilgi viņš klimta ap klosteri, mēģinādams uzminēt, aiz kura no neskaitāmajiem logiem Sjerva Marija domāja par viņu. Pārnācis mājās, viņš sastapa Bernardu, kas pagalmā baudīja vakara dzestrumu. Marķīzs nodrebēja, nojauzdams, ka sieva tūlīt jautās par Sjervu Mariju, bet viņa tik tikko paskatījās.

Marķīzs palaida suņus un atgūlās alkova šūpuļtīklā, cerēdams, ka aizmigs uz mūžu. Bet nevarēja. Pasāti vairs nepūta, tāpēc šī nakts bija svelmaina. Purvāji dzina šurp no sutoņas apstulbušus visādu mošķu un garkājainu moskītu mākuļus, tāpēc guļamistabās vajadzēja dedzināt govju mēslus, lai tos aizbaidītu. Cilvēki iegrima miegainībā. Šajā laikā pirmā lietusgāze tika gaidīta ar tādu dedzību, ar kādu pēc sešiem mēnešiem tika lūgts, lai pārstātu līt uz visiem laikiem.

Atspīdot pirmajiem saules stariem, marķīzs devās pie Avrenunsio. Tikko apsēdies, viņš jau izjuta milzīgu atvieglojumu, ka būs, ar ko dalīties savās sirdssāpēs. Viņš uzreiz ķērās pie lietas:

-   Es ievietoju meiteni Santaklāras klosterī.

Avrenunsio nesaprata, un marķīzs izmantoja apjukumu, lai dotu nākamo triecienu.

-   No viņas dzīšot ārā nelabo.

Ārsts ievilka dziļu elpu un nesatricināmā mierā sacīja:

-   Izstāstiet visu.

Tad marķīzs izstāstīja par vizīti pie bīskapa, par savu kvēlo vēlēšanos lūgt Dievu, par savu neprātīgo nodomu un negulēto nakti. Ta bija veca kristieša grēksūdze, kurš netaupīja nevienu noslēpumu, lai sevi attaisnotu.

-   Esmu pārliecināts, ka tā bija Dieva roka, viņš noteica.

-    Vai tas nozīmē, ka esat atguvis ticību? Avrenunsio vaicāja.

-   Pavisam atmest ticību nav iespējams, marķīzs atbildēja. Šaubas paliek.

Avrenunsio viņu saprata. Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka, atmetot ticību, tās vietā paliek neizdzēšama rēta, kuru nav iespējams aizmirst. Bet viņam šķita nepieņemami, ka meitene ir pakļauta eksorcisma [18] mocībām.

-   Starp to un nēģeru burvestībām nav lielas atšķirības, viņš teica. Patiesībā tas ir sliktāk nēģeri vismaz saviem dieviem upurē gaiļus, toties Svētais Krēsls pazemīgā iztapībā nevainīgos uz moku sola sarauj gabalos vai dzīvus sadedzina publiskā izrādē.

Monsenjora Kaijetano Delauras klātbūtne bīskapa apmeklēšanas laikā Avrenunsio šķita pavisam nelāga zīme.

-   Viņš ir bende, ārsts paziņoja bez aplinkiem. Un tad viņš erudīta aizgrābtībā sāka uzskaitīt senus autodafē pret garīgi slimajiem, kas bijuši sodīti kā velna apsēstie vai ķeceri.

Kļj. — Manuprāt, nogalināt viņu būtu daudz kristīgāk nekā aprakt dzīvu, viņš secināja.

Marķīzs pārkrustījās. Avrenunsio palūkojās uz šo drebošo un ērmīgajās sēru drānās tērpto vīru, un viņa acīs atkal ieraudzīja atdzimstam nedrošības jāņtārpiņus, kas bija kopā ar viņu kopš dzimšanas.

-    Dabūjiet viņu no turienes ārā, ārsts teica.

-   Es to esmu vēlējies kopš tā brīža, kad redzēju viņu aizejam uz paviljonu, kurā izbeidzas dzīve, marķīzs novilka. Bet es nejūtu, ka man pietiktu spēka pretoties Dieva gribai.

-   Nu tad sāciet just, Avrenunsio ieteica. Varbūt kādreiz Dievs par to pateiksies.

Tajā vakarā marķīzs lūdza audienci pie bīskapa. Viņš uzrakstīja vēstuli pats ar savu roku piņķerīgā stilā un bērnišķīgā rokrakstā un personiski nodeva vārtu sargam, lai būtu pārliecināts, ka tā sasniegs adresātu.

Bīskaps bija noteicis, ka Sjervai Marijai pirmdien jābūt gatavai velna izdzīšanai. Viņš bija pabeidzis launagu uz savas dzelteno pulkstenīšu terases un nepievērsa nekādu uzmanību atnestajam lūgumrakstam. Viņš ēda maz, bet ar tādu nesteidzību, ka šo rituālu varēja paildzināt līdz trim stundām. Tevs Kaijetano Delaura sēdēja iepretim un nostādītā balsī un mazliet teatrāli lasīja bīskapam priekšā. Šāds lasīšanas veids labi saderējās ar grāmatām, kuras tēvs pēc savas gaumes un patikšanas izvēlējās.

Vecā pils bīskapam bija krietni par lielu, viņam pietika ar viesu zāli, guļamistabu un vaļējo terasi, kur viņš pavadīja pēcpusdienas un ēda, līdz sākās lietus sezona. Otrā pils galā bija dienesta bibliotēka, ko bija dibinājis, papildinājis un ar meistara roku aprūpējis Kaijetano Delaura un kas savā laikā bija viena no labākajām bibliotēkām Jaunajā pasaulē. Pārējā ēkas daļā bija vienpadsmit slēgtas telpas, kurās krājās divu gadsimtu drazas.

Izņemot dežurējošo mūķeni, kas apkalpoja ēdienreizēs, Kaijetano Delaura bija vienīgais, kurš drīkstēja apmeklēt bīskapu pusdienu laikā un nevis kaut kādu īpašu privilēģiju dēļ, bet, kā runāja, pateicoties savai izcilajai lasītprasmei. Delauram nebija noteikta amata vai kāda cita titula, viņš bija tikai bibliotekārs, taču tuvās attiecības ar bīskapu lika viņu uzskatīt par īstu vikāru, un nevienam pat prātā nenāca, ka bīskaps pieņem nopietnus lēmumus bez viņa ziņas. Delauram bija sava celle blakusmājā, kuru ar pili savienoja atsevišķa eja un kurā bija izvietoti diecēzes darbinieku kantori un dzīvokļi, kā arī mitekļi pusducim mūķeņu, kas ikdienā apkalpoja bīskapu. Tomēr Delauras īstās mājas bija bibliotēka, kur viņš strādāja un lasīja četrpadsmit stundas dienā un kur viņam bija parasta kazarmu nāra tiem gadījumiem, ja viņu pārmāktu miegs.

Sī vēsturiskā vakara pārsteidzošākais notikums bija tāds, ka lasīšanas laikā Delaura vairākas reizes saminstinājās. Un bija pavisam savādi, ka viņš kļūdas dēļ izlaida veselu lappusi un, to nemanījis, turpināja lasīt. Kamēr bibliotekārs pāršķīra nākamo lappusi, bīskaps vēroja viņu caur savām mazajām alķīmiķa acenēm, tad uzjautrināts pārtrauca:

-   Kas nodarbina tavu prātu?

Delaura satrūkās.

— Tas būs no spiedīgās tveices, viņš taisnojās.

-    Kas noticis?

Bīskaps cieši skatījās viņam acīs. z — Ta nebūs vis tikai tveice, viņš teica. Un atkārtoja tādā pašā tonī:

-   Par ko tu domāji?

-   Par meiteni, Delaura atbildēja.

Viņš nepaskaidroja, par kādu meiteni; kopš marķīza vizītes viņi pazina tikai vienu meiteni uz pasaules. Viņi bija runājuši par to stundām ilgi. Kopā viņi bija pārskatījuši hronikas par nelabā apsēstajiem un svēto eksorcistu atmiņas. Delaura smagi nopūtās:

-   Es viņu redzēju sapnī.

Kā gan tu vari sapņot par cilvēku, ko nekad neesi redzējis? bīskaps jautāja.

— Viņa bija divpadsmitgadīga kreolu marķīzīte, viņas mati vilkās pa zemi kā karalienes mantija, -

Delaura runāja. Ta taču nevarēja būt neviena cita?

Bīskaps bija no tiem ļaudīm, kas neticēja ne dievišķām parādībām, ne brīnumiem, ne sevis šaustīšanai. Viņa valstība bija šajā pasaulē. Tāpēc viņš bez jelkādas pārliecības nogrozīja galvu un turpināja maltīti. Delaura atsāka lasīšanu ar lielāku uzmanību. Kad bīskaps beidza pusdienot, Delaura tam palīdzēja iesēsties šūpuļkrēslā. Visbeidzot, iegrozīts, kā viņam tīk, bīskaps ieteicās:

-   Labi, tagad izstāsti savu sapni.

Tas bija gluži parasts. Sapnī Sjerva Marija sēdējusi pie loga, no kura bijis redzams apsnidzis lauks, citu pēc citas plūcot un ēdot vīnogas no ķekara, ko turēja klēpī. To vīnogu vietā, ko viņa noplūkusi, tūlīt ataugušas citas. Sapnī bija skaidri noprotams, ka meitene pie šī mūžīgā loga bija sēdējusi daudzus gadus, mēģinot tikt galā ar ķekaru, un ka viņa nekur nesteidzās, labi zinādama, ka pēdējā vīnoga glabāja nāvi.

-   Visdīvainākais, Delaura secināja, ka logs, pa kuru meitene vēroja lauku, bija tas pats logs Salamankā tajā ziemā, kad sniga trīs dienas no vietas un biezajā sniegā noslāpa jēri.

Bīskaps jutās aizkustināts. Viņš pārāk labi pazina un mīlēja Kaijetano Delauru, lai neņemtu par pilnu viņa sapņu uzdotās mīklas. Delaura savu vietu gan diecēzē, gan bīskapa sirdī bija godam nopelnījis ar daudzajiem talantiem un patīkamu raksturu. Bīskaps aizvēra acis, lai šajā vēlās pēcpusdienas sjestā trīs minūtes nosnaustos.

Iekams kopīgi noskaitīt vakara lūgšanas, Delaura arī pie tā paša galda paēda. Viņš vēl nebija beidzis maltīti, kad bīskaps izstiepās šūpuļkrēslā un pieņēma izšķirošu lēmumu:

-   Parūpējies par šo lietu.

To viņš pateica aizvērtām acīm, reizē ar lauvas cienīgu krācienu. Delaura beidza ēst un apsēdās zem ziedošajiem vīteņaugiem. Tajā brīdī bīskaps atvēra acis.

-   Tu man neatbildēji, viņš aizrādīja.

-    Es domāju, ka jūs runājāt miegā, Delaura sacīja.

-           Tagad es to atkārtoju nomodā, bīskaps teica.

-    Es tev uzticu rūpēties par meitenes veselību.

-     Tas ir pats dīvainākais, kas nācis pār manu galvu, Delaura atzinās,

-   Vai tu gribi atteikties?

-   Mans tēvs, es neesmu eksorcists, Delaura taisnojās. — Man nav ne tāda rakstura, ne prasmju, ne zināšanu, lai uzdrošinātos to paveikt. Turklāt mēs zinām, ka Dievs man norādījis citu ceļu.

Ta bija taisnība. Ar bīskapa gādību Delaura bija trīs kandidātu sarakstā, lai ieņemtu sefardu fonda glabātāja posteni Vatikāna bibliotēkā. Lai gan abi to zināja, šī bija pirmā reize, kad tas tika pieminēts.

-    Vēl jo vairāk, bīskaps neatkāpās^ Sekmīgi atrisināta meitenes lieta būtu stimuls, kāda mums pietrūkst.

Delaura labi apzinājās savu neveiklību saskarē ar sievietēm. Tas viņam šķita apveltītas ar saprātu, kas nav pielāgojams, lai bez misēkļiem kuģotu pa īstenības bīstamajiem līkločiem. Tikai no domas vien par tikšanos ar sievieti, kaut arī ar tik neaizsargātu būtni kā Sjerva Marija, viņa plaukstas svīda aukstiem sviedriem.

-   Nē, kungs, viņš apņēmīgi noteica. Es to nespēju.

-   Tu ne tikai to spēj, iebilda bīskaps. Tev pārpārēm piemīt kaut kas tāds, kā nav nevienam citam, un tā ir iedvesma.

Tas bija par daudz nozīmīgs vārds, lai tas nepaliktu pēdējais. Taču bīskaps neuzstāja, lai Delaura nekavējoties piekristu, bet deva laiku pārdomām līdz pat beidzamajam dievkalpojumam Klusajā nedēļā, kas nule bija sākusies.

-   Apraugi meiteni, bīskaps teica. Pamatīgi izpēti šo lietu un ziņo man.

Un tā Kaijetano Alsino del Espiritu Santo Delaura i Eskudero trīsdesmit sešu gadu vecumā ienāca Sjervas Marijas dzīvē un pilsētas vēsturē. Viņš bija bijis skolnieks bīskapa vadītās slavenās Salamankas universitātes Teoloģijas katedrā, ko pabeidza ar izcilību. Jaunais teologs juta gluži vai reliģisku godbijību pret Garsilaso de la Veģu, turklāt Delaura bija pārliecināts, ka viņa tēvs bijis tiešs de la Vegas pēcnācējs, un tas tika darīts zināms pirmajā izdevīgajā brīdī. Viņa māte bija kreoliete no Sanmartinas de Lobās Mompoksas provincē, un viņa kopā ar vecākiem bija emigrējusi uz Spāniju. Delaura uzskatīja, ka viņš nekādi nelīdzinās mātei, iekams nebija nonācis Nuevo Reino de Granadā un atzinis, ka mantojis mātei piemītošo nostalģiju.

Pēc pirmās sarunas ar Delauru Salamankā bīskaps de Kāseress i Virtuess saprata, ka viņa priekšā ir viena no tām reti sastopamajām vērtībām, kas grezno tā laika kristietību. Tas bija ledains februāra rīts, pa logu bija redzami apsniguši lauki un tālumā papeļu rinda gar upi. Šī ziemas ainava kļuva par ietvaru

sapnim, kas visu mūžu atkal un atkal vajāja jauno teologu.

Protams, viņi runāja par grāmatām, un bīskaps nespēja noticēt, ka Delaura savā vecumā būtu tik daudz izlasījis. Viņš stāstīja arī par Garsilaso. Skolotājs atzinās, ka neko daudz par viņu nezina un ka tas iegūlis atmiņā kā pagānu dzejnieks, kas savos darbos Dievu pieminējis tikai pāris reižu.

-    Biežāk gan, Delaura izlaboja. Bet Renesanses laikmetā tas nebija nekas neparasts arī pie krietniem katoļiem.

Dienā, kad Delaura deva pirmos mūka solījumus, skolotājs piedāvāja doties līdzi uz nedrošo Jukatanas karalisti, kur tikko bija iecelts par bīskapu. Delauram, kurš dzīvi pazina no grāmatām, mātes dzimto zemju plašums šķita līdzīgs sapnim, kuru viņš nekad nebija redzējis. Viņam bija grūti iztēloties dzīvi, kur valda nomācošs karstums, neizgaistošā maitu smirdoņa un kūpoši staignāji, kamēr šeit no sniega tika atrakti sastingušie jēri. Bīskapam, kurš bija piedalījies karos Āfrikā, to bija daudz vieglāk iedomāties.

-   Esmu dzirdējis, ka mūsu garīdznieki Jaunajā pasaulē no laimes jūk prātā, Delaura piebilda.

-    Un daži arī pakaras, atzina bīskaps. Ta ir karaliste, ko apdraud sodomija, kanibālisms un elkdievība.

Un nekautrējoties piemetināja:

-   Tapat kā mauru zemē.

Taču Delaura arī atzina, ka tā ir šo zemju lielākā pievilcība. Ļoti pietrūka karotāju, kas būtu vienlīdz spējīgi uzspiest kristīgās civilizācijas labumus un sprediķot tuksnesī. Lai nu kā, Delaura savos divdesmit trīs gados nešaubīgi ticēja, ka viņa ceļš ir izlemts atrasties pie labās rokas Svētajam Garam, kam viņš arī bija pilnībā nodevies.

-   Es visu dzīvi esmu gribējis kļūt par vecāko bibliotekāru, Delaura teica. Tas ir vienīgais, kam es deru.

Viņš bija piedalījies pārbaudījumos par kādu vietu Toledo, kas būtu pirmais solis pretī ilgotajam sapnim, un viņš bija pārliecināts, ka piepildīs to. Taču skolotājs iespītējās.

-   Par svēto daudz vieglāk kļūt, esot bibliotekāram Jukatanā nekā moceklim Toledo, viņš apgalvoja.

Delaura bez jebkādas pazemības atbildēja:

-   Ja Dievs par mani apžēlotos, es drīzāk gribētu būt eņģelis, nevis svētais.

Delaura vēl apsvēra sava skolotāja piedāvājumu, kad tika nozīmēts darbam Toledo, bet deva priekšroku Jukatanai. Tomēr viņi nekad tur nenokļuva. Kuģis avarēja šaurumā pie Vējpuses salām pēc septiņdesmit dienu vētras jūrā, un garīdzniekus izglāba kāds sakauts konvojs un tūlīt pat arī pameta likteņa varā Santa Marija la Antigva del Darjenā. Viņi tur palika ilgāk par gadu, velti cerēdami saņemt korespondenci no galeonu flotes, līdz bīskapu de Kāseresu iecēla par šo zemju pagaidu bīskapu, kura vieta bija brīva pēc titula īpašnieka pēkšņās nāves. Kad no mazā kuģīša, kas viņus veda pretim jaunajam galamērķim, Delaura redzēja milzīgo selvu, viņš saprata to nostalģiju, kas plosīja mātes sirdi drūmajās ziemās Toledo. Rēgainie mijkrēšļi, murgainie putni, mangrovju smalkie trūdi viņam šķita kā dārgas atmiņas par pagātni, ko viņš nekad nebija izdzīvojis.

-   Tikai Svētais Gars varēja visu nokārtot tik labi, lai es atgrieztos savas mātes zemē, Delaura teica.

Pēc divpadsmit gadiem bīskaps bija atteicies no sapņa par Jukatanu. Viņam bija septiņdesmit trīs gadi, viņu mocīja astma, un viņš zināja, ka vairs nekad neredzēs, kā snieg Salamankā. Tai dienā, kad klosterī ieradās Sjerva Marija, viņš bija pieņēmis lēmumu atkāpties no amata, lai reizi par visām reizēm savam māceklim nogludinātu ceļu uz Romu.

Uz Santaklāras klosteri Kaijetano Delaura devās nākamajā dienā. Par spīti karstumam, mugurā viņam bija rupjvilnas mūka ģērbs un līdzi viņš nesa trauku ar svēto ūdeni un kārbiņu ar svaidāmajām eļļām visdrošākos līdzekļus cīņā ar dēmonu. Abate viņu nekad nebija redzējusi, bet atskaņas par Delauras gudrību un ietekmi bija iespiedušās klauzūras klusumā. Kad sešos no rīta abate bija sagaidījusi Delauru lokutorijā, viņa apbrīnoja tā jauneklīgo izskatu, mocekļa bālumu, metālisko balsi un mīklaini balto matu šķipsnu. Taču nekādas šī vīra īpašības nebūtu piespiedušas abati aizmirst, ka viņš bija bīskapa uzticamības persona. Savukārt Delauras uzmanību piesaistīja vienīgi gaiļu saceltais jandāliņš.

-    To ir tikai seši, bet dzied par visiem simts, abate skaidroja. Turklāt arī cūka ierunājās, un kaza dzemdējusi trīnīšus. Un dedzīgi piemetināja:

-   Ta te viss notiek, kopš jūsu abats mūs aplaimoja, atsūtīdams savu saindēto dāvanu.

Līdzīgu satraukumu izraisīja tik ļoti koši un brāzmaini ziedošais dārzs, ka tas jau šķita nedabiski. Ejot dārzam cauri, abate norādīja, ka te aug puķes, kuru izmēri un krāsa bija neiespējama, bet citas neizturami smakoja. Pavisam ikdienišķas parādības viņai šķita kaut kas pārdabisks. Ar katru viņas vārdu

Delaura juta, ka abate ir stiprāka par viņu, un viņš steidzās uzasināt ieročus.

-    Mēs neesam teikuši, ka meitene ir apsēsta, viņš bilda, bet tikai to, ka ir daži iemesli, lai tā uzskatītu.

-   Tas, ko mēs redzam, runā pats par sevi, abate attrauca.

-    Esiet uzmanīga, Delaura teica. Dažkārt dēmonam mēs piedēvējam tādas lietas, ko nesaprotam, un neiedomājamies, ka tās ir lietas no Dieva, ko mēs nesaprotam.

-   Es turos pie tā, ko teicis Svētais Toms, abate atcirta. Dēmoniem nevar ticēt arī tad, kad tie runā patiesību.

Klusums iestājās otrajā stāvā. Vienā pusē bija tukšas celles, pa dienu aizslēgtas ar piekaramo atslēgu, un tām iepretim ar skatu uz spozmē mirdzošo jūru stiepās atvērtu logu rinda. Novices it kā nelikās traucēties savos darbos, lai gan īstenībā bija kā pielipušas katram abates un klostera viesa solim, kamēr vien tie devās uz cietuma paviljonu.

Nesasniedzot gaiteņa galu, kur atradās Sjerva Marija, viņi pagāja garām cellei, kur uz mūžu bija ieslodzīta Martina Lavorde veca mūķene par divu savu biedreņu nogalēšanu ar gaļas cērtamo nazi. Viņa tā arī neatzinās, kāpēc to izdarījusi. Te viņa nīka jau vienpadsmit gadus un vairāk bija pazīstama ar neveiksmīgajiem bēgšanas mēģinājumiem nekā ar pastrādāto noziegumu. Viņa nekad nepiekrita tam, ka mūža ieslodzījums būtu tas pats kā būt klauzūras mūķenei, un viņa bija tik pārliecināta par to, ka reiz piedāvājās izciest sodu, strādājot par kalponi šajās sienās, aiz kurām izbeidzas dzīve. Tikt brīvībā, kaut arī būtu vēlreiz jānogalina, bija viņas negrozāmā apņēmība, kurai viņa nodevās ar tādu pašu dedzību, kādu veltīja savai ticībai.

