Londons Džeks

Pirms Ādama

Pirms Ādama

1. nodaļa

Tēli un rēgi! Neskaitāmu un neparastu tēlu virkne! Jau tad, kad man tas viss vēl bija mikla, es bieži mocījos ar jautājumu: no kurienes viņi nāk un kas rada tos savādos rēgus, kas dzīvo un darbojas manos sapņos? Šie sapņi taču ne mazākā mērā neatgādina to dzīvi, tos apstākļus, kuros es patlaban atrodos.

Šie tēli ir sabojājuši man bērnību, pārvērzdami manus sapņus par nebeidzamu murgu virkni. Un vēlāk viņi mani pārliecināja pat par to, ka es krasi atšķiros no visiem citiem, ka es esmu pretdabisks un nolādēts radījums.

Es dzīvoju, biju apmierināts un priecīgs. Bet tas bija tikai dienā. Manas naktis bija baiļu pilnas - drausmīgu mokošu un nepārvaramu baiļu pilnas.

Es iedrošinos apgalvot, ka neviens cilvēks nav cietis tik milzīgas bailes. Nē, neviens, vai tas būtu mūsdienu vai senais cilvēks.

Jo, raugi, šīs bija iedzimtas bailes - bailes, kādas cilvēks varēja just tikai sirmā senatnē, kad pasaule vēl bija jauna, nesen radīta. Tās bija bailes - lielas bailes, kuras visā garajā periodā, kuru sauc par vidējo aizvēsturisko periodu, no cilvēka nav atkāpušās ne soli.

Ko es ar to gribu teikt?

Šeit nepieciešams mans paskaidrojums, citādi mani sapņi jums nebūs saprotami. Bet man šie sapņi taču ir tik tuvi, tik skaidri.

Šai brīdī, kad es rakstu šīs rindiņas, kā dzīvi manā priekšā stāv visi tie radījumi, kuri mīt tai svešajā pasaulē. Es atrodos it kā burvīgas fantasmagorijas varā, bet jūtu un apzinos, ka šīm būtnēm, šiem rēgiem jūsu acīs nav nekādas nozīmes, nedz iekšēja vai ārēja satura.

Nu, sakiet, kāda jūsu acīs ir nozīme manai draudzībai ar Ļepausi? Vai jums šī draudzība kaut ko izskaidro? Vai Ātrkājī- tes skaistums un neizsakāmā grācija? Vai Sarkanacainā Glūniķa nevaldāmās kaislības un viņa ataviskais spēks? Ko šie fakti jums izsaka?

Gluži neko - tukša skaņa. Par tādu pašu "neko" jūs uzskatīsiet arī Ugunsļaužu un Mežaļaužu dzīvi un darbību. Ko jūs sapratīsiet no viņu mežonīgās valodas - vienbalsīgiem kliedzieniem -, kuru tonim, noskaņai un skaļumam bija jāattēlo runātāja domas un garastāvoklis?

Un kā gan jūs lai tos arī saprastu? Jums taču nav pazīstami tie apstākļi, kuros šīs, jums pilnīgi nenozīmīgās, skaņas ir radušās. Jūs taču neesat izbaudījuši, ar kādu prieku viņi atpūtās drēgnajās alās jūras malā! Jūs nepazīstiet arī to patīkamo pašsajūtu un kluso mieru, kurus tik labi pazīstu es - es, kas ne vienu reizi vien esmu no rīta līdz vakaram gulējis jūras, upes vai ezera krastā. Jūs nekad neesat arī izjutuši rīta vēja dzestro pieskārienu kailajai miesai, sēžot koka galotnē. Arī jauno kociņu mizas garša jums nav pazīstama.

Bet laikam jau stāstu vajadzētu sākt no pašiem manas bērnības laikiem.

Bērns būdams, es dienā ne ar ko neatšķīros no citiem bērniem. Bet naktī, sapņos, es pārvērtos par citu, man pašam nepazīstamu radījumu. Un šajos sapņos dominējošais faktors bija bailes - briesmīgas, nesaprotamas bailes. Tikai retumis manos sapņos pamirdzēja gaišāks bezrūpīga prieka stariņš. Ja tā nebija, tad sapņi bija nepārtrauktu briesmu - savādu, ārprātīgu un normālam cilvēkam pilnīgi nesaprotamu baiļu pilni.

Arī dienā man dažreiz uzmācās baiļu momenti, bet šīm bailēm nebija nekā kopēja ar tām, ko es pārdzīvoju naktī, sapņos. Šīs bailes stāvēja pāri manam saprātam.

Es biju tipisks pilsētnieku bērns, kuram par lauku dzīvi un dabu bija ļoti miglains un, protams, neobjektīvs priekšstats. Bet pilsētas un to lielos namus es sapņos nekad neredzēju. Vēl vairāk, manas sapņu valstības robežas nepārkāpa pat neviens cilvēks.

Uz kokiem dzīvē es lūkojos pilsētas parkos un žurnālu ilustrācijās, bet sapņos es klejoju pa bezgalīgiem mūžamežiem. Un koki šais mežos man nebūt neizlikās neskaidri, nenoteikti, nē - to kontūras bija asi un konkrēti veidotas. Es redzēju katru zaru, katru žuburīti, redzēju pat katru lapu. Un es jutu, ka mani no šā pirmatnējā meža un tā dzīves nekas nešķir, ka esmu tam tuva un radniecīga būtne.

Es nekad neaizmirsīšu lielo pārsteigumu, kurš mani pārņēma, pirmo reizi ieraugot ozolu. Ieraugot tā lapas, zarus un žuburoto kroni, es pēkšņi atcerējos, ka šo pašu koku es jau neskaitāmas reizes esmu redzējis sapņos.

Vēlāk, kad man nācās pirmo reizi redzēt priedi, bērzu un lauru koku, es vairs nebrīnījos un nejutos pārsteigts. Jā, šos kokus es jau sen pazinu, jo biju jau tos redzējis un katru nakti sapnī turpināju tos skatīt.

Jūs, liekas, jau esat pārliecinājušies, ka šis fakts neatbilst parastajiem sapņu "pamatlikumiem".

Mēs taču zinām, ka sapņos katrs no mums pārdzīvo tikai to, ko viņš ir redzējis un pārdzīvojis savā reālajā dzīvē.

Sapņi ir viskomplicētākais nomodā pārdzīvoto un izjusto iespaidu attēlojums. Bet mani sapņi, lūk, šo pamatlikumu ignorē. Manu sapņu saturam nav nekā kopēja ar reālo dzīvi. Tās bija divas pilnīgi nošķirtas dzīves, kuru vienīgā saikne biju es pats. Jā, es biju vienīgais dzīvais tilts starp šīm divām svešajām pasaulēm.

Bērna gados es zināju, ka riekstus un ogas piegādā augļu tirgotāji. Bet jau sen pirms šādu zināšanu iegūšanas es sapņos biju šķinis riekstus no koka vai arī uzlasījis tos no zemes zem kuplas lazdas. Tāpat es arī biju lasījis ogas un plūcis no kokiem augļus, lai gan patiesībā man par augļu ievākšanu nebija ne mazākās jēgas.

Es labi atceros un nekad neaizmirsīšu to dienu, kad pirmo reizi redzēju uz galda mellenes. Šīs ogas es iepriekš nekad nebiju redzējis un tomēr no pirmā acu uzmetiena tās pazinu un atcerējos, ka sapņos neskaitāmas reizes esmu klejojis pa mežiem, šīs ogas lasīdams.

Es vēl nebiju apēdis nevienu ogu, bet jau it labi zināju, kāda viņām garša. Māte man pasniedza bļodu ar mellenēm. Un es nebiju maldījies, tā bija tā pati mazliet kodīgā garša, ar kuru es jau tūkstošiem reižu sapņos biju iepazinies.

Un čūskas! Ilgi pirms tam, kad es par viņām dabūju zināt, tās mani sapņos bija šausmīgi vajājušas.

Viltīgi un uzmanīgi noslēpušās, viņas, likās, mani gaidīja meža pļaviņās,-locīdamās metās laukā no savām slēptuvēm un vizēdamas steigšus rāpoja prom pa saulē izdegušo zāli un kailajām klintīm. Bieži tās mani vajāja līdz pat koka galotnei un dzina mani arvien augstāk, vīdamās ap koku zariem ar savām muskuļainajām un atbaidoši spīdošām miesām. Baidīdamies no viņu stindzinošā skata, es lēcu no zara uz zaru; tie krakšķēja un locījās, un es sajutu reālas bailes no tā reibinošā dziļuma, kurš atradās zem manis.

Čūskas! Cik labi es pazīstu viņu žuburoto mēli, pērļu acis, mirdzošo ādu, šņākšanu un atbaidošo čaukstēšanu, kad tās rāpo pa sausām lapām. Pirmo reizi tās dzīvas ieraugot cirkā, es jau labi pazinu viņu drausmīgo un hipnotizējošo spēku. Man tās bija jau senas paziņas vai, pareizāk sakot, manas vecas ienaidnieces, kas mani ik naktis sapņos baidīja.