Delaura nespēja apspiest mazliet puicisko ziņkāri un ieskatījās cellē pa lūkas dzelzs spraišļu spraugām. Martina sēdēja ar muguru pret tām. Sajutusi skatienu, viņa pagriezās pret durvīm, un Delaura acumirklī padevās viņas burvības spēkam. Abate noraizējusies atstūma viesi no lodziņa.

-   Esiet uzmanīgs, viņa brīdināja. Šis radījums ir spējīgs uz visu.

-    Vai tiešām tik ļauni? Delaura neticēja.

-    Tiešām un vēl ļaunāk, rabate atbildēja. Ja būtu mana teikšana, es jau sen būtu atlaidusi viņu brīvībā. Nemiers, ko viņa izraisa klosterī, ir pārlieku liels.

Kad sardze atvēra durvis, no Sjervas Marijas celles pretī sitās puvuma dvaka. Meitene gulēja uz muguras akmens gultā bez matrača, rokas un kājas bija saistītas ar ādas siksnām. Viņa izskatījās gluži kā mirusi, vien acīs atmirdzēja gaisma no jūras. Delaura saprata, ka meitene bija tieši tāda kā sapnī, un viņa augumu sagrāba drebuļi un uz ādas izspiedās auksti sviedri. Saņemdams visus savas ticības spēkus, viņš aizvēra acis un skaļā balsī noskaitīja lūgšanu, un, kad bija pabeidzis, viņš atkal valdīja pār sevi. i * — Ja arī viņu nebūtu apsēdis neviens dēmons, Delaura ierunājās, tad šeit ir vislabvēlīgākie apstākļi, lai ar šo nabaga dvēseli tā notiktu.

Bet abate atbildēja:

-    Tadu godu mēs neesam pelnījušas.

Klosteris tiešām bija darījis visu, lai uzturētu celli

vislabākajā kārtībā, taču Sjerva Marija allaž sataisīja ap sevi mēslu kaudzes.

-    Mēc necīnāmies pret šo meiteni, bet pret dēmoniem, kas viņā iemājo, Delaura noteica.

Viņš iegāja iekšā uz pirkstgaliem, lai izvairītos no mēsliem uz grīdas, un, murminādams rituālās formulas, iesvaidīja celli ar svēto ūdeni. Abate vai prātu zaudēja, redzot treknos plankumus, ko ūdens atstāja uz sienām.

-   Asinis! viņa iekliedzās.

Delaura rāmi atspēkoja viņas vieglprātīgo spriedumu. Tāpēc vien, ka ūdens ir sarkans, tām nav jābūt asinīm, un, ja tā arī būtu, tad ne jau vienmēr vainīgs ir dēmons.

-   Daudz taisnīgāk būtu atzīt, ka tas ir brīnums, un tāds ir pa spēkam vienīgi Dievam, viņš apgalvoja.

Taču taisnība nebija ne vienam, ne otram, tāpēc ka traipi, ūdenim žūstot uz kaļķotās sienas, no sarkaniem kļuva par spilgti zaļiem. Toties sarkani tikmēr kļuva abates vaigi. Ne tikai klostera māsām, bet visām tā laika sievietēm bija aizliegta jebkāda oficiāla izglītība, taču abate zināja sholastisko vārdu spēles, ko jau kopš jaunības bija apguvusi savā ģimenē no slaveniem teologiem un diženiem ķeceriem.

-    Vismaz pacentīsimies nenoliegt, viņa izmeta,

-   ka dēmoniem ir pa spēkam kaut kas tik vienkāršs kā asins krāsas mainīšana.

-    Nekas nav tik noderīgs kā savlaicīgas šaubas,

-   atcirta Delaura, skatoties abatei cieši acīs. Lasiet Svēto Augustīnu.

-   Es nevienu tik ļoti rūpīgi neesmu lasījusi, abate ironizēja.

-   Tad palasiet vēlreiz, Delaura neatkāpās.

Pirms pievērsties meitenei, viņš ļoti laipni palūdza sardzei atstāt celli. Un tad vairs ne tik maigi uzrunāja abati:

-   Arī jūs, lūdzu!

-   Uz jūsu atbildību! viņa norūca.

-   Bīskaps stāv augstāk par visiem, Delaura atteica.

-   Varējāt arī neatgādināt, ar krietnu sarkasma pieskaņu sacīja abate. Mēs jau zinām, ka jūs taču esat kungi pār To Kungu.

Delaura uzdāvināja viņai to prieku pateikt pēdējo vārdu. Viņš apsēdās uz gultas malas un ar ārsta gādību apskatīja meiteni. Viņš joprojām drebēja, bet vairāk nesvīda.

Tuvumā apskatīts, Sjervas Marijas augums bija vienās skrambās un zilumos, bet ādas siksnas viņas miesu bija noberzušas jēlu. Tomēr visiespaidīgākais Delauram šķita ievainojums uz potītes, kas no zintnieku nemākulības dega un pūžņoja.

Aplūkodams meiteni, Delaura skaidroja, ka viņu neatveda šurp, lai spīdzinātu, bet lai pārbaudītu aizdomas, ka meitenē iemājojis dēmons, kas vēlas nolaupīt viņas dvēseli. Patiesības izdibināšanai bija nepieciešama viņas palīdzība. Taču nebija iespējams noteikt, vai meitene dzird un vai viņa saprot, ka lūgums nāk no sirds.

Kad pārbaude bija galā, Delaura lika atnest zāļu lādīti, bet mūķenei aptieķniecei ienākt neļāva. Viņš iesmērēja brūces ar dažādiem balzamiem, maigi pūzdams, dzesēja jēluma svilinošo sūrstoņu, apbrīnojot meitenes spējas izturēt sāpes. Sjerva Marija neatbildēja ne uz vienu Delauras jautājumu, nepievērsa uzmanību nevienam viņa sprediķa vārdam un ne par ko nežēlojās.

Tas bija sākums Delauras bezcerīgajām bailēm, kas vajāja, kamēr vien viņš nebija atgriezies bibliotēkā, kas apņēma ar nesatricināmu mieru. Šī bija lielākā telpa bīskapa mājā, bez logiem, un visgarām sienām te stiepās stiklotas sarkankoka vitrīnas ar neskaitāmām, noteiktā kārtībā saliktām grāmatām. Telpas vidū bija pamatīgs galds ar jūras kartēm, astrolabs un citas navigācijas ierīces, kā arī globuss, uz kura, pasaulei plešoties plašumā, kartogrāfi cits pēc cita ar roku bija izdarījuši papildinājumus un labojumus. Dziļumā slējās vienkārši darināts rakstāmgalds ar tintnīcu, spalvu nazīti, tītaru spalvām rakstīšanai, pulverīti vēstuļu nosusināšanai un vāze ar sakaltušu neļķi. Telpa grima puskrēslā, tajā dvakoja pēc veciem papīriem, pēc vēsuma un miera, kāds sastopams vien meža biezoknī.

Zāles pašā galā mazā nožogojumā stāvēja slēgts skapis ar parastu dēļu durvīm. Tas bija aizliegto grāmatu cietums saskaņā ar Svētās Inkvizīcijas neatļauto grāmatu sarakstiem, jo tajās bija runa par maldiem un izdomām un viltus stāsti. Izņemot Kaijetano Delauru, kam bija pāvesta atļauja pētīt nomaldījušos sacerējumu bezdibeņus, skapim neviens nedrīkstēja pat tuvoties.

Sī ilggadīgā miera osta pārvērtās par Delauras elli, kopš viņš iepazina Sjervu Mariju. Viņš vairs nesatikās ne ar draugiem, ne ar garīdzniekiem un lajiem, kas mēdza dalīties līksmē par šķīstām idejām un līdzēja organizēt sholastikas turnīrus, literārās sanāksmes, mūzikas vakarus. Ciešanas viņu noveda pie skaidrības par dēmona blēdībām, un tam viņš veltīja lasīšanas un pārdomu stundas piecas dienas un naktis, iekams uzdrošinājās atgriezties klosterī. Pirmdien, stingrā solī nākot laukā no bibliotēkas, Delauru sastapa bīskaps un vaicāja, kā viņš jūtas.

—It kā Svētais Gars man būtu devis spārnus, Delaura atbildēja.

Šoreiz viņš bija uzvilcis vienkāršu kokvilnas sutanu, kas iedvesa viņā malkas cirtēja brašumu un apbruņoja sirdi pret mazdūšību. Tas bija ļoti nepieciešams. Sardze viņa sveicieniem atbildēja ar ņurdēšanu, Sjerva Marija sagaidīja viņu, īgnumā sarauktu pieri, un cellē pa grīdu izmētāto veca ēdiena atlieku un eskrementu dēļ bija grūti elpot. Uz altāra līdzās Visusvētākā gaismeklim stāvēja neaiztiktas brokastis. Delaura paņēma šķīvi un piedāvāja meitenei pilnu karoti ar melnajām pupiņām jau sacietējušā kausētā sviestā. Meitene novērsās. Viņš uzstājīgi atkārtoja piedāvājumu, bet atbilde bija tāda pati. Tad Delaura pats apēda pupiņas, viņš tās izgaršoja un nesakošļājis norija, pat nemēģinot slēpt riebumu.

-   Tev ir taisnība, viņš teica. Ta ir neģēlība.

Sjerva Marija viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Apārstējot iekaisušo potīti, āda noraustījās un meitenes acis sāpēs aizmiglojās. Delaura domāja, ka guvis uzvaru, mierināja viņu ar krietna draudzes gana čukstiem un visbeidzot pat atļāvās palaist vaļīgāk siksnas, lai dotu atelpu sapostītajai miesai. Meitene vairākas reizes palocīja pirkstus, pārbaudīdama, vai tie ir viņas pirksti, un izstaipīja no žņaugiem notirpušās kājas. Tad viņa pirmoreiz paskatījās uz Delauru, novērtēja viņu, nomērīja un metās virsū ar nekļūdīgu plēsonīga zvēra lēcienu. Sardze palīdzēja savaldīt meiteni un atkal sasiet. Šķiroties Delaura izvilka no kabatas sandalkoka rožukroni un uzkāra meitenei kaklā pār indiāņu maģiskajām krellēm.

Bīskaps ne pa jokam satraucās, ieraugot Delauru pārnākam ar saskrāpētu seju un kodiena pēdām uz rokas, kas, tikai uzmetot acis vien, viņam sagādāja ciešanas. Bet vēl vairāk viņu uztrauca Delauras uzvedība, kurš savus ievainojumus izrādīja kā kara trofejas un izsmēja briesmas aplipt ar trakumsērgu. Tomēr bīskapa ārsts nozīmēja stingru veseļošanās kūri, jo bija no tiem, kas baidījās, ka nākampirmdien gaidāmais saules aptumsums varētu būt priekšspēle milzīgam postam.

Turpretim slepkavniece Martina Lavorde no Sjervas Marijas sastapa vismazāko pretestību. Reiz, stāvot uz pirkstgaliem, viņa it kā nejauši ielūkojās cellē un ieraudzīja gultā aiz rokām un kājām piesieto meiteni. Sjerva Marija tūlīt saspringa un nenolaida no viņas savu stingro un modro skatienu, līdz Martina pasmaidīja. Arī Marija pasmaidīja, un tā bija beznosacījumu padošanās. Šķita, ka visu celli piepildītu Domingas de Advjento gars.

Martina izstāstīja, kas viņa bija un kāpēc viņai šeit jāpavada visu atlikušo mūžu, kaut gan balss aizsmakums arvien palielinājās, sludinot savu nevainīgumu. Kad Martina apvaicājās par Sjervas Marijas ieslodzīšanas iemesliem, meitene varēja pateikt tikai to, ko zināja no sava eksorcista:

-    Manī ir nelabais.

Martina lika viņu mierā, uzskatot, ka meitene melo vai arī ka viņai ir samelojuši, un pat nenojauta, ka īstenībā bija viena no tām nedaudzajām baltajām sievietēm, kurām Marija bija teikusi taisnību. Martina parādīja izšūšanas mākslas paraugus, un meitene lūdza sevi atbrīvot, jo gribēja iemācīties kaut ko līdzīgu. Martina parādīja šķēres, ko tā nēsāja uzsvārča kabatā kopā ar citiem šūšanas piederumiem.

-            Tu gribi, lai es tevi atsienu? Martina jautāja.

-    Bet es brīdinu, ka nomiegšu tevi kā mušu, ja mēģināsi nodarīt kaut ko ļaunu.

Sjerva Marija nešaubījās par viņas apņēmību. Meitene tika atsieta, un viņa prata atkārtot iemācīto ar tādu pašu vieglumu, kāda bija, mācoties spēlēt teorbu, kad atklājās viņas labā dzirde. Ejot projām, Martina apsolīja dabūt atļauju nākampirmdien kopā vērot pilnu saules aptumsumu.

Piektdienas rītā bezdelīgas atvadījās, metot debesīs plašu jo plašu loku un apsmidzinot ielas un jumtus ar nelabi smakojošu indigo krāsas sniedziņu. Iekams pusdienas saule neizkaltēja nesavācamās izmetas un kamēr nakts brīzes neattīrīja gaisu, nebija iespējams ne ēst, ne gulēt. Tikmēr terors pieņēmās spēkā. Vel nekad nebija pieredzēts, ka bezdelīgas izkārnītos lidojuma laikā un ka to mēslu smirdoņa traucētu dzīvot.

Klostera sienās, protams, neviens nešaubījās, ka Sjervai Marijai bija gana burvestību, lai mainītu migrācijas likumus. Delaura to sajuta pat smagajā gaisā, kad pēc svētdienas mesas gāja caur klostera dārzu, nesot pie vārtiem nopirktu saldumu groziņu. Sjerva Marija, atsvešinājusies no visas pasaules, tomēr vēl nēsāja lūgšanu krelles, taču neatbildēja sveicienam un nepagodināja ciemiņu kaut vai ar skatienu. Delaura apsēdās meitenei līdzās, ar baudu iekodās no groziņa paņemtā siera plācenītī un pilnu muti teica:

—Dievīga garša.

Otru plācenīša pusi viņš pielika pie Sjervas Marijas mutes. Meitene izvairījās, bet nepagriezās pret sienu kā citas reizes, tikai deva zīmi, ka sardze tos izspiego. Delaura sparīgi pamāja ar roku uz durvju pusi.

-    Vācies prom no šejienes! viņš pavēlēja.

Kad sardze attālinājās, meitene gribēja remdēt ilgi apspiesto badu ar plāceņa pusīti, bet izspļāva kumosu no mutes.

-    Tas garšo pēc bezdelīgu sūdiem, viņa iesaucās.

Tomēr viņas noskaņojums bija mainījies. Meitene ļāva apārstēt sūrstošos jēlumus uz muguras un, pamanījusi Delauras apsaitēto roku, pirmoreiz pievērsa uzmanību viņam. Nevainīgā balsī, ko diez vai varētu notēlot, viņa apvaicājās, kas noticis.

-    Mani sakoda sajukusi kucīte, kuras aste bija metru gara, Delaura paskaidroja.

Sjerva Marija gribēja redzēt brūci. Delaura notina apsaitē jumu, un meitene ar rādītājpirkstu viegli pieskārās iekaisuma tumšsārtajam aplītim, it kā tā būtu kvēlojoša ogle, un pirmoreiz iesmējās.

-    Es esmu ļaunāka nekā mēris, viņa teica.

Delaura neatbildēja ar vārdiem no evaņģēlija, bet ar citātu no Garsilaso:

-    To nodarīt vari vien tam, kas to izturēt spētu.

Viņš gluži vai dega sajūsmā par atklāsmi, ka viņa

dzīvē ir sācies kaut kas neaptverams un negrozāms. Kad viņš devās prom, sardze atgādināja aizliegumu ienest ēdienus no ārpuses, lai nebūtu jābaidās, ka pārtika ir saindēta, kā tas gadījās aplenkuma laikā. Delaura sameloja, ka atnesis groziņu ar bīskapa atļauju, un aizsūtīja formālu sūdzību par ieslodzīto slikto ēdināšanu klosterī, kas bija slavens ar savu labo virtuvi.

Vakariņu laikā Delaura lasīja priekšā bīskapam gluži jaunā dvēseles jutoņā. Kā vienmēr viņš to pavadīja arī uz vakara lūgšanām un skaitīja tās ar aizvērtām acīm, lai būtu vieglāk domāt par Sjervu Mariju. Grimdams domās par viņu, Delaura noslēdzās bibliotēkā agrāk nekā parasti, un, jo vairāk viņš domāja, jo versmaināk viņam gribējās domāt. Skaļā balsī viņš atkārtoja Garsilaso mīlas sonetus, arvien bīdamies no aizdomām, ka ik rindā varētu būt slēpts pareģojums, kas skar arī viņa dzīvi. Aizmigt viņš nespēja. Rītam austot, viņš saguma pār rakstāmgaldu, atbalstījis pieri pret grāmatu, kuru nebija lasījis. No miega dzīlēm līdz viņa ausīm nonāca trīs jaunās dienas noktirnes rīta dievkalpojumā blakus kaimiņu svētnīcā. “Dievs tevi atpestīs, Marija de Todosa 1os Anhelesa,” miegā viņš purpināja. Viņu pamodināja paša balss, un Delaura ieraudzīja Sjervu Mariju ieslodzīto virssvārcī un ugunsrudiem matiem pār pleciem: viņš redzēja Mariju aizsviežam veco neļķi un galda vāzē ieliekot tikko uzplaukušu gardēniju pušķi. Delaura kopā ar Garsilaso aizgrābts noskaitīja: “Tevis dēļ es dzimu, tevis dēļ es dzīvoju, tevis dēļ es miršu, un tevis dēļ es mirstu.” Sjerva Marija pasmaidīja, bet nepaskatījās uz viņu. Delaura aizvēra acis, lai pārliecinātos, ka notiekošais nebija ēnu apmāns. Kad viņš acis atvēra, vīzija bija izzudusi, bet bibliotēkā ik uz soļa bija jaušama Marijas gardēniju smarža.

Ceturtā

-Bīskaps ielūdza tēvu Kaijetano Delauru sagaidīt saules aptumsumu dzelteno zvaniņu lapenē, kas bija vienīgā vieta mājā ar skatu uz debesīm un jūru. Izpletuši spārnus, pelikāni gaisā likās kā miruši lidojumā. Bīskaps pēc tikko pavadītas sjestas lēni atvēsināja sevi ar vēdekli guļamtīklā, kas bija iekārts starp diviem balstkokiem ar kuģa vinčām. Delaura iekārtojās viņam līdzās pītā šūpuļkrēslā. Abi bija pacilātā garastāvoklī, dzēra tamarinda ūdeni un pāri jumtiem lūkojās plašajās debesīs, kurās nebija ne mākonīša. Kad bija nedaudz pāri diviem, sāka tumst, vistas salēca atpakaļ laktās un iekvēlojās zvaigznes visas reizē. Pasauli sadrebināja pārdabiski šermuļi. Bīskaps dzirdēja aizkavējušos baložu spārnu vēdas, mēģinot tumsā atrast būrīšus.

—           Dievs ir liels, viņš nočukstēja. Pat dzīvnieki to jūt.

Dežurējošā mūķene atnesa svečturi un nokvēpināta stikla gabalus, lai varētu skatīties saulē. Bīskaps izslējās šūpuļtīklā un caur stiklu ņēmās vērot aptumsumu.

-   Jāskatās ar vienu aci, viņš teica, pūloties savaldīt savas elpas svelpoņu. Citādi jūs riskējat pazaudēt abas.

Delaura palika sēžam ar stikliņu rokās, bet neskatījās aptumsumā. Pēc ilgāka klusuma bīskaps pievērsās viņam un pustumsā ieraudzīja Delauras spīdošās acis, pilnīgi vienaldzīgas pret viltus nakts burvībām.

-   Par ko tu domā? viņš jautāja.

Delaura neatbildēja. Viņš tagad skatījās uz sauli kā uz dilstošu mēnesi, kas sāpināja acs tīkleni, kaut arī viņš lietoja tumšo stiklu. Bet viņš nepārstāja skatīties.

-    Tu joprojām domā par meiteni, noteica bīskaps.

Delaura izbijās, jebšu bīskaps šādus precīzus minējumus izteica nedabiski bieži.

-    Es apsvēru, vai vienkāršā tauta nesaistīs savas slimības ar šo aptumsumu, Delaura skaidroja.

Neatraujot skatienu no debesīm, bīskaps papurināja galvu.

-   Un ja nu tautai ir taisnība? viņš bilda. Mēs nezinām, ar kādām kārtīm Tas Kungs spēlē.

-    Šo fenomenu jau pirms vairākiem gadsimtiem izskaitļoja asīriešu astronomi, Delaura teica.

-   Jezuīta cienīga atbilde, bīskaps piezīmēja.

Savā izklaidībā Kaijetano Delaura turpināja novērot sauli bez apkvēpinātā stikla. Divos un divpadsmit minūtēs tā izskatījās kā lielisks, melns disks, un kādu brīdi dienas vidū valdīja pusnakts. Drīz vien aptumsums atguva savas šīspasaules īpašības, un, vēstot rīta tuvošanos, iedziedājās gaiļi. Kad Delaura pārtrauca skatīšanos, uguns medaļa joprojām kavējās acs tīklenē.

-   Es visu laiku redzu aptumsumu, viņš priecīgi iesaucās. — Kur vien paskatos, tas tur ir!

Bīskapam šī izrāde bija beigusies.

-   Pāris stundu laikā tas pazudīs, viņš teica.

Bīskaps apsēdās šūpuļtīklā, nožāvājās un pateicās

Tam Kungam par jaunu dienu.

Bet Delaura negribēja zaudēt sarunas pavedienu.

-   Visu cieņu, tēvs, viņš teica, bet es neticu, ka tā meitene ir apsēsta.

Šoreiz bīskaps uztraucās ne pa jokam.

-    Kāpēc tu tā runā?

-   Manuprāt, viņa ir tikai iebiedēta, Delaura atbildēja.

-   Mums ir pierādījumi, cik vien uziet, bīskaps noteica. Vai tad tu neesi lasījis ziņojumus?

Jā, Delaura tos bija pamatīgi izpētījis, un tie bija vairāk noderīgi abates garaspēju nekā Sjervas Marijas stāvokļa izzināšanai. Viņi bija dzinuši nelabo laukā no vietām, kur meitene bija staigājusi torīt, kad viņu atveda uz klosteri, un to pašu darījuši ar visu, kam viņa bija pieskārusies. Ikviens, kurš jebkādā veidā bija saskāries ar meiteni, tika pakļauts gavēnim un šķīstīšanai. Novice, kas pirmajā dienā Marijai nozaga gredzenu, tika sodīta ar spaidu darbiem sakņu dārzā. Ziņojumos bija teikts, ka meitene esot tīksminājusies, sadalot četrās daļās kazlēnu, ko pati savām rokām bija nokāvusi, un ka viņa apēdusi tā sēkliniekus un acis, ugunīgi sapiparotus. Viņa dižojusies ar tādām valodas dāvanām, kas ļāva sarunāties ar jebkuras tautības afrikāņiem — turklāt labāk, nekā tie sapratās savā starpā -, kā arī ar visādiem bestijām. Nākamajā dienā pēc viņas ierašanās vienpadsmit sagūstītie aras, kas jau divdesmit gadus grez-

noja klostera dārzu, rītu sagaidīja miruši bez redzama iemesla. Bet kalpotājas Sjerva Marija bija nobūrusi ar dēmoniskām dziesmām, izpildot tās nevis savā, bet svešādās balsīs. Uzzinājusi, ka viņu meklē abate, meitene kļuvusi neredzama viņai vienīgajai.

-    Un tomēr, Delaura iebilda, manuprāt, tas, ko mēs dēvējam par dēmonisku, gluži vienkārši ir nēģeru paražas, kuras meitene apguva, kamēr vecāki gar viņu nelikās ne zinis.

-    Uzmanies! bīskaps brīdināja. Ienaidnieks daudz labprātāk liek lietā mūsu zināšanas nekā mūsu kļūdas!

-   Tad jau vislabākā dāvana viņam būtu tā, ka mēs dzītu ļaunos garus no pilnīgi veselas būtnes, sacīja Delaura.

Bīskaps sabozās.

-   Vai man jāsaprot, ka tas ir dumpis?

-    Tas jāsaprot kā manas šaubas, tēvs, Delaura atteica. Bet es pakļaujos ar vislielāko pazemību.

Ta nu Delaura atgriezās klosterī, nepārliecinājis bīskapu. Pāri kreisajai acij viņam bija apsējs, ko uzlika ārsts, kamēr izdzisīs saules attēls. Delaura juta skatienus, kas viņam sekoja cauri dārzam un daudzajiem gaiteņiem ceļā uz cietuma paviljonu, bet ne; viens neko neteica. Šķita, ka viss klosteris ir tādā kā ' atveseļošanās stāvoklī pēc saules aptumsuma.

Kad sardze atvēra Sjervas Marija celles durvis, Delaura juta, ka sirds krūtīs salūst, un viņš tik tikko noturējās kājās. Lai izdibinātu šī rīta Marijas noskaņojumu, viņš apvaicājās, vai meitene redzējusi aptumsumu. Jā, viņa tiešām to bija redzējusi no terases. Viņa nesaprata, kāpēc Delaura nēsā acs apsēju, jo viņa saulē bija skatījusies bez aizsarglīdzekļiem un jutās labi. Meitene pastāstīja, ka mūķenes vērojušas aptumsumu, notupušās uz ceļiem, un ka klosteris bijis kā paralizēts, līdz sākuši dziedāt gaiļi. Viņai gan patiešām nekas nav šķitis pārdabisks.

-     Es redzēju to, ko es redzu katru nakti, sacīja Sjerva Marija.

Kaut kas meitenē bija mainījies, Delaura nevarēja noteikt, kas īsti, bet par to visvairāk liecināja pavisam niecīgās skumjas. Viņš nebija kļūdījies. Kolīdz Delaura ķērās pie ārstēšanas, meitene ieurbās viņā savām nemierpilnajām acīm un trīcošā balsī teica:

-    Es drīz miršu.

Delaura nodrebēja.

-    Kas tev to teica?

-    Martina, meitene atbildēja.

-    Vai tu viņu esi redzējusi?

Meitene atzinās, ka Martina divreiz bijusi viņas cellē, lai mācītu izšūšanu, un ka viņas kopā vērojušas saules aptumsumu. Viņa teica, ka Martina ir laba un mīļa un ka abate atļāvusi izšūšanu mācīt uz terases, lai varētu skatīt saulrietus jūrā.

-    Ak tad tā, Delaura acumirklī saprata. Un vai viņa pateica, kad tu mirsi?

Meitene apstiprināja, sakniebusi lūpas, lai neraudātu.

-    Pēc aptumsuma^ viņa izspieda.

-     Pēc aptumsuma tas var būt nākamajos simt gados, izsaucās Delaura.

Bet viņš sakopoja visu uzmanību ārstēšanai, lai meitene nepamanītu, ka viņam kaklā sakāpis kamols. Vairāk neko Sjerva Marija neteica. Delaura, viņas klusēšanas saintriģēts, no jauna uzmeta viņai skatienu un redzēja, ka Marijas acīs bija asaras.

-    Es baidos, viņa teica.

Sjerva Marija sabruka gultā un izplūda sirdi plosošās raudās. Delaura piesēdās tuvāk un centās uzmundrināt viņu ar biktstēva vārgajiem mierinājumiem. Tikai tagad Sjerva Marija saprata, ka Kaijetano bija viņas eksorcists, nevis ārsts.

-   Un kāpēc tad jūs mani dziedināt? meitene jautāja.

Delauras balss iedrebējās:

-   Tāpēc, ka es tevi ļoti mīlu.

Šī pārdrošība Sjervu Mariju neietekmēja.

Ejot prom, Delaura ielūkojās Martinas cellē. Pirmoreiz viņš tuvumā skatīja sievietes bakurētaino ādu, noskūto galvu, pārāk lielo degunu un žurkas zobus, taču arī kārdināšanas spēku kā gluži materiālu plūsmu varēja sajust uzreiz. Delaura izlēma turpat pie sliekšņa ar viņu parunāt.

-   Nabaga meitenei jau tā pietiek iemeslu bailēm, viņš bilda. Es lūdzu jūs nevairot tās.

Martina bija apjukusi. Viņai pat prātā nebūtu ienācis kādam pareģot nāves dienu, kur nu vēl tik jaukai un neaizsargātai būtnei. Viņa bija uzdevusi tikai dažus jautājumus par pašsajūtu un pēc trim četrām atbildēm sapratusi, ka meitenei piemīt niķis melot. Martina runāja ar lielu nopietnību, pārliecinot Delauru, ka Sjerva Marija bija melojusi arī viņam. Viņš atvainojās par savu vieglprātību un lūdza neko meitenei nepārmest.

-    Gan es zināšu, ko darīt, Delaura nobeidza.

Martina tūlīt lika lietā savu apburšanas prasmi.

-            Es zinu jūsu godbijīgo raksturu, viņa klāstīja,

-   un es zinu, ka jūs vienmēr labi apdomājat, ko darāt.

Bet Delauras sirds bija ievainota, ticot, ka nāves bailes savas celles vientulībā Marija bija izauklējusi viena pati, bez citu palīdzības.

Sajā pašā nedēļā māte Hosefa Miranda bīskapam bija piegādājusi dokumentu mapi ar pašrocīgi sarakstītām sūdzībām un žēlabām. Viņa lūdza atsvabināt klarisas no aizbildniecības pār Sjervu Mariju, kuru Hosefa Miranda uztvēra kā novēlojušos sodu par jau sen izpirktiem grēkiem. Dokumentiem viņa bija pievienojusi jaunu sarakstu, kurā bija uzskaitīti notikumi, kas bija izskaidrojami tikai ar bezkaunīgo meitenes un dēmona kopdzīvi. Visbeidzot te bija sirdīgs apsūdzības raksts par Kaijetano Delauras augstprātību, par viņa brīvdomību un personisko naidīgumu pret abati un par ļaunprātību, ienesot klosterī ēdamo pretēji kārtībai un aizliegumiem.

Bīskaps ziņojumu parādīja Delauram, tiklīdz tas pārnāca mājās, un Delaura to izlasīja, kājās stāvēdams, un viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Pabeidzis lasīt, viņš bija pārskaities.

—           Ja kādu arī ir apsēduši dēmonu dēmoni, tad tā ir Hosefa Miranda, viņš izsaucās. Un tie ir ļaunprātības, neiecietības un muļķības dēmoni. Cik pretīgi!

Bīskaps izbrīnījās par viņa dzēlību. Delaura to pamanīja un mēģināja izskaidrot mierīgākā tonī.

—           Es gribu teikt, viņš sacīja, ka abate ļaunajiem spēkiem piedēvē tādu varu, ka viņu tiešām varētu saukt par dēmonu pielūdzēju.

—Mans stāvoklis man neļauj tev piekrist, — bīskaps atbildēja. — Lai gan es to gribētu.

Viņš izteica aizrādījumu par visiem iespējamiem pārkāpumiem, ko Delaura būtu varējis sastrādāt, un lūdza būt rāmam, cenšoties paciest abates kļūmīgo raksturu.

-    Evaņģēlijos tādu sieviešu ir atliku likām, dažas pat ar vēl lielākiem trūkumiem, teica bīskaps. Un tomēr Jēzus tās cildināja.

Bīskaps nevarēja turpināt, jo māju satricināja pērkona grāviens, vareniem dārdiem nozuzdams jūrā, un bibliska lietusgāze viņus atšķīra no pārējās pasaules. Bīskaps atlaidās šūpuļkrēslā un padevās nostalģijas valgiem.

-    Cik tālu mēs esam! — viņš nopūtās.

-   No kā?

' — No sevis, viņš paskaidroja. Vai tas ir taisnīgi, ka cilvēkam jāgaida vesels gads, lai uzzinātu, ka viņš ir viens un pamests?

Nesagaidījis atbildi, savu skumību bīskaps remdēja ar vārdiem:

-   Mani pārņem stīvas šausmas no domas vien, ka Spānijā šī nakts ir jau aizvadīta.

-    Mēs nevaram apturēt Zemes griešanos, Delaura aizrādīja.

-    Bet mēs to varētu neņemt vērā, lai cik stipri sāp, bīskaps iebilda. Vairāk par ticību Galilejam pietrūka sirds.

Delaura zināja, ka šādi grūtuma brīži bīskapu vienmēr mocīja sērīgās lietavu naktīs, kopš viņam uzglūnēja vecums. Viņš varēja tikai novērst uzmanību no žultainajām domām, kamēr bīskapu uzveic miegs.

Mēneša beigās pienāca ziņa par drīzu jaunā vicekaraļa dona Rodrigo de Buenlozano ierašanos pa ceļam uz mītnes vietu Santafē. Viņš ceļoja kopā ar savu svītu padomdevējiem un ierēdņiem, kalpotājiem, ārstiem un pat stīgu kvartetu, ko bija uzdāvinājusi karaliene, lai dons Rodrigo negarlaikotos Spāņu Amerikā. Vicekaralienei bija kaut kāda radniecība ar abati, un viņa lūdza sevi izmitināt klosterī.

Kamēr tika dedzināti nedzēstie kaļķi, kūpēja darva, trakoja milzu āmuri un pat klauzūras telpas pārplūdināja raibi raibo ļaužu skaļās lamas, Sjerva Marija bija aizmirsta. Tad ar varenu rīboņu sabruka sastatnes, nogalinot kādu mūrnieku un septiņus strādniekus smagi ievainojot. Abate nelaimi piedēvēja Sjervas Marijas ļaunīgajām burvestībām un izmantoja šo gadījumu, lai vēlreiz uzstātu par meitenes nosūtīšanu uz citu klosteri, līdz būs beigusies viesošanās. Šoreiz galvenais arguments bija nelabā apsēstas personas nevēlamā klātbūtne vicekaralienes tuvumā. Bīskaps neatbildēja.

Dons Rodrigo de Buenlozano bija iznesīgs astūrietis labākajos gados, čempions basku bumbas spēlē un pīļu šaušanā, kura lieliskās īpašības atlīdzināja to, ka viņa sieva bija divdesmit divus gadus jaunāka. Viņš smējās ar visu augumu, arī par sevi, un nekad nekavējās to izrādīt. Sajutis Kārību jūras pirmās vēsmas, kas sajaucās ar naksnīgu bungu ritmiem un nogatavojušos gvajavju aromātu, vicekaralis nometa savu pavasara tērpu un starp čalojošu senjoru pulciņiem klaiņoja kailām krūtīm. Viņš nokāpa krastā vienā kreklā, nebija ne runu, ne dižgabalu salūta. Par godu sev dons Rodrigo atļāva fandango, bundi un kumbiambas vakarus, lai gan bīskaps šīs dejas bija aizliedzis, un vēršu izrādes pagalmos un gaiļu cīņas zem klajas debess.

Vicekaraliene, vēl gluži pusaudze, darbīga un mazliet spītīga, iebrāzās klosterī kā pārmaiņu vējbrāzma. Nebija stūrīša, ko viņa neapskatītu, nebija problēmu, ko viņa nesaprastu, un nekā tik laba, ko viņa negribētu uzlabot. Skrējienā pa klosteri viņa to vēlējās apgūt jaunas mūķenes aušīgumā. Tik ļoti, ka abate uzskatīja par prātīgāku aiztaupīt vicekaralienei slikto iespaidu par cietumu.

-   Tas nav tā vērts, viņa teica. Tur ir tikai divas ieslodzītās, turklāt vienu apsēdis dēmons.

Protams, vajadzēja to tikai pateikt, lai vicekaralienē mostos interese. Viņa nelikās ne zinis, ka celles nebūs sakoptas un ieslodzītās nebūs brīdinātas. Tiklīdz atvērās durvis, Martina Lavorde metās pie vicekaralienes kājām, lūdzot piedošanu.

Tas nešķita viegli, pēc tam kad viena bēgšana bija izgāzusies, bet cita — izdevusies. Pirmoreiz viņa mēģināja izbēgt pirms sešiem gadiem pa terasi, kas iziet uz jūru, kopā ar vēl trim mūķenēm, kam bija piespriesti atšķirīgi sodi par dažādiem pārkāpumiem. Viena arī aizbēga. Toreiz cieši noslēdza logus un nostiprināja pagalmu zem terases. Pēc gada trīs palikušās cietumnieces sasēja sardzi, kas tobrīd gulēja paviljonā, un aizmuka pa kalpotāju izeju. Martinas vecāki pēc vienošanās ar biktstēvu atdeva meiteni klosterim. Četrus ilgus gadus viņa bija vienīgā ieslodzītā, kurai nebija tiesību apmeklēt ne lokutoriju, ne svētdienas mesu kapelā. Tādēļ piedošana likās neiespējama. Tomēr vicekaraliene apsolīja aizbilst par viņu savam vīram.

Sjervas Marijas cellē gaiss joprojām bija skāņš no nedzēstajiem kaļķiem un iestāvējušās darvas smakas, taču kārtība bija pilnīgi cita. Līdzko uzraudze atvēra durvis, vicekaraliene juta, ka viņu nobur kāda ledaina elpa. Sjerva Marija savā saplēstajā tunikā un netīrajās čībās sēdēja blāvi izgaismotā stūrī un lēnām kaut ko šuva. Viņa nepacēla acis, iekams vicekaraliene nebija pasveicinājusi. Viņa meitenes skatienā sajuta kādas atklāsmes neatvairāmo spēku.

—           Augstā Debess! — vicekaraliene nomurmināja un spēra soli cellē.

-   Uzmanieties! abate iečukstēja viņai ausī. Viņa ir īsta tīģeriene.

Abate saņēma senjoru pie rokas. Vicekaraliene tā arī neiegāja cellē, taču pietika ar mirkļa iespaidu vien, lai mostos vēlēšanās meiteni izpestīt.

Pilsētas gubernators, mīkstčaulīgs vecpuisis, par godu vicekaralim sarīkoja pusdienas, uz kurām ielūdza tikai kungus. Viņiem spēlēja spāņu stīgu kvartets un Sanhasinto dūdu un bungu ansamblis, viņiem dejoja tautas dejas un nēģeru mohigangas, kas bija bezkaunīgas balto cilvēku deju parodijas. Bet kā saldais ēdiens, paveroties aizkariem zāles dziļumā, viņu priekšā iznira Abesīnijas verdzene, ko gubernators bija nopircis par tik daudz zelta, cik sver viņa pati. Meitene bija ģērbta gandrīz caurspīdīgā tunikā, kas tikai pastiprināja briesmas, ko piedāvāja viņas kailums. Pagrozījusies parasto sanācēju priekšā, viņa apstājās pie vicekaraļa, un tunika noslīdēja no viņas auguma līdz zemei.

Abesīnietes pilnība bija satraucoša. Tirgotāja sudraba spiedogs nebūt nebija samaitājis viņas plecu, arī iepriekšējā saimnieka iniciāļi nebija kaitējuši viņas mugurai, un viss meitenes augums dvašoja dīvā tuvībā. Vicekaralis nobālēja, dziļi ievilka elpu un neciešamo parādību ar rokas kustību aizslaucīja no atmiņas.

— Mūsu Kunga vārdā, vediet viņu prom! viņš pavēlēja. Es nevēlos viņu redzēt līdz sava mūža beigām!

Varbūt atmaksa par gubernatora vaļību bija tāda, ka vicekaraliene Sjervu Mariju stādīja priekšā vakariņās, ko savā personīgajā ēdamtelpā rīkoja abate. Martina Lavorde brīdināja:

—Tikai nemēģiniet atņemt kaklarotas un rokassprādzes, un jūs brīnīsities, cik labi viņa prot uzvesties.

Ta arī bija. Sjervu Mariju ieģērba vecmāmiņas drānās, kurās viņa bija ieradusies klosterī, izmazgāja un izsukāja viņas izlaistos matus, lai tie skaistāk vilktos pa zemi, un pati vicekaraliene aiz rokas aizveda viņu pie vīra galda. Pat abate brīnījās par meitenes cēlo stāju, par viņas personības spožumu, par brīnumainajiem matiem. Vicekaraliene pačukstēja vīram:

—           Viņu apsēdis dēmons.

Vicekaralis nespēja tam noticēt. Burgosā viņš bija redzējis kādu apsēstu sievieti, kas visu nakti nepārtraukti kakāja, līdz istaba bija pilna līdz augšai. Vēloties pasargāt Sjervu Mariju no tamlīdzīga likteņa, dons Rodrigo viņu uzticēja saviem ārstiem. Tie apstiprināja, ka meitenei nav ne mazāko trakuma pazīmju, un piekrita Avrenunsio, ka diez vai viņa varētu sasirgt ar to. Tomēr apgalvot, ka meiteni nebūtu apsēdis dēmons, neviens neuzņēmās.

Bīskaps svētku dienas izmantoja, lai iegrimtu pārdomās par abates ziņojumiem un izlemtu, ko darīt ar Sjervu Mariju. Savukārt Kaijetano Delaura izmēģināja šķīstīšanos, iekams ķerties pie ļauno garu patriekšanas, un ieslēdzās bibliotēkā pie sausas maizes un ūdens. Tas nelīdzēja. Naktis viņš pavadīja murgos

un dienas nomodā, sacerēdams noziedzīgus pantus, kas bija vienīgās zāles alkās degošajai miesai.

Dažus no šiem dzejoļiem atrada vīstoklī ar grūti atšifrējamiem tekstiem, kad apmēram gadsimtu vēlāk bibliotēku nojauca. Pirmais un arī vienīgais dzejolis, ko varēja salasīt pilnībā, bija atmiņas par sevi divpadsmit gadu vecumā, kad, rasinot pavasara lietutiņam, viņš sēdējis uz skolas mantu saiņa Avilas semināra bruģētajā pagalmā. Viņš tikko bija ieradies no Toledo pēc vairāku dienu ceļojuma ar mūli, ģērbies tēva drānās, kas bija pielāgotas viņa izmēriem, ar šo saini, kas bija divreiz smagāks par viņu pašu, jo māte tajā bija sarūpējusi tik daudz mantu, lai mācību laika beigas varētu sagaidīt ar godu. Vārtu sargs palīdzēja saini nolikt pagalma vidū un nozuda, atstādams puisi lietū un likteņa varā.

— Stiep to augšā uz trešo stāvu, vārtu sargs noteica. Tur tev parādīs, kur tev dormitorijā būs jāguļ.

Vienā mirklī semināristi visi kā viens sanāca uz balkoniem, kas slējās pāri pagalmam, vērodami, ko viņš darīs ar lielo saini, it kā Delaura būtu bijis galvenais varonis lugā, kurš par šo izrādi vienīgais neko nezina. Sapratis, ka uz palīdzību nav ko cerēt, Delaura izņēma no saiņa tik daudz mantu, cik varēja panest, un pa stāvām netēsta akmens kāpnēm uzstiepa trešajā stāvā. Uzraugs parādīja vietu noviču dormitorijā, kur gultas bija divās rindās. Kaijetano nolika mantas uz gultas, atgriezās pagalmā un četras reizes nesa pārējās, kamēr visas bija augšā. Visbeidzot viņš paķēra tukšo saini aiz tverekļiem un vilkšus uzvilka pa kāpnēm.

Kamēr viņš kāpelēja pa stāviem, ne skolotāji, ne skolnieki, kas viņu pētīja no balkoniem, vairs neskatījās uz viņu. Bet, kad viņš bija uzvilcis savu saini, trešā stāva kāpņu laukumiņā viņu sagaidīja tēvs rektors un sāka aplaudēt. Pērējie tūlīt darīja tāpat un sacēla skaļas ovācijas. Kaijetano saprata, ka godam bija izturējis pirmo semināristu iniciācijas rituālu, kurā vajadzēja mantu maisu uznest līdz guļamtelpai, nevienam neko nevaicājot un nelūdzot palīdzību. Delauras prāta asums, labsirdīgā daba un stingrais raksturs tika pasludināts par paraugu visiem novičiem.

Taču visspilgtāk atmiņā bija iespiedusies saruna rektora kabinetā, kas norisinājās tajā pašā vakarā. Viņš bija uzaicināts, lai aprunātos par vienīgo grāmatu, kas tika atrasta starp mantām, tā bija izjukusi iesējuma vietās, nepilnīga un bez titullapām, tieši tāda, kādu Delaura to nejauši bija atradis kādā tēva lādē. Viņš to bija izlasījis tik daudz, cik bija paspējis ceļojuma naktīs, un dega nepacietībā uzzināt beigas. Tevs rektors gribēja izdibināt Delauras viedokli.

-    Es to varēšu pateikt, kad būšu izlasījis līdz galam, viņš atbildēja.

Rektors ar atvieglotu smaidu lūpās grāmatu noglabāja aiz atslēgas.

-             Tu nekad to nevarēsi pateikt, viņš noteica.

-    Ta ir aizliegta grāmata.

Pēc divdesmit četriem gadiem bīskapijas krēslainajā bibliotēkā Delauram ienāca prātā, ka viņš bija izlasījis lērumu grāmatu, kas bija nonākušas viņa rokās, atļautas vai neatļautas, bet tikai ne šo. Viņš nodrebēja no atskārsmes, ka todien bija beidzies vesels mūžs. Un cits, par ko nekas nebija zināms, sākās.