Un meži, lielie meži! Meži, kuriem nav ne sākuma, ne gala. Tajos ir tik tumšs un tik baigi. Kas zina, kas var pateikt, cik gadu simteņu es pa tiem esmu klejojis? Klejojis kā bailīgs, iebiedēts radījums, kuram katrs mazākais troksnītis rada bailes un kurš trīc no paša ēnas. Mani nervi pastāvīgi bija saspringti, es vienmēr biju gatavs bēgt, lai izvairītos no briesmām, kuras uz mani glūnēja ik uz soļa, jo es taču biju pilnīgi neaizsargāts un viegli pieejams laupījums visiem tiem briesmoņiem, kas mita šais mežos. Tāpēc es arī dzīvoju vienās nepārtrauktās bailēs.

Piecu gadu vecumā es pirmo reizi nokļuvu cirkā un no turienes pārnācu mājās slims. Ne saldumi, ne limonāde nebija cēlonis manai slimībai. Mēģināšu jums stāstīt visu pēc kārtas.

Tai brīdī, kad mēs iegājām cirkā, atskanēja draudošs rūciens. Es izrāvu savu roku no tēva rokas un, lauzdamies caur pūli, skriešus devos uz izeju, bet pie durvīm pakritu, bļaudams no bailēm. Tēvs mani piecēla un sāka mierināt. Viņš norādīja uz pārējiem cilvēkiem, kuri nemaz nelikās izbijušies no lauvas rūciena, un apgalvoja, ka mums nekādas briesmas nedraud.

Bet tikai ar lielām pūlēm tēvs mani pierunāja pieiet pie lauvas krātiņa. Trīcēdams un no bailēm sastindzis, es piegāju un tūlīt arī pazinu savu seno ienaidnieku.

Jā, tas bija viņš, briesmīgais zvērs. Senās atmiņas vienā acumirklī mani aiznesa uz citu pasauli…

Lūk, svelmainās pusdienas saules stari mirdz un laistās garajā zālē. Milzīgs savvaļas vērsis mierīgi plūc zāli. Te pēkšņi zāle pašķiras un gaisā spēcīgā lēcienā pazib brūns ķermenis. Briesmīgais zvērs ir jau vērsim mugurā. Dzird lauvas rūcienu, vērša māvienu un kaulu brikšķēšanu.

Te vēl kāda aina. Kluss upes līcis, kur dzīvnieki nāk padzerties. Savvaļas zirgs stāv līdz ceļiem ūdenī un, lēni baudot, dzer ūdeni. Te pēkšņi atkal zvērs - tas pats brūnais zvērs. Lēciens, izmisuma pilns zviedziens, it kā aprautas vaimanas - un atkal kaulu brikšķēšana.

Un vēl viena aina: dabā valda sērīgs vakara klusums. Nekust ne lapiņas. Te pēkšņi dziļo klusumu pārtrauc spēcīgs rēciens - brīvs, mežonīgs rēciens no pilnas krūts, skanēdams kā pastarā bazūne. Biezoknī sākas nemierīga lapu čabēšana. Es un mani ciltsbrāļi skraidām kā izbiedētas skudras. Trīcam, sastingstam no bailēm un spiežamies cits pie cita: briesmīgais zvērs ir tuvumā.

Un tagad, redzot, ka šis briesmonis ir nekaitīgs, mani pārņem nāvīgas dusmas. Es griežu zobus kā ārprātīgs un skraidu gar būri, izrādīdams lauvam savu nicināšanu ar savādām, sapņos bieži dzirdētām skaņām.

Lauva pieceļas, piespiež purnu pie krātiņa stieņiem un nespēcīgās dusmās vēro mani ar liesmojošu skatu.

Viņš, protams, ir mani pazinis. Noteikti, jo viņš pazina manus saucienus - šīs senās un viņam tik labi pazīstamās skaņas.

Mani vecāki pārbijās.

"Bērns ir slims," māte sacīja.

"Nieki, neliels nervu uzbudinājums," tēvs noteica.

Es nekad viņiem netiku stāstījis īsto iemeslu, un viņi to nezina līdz pat šai dienai.

Es redzēju arī čūsku dīdītāju. Tai vakarā nekas cits nespēja saistīt manu uzmanību. Mani pārveda mājā slimu un uzbudinātu. Es saslimu no apziņas, ka mani nakts mocītāji tagad ir ielauzušies arī manā reālajā dzīvē.

Es biju sevī noslēdzies un noslēpumains.

Tikai vienu reizi es savas bailes izstāstīju kādam savam vienaudzim. Man toreiz ritēja devītais gads. Savu sapņu iepaidā es savam biedram diezgan skaidri aprakstīju to sen zudušo pasauli, kurā es, pēc manas pārliecības, kaut kad biju dzīvojis. Stāstīju par Ļepausi un mūsu izpriecām; stāstīju par Ugunsļau- dīm, viņu dzīvi un mājokļiem. Mans biedrs smējās, vēderu turēdams, un savukārt sāka stāstīt par spokiem un miroņiem, kuri naktī atdzīvojoties.