Astotajā gavēņa dienā Delaura bija sācis skaitīt vakara lūgšanas, kad viņam paziņoja, ka bīskaps viņu gaida zālē, lai sveiktu vicekarali. Ta bija neparedzēta vizīte, arī vicekaralim, kuram šī doma iešāvās prātā gluži nelaikā, pirmoreiz pastaigājoties pa pilsētu. Augstajam viesim vajadzēja aplūkot jumtus no ziedos vītās terases, kamēr steigā tika sasaukti tuvumā esošie ierēdņi un mazliet sakārtota viesu zāle.

Bīskaps vicekarali sagaidīja ar sešiem augstākajiem garīdzniekiem. Pa labi no viņa apsēdās Kaijetano Delaura, kuru viņš stādīja priekšā bez tituliem, tikai nosaucot pilnu vārdu. Pirms sarunu sākuma vicekaralis pārlaida līdzcietīgu skatienu pāri nolupušajām sienām, saplēstajiem aizkariem, lētajām pašdarinātajām mēbelēm un sviedros izmirkušajiem garīdzniekiem trūcīgajās baznīcas drānās. Bīskaps, kura lepnums bija aizskarts, teica:

—           Mēs esam galdnieka Jāzepa dēli.

Vicekaralis saprotoši pamāja un pievērsās tādam

kā pirmās nedēļas iespaidu izklāstam. Viņš runāja par saviem iluzorajiem plāniem vērst plašumā tirdzniecību ar angļu Antiļu salām, kas esot aplaizījušas karā cirstās brūces, par labumu, ko dos valstiska iejaukšanās izglītībā, par mākslas un literatūras atbalstīšanu, lai šīs koloniālās malienas nostatītu vienā līmenī ar pārējo pasauli.

—Laiks ķerties pie atjaunotnes, vicekaralis pavēstīja.

Bīskaps kārtējo reizi pārliecinājās, cik viegli laicīgajai varai viss nācās. Neskatoties viņš ar drebošu pirkstu norādīja uz Delauru un vērsās pie vicekaraļa:

—Tevs Kaijetano Delaura pie mums ir tas, kurš cenšas neatpalikt no visa jaunā.

Vicekaralis sekoja rādītājpirkstam un sastapās ar neizteiksmīgu seju un apstulbušām acīm, kas nemirkšķinot raudzījās uz viņu. Viņš uzrunāja Delauru ar patiesu interesi:

-   Vai tu esi lasījis Leibnicu?

-   la ir, Ekselence, Delaura atteica un precizēja:

-    Darba pienākumu vadīts.

Vizītes beigās kļuva acīmredzams, ka vicekarali visvairāk interesēja Sjervas Marijas stāvoklis. Viņas pašas, dons Rodrigo paskaidroja, un abates miera dēļ, kuras sirdsēsti bija viņu aizkustinājuši.

-   Mums vēl pietrūkst pilnīgu pierādījumu, bet klostera aktis rāda, ka šo nabadzīti apsēdis dēmons, bīskaps skaidroja. Abate to zina labāk par mums.

-    Viņa domā, ka jūs esat iekrituši Sātana lamatās, vicekaralis atteica.

-    Ne tikai mēs, Jūsu Augstība, bet visa Spānija,

-   bīskaps neapmulsa. Mēs šķērsojām lielo okeānu, lai ieviestu Kristus kārtību, un liturģijās, krusta gājienos, svētkos par godu svētajiem mums to ir izdevies panākt, bet dvēselēm mēs nespējam piekļūt.

Viņš izstāstīja par Jukatanu, kur tika uzbūvētas greznas katedrāles, lai apslēptu pagānu piramīdas, bet neviens neapjēdza, ka iedzimtie apmeklē mesas vienīgi tāpēc, ka zem sudraba altāriem joprojām ir viņu svētnīcas. Viņš runāja par asiņu mistrojumiem, kas bija notikuši kopš iekarošanas sākuma: spāniešu asinis ar indiāņu asinīm un abu asinis ar visādu nēģeru asinīm, pat ar musulmaņu nešķīsteņiem un jautāja sev, vai šādam rasu sajaukumam ir vieta Dieva pasaulē? Par spīti elpošanas traucējumiem un vecuma kāsam, viņš pabeidza runu, neļaujot vicekaralim attapties:

-   Kas gan tas viss ir, ja ne Naidnieka lamatas?

Vicekaraļa seja pārvērtās.

-    Jūsu Svētība ir vīlusies ne pa jokam, viņš bilda.

-   Es gan tā neteiktu, Jūsu Augstība, bīskaps itin mundri atbildēja. Es tikai mēģinu noskaidrot, cik stingru ticību mēs prasām, lai šīs tautas būtu mūsu upuru cienīgas.

Vicekaralis atguva sarunas pavedienu.

-   Ja es pareizi saprotu, abates bažas ir gluži praktiskas dabas, viņš teica. Viņa domā, ka citos klosteros varētu būt labāki apstākļi tik sarežģītam gadījumam.

-   Jūsu Ekselencei daru zināmu, ka par Santaklāras izvēli nebija divu domu, pateicoties Hosefas Mirandas sīkstumam, prasīgumam un autoritātei, bīskaps paziņoja. Un Tas Kungs zina, ka mums ir taisnība.

-   Ar jūsu atļauju es šo ziņu pavēstīšu abatei, vicekaralis apsolīja.

-   Viņa to labi zina, atteica bīskaps. Mani tikai dara nemierīgu tas, kāpēc viņa neuzdrošinās tam noticēt.

To sakot, bīskaps sajuta pirmās neizbēgamās astmas lēkmes pazīmes un pasteidzināja vizītes beigu daļu. Viņš aizbildinājās, ka ir saņēmis no abates sūdzības, ko viskvēlākajā dvēseļu gana mīlestībā apsolījies izskatīt, tiklīdz slimība atkāpsies. Vicekaralis pateicās un beidza vizīti, izrādīdams īpašu laipnību. Proti, arī viņš smagi slimoja ar astmu un piedāvāja bīskapam savu ārstu palīdzību. Svētajam tēvam tas šķita nepieņemami.

-    Mana miesa un gars ir Ta Kunga rokās, viņš teica. Es esmu tai vecumā, kādā nomira Svētā Jaunava.

Ja sasveicināšanās bija ļoti īsa, tad šķiršanās noritēja lēni un ceremoniāli. Trīs garīdznieki, to starpā arī Delaura, pa drūmajiem gaiteņiem klusējot pavadīja vicekarali līdz galvenajiem vārtiem. Viņa apsardze, no sakrustotām āvām izveidojusi sētu, nelaida klāt ubagus. Pirms kāpšanas karietē vicekaralis pagriezās pret Delauru un ar kustību, kas nepieļāva iebildumus, norādīja uz viņu:

-   Papūlies, lai es tevi neaizmirstu.

Šie vārdi bija tik negaidīti un noslēpumaini, ka Delaura attapās vienīgi paklanīties.

Vicekaralis devās uz klosteri, lai pavēstītu abatei vizītes iznākumu. Pēc dažām stundām, jau stāvot ar vienu kāju uz karietes kāpšļa, pretēji atkārtotiem vicekaralienes lūgumiem viņš liedza apžēlošanu Martinai Lavordei, paziņodams, ka tas būtu slikts piemērs daudziem citiem ieslodzītajiem ar samaitātu izpratni par cilvēcību.

Bīskaps stāvēja aizvērtām acīm, saliecies uz priekšu, cenšoties klusināt savas elpas svelpoņu, kamēr Delaura atgriezās. Palīgi bija uz pirkstgaliem attālinājušies, un zāle grima mijkrēslī. Kad bīskaps palūkojās apkārt, viņš ieraudzīja tukšo krēslu rindas pie sienas un Kaijetano, kurš zālē bija viens. Bīskaps tikko dzirdami apvaicājās:

-   Vai mēs vēl esam sastapuši tik jauku cilvēku?

Delaura atbildēja ar divdomīgu žestu. Bīskaps ar

grūtībām iztaisnojās un palika stāvam, atspiedies pret krēsla malu, kamēr atguva elpu. Vakariņas ēst viņš negribēja. Delaura ar skubu iededza sveci, lai apgaismotu ceļu uz guļamistabu.

-    Mēs neesam labi izturējušies pret vicekarali, bīskaps novilka.

-   Vai tad bija kāds iemesls, lai mēs rīkotos citādi? jautāja Delaura. Tapat par velti pie bīskapa durvīm neviens neklauvē.

Bīskaps nepiekrita un to izrādīja ar neparastu mundrumu.

-    Manas durvis ir durvis uz Baznīcu, un dons Rodrigo izturējās kā veco laiku kristietis, viņš teica.

-   Tas biju es, kurš uzvedās pārāk stūraini savu slimo krūšu dēļ, tāpēc man kaut kas jādara lietas labā.

Nonācis pie guļamistabas durvīm, viņš bija mainījis gan toni, gan tematu un atvadījās no Delauras ar draudzīgu papliķēšanu pa plecu.

-   Lūdzies par mani šonakt, bīskaps sacīja. Baidos, ka tā būs ļoti gara.

Un tiešām bīskaps juta, it kā reizē ar astmas lēkmi, ko viņš bija paredzējis vizītes laikā, tuvojas nāve. Ta kā vieglāk nekļuva ne no vīnakmens vemjamzālēm, ne no citiem ārkārtas nomierinošiem līdzekļiem, steidzīgi vajadzēja nolaist asinis. Pret rītu viņš jau bija kā no jauna piedzimis.

Kaijetano, cīnīdamies ar bezmiegu blakus bibliotēkā, neko par to nezināja. Viņš bija sācis rīta lūgšanas, kad tika pavēstīts, ka bīskaps viņu gaidot savā guļamistabā. Delaura bīskapu ieraudzīja sēžam gultā un brokastojam ar tasi šokolādes, maizi un sieru pacilātu garu un elpojot kā jaunas plēšas. Tikai uzmetot skatienu vien, Delaura saprata, ka bīskaps pieņēmis lēmumu.

Ta arī bija. Kaut ari abate bija iebildusi, Sjerva Marija paliks Santaklāras klosterī un Kaijetano Delaura joprojām būs atbildīgs par viņu, baudot pilnīgu bīskapa uzticību. Meitene vairs netiks pakļauta cietuma režīmam kā līdz šim un turpmāk saņems visus tos pašus kopīgos labumus, kas pienācās klostera iemītniecēm. Bīskaps bija pateicīgs par ziņojumiem, bet to precizitātes trūkums kavē skaidri un gaiši izprast notiekošo, tāpēc eksorcistam turpmāk jārīkojas pēc saviem uzskatiem. Beidzot sarunu, bīskaps lika apciemot marķīzu viņa vārdā, kā arī piešķīra pilnvaras darīt visu nepieciešamo, kamēr būs laiks un veselība, lai pieņemtu marķīzu audiencē.

-   Citu rīkojumu nebūs, bīskaps pabeidza. Lai Dievs tevi svētī!

Sirdij nesavaldīgi sitoties, Kaijetano steidzās uz klosteri, bet cellē Sjervas Marijas nebija. Viņa bija svinību zālē, no galvas līdz kājām greznota ar īstām dārglietām un līdz zemei izlaistiem matiem, savā lieliskajā nēģerietes cildumā pozējot slavenam vicekaraļa svītas portretistam. Tikpat apbrīnojams kā skaistums bija arī viņas sapratne, ar kādu tā paklausīja māksliniekam. Kaijetano slīga ekstāzē. Sēžot krēslā un neredzamam vērojot meiteni, Delauram bija laika atliku likām, lai izmēztu no sirds jebkādas šaubas.

Ap deviņiem portrets bija gatavs. Mākslinieks to pa gabalu kārtīgi nopētīja, uzmeta dažus pēdējos triepienus un pirms gleznas parakstīšanas lūdza arī Sjervu Mariju apskatīt to. Viņa stāvēja uz mākoņa padevīgu dēmonu svītas vidū, un līdzība bija nevainojama. Marija nesteidzīgi aplūkoja audeklu un pazina sevi visā košumā. Beidzot viņa sacīja:

-   Ta ir kā spogulis.

-    Tu runā arī par dēmoniem? — vaicāja mākslinieks.

, — Tieši tā, viņa atbildēja.

Pozēšana bija beigusies, un Kaijetano pavadīja Mariju uz celli. Viņš nekad nebija redzējis, kā viņa

iet, un viņa gāja ar tādu pašu iznesību un vieglumu kā dejoja. Viņš nekad nebija redzējis viņai mugurā neko citu kā vien cietumnieces maisu, un karalienes tērps viņai piešķīra zināmu briedumu un eleganci, kas atklāja, cik ļoti sievišķīga viņa jau ir kļuvusi. Viņi nekad nebija gājuši kopā, un Delauru apbūra šķīstais patiesums, kas bija viņu starpā.

Pateicoties vicekaraļu pāra spējai atvadu vizītes laikā pārliecināt abati par bīskapa labajiem nodomiem, celle izskatījās pavisam citādi. Te bija jauns matracis, linu palagi un spalvu spilveni, un telpā bija arī novietoti piederumi ikdienas tīrības uzturēšanai un sevis kopšanai. Jūras gaišums ieplūda pa logiem bez restēm un apspīdēja nesen nobalsinātās sienas. Lai gan nu Sjervas Marijas ēdiens bija tāds pats kā citām mūķenēm un nest no ārpuses neko nevajadzēja, Delaura allaž pamanījās slepus ienest kādu kārumu no tirgotājām pie vārtiem.

Sjerva Marija gribēja dalīties maltītē, un Delaura paņēma vienu no cepumiem, ar ko klarisas ļoti lepojās. Kamēr viņi ēda, Marija it kā nejauši ieminējās:

-    Es uzzināju, kas ir sniegs.

Kaijetano par to neuztraucās. Savulaik apkārt klīda leģendas par vicekarali, kas no Pirenejiem gribējis atvest sniegu, lai to parādītu vietējiem iedzīvotājiem, nezinot, ka pie jūras pa labi uz priekšu Sjerra Nevada de Santamartas kalnos tas jau ir. Iespējams, ka dons Rodrigo de Buenlozano ar saviem jauneklīgajiem talantiem šo varoņdarbu paveica īstenībā.

-    Nē, meitene iebilda. Tas bija sapnī.

Un izstāstīja: viņa sēdējusi pie loga, aiz kura snidzis biezs sniegs, kamēr viņa no ķekara, kas bija klēpī, pa vienai plūkusi un ēdusi ogas. Delaura sajuta šausmu pliķi. Drebot pie visām miesām, jo atbilde uz beidzamo jautājumu jau bija zināma, viņš uzdrošinājās vaicāt:

-    Kā tas viss beidzās?

-    Es baidos teikt, sacīja Sjerva Marija.

Ar to bija gana. Delaura aizvēra acis un lūdzās par viņu. Pēc lūgšanām viņš jutās pavisam cits cilvēks.

-   Neraizējies, viņš teica. Apsolu, ka ar Svētā Gara žēlastību pavisam drīz tu būsi brīva un laimīga.

Līdz tam laikam Bernardai nebija ne jausmas, ka Sjerva Marija dzīvoja klosterī. Viņa par to uzzināja gluži nejauši kādu nakti, kad ieraudzīja Saldo Olīviju slaukām un kārtojam māju, un nodomāja, ka tas gan ir tikai viens no viņas halucināciju tēliem. Meklējot jelkādu sakarīgu izskaidrojumu, Bernarda pārbaudīja istabu pēc istabas, līdz apķērās, ka jau labu laiku nebija redzējusi Sjervu Mariju. Klaridade del Kobre izstāstīja, ko zināja:

-    Senjors marķīzs mums paziņoja, ka Marija devusies prom ļoti tālu un ka mēs viņu vairs neredzēsim.

Vīra guļamistabā dega gaisma, un Bernarda iegāja bez klauvēšanas.

Marķīzs bija atlaidies guļamtīklā, lēni degošo govs mēslu dūmu ieskauts, lai tie atbaidītu moskītus. Viņš ieraudzīja dīvainu sievietes stāvu, ko bija pārvērtusi zīda rītakleita, un arī nodomāja, ka viņam rādās tik bāls un sačākstējis bija šis tēls, kas šķita mērojis tālus, tālus ceļus. Bernarda jautāja par Sjervu Mariju.

-   Viņas nav ar mums jau vairākas dienas, skanēja atbilde.

Bernarda to saprata vissliktākajā nozīmē, un viņai vajadzēja apsēsties tuvākajā krēslā, lai atgūtu elpu.

-    Tatad Avrenunsio izdarīja to, kas viņam bija jāizdara, viņa noteica. Marķīzs pārmeta krustu:

-    Lai Dievs atpestī!

Viņš izstāstīja patiesību. Marķīzs, ievērojot piesardzību, izskaidroja, kāpēc nebija to pavēstījis līdz šim, jo viņš bija apņēmies izturēties saskaņā ar Bernardas vēlēšanos proti, tā, it kā meitene būtu mirusi. Acis nemirkšķinot, Bernarda klausījās ar uzmanību, kādu šajos nelāgajos divpadsmit kopdzīves gados vīram nebija veltījusi.

-   Es zināju, ka tas mani novedīs kapā, marķīzs teica, bet tā būs samaksa par Marijas dzīvību.

Bernarda nopūtās:

-    Tatad mūsu kauns tagad izlikts publiskai apskatei.

Viņa redzēja sava vīra plakstiņos iemirdzamies asaru, un vēderā kaut kas iedrebējās. Šoreiz tā nebija nāves nojausma, bet gan pārliecība par to, kam nenovēršami vajadzēja notikt. Un viņa nekļūdījās. Ar pēdējiem spēkiem marķīzs piecēlās no šūpuļtīkla, saguma pie viņas kājām un izplūda veca, nespējīga veča rūgtās asarās. Bernardai tas bija par daudz, viņa kapitulēja karstās vīrieša asaru straumes priekšā, kas slīdēja cauri zīdam pa viņas cirkšņiem. Lai kā viņa būtu ienīdusi Sjervu Mariju, Bernarda atzinās ziņa, ka meita ir dzīva, viņai nākusi kā atvieglojums.

-   Es vienmēr esmu sapratusi visu, tikai ne nāvi, viņa teica.

Bernarda atkal ieslēdzās savā istabā pie medus un kakao un, kad pēc divām nedēļām viņa iznāca ārā, līdzinājās apkārt klīstošam mironim. Jau rīta agrumā marķīzs pamanīja aizceļošanas jezgu un nepievērsa tai uzmanību. Saule vēl nebija sākusi cepināt, kad viņš redzēja, kā pa sētas vārtiņiem uz lēnīga mūļa izjāja Bernarda un tai aiz muguras sekoja vēl viens mūlis ar bagāžu. Šādi viņa bija devusies prom daudzas reizes, bez mūļu dzinējiem un bez vergiem, ne no viena neatvadījusies un neko nepaskaidrojot. Taču marķīzs zināja, ka šoreiz viņa devās prom, lai neatgrieztos, jo bez ierastā mantu maisa līdzi bija paņemtas divas kastes ar tīru zeltu, ko viņa gadiem ilgi bija turējusi nobēdzinātu zem gultas.

Nogāzies uz sava bunguļa šūpuļtīklā, marķīzs ļāvās šausmām, ka vergi apgriezīs viņam sprandu, un aizliedza tiem ienākt mājā pat dienas laikā. Tāpēc, kad Kaijetano Delaura pēc bīskapa rīkojuma ieradās apciemot marķīzu, tam vajadzēja pagrūst vārtiņus un ienākt neaicinātam, jo uz durvju āmuriņa klaudzieniem neviens neatsaucās. Sargsuņi savās būdās trakoja, bet Delaura gāja tālāk. Ieģērbies saracēņu džilbabā un Toledo micē, marķīzs gulēja diendusu šūpuļtīklā, no galvas līdz kājām nokaisījis sevi ar apelsīnkoka ziediem. Delaura viņu nemodināja, vienkārši vēroja, un viņam likās, it kā skatītos uz sanīkušo Sjervu Mariju, kas kļuvusi veca un vientulībā sabrukusi. Marķīzs pamodās, bet uzreiz nepazina nācēju, jo uz vienas acs viņam bija apsējs.

-    Lai Dievs jūs sargā, senjor marķīz, Delaura sveicināja. Kā jums klājas?

-   Pamazām sapūstu, atteica marķīzs.

Ar gurdenu roku viņš atbīdīja zirnekļu tīmekļus, kas bija saradušies gulēšanas laikā, un apsēdās šūpuļtīklā. Kaijetano atvainojās, ka ienācis bez aicinājuma. Marķīzs paskaidroja, ka āmuriņa skaņām neviens nav pievērsis uzmanību, jo viņi esot atradinājušies no apciemojumiem. Delaura ierunājās svinīgā balsī:

-   Senjors bīskaps, kas aizņemts darbos un ir slims ar astmu, mani sūta kā savu pārstāvi.

Sākuma protokols bija izpildīts, Delaura apsēdās līdzās šūpuļtīklam un ķērās pie lietas, kas dedzināja viņa sirdi.

-   Vēlos jums paziņot, ka man uzticētas rūpes par jūsu meitas garīgo veselību, viņš teica.

Marķīzs pateicās un gribēja zināt, kā meita jūtas.

-    Labi, sacīja Delaura. Bet es gribu palīdzēt, lai viņa justos vēl labāk.

Viņš izskaidroja eksorcisma jēgu un metodi. Stāstīja par varu, ko Jēzus piešķīris saviem mācekļiem, lai no cilvēku miesas izdzītu nešķīstos garus un dziedētu slimības un trūkumus. Viņš izstāstīja evaņģēlisku līdzību par kritušo eņģeļu leģionu un diviem tūkstošiem velnu apsēstu cūku. Taču sākotnējais uzdevums bija noskaidrot, vai Sjerva Marija tiešām ir dēmonu apsēsta. Viņš tam neticēja, bet bija vajadzīgs marķīza atbalsts, lai izgaisinātu jebkādas šaubas. Vispirms, Delaura sacīja, viņš gribot zināt, kāda bijusi meitene, pirms nokļuva klosterī.

-   Nezinu, marķīzs atzinās. Jo vairāk es viņu iepazīstu, jo mazāk pazīstu, tā man liekas.

Marķīzu mocīja vainas apziņa, ka viņš pametis meiteni likteņa varā vergu pagalmā. Ar to viņš izskaidroja Marijas klusēšanu, kas varēja ilgt vairākus mēnešus, neizskaidrojamus nežēlības uzliesmojumus, viltību, izsmejot māti, kad piekarināja kaķiem to pašu zvaniņu, ko Bernarda bija aplikusi viņai ap roku. Bet vislielākais šķērslis patiesības izzināšanā sagādāja meitenes netikums melot patikšanas pēc.