Jo vairāk es stāstīju, jo vairāk mans biedrs smējās. Es viņam zvērēju pie visiem svētajiem, ka sapņos redzēto es nepārspīlēju ne ar pušplēstu vārdu. Viņš apklusa, nolūkojās manī ar savādu skatu un atstāstīja mūsu sarunu, protams, stipri sagrozītu, pārējiem biedriem, kuri kopš tā laika sāka no manis vairīties.

Tāds pavērsiens man bija rūgta mācība. Es jutos atgrūsts, un tiešām - es taču nebiju normāls radījums, jo citi mani nesaprata, bet es viņiem nespēju izskaidrot savas dubultās dzīves esošo dabu.

Kad manā klātbūtnē ļaudis sarunājās par spokiem un gariem, es klusēju, bet sevī ironiski smējos, jo tad iedomājos savas naktis.

Es zināju, ka manas bailes nav iedomātas, ka tās ir tikpat īstas kā dzīve, kurai nav nekā kopēja ar šādiem iedomu tēliem un naivas fantāzijas radīto spoku pasauli.

Pārdabiskās būtnes mani nebaidīja un, par tām domādams, es nejutu ne mazākā satraukuma.

Toties citas bailes man bija labi pazīstamas. Es labi zināju, ko nozīmē kritiens no koka galotnes, niknu čūsku pakaļdzīšanās un mežonīgu suņu kārā smilkstēšana un asie skati, kuri man lika drebēt, kad, no tiem izmucis, es sēdēju uz zara. Mana senā dzīve bija pilna ar konkrētām un reālām briesmām - briesmām, kurām ir miesa un asinis.

Vilkači un meža gari, ja tos salīdzina ar manu baiļu izraisītājiem, kuri mani terorizēja agrā bērnībā un terorizē vēl tagad, kad esmu pieaudzis un rakstu savas atmiņas, nav nekādi ļaundari, un viņus varētu dēvēt pat par sirsnīgiem draugiem.

2. nodaļa

Kā jau es jums sacīju, savos sapņos es cilvēku nekad netiku redzējis. Šo faktu es jau sen biju pamanījis, un tādēļ man līdzīgo radījumu trūkums mani ne mazums mocīja. Pat visagrākā bērnībā, mozdamies no saviem sapņiem, es jutu, ka man būtu daudz vieglāk ap sirdi, ja es redzētu kaut vienu vienīgu cilvēku. Man bija tāda nojauta, ka šis cilvēks darītu maniem mocošajiem murgiem galu. Un ik vakaru pirms gulētiešanas mani šī nojauta mierināja. Es sapratu, ka mans glābiņš ir atkarīgs no tā, vai es sapnī redzēšu cilvēku.

Es sapratu, ka mani abi "es" ir kaut kādā sakarā. Mans "es", kurš darbojās naktī, dzīvoja tais laikos, kad cilvēks savā tagadējā veidolā vēl nebija sastopams. Mans otrais "es" - tas, kas darbojās dienā, dzīvoja tagad.

Iespējams, ka psihologi, šķirstīdami manas piezīmes, iebildīs pret manis lietoto terminu "personības dalīšanās". Es zinu, kādu nozīmi viņi šim nosaukumam piedēvē, bet, tā kā nevaru iedomāties ko labāku, lietoju šo pašu terminu. Galu galā, galvenais nav terminoloģija, bet gan pats stāsts.

Tikai tad, kad sāku iet skolā, es sāku saprast, apjēgt savu sapņu nozīmi un raksturu. Līdz tam es domāju, ka maniem sapņiem nav nekāda sakara un jēgas. To cēloņi man nebija skaidri. Bet skolā es iepazinos ar evolūcijas mācību, psiholoģiju un uzzināju daudzu man nesaprotamu garīgu procesu cēloņus.

Piemēram, man bieži gadījās sapņot, ka es no liela augstuma krītu zemē. Šāds sapnis, domāju, būs pazīstams katram. Reti kurš nebūs tādu sapni redzējis.

Mans skolotājs izskaidroja, ka šādi sapņi rodoties no mūsu rases atmiņām vai, pareizāk sakot, no rases pārdzīvojumiem. Tas bieži varēja atgadīties mūsu tālajiem senčiem, kuri dzīvoja mežos un kokos. Kritiens no koka slēpa sevī vislielākās briesmas. Daudzi no viņiem droši vien šādā veidā gājuši bojā.