-   Gluži kā melnie, Delaura piebilda.

-   Melnie melo mums, bet ne cits citam, marķīzs izlaboja.

Guļamistabā Delaura ar vienu skatienu nodalīja to, kas bija vecmāmiņas izšķērdīgo laiku piederumi un kas Sjervas Marijas jaunās mantas: lelles, kas izskatījās kā dzīvas, uzvelkamās dejotājas, mūzikas kastes. Tieši tā, kā marķīzs to bija pametis, uz gultas gulēja čemodāniņš, ko viņš ņēma līdzi uz klosteri. Vienā kaktā joprojām bija nosviesta putekļiem klātā teorba. Marķīzs paskaidroja, ka tas ir itāliešu instruments, ko neviens vairs nelieto, un slavēja meitas prasmi to spēlēt. Apjukumā viņš ķērās pie teorbas uzskaņošanas un ne tikai pēc atmiņas sāka spēlēt, bet arī nodziedāja dziesmiņu, ko mēdza dziedāt kopā ar Mariju.

Tas bija atklāsmes pilns mirklis. Mūzika pavēstīja Delauram to, ko marķīzam par savu meitu neizdevās pastāstīt. Savukārt tēvam aizkustinājums neļāva pabeigt dziesmu. Viņš nopūtās:

-    Jūs pat nevarat iedomāties, cik labi viņai piestāvēja cepure.

Delauram pielipa marķīza saviļņojums.

-   Es redzu, ka jūs viņu ļoti mīlat, viņš bilda.

-    Jūs pat nevarat iztēloties, cik ļoti, marķīzs atbildēja. Es atdotu savu sirdi, lai tikai viņu satiktu.

Delaura kārtējo reizi pārliecinājās, ka Svētais Gars ievēro vismazāko sīkumu.

-   Viņu satikt būtu vienkāršāk par vienkāršu, — sacīja Delaura. Ja mēs varētu pierādīt, ka viņa nav dēmonu apsēsta.

-           Parunājiet ar Avrenunsio, marķīzs ierosināja.

-   Viņš jau no paša sākuma apgalvoja, ka Marija ir vesela, bet tikai viņš pratīs to izskaidrot.

Delaura bija nonācis krustcelēs. Avrenunsio būtu liktenīgā kārts, taču saruna ar viņu varēja atstāt arī nevēlamas sekas. Šķiet, ka marķīzs lasīja viņa domas.

-   Viņš ir dižens cilvēks, tas teica.

Delaura zīmīgi pamāja ar galvu:

-   Es zinu par Svētā Krēsla protokoliem.

-           Lai meitu es atgūtu, neviens upuris nebūtu par lielu, marķīzs uzstāja.

Un, tā kā Delaura neatsaucās, piebilda:

-   Es jūs lūdzu Dieva mīlestības vārdā!

Delaura, kura sirds bija sāpēs saplaisājusi, teica:

-           Es nevēlētos, lai jūs man sagādātu vēl lielākas ciešanas.

Marķīzs piekāpās. Viņš paņēma no gultas čemodāniņu un lūdza to aiznest meitai.

-           Vismaz Marija zinās, ka es domāju par viņu, viņš teica.

Delaura aizbēga neatvadījies. Viņš pabāza čemodāniņu zem apmetņa, ietinās tajā, jo lietus gāza kā ar spaiņiem. Tikai pēc laba laiciņa viņš aptvēra, ka iekšējā balss atkārtoja dažas rindas no dziesmas, ko marķīzs bija dziedājis teorbas pavadījumā. Lietus pātagots, viņš iedziedājās pilnā kaklā un pēc atmiņas nodziedāja to līdz galam. Amatnieku rajonā viņš nogriezās aiz vientuļnieka mītnes pa kreisi un pieklauvēja pie durvīm.

Pēc ilga klusuma atskanēja šļūcoši soļi un samiegojusies balss:

-   Kas tur ir?

-   Likums! Delaura atbildēja.

Tas bija vienīgais, ko viņš iedomājās, lai nebūtu jānosauc savs vārds. Avrenunsio atvēra durvis, pārliecināts, ka tiešām ieradušies varas pārstāvji, un Delauru nepazina.

-   Es esmu diecēzes bibliotekārs, Delaura sacīja.

Ārsts pakāpās malā, lai ciemiņš varētu ieiet pustumšajā priekštelpā, un palīdzēja novilkt samirkušo apmetni. Sev pierastajā manierē viņš latīniski vaicāja:

-   Kurā kaujā jūs pazaudējāt aci?

Un Delaura savā klasiskajā latīņu valodā izstāstīja par nedienām ar saules aptumsumu un izplūda sīkumos par neveselības pastāvību, lai gan bīskapa ārsts bija apgalvojis, ka apsējs esot drošs līdzeklis. Bet Avrenunsio pievērsa uzmanību tikai viņa latīņu valodas tīrībai.

-   Ta ir pilnīgi nevainojama! viņš brīnījās. No kuras puses jūs esat?

-   No Āvilas, Delaura atbildēja.

-   Vēl jo vairāk slavējami, atzina Avrenunsio.

Viņš lika novilkt sutanu un sandales, nolika tās

žāvēties un uzmeta Delauram plecos savu brīvlaistā apmetni, piesedzot dubļainās bikses. Pēc tam noņēma apsēju un iemeta atkritumu kastē.

-   Vienīgā vaina šai acij ir tāda, ka tā redz pārāk labi, viņš teica.

Delauru pilnīgi pārsteidza milzīgais skaits grāmatu, ar kurām bija pieblīvēta viesistaba. Avrenunsio to pamanīja un aizveda viņu uz aptieku, kur augstos plauktos līdz pat griestiem grāmatu bija vēl vairāk.

-   Augstā debess! Delaura iesaucās. la ir īsta Petrarkas bibliotēka!

-    Un vēl aptuveni divsimt grāmatas pa virsu, piebilda Avrenunsio.

Viņš ļāva ciemiņam apmierināt interesi. Te bija unikāli eksemplāri, par kuriem Spānijā varēja izpelnīties cietumu. Delaura pazina šīs grāmatas, savaldzināts viņš tās šķirstīja un ar sāpošu sirdi lika atpakaļ plauktos. Goda vietā ar nemirstīgo Fray Gerundio priekšplānā, viņš atrada visus Voltēra sacerējumus franču valodā un Lettres philosophiques latīņu izdevumu.

-   Voltērs latīniski ir gandrīz ķecerība, Delaura jokojot izmeta.

Avrenunsio izstāstīja, ka grāmatu tulkojis kāds Koimbras mūks, kas bija nodevies greznībai tulkot reti sastopamus darbus par prieku svētceļotājiem. Kamēr Delaura šķirstīja sējumu, ārsts apvaicājās, vai viņš protot franciski.

-   Nerunāju, bet lasu, Delaura latīniski paskaidroja. Un ar neliekuļotu kautrību piebilda: Arī grieķiski, angliski, itāliski, portugāliski un mazliet vāciski.

-    Es to jautāju, jo gribu zināt jūsu viedokli par Voltēru, Avrenunsio teica. Ta ir nepārspējama proza.

-   Un tā dzeļ mums vissāpīgāk, piemetināja Delaura. Žēl, ka to sarakstījis francūzis.

-   Jūs to sakāt tāpēc, ka esat spānietis, Avrenunsio izmeta.

-   Es savos gados, ar tik daudzām jauktām asinīm, nemaz neņemos spriest, no kurienes esmu, Delaura atteica. Ne arī to, kas es esmu.

-   Sajās karalistēs to nezina neviens, Avrenunsio atbildēja. Un būs vajadzīgi daudzi gadsimti, lai to noskaidrotu.

Delaura sarunājās, bet nepārtrauca bibliotēkas izpēti. Piepeši, kā tas savulaik bieži atgadījās ar viņu, Delaura iedomājās par grāmatu, kuru viņam divpadsmit gadu vecumā bija konfiscējis semināra rektors un no kuras viņš atminējās tikai nelielu fragmentu, ko visu mūžu bija stāstījis tiem, kas varētu palīdzēt grāmatu atrast.

-   Vai jūs atceraties nosaukumu? vaicāja Avrenunsio.

-           Es nekad to neesmu zinājis, Delaura atzinās.

-   Es atdotu jebko, lai tikai uzzinātu beigas.

Nesakot ne vārda, ārsts nolika viņam priekšā grāmatu, ko Delaura pazina, kolīdz ieraudzīja. Tas bija ļoti sens Amadisa de Gaulas četru grāmatu izdevums, iespiests Seviljā. Drebošu sirdi Delaura to apskatīja un saprata, ka ir uz pazudināšanas sliekšņa. Pēc brīža viņš bija saņēmis dūšu:

Vai jūs zināt, ka tā ir aizliegta grāmata?

-    Kā visi šo laiku labākie romāni, Avrenunsio atbildēja. Un to vietā drukā neko citu kā vien traktātus mācītiem cilvēkiem. Ko citu lai paslepšus lasītu nabadzīgā tauta, ja ne bruņinieku romānus?

-    Ir arī citas grāmatas, Delaura iebilda. Dona Kihota pirmā izdevuma simts eksemplārus šeit izlasīja tajā pašā gadā, kad tos iespieda.

-   Neizlasīja vis, Avrenunsio teica. No muitas tie aizceļoja uz citām karalistēm.

Delaura ārstam vairs nepievērsa uzmanību, jo beidzot viņam bija laimējies atrast vērtīgo Amadisa de Gaulas eksemplāru.

-    Pirms deviņiem gadiem šī grāmata pazuda no mūsu bibliotēkas slepenās nodaļas, un mēs nevarējām uziet nekādas pēdas, Delaura stāstīja.

-           To nav grūti iedomāties, Avrenunsio atteica.

-    Bet ir arī citi iemesli, lai šo grāmatu uzskatītu par vēsturisku: vairāk nekā gadu tā gāja no rokas rokā vismaz starp vienpadsmit cilvēkiem, un vismaz trīs no viņiem nomira. Esmu pārliecināts, ka viņi bija kaut kādu nezināmu izgarojumu upuri.

-   Mans pienākums būtu uzrādīt jūs Svētajam Krēslam, sacīja Delaura.

Avrenunsio to uztvēra kā joku:

-   Vai es nejauši būtu pateicis kaut ko ķecerīgu?

-    Es to saku tāpēc, ka manās rokās ir aizliegta grāmata, kas nepieder jums, un ka jūs par to vēl neesat ziņojis iestādēm.

-    Šādu grāmatu te ir daudz, Avrenunsio bilda un ar rādītājpirkstu apvilka plašu loku, norādīdams uz pārpildītajiem plauktiem. — Bet, ja šis būtu īstais iemesls, jūs būtu atnācis jau pirms laba laika un es jums durvis nebūtu atvēris.

Avrenunsio pagriezās pret Delauru un labā noskaņojumā pabeidza domu:

-   Bet gluži otrādi es priecājos, ka esat atnācis, jo ir patīkami jūs šeit redzēt.

-    Marķīzs ir noraizējies par savas meitas likteni un ierosināja atnākt pie jums, Delaura atzinās.

Avrenunsio viņu apsēdināja iepretim sev, un abi pilnībā ļāvās tērzēšanas netikumam, kamēr apokaliptiska vētra plēsa gabalos jūru. Mediķis sniedza gudru un atjautīgu izklāstu par trakuma slimības vēsturi kopš cilvēces pirmsākumiem, par tās nesodītajiem postījumiem un par tūkstoš gadu ilgu medicīnas zinātnes nevarību to apturēt. Viņš minēja skumjus piemērus, kā šo ligu vienmēr jaukuši ar dēmonu apsēstību, tāpat kā dažas vājprāta formas un citus garīgus traucējumus. Runājot par Sjervu Mariju, pēc tik daudzām nedēļām šķita neiespējami, ka viņa šo sērgu būtu varējusi saķert. Vienīgās briesmas, Avrenunsio sacīja, ir tādas, ka viņa varētu nomirt no eksorcisma cietsirdības, kā tas noticis ar daudziem citiem.

Beidzamais teikums Delauram šķita kārtējais viduslaiku medicīnas pārspīlējums, bet viņš to neapstrīdēja, jo tas tikai apstiprināja paša teoloģisko nostādni, ka meitene nebūt nebija apsēsta. Viņš teica, ka trīs afrikāņu valodām, ko prata Sjerva Marija un kas tik ļoti atšķīrās no spāņu un portugāļu valodas, piemīt tik vien sātanisma, cik to piedēvē klosteris. Bija savāktas neskaitāmas liecības par viņas ievērojamo fizisko spēku, taču nebija neviena pierādījuma, ka tas būtu kaut kāds pārdabisks spēks. Nebija pierādīts arī neviens levitācijas [19] un nākotnes paredzēšanas gadījums divi fenomeni, kas pilnīgi noteikti varētu kalpot arī kā sekundāri svētuma apliecinājumi. Lai gan Delaura bija raudzījis pēc ievērojamu sava ordeņa brāļu atbalsta, arī no citām draudzēm, neviens nebija iedrošinājies nedz apstrīdēt klostera aktis, nedz runāt pretī tautas lētticībai. Taču gan Delaura, gan Avrenunsio apzinājās, ka viņu uzskati nevienu nepārliecinās, un abu kopā ne tik.

-    Mēs būtu nostājušies pret visiem, Delaura teica.

-     Tāpēc jūsu ierašanās man bija liels pārsteigums, Avrenunsio atzinās. Es esmu tikai iekārojams mērķis Svētā Krēsla medību teritorijā.

-   Taisnību sakot, arī es pats īsti nesaprotu, kāpēc ierados, sacīja Delaura. Ja nu vien šo nelaimīgo būtni man ir uzsūtījis pats Svētais Gars, lai pārbaudītu, cik stipra ir mana ticība.

Sie vārdi palīdzēja atbrīvoties no smagās nopūtu nastas, kas viņu žņaudza nost. Avrenunsio ieskatījās Delauram acīs līdz pat dvēseles dziļumiem un saprata, ka viņš ir tuvu asarām.

-   Nevajag velti sevi šaustīt, viņš teica mierinošā balsī. Varbūt jūs atnācāt vienkārši tāpēc, ka gribējāt aprunāties par meiteni.

Delaura jutās tā, it kā būtu kails. Viņš piecēlās, sameklēja ceļu uz durvīm un neizmetās pa galvu pa kaklu laukā tikai tāpēc, ka bija apģērbies tikai pa pusei. Avrenunsio palīdzēja uzvilkt arvien vēl slapjās drēbes, vienlaikus cenšoties pierunāt viesi uzkavēties, lai turpinātu sarunu.

-   Es varētu runāt ar jums bez pārtraukuma līdz nākamajam gadsimtam, ārsts apgalvoja.

Viņš mēģināja viesi aizturēt, piedāvādams trauciņu ar caurspīdīgu ziedi, ar ko ārstēt neizzūdošo saules aptumsumu acī. Viņš to piedabūja atgriezties istabā pēc čemodāniņa, ko nez kur bija atstājis. Bet Delauru, šķiet, bija sagrābušas nāvējošas sāpes. Viņš pateicās par vakaru, par medicīnisko palīdzību, par acu smēri, bet vienīgais, ko viņš varēja pieļaut, bija solījums, ka iegriezīsies pie ārsta citu dienu, kad būs vairāk laika.

Delaura nespēja ilgāk izturēt nastu, kas viņu dzina pie Sjervas Marijas. Stāvot uz durvju sliekšņa, viņš pamanīja, ka ārā bija dziļa nakts. Līšana bija nostājusies, bet visas notekas pēc lietusgāzēm bija pārplūdušas, un Delaura brida pa ielas vidu līdz potītēm ūdenī. Klostera vārtusardze gribēja aizšķērsot ceļu, teikdama, ka jau ir iestājusies komandanta stunda. Delaura pastūma sievieti malā:

-   Senjora bīskapa pavēle.

Pamodusies Sjerva Marija izbijās un mijkrēslī nācēju nepazina. Savukārt Delaura neattapa, ko paskaidrot par tik vēlu apciemojumu, un steigā tvērās pie pirmā iegansta, kas ienāca prātā:

-   Tevi grib redzēt tēvs.

Meitene pazina čemodāniņu, un viņas seja uzliesmoja spīvā naidā.

-    Bet es viņu negribu redzēt, meitene noskaldīja.

Apjukušais Delaura gribēja zināt kāpēc.

-   Tāpēc, ka negribu, Marija atbildēja. Es tad labāk mirstu.

Delaura, izdabājot Sjervai Marijai, gribēja noņemt siksnu no veselās potītes.

-    Liec mani mierā! viņa šņāca. Neskaries klāt!

Delaura nepaklausīja, un Sjerva Marija ielaida spļāvienu šalti viņa sejā. Viņš savaldījās un pagrieza meitenei otru vaigu. Sjerva Marija turpināja apspļaudīt viņu. Delaura atkal pagrieza vaigu, apskurbis no aizliegtās baudas uzliesmojuma, kas cēlās no miesas dzīlēm. Viņš aizvēra acis un lūdzās no visas sirds, kamēr meitene joprojām viņu apspļaudīja jo negantāk, jo Delauram tīkamāk līdz viņa aptvēra savas trakuma lēkmes bezjēdzību. Un tad Delaura bija liecinieks šausminošai izrādei, ko spētu sarīkot vienīgi nelabā apsēstā. Sjervas Marijas kuplie mati saslējās stāvus kā dzīvi, atgādinot Medūzas čūskas, un no mutes izspruka zaļgana slienā un vesela gūzma ķengu pagānu valodās. Delaura sparīgi vēcināja krucifiksu, pielika to pie meitenes sejas un nebalsī kliedza:

—Nāc ārā, vienalga, kas tu esi, elles zvērs!

Viņa klaigas tikai uzkurināja meitenes kliegšanu,

viņa jebkurā brīdi varēja pārraut ādas siksnu sprādzes. Piesteidzās izbiedētā uzraudze un pūlējās savaldīt Mariju, bet tas izdevās vienīgi Martinai ar viņas debešķīgajiem paņēmieniem. Delaura aizbēga.

Bīskaps uztraucās, ka viņš neieradās uz lasīšanu vakariņās. Tikmēr Delaura aptvēra, ka peld pats savā mākonī un nav svarīgs nekas ne šajā, ne kādā citā pasaulē, vienīgi Sjervas Marijas biedinošais tēls, ko bija pazemojis nelabais. Viņš patvērās bibliotēkā, bet lasīt nespēja. Viņš lūdzās ticības izmisumā, dziedāja ar teorbu spēlēto dziesmiņu, raudāja asaras, karstas kā vāroša eļļa, kas svilināja viņa dvēseli. Viņš atvēra Sjervas Marijas čemodāniņu un krāmēja uz galda mantu pēc mantas. Viņš tās pētīja, ostīja ar iekārē kaucošu miesu, samīļoja tās un sarunājās ar tām neķītros heksametros, līdz pietrūka spēka. Pēc tam viņš izģērbās līdz jostasvietai, paņēma no rakstāmgalda atvilktnes dzelzs pletni, kurai nekad nebija uzdrošinājies pieskarties, un sāka sevi pērt neremdināmā naidā, ne mirkli nedodams sev atpūtu, kamēr no dvēseles nebija izdauzījis pēdējās Sjervas Marijas paliekas. Bīskaps, kurš Delauru bija gaidījis, atrada viņu vārtāmies asiņu un asaru žurgā.

-            Tas ir dēmons, mans tēvs, Delaura gārdza.

-   Visbriesmīgākais no visiem dēmoniem.

Piektā

Bīskaps iesauca Delauru savu apartamentu kapitulā un bez jebkādas iejūtības noklausījās viņa atkailināto un pilnīgo grēksūdzi, labi apzinoties, ka šoreiz viņš veic tiesneša darbu un nepilda Svētā Sakramenta priekšrakstus. Vienīgais trūkums bija tāds, ka vajadzēja turēt slepenībā, cik ļoti bīskapam viņa pietrūks, tomēr bīskaps atņēma Delauram visas privilēģijas un rekomendācijas, neko publiski nepaskaidrojot, un aizsūtīja viņu kalpot par lepras slimnieku kopēju Dieva Mīlestības dziednīcā. Delaura kā mierinājumu lūdza atļauju noturēt slimniekiem rīta mesu piecos, un bīskaps piekrita. Delaura patiesā atvieglojumā nometās ceļos un kopā ar bīskapu noskaitīja tēvreizi. Bīskaps viņu svētīja un palīdzēja piecelties.

-   Lai Dievs apžēlojas par tevi, viņš sacīja un izdzēsa Delauru no sirds.

Pēc tam kad Kaijetano bija sācis izciest sodu, tūlīt par viņa apžēlošanu iestājās vairākas augstas diecēzes

amatpersonas, bet bīskaps palika nesalaužams. Viņš nebija vienisprātis ar teoriju, ka eksorcistus galu galā pievar tie paši dēmoni, kurus viņi grib izdzīt. Bīskapa pēdējais arguments bija tāds, ka Delaura nebija sakopojis visus spēkus, lai stātos pretim nelabajam ar Kristus vārda neapstrīdamo autoritāti, bet gluži nevietā pieļāvis misēkli un ielaidies strīdā par ticības lietām. Tieši tas, bīskaps klāstīja, sapina valgos viņa dvēseli un nostādīja uz ķecerības bezdibeņa malas. Tomēr visvairāk pārsteidza bīskapa bardzība pret savu uzticības personu, jo par šo nodarījumu Delaura bija pelnījis ne vairāk kā vaļsirdīgu grēku nožēlu.

Rūpes par Sjervu Mariju bija uzņēmusies Martina, kas pielūdza meiteni ar patiesu apbrīnu. To, ka arī Martina bija apbēdināta pēc apžēlošanas noraidījuma, Marija ilgi nemanīja, līdz kādu pēcpusdienu, izšujot uz terases, viņa pacēla acis un ieraudzīja Martinu slīkstam asarās. Draudzene neslēpa izmisumu:

-    Es labāk gribētu būt mirusi nekā lēnām izdzist šajā cietumā.

Viņas vienīgā cerība, Martina atzinās, bija Sjervas Marijas darīšanas ar dēmoniem. Viņa gribēja zināt, kas tie bija, kādi tie bija un kā ar tiem vienoties. Meitene nosauca sešus, un Martina vienā saskatīja afrikāņu dēmonu, kas reiz bija tirdījis viņas vecāku mājas. la bija jauna ilūzija, kas lika atdzīvoties.