No koka krist gadījās visiem, bet lielais vairums glābās tādā veidā, ka paspēja pieķerties pie zemāk esoša zara.

Pilnīgi saprotams, ka šāds briesmīgs, bet laimīgi beidzies kritiens var atstāt uz kritēju savu iespaidu, bet tas savukārt var izaicināt molekulārās pārmaiņas smadzeņu šūniņās.

Šīs molekulārās pārmaiņas varēja pāriet uz tuvāko un tālāko pēcteci, galu galā veidodamas rases īpatnības.

Un tiešām, ja kāds no mums miegā krīt no liela augstuma un, sirdij stipri pukstot, uzmostas vienu acumirkli pirms drošas nāves, viņš pārdzīvo tikai atmiņas. Atmiņas par to, kas varēja būt noticis ar mūsu senci, kurš dzīvoja kokā. Šajā faktā ir redzams iedzimtības lielais spēks. Šajā faktā nav nekā sevišķa, tāpat nav nekā sevišķa ari mūsu instinktā. Instinkts nav nekas cits kā ieradums, kurš iedzimtības ceļā ir palicis par mūsu neatņemamu īpašumu. Man varbūt teiks, ka, sapnī krītot, nevienam neizdodas zemi sasniegt, ka mēs uzmostamies, kā saka, atrazdamies bezdibeņa malā, mirkli pirms nāves, jo atsišanās pret zemi nozīmētu beigas. Tie mūsu senči, kuriem gadījās krist, protams, mira uz vietas. Arī viņu smadzeņu šūniņās norisinājās zināmi procesi, palika neizdzēšami iespaidi, šie iespaidi palika, kur bijuši, un beidza eksistēt ar viņu nesēja nāvi. Mēs esam cēlušies no tiem, kam nācās krist, bet tomēr nenokrist - tie izglābās; lūk, kādēļ mēs, par krišanu sapņodami, zemi nekad nesasniedzam.

Tātad nu mēs esam vaigu vaigā ar "personības dalīšanos". Nomodā būdami, mēs nekad nevaram pārdzīvot kritiena sajūtu. Mūsdienās mūsu "es" šādu sajūtu nepazīst. Tātad - un tas ir neapgāžams pierādījums - eksistē vēl otrs "es", kurš darbojas neatkarīgi no tā "es", kura darbība norisinās dienā; un šis otrais "es" ir tas kritērijs, tam krišanas sajūta ir labi pazīstama, jo viņš par šo senču piedzīvojumu ir saglabājis gaišas atmiņas. Kā mūsu "es", kurš darbojas dienā, glabā visas atmiņas par tagadējo dzīvi, tā "es", par kuru es naktī pārvēršos, cieši glabā aizvēsturisko laiku atmiņas.

Pēc ilgas domāšanas pie šāda slēdziena nācis, es apmierinājos, jo tagad savādie sapņi mani vairs nebaidīja. Man likās, ka galējā nezināšanas tumsā ir iedegusies gaisma, kura apspīd un parāda to, kas man licies tik briesmīgs, pretdabisks un, no prāta redzes viedokļa, pilnīgi neiespējams. Tagad es saprotu, ka naktī mani vada mans otrs "es", kurš pirmajam ir pilnīgi svešs, lai gan saviem īpatnējiem piedzīvojumiem bagāts.

Bet kas tad ir šis naktīs dzīvojošais "es"? Kad tad īsti viņš dzīvojis? Kad viņš savācis šo lielo atmiņu blāķi?

Uz šiem jautājumiem atbildi dod mani sapņi.

Naktīs eksistējošais "es" ir dzīvojis tūkstošiem gadu tālā pagātnē, kad pasaule vēl bija jauna; viņš ir dzīvojis vidējā aizvēsturiskā periodā. Ne vienu reizi vien viņš ir no koka kritis, bet, zemi nesasniedzis, palicis dzīvs. Viņš ir drebējis, klausīdamies lauvas rūkšanu, viņu ir vajājuši visādi plēsoņas, ieskaitot arī čūskas. Ar sev līdzīgiem viņš ir sapraties ar to nedaudzo skaņu palīdzību, kuras tā vēl šaurais prāts bija izgudrojis. Viņš bija arī nožēlojams un paklausīgs Ugunsļaužu vergs.

Kāds varbūt iebildīs, kā gan es iedrošinos apgalvot, ka kritieni un visas citas atmiņas ir rases, bet ne paša tagadējā "es" atmiņas?

Uz šo jautājumu es atbildēšu ar pretjautājumu: kādēļ dažreiz pasaulē rodas dzīvnieki, kuriem vienas galvas vietā ir divas?

Atbilde varētu būt tāda, ka divgalvaini dzīvnieki ir nenormāla parādība.