-   Es gribētu runāt ar šo dēmonu, viņa teica. Un precizēja vēlmi: Par dvēseles pārdošanu.

Sjervai Marijai blēdības priekā iedegās acis.

-    Viņš nerunā, meitene paziņoja. Bet vajag tikai paskatīties sejā, un tu jau zināsi, ko viņš saka.

Pilnīgā nopietnībā viņa apsolīja nodot dēmonam ziņu, lai nākamajā apmeklējuma reizē Martina ar viņu sastaptos.

Savukārt Kaijetano bija pazemīgi pakļāvies dziednīcas necienīgajiem apstākļiem. Spitālīgie, kuriem bija tiesības nomirt, gulēja palmu barakās uz noblietētas zemes. Vairākums slimnieku spēja tikai rāpot. Otrdienas bija lielās apkopšanas dienas, kas izsmēla visus spēkus. Lai šķīstītu dvēseli, Kaijetano upurējās un staļļa silēs mazgāja visnespējīgākos. Tieši ar to viņš, apvilcis slimnieku kopēja rupjā auduma platkreklu un nozaudējis svētā tēva cieņu, bija aizņemts grēku izpirkšanas pirmajā otrdienā, kad marķīza dāvinātajā sarķī ieradās Avrenunsio.

-   Kā ar to aci? viņš jautāja.

Kaijetano neļāva runāt par savu nelaimi vai izteikt līdzjūtību par savu stāvokli. Viņš pateicās par ziedi, kas patiešām bija līdzējusi nodzēst saules aptumsuma attēlu no acs tīklenes.

-   Jums nav jāpateicas, Avrenunsio atteica. Es jums iedevu labākās zāles, kādas mēs zinām pret saules izraisītiem apžilbumiem, lietus ūdens pilienus.

Viņš ielūdza Delauru ciemos. Kaijetano paskaidroja, ka viņš nedrīkst atstāt dziednīcu bez atļaujas. Avrenunsio tam nepiešķīra nekādu nozīmi

-   Ja jūs zināt šo karaļvalstiņu vājās vietas, viņš teica, jums tad arī jāzina, ka neviens likums te nav spēkā ilgāk par trim dienām.

Studiju turpināšanai soda izciešanas laikā Avrenunsio piedāvāja savu bibliotēku. Kaijetano ar pienācīgu interesi, taču, bezcerībā grimdams, uzklausīja piedāvājumu.

-   Visskumjākais ir tas, Avrenunsio noteica, iecirzdams zirgam piešus sānos, ka neviens dievs nebūtu laidis pasaulē tik talantīgu cilvēku kā jūs, lai izšķērdīgi liktu tam berzt spitālīgos.

Nākamajā otrdienā Avrenunsio uzdāvināja Delauram Lettres philosophiques latīņu valodā. Kaijetano grāmatu kāri pāršķirstīja, pasmaržoja lapas, prātodams, cik grāmata varētu maksāt. Jo vērtīgāka viņam tā šķita, jo mazāk viņš saprata Avrenunsio.

-    Es gribētu zināt, kāpēc jūs man izrādāt tādu laipnību? Delaura vaicāja.

-    Tāpēc, ka mēs, ateisti, vienalga nekur nevaram sprukt no baznīcas kalpiem, Avrenunsio paskaidroja. — Pacienti mums uztic savu miesu, nevis dvēseli, un mēs ņemamies kā nelabie, lai tās atkarotu Dievam.

-    Tas nesaskan ar jūsu pārliecību, Kaijetano iebilda.

-    Es nemaz nezinu, kas tā tāda ir, — brīnījās Avrenunsio.

-    Inkvizīcija zina, sacīja Kaijetano.

Pretēji gaidītajam šis sitiens Avrenunsio uzmundrināja.

-    Atnāciet pie manis, un mēs šo jautājumu apspriedīsim mierīgā gaisotnē, viņš aicināja. Es guļu tikai pāris stundu naktī, un arī tad miegs ir saraustīts, tā ka varat ierasties jebkurā laikā.

Viņš piecirta piešus un aizjāja.

Kaijetano drīz saprata, ka liela vara allaž sabrūk pēkšņi, nevis pamazām. Tie paši cilvēki, kuri kādreiz ietekmīgās pazīšanās dēļ viņa priekšā bija locījuši muguras, tagad bēga kā no spitālīgā. Laicīgās mākslas un literatūras draugi novērsās no viņa, izvairoties saskarties ar Inkvizīciju. Bet Delauram bija vienalga. Viņa sirdī vieta bija tikai Sjervai Marijai, un arī tad tā nebija viņai pietiekami liela. Kaijetano bija pārliecināts, ka viņus nespēs šķirt ne jūras, ne kalni, ne zemes un debesu likumi, ne elles ugunis.

Kādu nakti, bezbailīgas iedvesmas triekts, Delaura aizbēga no dziednīcas, lai jelkādā veidā ielavītos klosteri. Tam bija četras ieejas. Galvenajās bija turnikets; vēl vienas tāda paša izmēra durvis no jūras puses, un divas mazākas durvis kalpotājiem. Pirmās divas ieejas bija neiekarojamas. Stāvot pludmalē, Kaijetano bez pūlēm varēja noteikt Sjervas Marijas logu cietuma paviljonā, jo tikai viņas logs vairs nebija aizdarīts. Sprīdi pa sprīdim Delaura pārbaudīja ēkas ārsienu, veltīgi cerēdams atrast kaut vismazāko robu, kas ļautu pakāpties.

Jau gandrīz metis mieru saviem pūliņiem, Delaura atcerējās tuneli, pa kuru savulaik apgādāja klosteri Cessatio a Divinis laikā. Toreiz tuneļi kazarmās vai klosteros bija ļoti iecienīti. Kādi seši pilsētā jau bija zināmi, bet gadu gaitā tika atklāti vēl daudzi, par kuriem rakstīja izpušķotus pastāstus. Lepras slimnieks, izbijis kapracis, Kaijetano norādīja, kur meklēt: tā bija veca, pamesta kanalizācijas caurule, kas savienoja klosteri ar netālu esošu zemes laukumiņu, kur pagājušajā gadsimtā tika apglabātas pirmās klarisas. Eja iznāca virszemē tieši pie cietuma paviljona ar augstu un grubuļainu sienu, kas šķita nepārvarama. Tomēr pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem Kaijetano tai pārrāpās, gluži tāpat ar lūgšanu spēku cerēdams sasniegt pilnīgi visu.

Rīta agrumā paviljons bija rāms kā dīķis. Pārliecinājies, ka uzraudze nolikusies gulēt kaut kur citur,

Delaura uzmanījās tikai no Martinas Lavordes, kas krāca pie pusatvērtām durvīm. Tobrīd no sasprindzinājuma, ko bija radījusi šī dēka, viņš jau tā nezināja, kur likties, bet, ieraugot celles piekaramo atslēgu vaļā karājamies riņķī, Delauras sirds kāpa laukā pa muti. Ar pirkstu galiem viņš pagrūda durvis, ne dzīvs, ne miris gaidīja, kamēr beidza čīkstēt eņģes, un ieraudzīja Sjervu Mariju guļam, Vissvētā gaismekļa apspīdētu. Meitene pēkšņi atvēra acis un pirmajā brīdī nepazina lepras slimniekkopēja maisaudekla kreklā ieģērbto stāvu. Delaura parādīja asiņainos nagus.

-   Es pārrāpos pāri akmens sētai, viņš čukstēja.

Sjerva Marija izturējās vienaldzīgi.

-   Kāpēc? viņa vaicāja.

-   Lai satiktu tevi, — sacīja Delaura.

Rokas tik ļoti drebēja un balss krita ciet, tā ka Delaura apstulbis nezināja, ko teikt.

-   Ej prom, noteica Sjerva Marija.

It kā baidīdamies, ka varētu pavisam pazaudēt balsi, Delaura vairākas reizes papurināja galvu.

-           Ej prom! Marija atkārtoja. Vai arī es sākšu kliegt.

Delaura bija tik tuvu, ka juta viņas jaunavīgo dvašu.

-           Kaut nogalini mani, bet es nekur neiešu, viņš teica.

Piepeši viņš jutās, it kā būtu nokļuvis viņpus bailēm, un cieti noteica:

-   Ja tev ir vēlēšanās kliegt, tad vari sākt.

Marija iekoda lūpā. Kaijetano apsēdās uz gultas

un īsumā visos smalkumos izstāstīja par savu sodu, neminot iemeslus. Bet Marija saprata vairāk, nekā viņš spēja pateikt. Viņa uzlūkoja Delauru bez aizdomām un jautāja, kur palicis acs apsējs.

-   Tas vairs nav nepieciešams, nu jau pilnīgi saņēmies, Delaura atbildēja. Tagad, aizverot acis, es redzu zelta matu upi.

Viņš aizgāja pēc divām stundām laimīgs, jo Sjerva Marija bija piekritusi, ka viņš to apciemos vēl, neaizmirstot atnest iecienītos saldumus, ko pārdeva pie klostera vārtiem. Nākamajā naktī Delaura ieradās tik agri, ka klosterī vēl valdīja nomods un Marijas cellē vēl dega gaismeklis, lai varētu pabeigt Martinas izšuvumu. Trešajā naktī Delaura atnesa jaunus degļus un eļļu, ar ko uzturēt gaismu. Ceturtajā naktī, sestdienā, Delaura vairākas stundas palīdzēja iznīdēt utis, kas ieslodzījumā atkal bija savairojušās. Kad mati bija tīri un sasukāti, Delaura no jauna sajuta iekāres ledainos sviedrus. Viņš atlaidās guļus līdzās Marijai un, saraustīti elpojot, vērās viņas caurspīdīgajās acīs no sprīža attāluma. Abi bija pamatīgi apjukuši. Delaura izturēja meitenes skatienu, lūgdams Dievu no bailēm.

-    Cik jums ir gadu? pirmā uzdrošinājās runāt Marija.

-    Martā palika trīsdesmit seši, viņš atbildēja.

Marija kārtīgi nopētīja viņu.

-    Jūs jau esat večuks, viņa teica, jau mazliet zobodamās.

Meitene pievērsās rievām vīrieša pierē un pusaudzes nesaudzībā piebilda:

-    Grumbains večuks.

Delaura to uztvēra labsirdīgi. Sjerva Marija apjautājās, kāpēc viņam ir balta matu šķipsna.

-    Tas ir lāsums, Delaura atbildēja.

-    Skaistumam?

-   No dabas, paskaidroja Delaura, » Manai mātei arī tāds bija.

Viņš joprojām skatījās meitenes acīs, bet viņa negrasījās padoties. Delaura dziļi nopūtās un deklamēja:

-   No mīļās veltēm skumjas iemantoju…

Marija nesaprata.

-    Tas ir manas vecvecvecmāmiņas vectētiņa dzejolis, — viņš paskaidroja. — Viņš uzrakstīja trīs eklogas, divas elēģijas, piecas dziesmas un četrdesmit sonetus. Gandrīz visus viņš bija veltījis kādai portugālietei, kas ne ar ko neizcēlās un nekad nebija viņam piederējusi. Pirmkārt, tāpēc ka viņš bija precējies; otrkārt, tāpēc ka viņa apprecējās ar citu un nomira pirms vectēva.

-   Vai viņš arī bija mūks?

-   Kareivis, Delaura atbildēja.

Sjervas Marijas sirdī kaut kas bija sakustējies, viņa gribēja dzirdēt dzejoli vēlreiz. Delaura to atkārtoja un norunāja spēcīgā, labi nostādītā balsī visus četrdesmit sonetus, ko bija sarakstījis mīlestības un ieroču bruņinieks dons Garsilaso de la Vega, miris no mesta akmens pašā spēku plaukumā.

Beidzis deklamēt, Kaijetano paņēma Sjervas Marijas roku un uzlika uz savas sirds. Tur bija dzirdama negaisa dārdoņa.

-   Es vienmēr tā jūtos, Delaura teica.

Un, neļaudams sev krist panikā, viņš atsvabinājās no duļķainās vielas, kas viņam traucēja dzīvot. Viņš atzinās, ka ik mīļu brīdi domājis tikai par viņu, ka pat ēdienam un dzērienam bijusi viņas garša un ka Marija bijusi viņa dzīve ik mirklī un ik vietā, jebšu tikai Dievam piemītot tāda vara un tiesības, un ka lielākā svētlaime būtu nomirt kopā ar viņu. Neskatoties acīs, Delaura runāja vēl ilgi tikpat raiti un dedzīgi, kā bija deklamējis dzejoļus, līdz viņam šķita, ka Marija ir aizmigusi. Bet viņa bija nomodā, izbiedētas briežamātes skatienu urbdamās Delauras acīs. Viņa tikko uzdrošinājās jautāt:

-   Un tālāk?

-   Tālāk nekas, Delaura atbildēja. Man pietiek, ka tu to zini.

Viņa spēki bija izsmelti. Klusi raudādams, viņš pabāza roku zem Marijas galvas kā spilvena, un viņa ieritinājās pie Delauras sāniem. Ta arī viņi palika guļam, nespējot ne aizmigt, ne runāt, līdz sāka dziedāt gaiļi un Delauram vajadzēja steigties prom, lai paspētu laikā uz mesu piecos. Pirms viņš aizgāja, Marija uzdāvināja skaistas Oddua krelles astoņpadsmit pulgadas perlamutra pērlīšu un koraļļu.

Delauras sirdī baiļu trīsas bija nomainījušas trauksmainas bangas. Viņam nekur nebija miera, darbus viņš veica pa roku galam un lidoja kā pa mākoņiem, līdz pienāca laimīgā stunda, kad viņš pameta dziednīcu, lai tiktos ar Sjervu Mariju. Delaura cellē ieradās aizelsies un nebeidzamā lietus izmērcēts, bet viens viņa smaids atlīdzināja un nomierināja Sjervas Marijas dvēseles satraukumu, ar kādu viņa to gaidīja. Kādu nakti viņa pirmā pievērsās vārsmām, kuras no biežas klausīšanās zināja no galvas.

-    Uz mirkli apstājies, lai sevī ieskatītos un ceļu redzētu, pa kuru mani vedi… — viņa skandēja. Un šķelmīgi apvaicājās:

-   Bet kā bija tālāk?

-    Es sevi atdošu bez viltus tajās rokās, kas sūtīs zudībā un izbeigs manas mokas… atsaucās Delaura.

Marija atkārtoja vārdus tikpat maigi kā viņš, pēc tam abi turpināja šo spēli līdz beigām; meklējot saskaņu, viņi izlaida vārsmas, sagrozīja un apvērsa sonetus kājām gaisā, pēc sirds patikas rotaļājās ar dzejoļiem kā prasmīgi radītāji. Pārguruši viņi iemiga. Piecos, kad gāja vaļā gaiļu lērums, sardze ienesa brokastis un viņi, baiļu mākti, uztrūkās. Šķita, ka viss beidzies. Sardze nolika brokastis uz galda, ierasti paspīdināja lukturi un aizgāja, nepamanījusi gultā Kaijetano.

-   Lucifers ir īsts riebeklis, Delaura smējās, kad bija atguvies. Arī mani viņš padarīja neredzamu.

Sjervai Marijai vajadzēja sagudrot visādas viltības, lai dienas laikā uzraudze neiegrieztos cellē vēlreiz. Vēlāk vakarā, pavadījuši dienu vienās draiskulībās, viņi jutās iemīlējušies kopš neatminamiem laikiem. Kaijetano it kā pa jokam, it kā nopietni atļāvās palaist vaļīgāk Sjervas Marijas ņiebura aukliņas. Meitene ar abām rokām piesedza krūtis, acīs uzplaiksnīja dusmu zibeņi, un pierē iecirtās koši sarkanas brāzmas. Ar rādītājpirkstu un īkšķi Kaijetano saņēma viņas rokas, it kā tās degtu dzīvās ugunīs, un noņēma no krūtīm. Marija izrādīja pretestību, un viņš uzspieda savu gribu ar maigu, bet apņēmīgu spēku.

-   Tagad atkārto kopā ar mani, viņš bilda. Beidzot es tavās rokās esmu nācis…

Marija pakļāvās.

-   Kur arī miršu es, to zinu… Delaura turpināja, nosalušiem pirkstiem atraisīdams ņieburu. Sjerva Marija vārsmas atkārtoja tikko dzirdami, bailēs drebēdama pie visām miesām:

-   Un to, cik pazemīgo dziļi cirtīs zobens, pār mani izmēģiniet…

Tad Delaura pirmoreiz noskūpstīja meiteni uz lūpām. Sjervas Marijas augums nodrebēja ar dīvainu kunkstu, viņa izdvesa kaut ko līdzīgu liegai jūras pūsmai un padevās liktenim. Delaura, ar pirkstu galiem tik tikko pieskardamies meitenes miesai, pirmoreiz piedzīvoja brīnumu, izbaudot otra cilvēka ķermeni. Iekšējā balss teica priekšā, cik tālu viņš bijis no nelabā, bezmiega naktīs studējot latīņu un grieķu valodu, ticības ekstāzes brīžos, šķīstības neauglīgajā tuksnesībā, kamēr Marija dzīvoja kopā ar visām brīvās mīlestības iespējām vergu barakās. Tumsā prātodams, viņš ļāvās, lai Marija viņu vada, taču pēdējā brīdī nožēla guva virsroku un viņš iegāzās morāles bezdibenī. Aizvērtām acīm Delaura gulēja uz muguras. Pēkšņais nāves klusums un miers nobiedēja Mariju, un viņa pieskārās Delauram ar pirkstu.

-   Kas jums notika? viņa jautāja.

-    Netraucē mani, Delaura murmināja. Es skaitu lūgšanu.

Nākamajās dienās, kad viņi satikās, miers valdīja tikai dažus mirkļus. Viņi neapmierināja savu izsalkumu ar runām par mīlas mokām. Viņi izsmēla viens otru ar skūpstiem, viņi no sirds raudāja, runādami mīlas liriku, viņi dziedāja skaļā balsī, vārtījās vēlmju slīkšņā līdz spēku izsīkumam iztukšoti, bet nevainīgi. Delaura bija apņēmies turēt solījumu līdz Svētā Vakarēdiena saņemšanai, un Marija tam piekrita.

Kaislību atelpas brīžos viņi apmainījās pārspīlētiem mīlestības apliecinājumiem. Delaura apgalvoja, ka viņas dēļ būtu spējīgs uz visu. Sjerva Marija bērnišķīgā cietsirdībā lūdza apēst prusaku. Viņš to noķēra un aprija dzīvu, pirms meitene paguva viņu atturēt. Citos neprātīgos izaicinājumos Delaura tincināja, vai Marija būtu spējīga nogriezt savu garo bizi, un viņa atbildēja apstiprinoši, bet piekodināja, pa pusei nopietni, pa pusei jokojot, ka tādā gadījumā viņiem būs jāprecas, lai piepildītu novēlējumu. Viņš paņēma virtuves nazi un teica:

—          Raudzīsim, vai tā ir patiesība!

Meitene pagrieza muguru, lai viņš nogrieztu matus līdz ādai. Viņa uzstāja:

—Drošāk!

Delaura neuzdrošinājās. Pēc dažām dienām viņa jautāja, vai Delaura ļautu pārgriezt sev rīkli kā kazlēnam. Viņš stingri atbildēja: jā. Marija izrāva nazi un ķērās Delauram klāt. Viņš atsprāga šausmās, sajuzdams nāves drebuļus.

—          Tikai ne tu, — viņš izgrūda. Tikai ne tu.

Marija savukārt gandrīz dabūja galu no smiekliem

un gribēja zināt, kāpēc tikai ne viņa, un Delaura godīgi atbildēja:

—          Tāpēc, ka tu to izdarītu.

Kad kaisle atslāba, viņi piedzīvoja arī ikdienas mīlas apnicīgumu. Sjerva Marija rūpējās par tīrību un kārtību cellē, un viņš ieradās tur kā īsts, precēts vīrs, kas atgriežas mājās. Kaijetano iemācīja Marijai lasīt un rakstīt, ievadīja dzejas mākslā un padevībā Svētajam Garam, cerot, ka pienāks laimīgā diena, kad viņi būs brīvi un apprecējušies.

Divdesmit septītā aprīļa rītā Sjerva Marija laidās miegā, Kaijetano bija aizgājis, kad, iepriekš nebrīdinājuši, viņai atnāca pakaļ, lai sāktu eksorcismu. Tas bija uz nāvi notiesāto rituāls. Viņu vilkšus aizvilka uz lopu dzirdītavu un nomazgāja, gāžot virsū ūdeni ar spaiņiem, raušus noplēsa viņas krelles un galvai pāri uzmauca rupju ķeceru platkreklu. Kāda mūķene dārzniece paņēma zaru grieznes, četros paņēmienos nošķērēja viņas matus līdz pat pakausim un iesvieda pagalmā sakurtajā ugunskurā. Mūķene friziere apcirpa matu galus puspulgadas garus, kā tos nēsāja klarisas zem mūķeņu lakata, un tūlīt pat šķipsnas iesvieda ugunī. Sjerva Marija redzēja zeltainos uzliesmojumus, dzirdēja zaļās malkas īdēšanu un saoda degošas ragvielas spīvo smaku, bet viņas akmens sejā nepakustējās ne vaibsts. Visbeidzot viņai uzvilka spaidu kreklu, pārsedza ar kaut kādu bēru drānu, un zaldātu nestuvēs divi vergi viņu aiznesa uz kapelu.

Bīskaps bija sasaucis Baznīcas padomi, ko veidoja izcilākie prebendas saņēmēji, un tie no sava vidus izraudzījās četrus pārstāvjus, kas piedalīsies Sjervas Marijas prāvā. Pieņemot galīgo lēmumu, bīskaps pārvarēja savas veselības vārgumu. Viņš noteica, ka ceremonija notiks Santaklāras klostera kapelā, nevis katedrālē, kā tas notika citos neaizmirstamajos gadījumos, un pats uzņēmās vadīt eksorcisma izpildīšanu.

Ar abati priekšgalā klarisas jau pirms gaismiņas bija sanākušas luktā un ērģeļu pavadījumā dziedāja, austošās dienas svinīguma aizkustinātas. Pēc kāda laika kapelā ienāca Baznīcas padomes izraudzītie locekļi trīs mūku ordeņu priekšnieki un Inkvizīcijas augstie ierēdņi. Izņemot šos pēdējos, te nebija un nevarēja būt neviena civilpersona.