Tāpēc uz minēto jautājumu es atbildēšu tā, ka arī es esmu nenormāls radījums, jo es esmu cilvēks, kam ir divi "es".

Es gribu, lai jūs mani vēl labāk saprastu.

Visbiežāk sastopamās rases atmiņas ir atmiņas par krišanu. Tas tādēļ, ka mūsu senais "es" lielākajā daļā cilvēku vairs nav tik izteikts. Šis senais "es" glabā vienīgi šo atmiņu. Bet dažiem šis senais "es" vēl ir ļoti spilgti izteikts. Daudzi no jums ir sapņos lidojuši, bēguši no šausmīgiem rāpuļiem, kuri gribējuši jūs nožņaugt. Vārdu sakot, vienam senās atmiņas parādās spilgtāk, otram vājāk. Tas jāsaprot tā, ka rases atmiņas ne visi ir uzglabājuši vienādi.

Manas senās atmiņas ir ļoti spilgtas. Tas nozīmē, ka mans senais "es" arī tagad vēl ir tikpat aktīvs kā toreiz, un es neiebil- dīšu ne vārda, pat piekritīšu, ja kāds mani nosauks par nenormālu radījumu, iedzimtības kaprīzās iegribas produktu.

Ir daudz cilvēku, kuri neatzīst, ka cilvēkam var būt divi "es". Vienu no tiem viņi uzskata par otrā atspoguļojumu un domā, ka šie abi "es" brālīgi dzīvo kopā jau kopš sirmās senatnes.

Bet viņi maldās. Tāda kombinācija ir jāpieņem ar apdomu. Es bieži sevi redzu sapņos klīstam pa mežu, bet, tuvāk apskatoties, pats sevi es nekad neredzu; tā ir gluži cita būtne, kurai no manis ir tikpat niecīga daļa kā man no sava tēva vai vectēva. Šis staigātājs ir mans senais ego, viena no rases koka pirmajām atvasēm, pats būdams to radījumu tāls pēctecis, kuri savā laikā bija ieguvuši locekļus, pirkstus, un iemācījušies pa kokiem kāpelēt.

Nav jau patīkami visu laiku atkārtoties, bet man tomēr jāsaka, ka pēc visu šo faktu iztirzāšanas jūs varat mani uzskatīt par anormālu radījumu. Rases atmiņas man ir sevišķi spilgtas, bet mana galvenā īpašība ir tā, ka es spilgti atceros kāda sava senča biogrāfiju.

Neraugoties uz to, ka tas gadās ļoti reti, to tomēr nevar uzskatīt par kaut ko ārkārtēju un pilnīgi neiespējamu.

Lūgšu mazu jūsu uzmanību savām pārdomām. Instinkts ir rases atmiņas. Labi. Tātad mēs savas atmiņas saņemam no vecākiem, kuri tās savukārt saņēmuši tādā pat kārtā. Līdz ar to mēs varam secināt, ka eksistē kaut kas, kas sekmē šo atmiņu transportēšanu no paaudzes uz paaudzi. Veismans šo atmiņu transportētāju ir nosaucis par šermoplazmu. Un šī šermoplaz- ma tad arī uzglabā visu rases piedzīvojumu atmiņas. Daudz atmiņu ir ļoti bālas, daudz pavisam izzudušas.

Bet dažas šermoplazmu daļiņas ir ļoti spēcīgas šo atmiņu uzglabāšanā. Tām, runājot zinātnieku valodā, piemīt milzīgi ataviski spēki.

Tā šermoplazma, kuras īpašnieks es esmu, arī sevī slēpj šo spēku. Es esmu kaprīzs iedzimtības, atmiņu lietuvēna nomākts indivīds. Sauciet mani tā, kā jums patīk. Es tomēr eksistēju, es dzīvoju, es esmu reāls un dzīvs sabiedrības elements, kuram ir laba, veselīga apetīte un kurš ēd vismaz trīs reizes dienā. Ko jūs man padarīsiet?

Vēl pāris vārdu. Pirms es ķēros pie stāsta, jāsaka kaut kas tiem neticīgajiem Tomiem, kuri mani gribēs izsmiet, vai, labākajā gadījumā, teiks, ka šie sapņi ir garīgas pārpūlēšanās rezultāts un ka arī evolūcijas jēdzienam te ir zināma nozīme.

Visam tam man jāpiebilst, ka uzcītīgs skolnieks es neesmu bijis; klasē es biju pirmais starp beidzamajiem. Mani vairāk vilināja sports, bet it sevišķi - nav tur ko slēpt - es nodevos biljardam.

Tālāk. Pirmo sapratni par evolūciju es guvu tikai jaunekļa gados, bet savus sapņus sapņoju agrā bērnībā; visas senās dzīves sīkumus es pārdzīvoju jau tad, kad nezināju pat vārda "evolūcija" nozīmi.

Šīs detaļas, protams, virknējās neskaidri, nedodamas man nekāda gaiša priekšstata; to nozīmi es sapratu tikai tad, kad skola mani iepazīstināja ar evolūcijas teoriju.

Evolūcija man deva mīklas atrisinājumu; nē, tā pati par sevi ir šis atrisinājums.

Tā deva manām domām pareizu virzienu, savaldīja manu atavisko smadzeņu trakās tieksmes, un es sāku klausīties un vērot, vērot to sen pagājušo laikmetu, kad ļaudis tikko sāka mācīties spert pa zemi pirmos un bailīgos soļus.

Es redzēju pagātni, kad cilvēks, kādu to redz mūsu laikos, vēl nebija izveidojies.

Un es tad zināju, ka jau reiz esmu dzīvojis - dzīvojis tai laikā, kad cilvēce, kurai nebija pagātnes, noteikti virzījās nākotnei pretī.

3. nodaļa

Visbiežāk man rādījās šāds sapnis: maziņš un sarāvies es guļu ligzdā, kura pīta no zariem. Dažreiz es gulēju uz muguras. Nereti es tā gulēju stundām ilgi, vērīgi lūkodamies, kā saules stari rotājas vēja kustinātajās lapās. Bieži vien, kad vēja spars pieauga, koks šūpojās no vienas puses uz otru, šūpoja ligzdu un kopā ar ligzdu arī mani.

Visu to laiku, kamēr es biju tik mazs, ka nedrīkstēju no ligzdas iziet, mani baidīja savāda sajūta. Tā bija nojauta par lielo dziļumu, kurš atradās zem manis.

Es to nekad netiku redzējis, jo pār ligzdas malu nekad neiedrošinājos skatīties. Bet ka zem tās atrodas milzīga, tukša telpa, to es pastāvīgi jutu. Likās, ka tā atplētusi savu milzīgo, nepiepildāmo rīkli, lai mani aprītu. Ne no kā pasaulē es tā nebijos, kā no šīs mūžīgi atplestās rīkles.

Šis sapnis, kurā es drīzāk biju pasīvs, nevis aktīvs dalībnieks un kurš drīzāk attēloja stāvokli, bet ne darbību, man rādījās pašā agrākajā bērnībā.

Bet pēkšņi lielais miers pazuda; tā vietā radās jauni rēgi, kuri bija pārāk briesmīgi. Draudoši notikumi, pērkona negaisi un citi piedzīvojumi, kādi dienā man nenāca ne prātā. Tādēļ šie sapņi mani spieda kā lietuvēns.

Nemācēdams vēl loģiski domāt, es velti lauzīju ap šiem sapņiem galvu, bet izprast tos nespēju.

Vissliktākais bija tas, ka maniem sapņiem nebija sistemātiska virknējuma un iekšējās sakarības.

Es, piemēram, redzu sevi kā mazu, sīku radījumu, kurš netraucēti guļ ligzdā.

Paiet dažas minūtes, un es jau esmu pieaudzis cilvēks, kurš izmisumā izcīna lielu kauju ar Sarkanacaino Glūniķi.

Bet arī šī aina pazūd, un nākamajā momentā es uzmanīgi eju pa platās upes niedrāju.

Gadi man sapņos pārvērtās par minūtēm. Lieli notikumi skrēja garām ar vēja ātrumā un tika pārdzīvoti dažās sekundēs.

ŠI lielā steiga radīja tādu haosu, jukas, ko es neesmu spējīgs attēlot.

Tikai vēlāk, kad es jau biju jaunekļa gados, mani sapņi sāka daudzmaz saistīties. Tie ieguva noteiktu un nepārprotamu raksturu. Tikai tad man bija iespējams šos sapņus savirknēt tā, lai no atsevišķiem momentiem un ainām radītu vienu kopēju gleznu.

Pagāja vēl daži gadi.

Es sasniedzu pilngadību un nu jau spēju bez pūlēm rekonstruēt šo sen zudušo primitīvo pasauli. Rekonstruēt to taisni tādu, kādu es to tiku redzējis savas senās dzīves periodā. Pareizāk sakot, es rekonstruēju to periodu, kurā bija dzīvojis mans senais "es".

Nepretendēdams uz socioloģiskiem pētījumiem, es, lai atvieglotu sev darbu, centīšos jūs ar visiem saviem sapņiem iepazīstināt viegli un saprotami.