Greznojies parādes tērpā, šo gājienu noslēdza bīskaps, kuru četri vergi ienesa segtās nestuvēs un no kura vaigiem nenozuda neremdināmu ciešanu ēna. Viņš apsēdās iepretim galvenajam altārim ērtā, grozāmā krēslā, kas ļāva brīvāk kustēties miesām, līdzās marmora katafalkam, ko izmantoja tikai sevišķās bēru procesijās. Tieši sešos divi vergi slimnieku

nestuvēs iestiepa Sjervu Mariju, kas bija ieģērbta savaldāmajā kreklā un joprojām pārsegta ar tumši violetu drānu.

Mesas laikā karstums kļuva neciešams. Klarisas rēgojās aiz luktas režģojuma, un viņu bālās balstiņas griestu greznojumos ar pūlēm atrada kādu spraudziņu, ērģeļu varenajiem basiem dārdot. Divi puskaili vergi, kas bija atnesuši Sjervu Mariju, no meitenes neatkāpās ne soli. Mesas beigās tie atsedza meiteni, un viņa gulēja uz marmora katafalka kā mirusi princese. Bīskapa vergi savu kungu ar visu krēslu nolika līdzās Marijai, atstājot viņus vienus plašajā laukumā galvenā altāra priekšā.

Tūlīt pēc tam iestājās kapa klusums un sirdi stindzinoša spriedze, kas it kā liecināja, ka jānotiek debesu brīnumam. Altāra kalpotājs atnesa bļodu ar svētīto ūdeni un nolika savam kungam pa rokai. Bīskaps pagrāba vīraka trauku kā kara vāli, noliecās pār Mariju un šļakstīja svētīto ūdeni pa visu viņas augumu, murminādams lūgšanu. Tad pēkšņi pār viņa lūpām nāca vārdi, kas sadrebināja kapelas pamatus.

-   Lai kas tu arī būtu! viņš kliedza. Kristus un Dieva Ta Kunga vārdā, kas valda pār redzamo un neredzamo pasauli, pār visu esošo, bijušo un topošo, — atstāj šīs miesas, kas caur kristību izpirktas, un atgriezies tumsībā!

Sjerva Marija bija pārbijusies līdz nāvei un arī sāka kliegt. Lai viņu apklusinātu, bīskaps paaugstināja balsi, bet arī meitene neatpalika. Tad bīskaps dziļi ieelpoja un atvēra muti, lai turpinātu lūgsnu, bet gaiss viņa krūtīs pamira, un svētais tēvs vairs nespēja to dabūt laukā. Viņš nogāzās taisni uz deguna, vārstīdams muti kā sauszemē izmesta zivs, ar lielisku būkšķi noslēdzis ceremoniju.

Kaijetano tovakar sastapa Sjervu Mariju savaldāmajā kreklā, raustoties drudža lēkmē. Visvairāk viņu saniknoja izņirgāšanās, nocērpot pliku galvu.

-    Augstā debess! viņš čukstēja aklās dusmās, atsvabinot Mariju no ādas saitēm. Kungs, kā Tu vari pieļaut šādu noziegumu?

Tikko Delaura bija viņu atbrīvojis, Sjerva Marija apkrita viņam ap kaklu, un tā viņi stāvēja apskāvušies, kamēr meitenes raudas rimās. Viņš ļāva Marijai ļaut vaļu jūtām. Tad viņš pacēla meitenes galvu un teica:

-    Gana asaru.

Un vainagoja sacīto ar rindu no Garsilaso:

-   Pietiek ar tām, dēļ tevis ko raudājis esmu…

Sjerva Marija izstāstīja briesmīgo notikumu kapelā. Par dārdošajiem dziedājumiem, kas atgādināja karalauku, par bīskapa apmātajām klaigām, par viņa svilinošo elpu un skaistajām, zaļajām acīm, kas satracinājumā kvēloja.

-   Viņš izskatījās pēc īsta velna, Marija piebilda.

Kaijetano viņu mierināja, kā nu prata. Viņš apgalvoja, ka bīskapam tiešām ir titāna cienīgas miesas, pērkondimdoša balss un kareivīgi paņēmieni, taču viņš esot labs un gudrs cilvēks. Tāpēc Sjervas Marijas bailēm, kuras viņš, protams, saprata, neesot nekāda pamata.

-    Mana vienīgā vēlēšanās ir nomirt, Marija teica.

-   Tu juties saniknota un iznīcināta tieši tāpat kā es, tāpēc ka nespēju tev palīdzēt, — Kaijetano skaidroja. Un tikai Dieva ziņā ir mums atlīdzināt augšāmcelšanās dienā.

Viņš atdeva Sjervai Marijai Oddua kaklarotu, ko viņa bija uzdāvinājusi, un aplika to viņai ap kaklu, lai tā aizstāj atņemtās. Viņi apgūlās viens otram blakām, dalīdamies savās dusmās, kamēr pasaules gaisma apdzisa un bija dzirdama vienīgi termītu tekalēšana griestu spraugās. Drudzis atkāpās. Kaijetano tumsā ierunājās.

-   Apokalipsē ir sludināta diena, kas nekad neatausīs, viņš sacīja. Varbūt Dieva prāts notiks šodien.

Kopš Kaijetano bija aizgājis, Sjerva Marija bija nogulējusi vienu stundu, kad viņu pamodināja nepazīstamas skaņas. Viņas priekšā abates pavadībā stāvēja vecs ražena auguma mācītājs, salpetra nocietinātu, tumšbrūnu ādu, biezām pinkām, kuplām uzacīm, mežstrādnieka rokām un acīm, kas iedvesa uzticību. Sjerva Marija nepaguva izberzēt miegu no acīm, kad priesteris uzrunāja viņu jorubu mēlē:

-   Es atnesu tavas krelles.

Viņš izvilka no kabatas tās, kuras klostera ekonome bija atdevusi pēc viņa pieprasījuma. Kārdams krelles Sjervai Marijai ap kaklu, viņš ikvienu nosauca un raksturoja afrikāņu valodās: sarkanas un baltas Cango mīlestības un asiņu krelles, sarkanas un melnas Elegua dzīvības un nāves krelles, septiņas bāli zilganas un caurspīdīgas Jemaija virtenes. Ar izmanīgu veiklību priesteris no jorubu valodas pārgāja uz kongo valodu, no kongo — uz mandingas valodu, un meitene ar prieku un raiti sekoja viņa runai. Un tikai aiz cieņas pret abati, kas nespēja noticēt, ka Sjerva Marija varētu izrādīt tādu maigumu, mācītājs sakāmo nobeidza kastīliešu mēlē.

Tas bija tēvs Tomass de Akino de Narvaess, bijušais Inkvizīcijas prokurors Seviljā un vergu kvartāla biktstēvs, ko veselības traucējumu dēļ bīskaps bija nozīmējis savā vietā, lai pabeigtu eksorcismu. Svētā tēva dzīves gājums neradīja šaubas, ka viņš ir bargs vīrs. Viņš bija novedis līdz sārtam vienpadsmit ķecerus, jūdus un musulmaņus, bet savu uzticības kredītu nodrošinājis galvenokārt ar neskaitāmām dvēselēm, ko viņš bija izrāvis no visviltīgāko Andalūzijas dēmonu nagiem. Viņam bija laba gaume un izmeklētas manieres, un viņš runāja ar mīkstu dikciju, kas bija sastopama Kanāriju salās. Tur viņš bija arī dzimis, karaļa prokuratora dēls, kas bija apprecējis savu verdzeni kvarteroni un beidzis noviciātu vietējā seminārā, pie reizes pierādot savu radurakstu tīrību četrās balto paaudzēs. Par šīm labajām īpašībām viņš izpelnījās doktorantūru Seviljā, kur dzīvoja un strādāja līdz piecdesmit gadu vecumam. Atgriežoties kontinentā, viņš bija lūdzis savā pārraudzībā visnožēlojamāko draudzi, kļuva kaislīgs afrikāņu reliģiju un valodu pētnieks un dzīvoja kā vergs starp vergiem. Grūti bija iedomāties vēl piemērotāku vīru, kas saprastos ar Sjervu Mariju un ar izpratni stātos pretim viņas dēmoniem.

Sjerva Marija acumirklī viņu atzina par savu glābēju ercenģeli un nekļūdījās. Meitenes klātbūtnē viņš apgāza visus apsūdzību argumentus un pierādīja abatei, ka neviens no tiem nav pārliecinošs. Viņš izskaidroja, ka Eiropā ir tādi paši dēmoni kā Amerikā, bet to izsaukšana un uzvedība atšķirīga. Viņš izskaidroja četrus pamatlikumus dēmonu apsēstības pazīšanā un atklāja, cik veikli dēmoni prot šos likumus izmantot savā labā. Viņš atvadījās no Sjervas Marijas, draudzīgi iekniebdams vaigā.

-    Guli mierīgi, viņš piebilda. Esmu uzveicis arī ļaunākus ienaidniekus.

Abate kļuva tik labvēlīgi noskaņota, ka ielūdza priesteri nogaršot klarisu slaveno, iesmaržināto šokolādi ar anīsa cepumiņiem un citiem konditorejas brīnumiem, kas bija paredzēti tikai izredzētajiem. Dzerot šokolādi abates personīgajā ēdamtelpā, draudzes gans izklāstīja savus nodomus, kas būtu darāms tālāk. Abate viņu jūsmīgi cildināja.

-    Man ir vienalga, vai šai nelaimīgajai klāsies slikti vai labi, viņa teica. Es lūdzu Dievam tikai to, lai viņa pēc iespējas ātrāk atstātu šo klosteri.

Svētais tēvs apsolīja, ka nežēlos pūles, lai to izdarītu ar dievpalīgu dažu dienu un varbūt pat dažu stundu laikā. Apmierināti atvadoties lokutorijā, ne viens, ne otrs nespēja iedomāties, ka šī ir pēdējā tikšanās reize.

Bet tā notika. Tevs Akino, kā viņu dēvēja draudzes locekļi, devās uz savas baznīcas pusi, jo jau labu laiku viņš bija maz lūdzies un atdarīja Dievam, katru dienu atdzīvinot dvēseles mocības, ko sagādāja paša nostalģija. Viņš uzkavējās kolonādēs, apdurbis no sīktirgotāju klaigāšanas, un gaidīja saulrietu, lai apstaigātu dubļaino ostmalu. Tevs Akino nopirka lētākos saldumus un kādu daļu no trūcīgajiem domātās loterijas, naivi cerot iegūt lielo laimestu, lai varētu atjaunot savu zudībā ejošo templi. Kādu pusstundu viņš izklaidējās sarunā ar melnajām matronām, kas atgādināja monumentālus elkdievus, sēžot uz zemes pie džutas pīteņiem, uz kuriem bija izlikti lēti mājsaimniecības krāmi. Ap pieciem viņš pārgāja pāri Ģetzemanes paceļamajam tiltam, pie kura tikko bija pakārta resna un postu nesoša suņa sprāgoņa, lai visi zinātu, ka tas miris no trakumsērgas. Gaiss smaržoja pēc rozēm, un nekur pasaulē nebija tik caurspīdīgas debesis.

Vergu rajona nabadzība pie paša jūras krasta bija satriecoša. Māla būdiņās ar palmu jumtiem ļaudis dzīvoja kopā ar tītariem un cūkām, un bērni remdēja slāpes ielu dūkstīs. Tomēr šis bija visdzīvespriecīgākais rajons, te valdīja spilgtas krāsas un spirgtas balsis, jo sevišķi dienas beigās, kad ielas vidū tika iznesti krēsli, lai baudītu vakara vēsumu. Mācītājs izdalīja saldumus piekrastes bērniem, trīs gardumus paturēdams vakariņām.

Templis bija lauku mājas ar niedru pinumiem un māliem stiprinātām sienām un padrūmu palmu lapu jumtu, kura korē slējās koka krusts. Tajā bija atzveltnes soli no pamatīgiem dēļiem, viens altāris ar vienu svēto un koka kancele, no kuras priesteris svētdienās sprediķoja afrikāņu mēlēs. Mācītājmāja bija baznīcas pagarinājums aiz altāra, kur svētais tēvs dzīvoja gauži pieticīgos apstākļos istabiņā, kurā bija vienguļama laža un rupji tēsts krēsls. Mājas aizmugurē bija mazs, akmeņains pagalmiņš ar lapeni, ko apvija vīnogulāji ar bojātu ogu ķekariem, un ērkšķukrūmu dzīvžogs, kas šķīra pagalmu no pludmales. Dzeramais ūdens bija rodams betona krātuvē vienā no pagalma stūriem.

Baznīcā un mājas solī mācītājam palīdzēja vecs ķesteris un četrpadsmitgadīga bārene, abi kristīgai ticībai atgriezti mandingi, kurus pēc rožukroņa noskaitīšanas atlaida mājās. Kamēr durvis vēl nebija noslēgtas, viņš apēda trīs pēdējos saldumus, uzdzerdams glāzi ūdens, un ar ikvakara novēlējumu kastīliski atvadījās no kaimiņiem, kas sēdēja uz ielas:

-   Tas Kungs lai jums visiem dāvā svētīgu nakti!

Četros no rīta ķesteris, kas dzīvoja vienu kvartālu no baznīcas, jau iezvanīja rīta mesu. Dažas minūtes pirms pieciem, redzēdams, ka svētais tēvs kavējas, viņš devās uz priestera istabu. Tur viņa nebija. Ari pagalmā. Ķesteris viņu izmeklējās pa visu apkārtni, jo dažreiz priesteris ļoti agri devās parunāties ar kaimiņiem tuvējos pagalmos. Taču viņa nebija nekur. Dažiem draudzes brāļiem, kas bija sanākuši, ķesteris paziņoja, ka mesa nenotiks, jo priesteris nav atrodams. Astoņos, kad saule jau krietni karsēja, mazā kalpone devās uz krātuvi pēc ūdens, un tur nu tēvs Akino arī bija peldēdams uz muguras biksēs, kuras nebija novilcis, ejot gulēt. Ta bija skumja un sāpīga nāve, noslēpums, ko tā arī neatšķetināja un ko abate pasludināja par galīgo pierādījumu dēmona ienaidam pret viņas klosteri.

Līdz Sjervas Marijas cellei šie jaunumi nenonāca, viņa gaidīja tēvu Akino ar nevainīga bērna cerībām. Viņa neprata izskaidrot Kaijetano, kas viņš bijis, bet visnotaļ skaidri darīja zināmu savu pateicību par atdotajām krellēm un solījumu izglābt. Līdz šim brīdim viņiem abiem bija šķitis, ka ir gana ar to laimi, ko dāvāja mīlestība. Pateicoties tēvam Akino, kas viņu bija izvedis no maldiem, Sjerva Marija saprata, ka brīvība ir atkarīga vienīgi no viņiem pašiem. Kādu ritu pēc bezgalgaras skūpstīšanās viņa lūdza Delauram palikt un nekur neiet. Viņš to uztvēra vieglprātīgi un atvadījās ar vēl vienu skūpstu. Meitene izlēca no gultas un ieplestām rokām nostājās durvīs.

-   Vai nu tu nekur neiesi, vai es iešu kopā ar tevi!

Pirms kāda laika Marija bija minējusi, ka labprāt patvertos kopā ar viņu Sanbasilio de Pelenke bēguļojošu vergu nometnē divpadsmit jūdzes no šejienes, kur viņu, bez šaubām, sagaidītu kā karalieni. Doma kaut ko darīt Kaijetano šķita tālredzīga, bet viņš to nesaistīja ar bēgšanu. Viņš vairāk paļāvās uz likumīgām formalitātēm. Piemēram, marķīzs atgūtu meitu ar neapstrīdamiem pierādījumiem, ka viņa nav apsēsta, un viņš saņemtu bīskapa piedošanu un atļauju iesaistīties tādā pilsoņu sabiedrībā, kur garīdznieku vai mūķeņu kāzas būtu ierasta lieta un neizsauktu skaļu sašutumu. Tāpēc, kad Sjerva Marija bija piespiedusi viņu izvēlēties palikt vai ņemt viņu sev līdzi, Delaura kārtējo reizi centās novērst viņas uzmanību. Meitene iekārās viņam kaklā un piedraudēja ar kliegšanu. Ausa gaisma. Pārbiedētajam Delauram tomēr izdevās izrauties ar grūdienu, un viņš aizbēga, kad jau bija sākušās pirmās lūgšanas.

Sjervas Marijas rīcība bija mežonīga. Satrakojusies par kādu pavisam ikdienišķu sīkumu, viņa saskrāpēja uzraudzei seju, aizbultēja durvis un draudēja nosvilināt celli un sevi, ja viņai neļaus aiziet. Sardze, plīsdama no dusmām par asiņojošo vaigu, izkliedza:

-   Tikai pamēģini, Belcebula bestija!

Sjerva Marija, vairs ne vārda neteikusi, ar Vissvētākā eļļas lampiņu aizdedzināja matraci. Martinas iejaukšanās ar viņas īpašajiem nomierināšanas paņēmieniem novērsa traģēdiju. Tāpēc vakarā, rakstot dienas ziņojumu, uzraudze lūdza pārvietot Sjervu Mariju uz drošāku celli klauzūras paviljonā.

Sjervas Marijas dedzība pasteidzināja arī Kaijetano nekavējoties meklēt risinājumu, kas nebūtu saistīts ar bēgšanu. Divas reizes viņš mēģināja satikt marķīzu, un abas reizes viņu apturēja sargsuņi, kas nepieskatīti skraidīja pa māju savā vaļā. Patiesība bija tāda, ka nepārtrauktas bailes bija marķīzu pievārējušas un viņš te vairs negrasījās atgriezties. Viņš bija cerējis, ka radis patvērumu Saldās Olīvijas gādībā, bet velti. Jau kopš vientulības posta pirmajām dienām, visādi pierunādams, viņš bija aicinājis Olīviju un atbildes vietā allaž saņēmis vien papīra putniņus ar zobgalībām. Un tad kādu dienu viņa uzradās ne saukta, ne aicināta. Virtuve, kas ilgas dīkstāves dēļ bija nelietojama, bija izberzta un sakārtota, un uz jautras uguntiņas burbuļoja kastrolis. Viņa bija svētdienas tērpā ar volāniem, iesmaržinājusies ar modīgām ziedēm un izgreznojusies ar jaunākajām rotām, un par vājprātu liecināja vienīgi cepure ar platām malām, kur bija satupinātas lupatu zivis un putni.

-    Liels paldies, ka esi atnākusi, marķīzs viņu uzrunāja. Es biju ļoti vientuļš.

Un vēl žēlojās:

** Es esmu zaudējis Sjervu.

-   Ta ir tava vaina, Olīvija atbildēja, lāgā uz marķīzu pat nepaskatīdamās. Tu izdarīji visu, lai viņu zaudētu.

Vakariņās bija piparu mērce kreolu gaumē ar trīs gaļas gabaliem un dārzeņu izlasi no pašu dārza. Saldā Olīvija ēdienu pasniedza ar namamātes manierēm, kas ļoti piestāvēja tērpam. Nevaldāmie suņi elsodami visur sekoja viņai, pinās pa kājām, un viņa ik pa brīdim tiem veltīja visdraudzīgākos mīļvārdiņus. Olīvija apsēdās marķīzam pretī pie galda, kā viņi būtu varējuši sēdēt jaunībā, ja vien marķīzs nebūtu nobijies no mīlestības, un viņi ēda klusējot, neskatījās acīs viens otram, aumaļām svīzdami un strēbdami ēdmaņu ar veca laulāta pāra vienaldzību. Pēc pirmā šķīvja Saldā Olīvija atvilka elpu, lai varētu nopūsties, un atcerējās, cik viņai gadu.

» Tadi mēs varējām būt, viņa teica.

Arī marķīzam pielipa sievietes skarbums. Viņš ieraudzīja Olīviju resnu un pagalam vecu ar diviem izkritušiem zobiem un blāvām acīm. Jā, iespējams, tādi viņi varēja kļūt, ja viņš būtu iedrošinājies nepiekrist tēvam.

-           Kad tu esi tāda, izskatās, ka tu esi pie pilna prāta, — marķīzs izmeta.

-          Es vienmēr esmu bijusi pie pilna prāta, atcirta Olīvija. Tikai tu biji tas, kurš mani nekad nav ieraudzījis tādu, kāda es patiesībā esmu.

-           Es tevi izraudzījos varzā, kur jūs visas bijāt jaunas un skaistas, un bija grūti izšķirt, kura ir vislabākā, marķīzs iebilda.

-           Ta biju es, kas tevi piespieda mani pamanīt, Olīvija nepiekāpās. Kur nu tu! Tu vienmēr esi bijis tāds kā tagad nožēlojams velna izdzimums.

-           Tu mani apvaino manā paša mājā, viņš aizrādīja.

Perinādama ķildu, Saldā Olīvija uzbudinājās.

-           Šī māja tikpat ir mana, cik tava, viņa cirta pretī. Tapat kā meitene ir mana, kaut arī to būtu laidusi pasaule pēdējā kuce.

Un, nejaujot kaut ko iebilst, izmeta:

-          Visļaunākais ir tas, ka tu atdevi viņu neģēļu rokās.

-   Viņa ir Dieva rokās, marķīzs iebilda.

Saldā Olīvija aizsvilās:

-           Bīskapa dēliņa rokās, kurš viņu paveda un apaugļoja!

-           Neiekod mēlē, citādi saindēsies! marķīzs sašutis iekliedzās.

-   Sagunta mēdz pārspīlēt, bet nemelo, klāstīja Saldā Olīvija. Un nemēģini pazemot mani tāpēc, ka es esmu palikusi vienīgā, kas varētu atnākt tev nopūderēt seju, kad tu būsi nomiris!

Viss beidzās kā parasti. Milzīgas asaras kā zupas lāses sāka birt viņas šķīvī. Asais strīds pamodināja iemigušos suņus, un tie modri pacēla galvas un dobji rūca. Marķīzs juta, it kā viņam sāktu pietrūkt gaisa.

-    Nu redzi, viņš nikni nošņācās. Tadi mēs tiešām arī būtu bijuši!

Saldā Olīvija piecēlās, lai gan maltīte vēl nebija galā. Trakās dusmās viņa novāca galdu, nomazgāja šķīvjus un kastroļus, bet daudzi trauki pa daļai pilnajā izlietnē saplīsa. Marķīzs viņu pameta raudot, kad servīzes atliekas kā krusas lavīna iegāzās atkritumu kastē. Viņa aizgāja neatvadījusies. Marķīzs tā arī nesaprata, un neviens to nesaprata, kurā brīdī Saldā Olīvija bija pārstājusi būt viņa pati un kļuvusi par rēgu, kas naktīs klīst pa māju.

Nevalodas, ka Kaijetano Delaura esot bīskapa dēls, bija aizvietojušas iepriekšējās tenkas, ka viņi jau kopš Salamankas laikiem esot mīļākie. Saldās Olīvijas versija, ko apstiprināja un izkropļoja Sagunta, būtībā nozīmēja, ka Sjerva Marija klosterī iespundēta ar varu, lai apmierinātu Kaijetano Delauras sātanisko apetīti un ka viņai piedzimis divgalvains dēls. Viņa uzdzīve, Sagunta melsa, bija aptraipījusi visu klarisu kopienu.

Marķīzs vairs nekad neatguvās. Glābiņu no savām mūžīgajām šausmām viņš meklēja, meimurodams pa atmiņu staignājiem, kur sastapa tikai vientulības uzspodrinātu Bernardas tēlu. Viņš mēģināja to padzīt, atsaucot prātā visnīstamākās lietas: viņas smakojošās vēdera gāzes, skābalainās piezīmes, gaiļa kāju zvīņu cietuma tulznas, un, jo vairāk viņš centās iemīt zemē savas sievas tēlu, jo vairāk idealizēja atmiņas par viņu. Ilgu salauzts, viņš sūtīja izlūkvēstules uz Maatesas trapiči, kur, viņaprāt, Bernarda bija devusies, un viņa tur tiešām bija. Vēstulēs bija apsvērumi, kāpēc viņa varētu aizmirst savu naidu un atgriezties mājās, abiem vismaz būtu kāds cilvēks, kad pienāks pēdējā stundiņa. Ta kā atbildes nebija, viņš devās Bernardu meklēt.

Vajadzēja krietni atsvaidzināt atmiņu. Kādreiz labākā muiža vicekaralistē bija kļuvusi par neko. Krūmu briksnājos pat nevarēja izšķirt, kur bija ceļš. No iecerēm bija palikuši gruveši, rūsas saēsta tehnika un divu pēdējo vēršu skeleti, kas vēl rēgojās iejūgti dzirnavu ratā. Nopūtu dīķis ķirbjkoku ēnā bija vienīgais, kas šķita pie dzīvības. Pirms marķīzs pamanīja starp saulē apsvilušu niedrāju brikšņiem savu māju, viņš sajuta Bernardas ziepju aromu, kas sen bija zaudējis savu dabiskumu, un tikai tagad aptvēra, cik ļoti vēlējās būt kopā ar viņu. Lūk, arī Bernarda sēdēja šūpuļkrēslā pie galerijas margām, ēzdama kakao un kā piekalta vērdamās tālē. Viņa bija ģērbusies rozā kokvilnas tunikā, un mati vēl bija mitri no nesenās peldes Nopūtu dīķī.

Marķīzs nesteidzās pieveikt trīs pakāpienus, kas veda uz portiku, un sveicināja:

-   Labdien!

Bernarda atbildēja, nepagriežot galvu, it kā sveiciens būtu nācis no nekurienes. Marķīzs piegāja pie margām, lai no turienes pārlaistu skatienu pāri brikšņiem, kas stiepās līdz pat apvārsnim. Visur, izņemot ķirbjkokus pie akas, bija redzama tikai mežonīgi aizaugusi ainava.

-    Kas noticis ar cilvēkiem? marķīzs jautāja.

-   Viņi visi aizgāja, Bernarda atbildēja, galvu nepagriežot un nepaskatoties, tāpat kā viņas tēvs.

-   Simts jūdžu apkārtnē nav nevienas dzīvas dvēseles.

Marķīzs iegāja mājā, lai sameklētu kādu krēslu. Tur bija pilnīga postaža, starp grīdas ķieģeļiem spraucās violetu ziedu krūmiņi. Ēdamistabā joprojām bija vecais galds ar tiem pašiem krēsliem, ko bija saēduši termīti, pulkstenis bija apstājies un rādīja Dievs vien zina kādu laiku, un elpojot šķita, ka jārij dzīvi putekļi. Marķīzs paņēma vienu krēslu, apsēdās iepretim Bernardai un ļoti klusā balsī teica:

-    Esmu atnācis jums pakaļ.

Bernardas sejā nekas neizmainījās, tomēr viņa tikko manāmi pamāja ar galvu, apliecinot, ka ir dzirdējusi. Marķīzs izstāstīja, kā viņam klājas: par vientulīgo māju, par vergiem, kas asina dunčus un uzglūn no krūmiem, par bezgalīgi garajām naktīm.

-   Ta nav dzīve, viņš piebilda.

-   Dzīve nekad nav bijusi kā dzīve, atsaucās Bernarda.

-    Varbūt vēl kaut ko var labot? marķīzs ieminējās.

-    Jūs tā man nesacītu, ja zinātu, cik ļoti es jūs ienīstu, viņa atbildēja.

-    Arī es vienmēr esmu uzskatījis, ka neciešu jūs ne acu galā, marķīzs turpināja. Bet tagad man šķiet, ka es vairs neesmu par to tik ļoti pārliecināts.

Tad Bernarda pavēra dvēseles durvis, lai marķīzs dienas gaismā ieraudzītu, kāda viņa ir patiesībā. Viņa izstāstīja par to, ka tēvs viņu bija pierunājis doties pie marķīza, aizbildinoties ar siļķēm un marinē jumiem, ka tie viņu bija piekrāpuši ar vecveco triku, zīlējot pēc plaukstas līnijām, kā vienojušies, ka viņa uzmāksies, ja marķīzs centīsies izvairīties, un kā ar vēsu prātu un apdomu bija izplānojuši, ka viņa ieņems Sjervu Mariju, lai sagūstītu marķīzu savos slazdos uz visiem laikiem. Marķīzs varēja pateikties vienīgi par to, ka viņai pietrūka drosmes izpildīt pēdējo vienošanos ar tēvu un neiebērt zupā krietnu opija tinktūras šļuku, lai nebūtu jāpacieš viņa klātbūtne.

-    Es uzmetu cilpu kaklā pati sev, Bernarda atzinās. Bet es neko nenožēloju. Būtu par daudz prasīts, ka es vēl mīlētu šo pāragri dzimušo nožēlojamo radījumu vai arī jūs, kas esat bijis visu manu nelaimju cēlonis.

Tomēr pēdējais pakāpiens Bernardas lejupslīdē bija Jūdas Iskariota zaudējums. Meklēdama viņu citos vīriešos, Bernarda nodevās nevaldāmai izvirtībai ar trapičes vergiem, par kuriem agrāk viņa nespēja pat domāt bez riebuma. Viņa tos izvēlējās veselām grupām un tika galā rindas kārtībā uz takas niedru biezoknī, kamēr raudzētais medus un kakao tabletes pilnīgi saēda viņas daiļumus un viņa staigāja uzpūtusies un neglīta, un drīz vien tādas miesas neviens vairs negribēja. Tad viņa sāka maksāt. Visjaunākajiem sākumā viņa dāvāja zelta nieciņus atkarībā no jauniešu skaistuma un spējām, bet vēlāk maksāja tīrā zeltā ikvienam, kas bija ar mieru. Pārāk vēlu viņa pamanīja, ka vergi bariem vien muka prom uz Sanvasilio de Palenki, lai glābtos no viņas nesātīgā izsalkuma.

-   Tad es sapratu, ka būtu spējīga viņus ar mačeti sacirst gabalos, Bernarda teica, neizspiežot nevienu asaru. — Un ne tikai viņus, bet arī jūs un meiteni, un manu blēdīgo tēvu, un jebkuru, kurš bija atstājis sūdu čupu manā dzīvē. Bet nebija vairs neviena, ko nogalināt.

Viņi sēdēja klusēdami un vēroja saulrietu pār niedru briksnājiem. Kaut kur tālu pie apvāršņa bija dzirdams iztrūcināts dzīvnieku bars, un kāda neremdināma sievietes balss sauca to vārdus citu pēc cita, kamēr satumsa pavisam. Marķīzs nopūtās:

—Tomēr šķiet, ka man nebūs, par ko jums pateikties.

Viņš nesteidzīgi piecēlās, nolika vietā krēslu un gāja prom, pa kurieni bija nācis, bez atvadām un bez cerībām sirdī. Pēc divām vasarām marķīzu atrada uz kādas aizaugušas takas, un no viņa pāri bija palicis tikai tītargrifu izknābāts skelets.

Martina Lavorde bija pavadījusi visu rīta cēlienu izšujot, lai pabeigtu iekavēto darbu. Otrās brokastis viņa paēda Sjervas Marijas cellē un pēc tam aizgāja uz savējo nosnausties dienasvidu. Pēcpusdienā, izdarot pēdējos adatas dūrienus, viņa dīvaini skumjā balsī vērsās pie Sjervas Marijas.

-   Ja tu kādreiz tiksi laukā no šī cietuma vai arī ja es iziešu pirmā, vienmēr atceries mani, viņa noteica. — Ta man būs kā vienīgā svētība.

Sjerva Marija nesaprata šos vārdus līdz nākamai dienai, kad uzraudze viņu pamodināja, bļaudama, ka Martinas savā cellē neesot. Pēdu pa pēdai tika pārbaudīts klosteris, bet no Martinas nebija ne miņas, vienīgi zīmīte, ko Marija atrada zem spilvena un kas bija rakstīta Martinas smalkajā rokrakstā: “Es lūgšos trīsreiz dienā, lai jūs būtu ļoti, ļoti laimīgi.”

Sjerva Marija vēl nebija atguvusies no pārsteiguma, kad cellē ienāca abate ar vikāri un citām savas infantērijas cienmāsām, un sardzes patruļa, bruņojusies ar musketēm. Abate izstiepa savu holeriķes roku, lai satvertu Sjervu Mariju, un uzkliedza:

-   Tu esi līdzdalībniece, un tiksi sodīta!

Meitene pacēla brīvo roku ar tādu apņēmību, ka

abate sastinga kā paralizēta.

-   Es redzēju, ka viņi aiziet, meitene teica.

Abate bija apstulbusi.

-   Vai tad viņa nebija viena?

-   Viņi bija seši, Sjerva Marija paskaidroja.

Tas nebija iespējams, jo vairāk tāpēc, ka pa terasi

varēja aizbēgt tikai caur pagalmu, kas bija labi apsargāts.

-           Tiem bija sikspārņu spārni, turpināja Sjerva Marija, vēcinot rokas. Uz terases tie iepleta spārnus, pacēlās gaisā un lidoja, un lidoja tālu, tālu pāri jūrai uz otru krastu.

Sardzes kapteinis bailēs pārmeta krustu un nometās ceļos.

-   Svētā Dievmāte! — viņš novaidējās.

-           Kas bez grēka ieņēmusi, klātesošie korī atsaucās.

Ta bija lieliski izplānota bēgšana, ko Martina bija pārdomājusi visos sīkumos un pilnīgā slepenībā, kopš atklāja, ka Kaijetano naktis pavada klosterī. Vienīgais, ko viņa neparedzēja vai arī par ko neiedomājās, bija tas, ka no iekšpuses vajadzēja aizvērt kanalizācijas akas vāku, lai neradītu ne mazākās aizdomas. Bēgšanas izmeklētāji uzgāja atvērto ieeju, izpētīja to, uzzināja patiesību, un abi ejas gali tika nekavējoties noslēgti. Sjervu Mariju ar varu pārvietoja uz nolemto paviljonu un nometināja cellē ar piekaramo atslēgu. Tonakt bija spožs mēness, bet Kaijetano

saplosīja savas dūres, pūlēdamies salauzt tuneļa aizslēgu.

Trakojoša spēka pārņemts, viņš steidzās pie marķīza. Nepieklauvējis viņš atgrūda vārtiņus un iegāja tukšajā mājā, kurā bija tikpat daudz gaismas, cik laukā, jo mēness bija tik spožs, ka spīdēja cauri plānajām kaļķotajām sienām. Viss bija tīrs, mēbeles savās vietās, puķes puķupodos — itin viss pamestajā namā bija pilnīgā kārtībā. Eņģu čīkstoņa bija iztraucējusi sargsuņus, bet Saldā Olīvija tos tūlīt ar kareivīgu pavēli apsauca. Kaijetano viņu ieraudzīja iekšpagalma zaļajās ēnās skaistu un zaigojošu, tērpušos marķīzes tunikā, matos tikko plūktas kamēlijas, kas neprātīgi smaržoja, un, pacēlis roku, ar rādītājpirkstu un īkšķi pārmeta savā priekšā krustu.

-    Dieva vārdā, kas tu esi? — viņš jautāja.

-    Dvēseles sāpes, skanēja atbilde. -? Un jūs?

-    Es esmu Kaijetano Delaura, viņš teica, un es vēlos krist ceļos marķīza kunga priekšā, lai viņš mani uzklausītu!

Saldās Olīvijas acis niknumā iedzalkstījās.

-   Marķīza kungs nevēlas neko dzirdēt no zemiska pavedēja mutes!

-    Un kas jūs tāda būtu, ja runājat tik kundziski?

-    Esmu šī nama karaliene! Olīvija iesaucās.

-    Es jūs lūdzu Dieva mīlestības vārdā! — nerimās Delaura. Paziņojiet marķīzam, ka esmu atnācis runāt par viņa meitu!

Un bez kādiem aplinkiem, uzlicis roku uz sirds, atzinās:

-    Es nespēju dzīvot bez viņas!

-   Vēl viens vārds, un es palaidīšu vaļā suņus! sašutusi brēca Olīvija un parādīja uz durvīm. Ārā no šejienes!

Saldās Olīvijas autoritāte bija tik liela, ka Delaura atkāpās atmuguriski, neizlaizdams viņu no acīm.

Otrdien, kad Avrenunsio apciemoja viņu dziednīcas kambarī, ārsts atrada Delauru bendējoša bezmiega dēļ pilnīgi salauztu. Viņš izstāstīja visu par savas sodīšanas īstajiem iemesliem un par mīlas naktīm cellē. Avrenunsio bija pagalam samulsis.

-    Es par jums varētu iedomāties visu ko, bet ne šīs neprāta galējības.

Tagad brīnījās Kaijetano, un viņš jautāja:

-   Vai jūs neko tādu neesat piedzīvojis?

-   Nekad, mans dēls, Avrenunsio atbildēja. Sekss ir talants, un man šī talanta nav.

Viņš mēģināja savu draugu atrunāt. Viņš klāstīja, ka mīlestība ir pretdabiskas jūtas, kuras divus svešiniekus nolemj maziskai un neveselīgai atkarībai, kas, topot stiprākai, kļūst arvien pārejošāka. Bet Kaijetano viņu nedzirdēja. Viņu bija apsēdusi doma aizbēgt no kristīgās pasaules jūga, cik tālu vien iespējams.

-   Tikai marķīzs var palīdzēt apiet likumu, Delaura sprieda. Es gribēju uz ceļiem lūgt palīdzību, bet viņa nebija mājās.

-   Un jūs viņu arī vairs nekad nesastapsiet, Avrenunsio teica. Viņu sasniegušas baumas, ka jūs esot mēģinājis uzmākties meitenei. Un, raugoties no kristiešu viedokļa, viņš nav kļūdījies.

Avrenunsio ieskatījās Kaijetano acīs:

-    Vai jūs nebaidāties no mūžīgā lāsta?

-   Tas jau ir mani piemeklējis, bet ne Svētā Gara dēļ, Delaura mierīgi atbildēja. Es vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka mīlestība viņam ir svarīgāka par ticību.

Avrenunsio nevarēja noslēpt apbrīnu, ko izraisīja vīrs, kas viņa acu priekšā bija atteicies no saprāta važām. Taču viņš neizteica nekādus šaubīgus solījumus, kaut vai tāpēc, ka aiz Delauras muguras vīdēja Svētā Inkvizīcija.

-    Jūsu reliģija ir nāves reliģija, kas jums iedveš drosmi un dāvā laimi stāties tai pretī, Avrenunsio teica. Ar mani tā nav. Es uzskatu, ka būtiski ir tikai būt dzīvam.

Kaijetano aizsteidzās uz klosteri. Gaišā dienas laikā viņš iegāja pa kalpotāju durvīm un bez jebkādas piesardzības šķērsoja dārzu, būdams pārliecināts, ka lūgšanu dēļ kļuvis neredzams. Viņš uzkāpa otrajā stāvā, devās pa vientulīgu gaiteni ar ļoti zemiem griestiem, kas savienoja klostera divus spārnus, un nokļuva pasaulē, kurā, klusības apslāpēta, beidzās dzīve. Viņš pagāja garām jaunas celles durvīm, nezinot, ka aiz tām Sjerva Marija lēja asaras par viņu. Kaijetano jau gandrīz bija sasniedzis cietuma paviljonu, kad viņu apturēja sauciens aiz muguras:

-   Stāt!

Delaura pagriezās un ieraudzīja mūķeni, kuras vaigu slēpa plīvurs, bet izstieptā roka turēja krucifiksu. Delaura paspēra vienu soli uz viņas pusi, bet mūķene tūlīt pacēla Kristus tēlu.

-   Vade retrol viņa kliedza.

Aiz viņas muguras atskanēja vēl viena balss: vade retro! Tad vēl un vēl: vade retro! Viņš vairākas reizes apgriezās apkārt un saprata, ka stāv spocīgu mūķeņu apļa vidū, kam bija ar plīvuru aizsegtas sejas un kas kliegdamas draudīgi vēcināja krucifiksus:

-   Vade retro, Satana!

Kaijetano spēki bija izsīkuši. Viņu nodeva Svētās Inkvizīcijas rokās un publiski notiesāja, apsūdzot aizdomās par ķecerību, kas izsauca tautas nemierus un pretrunīgus viedokļus Baznīcas iekšienē. Izrādot īpašu labvēlību, viņam ļāva izciest sodu, kalpojot par kopēju Dieva Mīlestības dziednīcā, kur daudzus gadus viņš dzīvoja plecu pie pleca ar saviem slimniekiem, ēda un gulēja kopā ar tiem uz grīdas, mazgājās silēs ar ūdeņiem, ko viņi jau bija lietojuši, un tā arī nespēja — kā bija vēlējies saslimt ar lepru, lai izpirktu grēkus.

Sjerva Marija viņu izgaidījās veltīgi. Pēc trim dienām viņa pārstāja ēst, ļaujoties nepaklausības trakumam, kas vēl vairāk norādīja uz viņas apsēstību. Kaijetano krišana, tēva Akino neizdibināmā nāve, cilvēku runas par nelaimi, ko nespēja aizkavēt ne viņa gudrība, ne vara, bīskapu tā satrieca, ka viņš atjaunoja eksorcismu ar savam vecumam un stāvoklim neticamu sparu. Sjerva Marija, kurai šoreiz mati bija noskūti ar nazi līdz ādai un uzmaukts savaldāmo krekls, bīskapu sagaidīja nikna kā velns, runādama svešās mēlēs un spiegdama pekles putnu balsīs. Otrā dienā bija dzirdama neaptverama satracinātu lopu baurošana, zeme dunēja un drebēja, un nevienam vairs nebija nekādu šaubu, ka Sjerva Marija kalpoja visiem elles dēmoniem. Kad Marija atgriezās cellē, viņai izdarīja klizmu ar svētītu ūdeni, kas bija franču metode, lai dabūtu laukā tos velnus, kuri vēl būtu palikuši meitenes iekšās.

Dēmonu vajāšana turpinājās vēl trīs dienas. Lai gan viņa nebija ēdusi veselu nedēļu, Sjerva Marija pamanījās izbrīvēt vienu kāju un ar papēdi iespert bīskapam pa vēderapakšu, tā ka viņš nogāzās garšļaukus. Tikai tagad tapa skaidrs, ka meitene jau sen būtu varējusi atbrīvoties, jo ādas siksnas nespētu noturēt izdēdējušās miesas. Tracis ļāva eksorcismu pārtraukt, ko atbalstīja Baznīcas padome, lai gan bīskaps iebilda.

Sjerva Marija tā arī nekad neuzzināja, kas bija noticis ar Kaijetano Delauru, kāpēc viņš neatgriezās ar savu gardumu grozu un nepiepildāmajām naktīm. Divdesmit devītajā maijā ar pēdējiem elpas vilcieniem viņa sapnī vēlreiz skatīja apsnigušo lauku un logu, pie kura Kaijetano Delaura vairs nesēdēja un nekad nesēdēs. Viņas klēpī bija zeltainu vīnogu ķekars, un apēsto vīnogu vietā tūlīt izauga citas. Šoreiz viņa tās plūca pa pāriem, nevis pa vienai, ar tādu centību noraut pašu pēdējo ogu, ka pat aizmirsa elpot. Sardze, kas no rīta ienāca sagatavot Mariju sestajai eksorcisma sesijai, atrada viņu gultā mirušu no mīlestības, ar mirdzošām acīm un jaundzimuša bērna ādu. Bija skaidri redzams, ka no noskūtās galvas, kā burbuļus mezdami, aug mati.

Gabriels Garsija Markess PAR MĪLESTĪBU UN CITIEM DĒMONIEM

Redaktors Aldis Vēvers

pasakaidrojumi

[1] kripta kapliča zem baznīcas grīdas (viduslaikos).

[2] fritanga cepta gaļa ar piedevām

[3] kvarta garuma mērvienība, 21 cm.

[4] bonete četrstūraina cepure (garīdzniekiem, zinātniekiem).

[4] Trapiče tradicionāli: dzirnavas; šeit cukura fabrika.

[5] kopla — dzejas forma spāniski runājošās zemēs.

[6] sjesta — pusdienas atpūta; arī — viskarstākais dienas laiks.

[7] algvasils tiesu, kā arī policijas dienesta pakāpe Spānijā, šeit — Latīņamerikā.

[8] purpursarkanu ziedu pavirzas.

[9] kumbia latlņamerikas tautasdeja.

[10] pulgada — garuma mērvienība, 23 mm.

[11] prebenda ienesīga baznīcas amata atalgojums, arī īpašums vai desmitā tiesa, kas nodrošina šo atalgojumu.

[12] toka augsta sieviešu cepure bez malām.

[13] teorba strinkšķināmais stīgu instruments.

[14] līga — 4,8 km.

[15] mandinga (spāņu vai.) šeit: burvestība, mājas gars.

[16] dublons sena spāņu zelta monēta Spānijā un Latīņamerikā.

[17] klauzūras mūķenes mūķenes, kam nav tiesību atstāt klostera telpas.

[18] eksoricisms — ļauno garu izdzīšana.

[19] Levitācija cilvēka ķermeņa spēja pārvietoties pa gaisu (piem., spiritismā, dažās reliģijās).

Content

Markess Gabriels Garsija Par mīlestību un citiem dēmoniem

Pirmā

Otrā

Trešā

Ceturtā

Piektā

pasakaidrojumi