Šie sapņi ir savā starpā saistīti. Pāreja no viena uz otru ir labi samanāma. Un šī apvienojošā saite ir mana draudzība ar Ļepausi, ienaids, kuru pret mani juta Sarkanacainais Glūniķis, un lielā mīlestība, ar kādu Ātrkājīte mani mīlēja.

Ja visus faktus savāc vienkopus, iznāk dziļi saistīts stāsts, par kuru - es esmu pārliecināts - jūs būsiet tikpat ieinteresēti kā es pats.

Par māti man ir ļoti bālas atmiņas. Ļoti iespējams, ka visspilgtākās ir šīs: man liekas, ka es sēžu zemē. Esmu jau nedaudz paaudzies, tapis vecāks par to sīkulīti, kas gulēja ligzdā. Bet patstāvīgi staigāt es vēl nespēju.

Es vārtos pa nobirušām, sausām lapām, spēlējos ar tām un laiku pa laikam klusi ieīdos. Saule spīd, silda un glāsta. Es jūtos tik apmierināts, tik laimīgs.

Tā ir maza meža pļaviņa, kurā es atrodos. Visapkārt paparžu ceri, krūmi, un visam pāri ceļas milzīgie koku stumbri un līkie zari.

Man ausīs iesitas troksnītis. Es pieslejos un ausos. No bailēm aizžņaugusies rīkle. Es jūtos kā pamiris. Troksnis atgādina cūkas rukšķēšanu.

Te es pamanu, ka paparžu ceri līgojas, tad pašķiras un spraugā parādās divas nikni zaigojošas acis, smails purns un apžilbinoši balti ilkņi.

Tas ir mežakuilis. Viņš skatās uz mani augstākā mērā uzmanīgi, pāris reižu ieurkšķas, pamīcās no vienas kājas uz otru, pagroza galvu, sakustinādams kuplās papardes.

Es jūtos pārbijies. Mana sirds gandrīz apstājusies pukstēt, un es nespēju novērst no mežakuiļa sastingušu skatu.

Instinktīvi jūtu, ka jāuzvedas klusi. Sastingsti no bailēm, bet nekliedz.

Tāds ir instinkta diktēts likums. Ilgi es palieku tādā stāvoklī un gaidu - gaidu, pats nezinādams, ko.

Kuilis iznāk no ceriem. Tā acīs vairs nav ziņkārība, bet niknums. Tās spīd tik ļauni. Viņš draudoši pagriežas uz manu pusi, pasper soli, otru, trešo…

Es griezīgi iespiedzos. Šādu skaņu es tagad pat gribēdams nespētu izspiest, tik asa un griezīga tā bija. Es saucu pēc palīga. Un palīgs tiešām arī nelika uz sevi gaidīt.

Mans kliedziens kuili samulsināja. Viņš domīgi apstājās, un šai brīdī starp mani un viņu nostājās kāda būtne.

Atļaujiet jūs iepazīstināt ar manu māti.

Viņa atgādina milzīgu orangutanu, lai gan stipri no tā atšķiras.

Viņa ir smagāka, augumā par to lielāka un nav tik spalvaina. Rokas ir īsākas, kājas garākas. Mugurā dabīgs apģērbs.

Varu jums darīt zināmu, ka dusmu brīdī viņa ir gatavā fUrija.

Pašlaik viņa ir negantās dusmās. Griež zobus, seju saviebusi, rēc, gaudo, kliedz.

Viņas ierašanās ir tik negaidīta, viņas izskats tik briesmīgs, ka kuilis atraujas atpakaļ, pietupjas, saslien sarus, bet grasās tomēr mesties uz priekšu.

Drudžaini elpodama, māte dodas pie manis.

Es ļoti labi zinu, kas man tādos gadījumos darāms. Es palēcos, apķēros mātei ar rokām un kājām riņķī. Mātei apķēries, es jūtu, kā zem ādas savelkas cietie muskuļu mezgli.

Es mātei esmu uz muguras. Viņa lec un pieķeras pie zara. Tūlīt pat kuilis, zobus griezdams, drāžas mums pakaļ. Viņa balss blēj skaļi kā taure. Es saprotu, ka viņš kaut ko sauc. Tūlīt arī paparžu ceri sāk kustēt un krūmi brikšķēt, un drīz vien zem koka stāv ap divdesmit kuiļu.

Mēs esam pilnīgā drošībā, kādi četri metri no zemes.

Māte vēl arvien ir uzbudināta, viņa šņāc, spiedz un kliedz uz kuiļiem, kuri negantās dusmās apakšā plosās.

Es arī drebu, skatos uz sakaitinātiem zvēriem un pūlos imitēt mātes kliedzienus.

Tālumā es saklausu atbildi. Arī tur kāds kliedz. Kliedzieni nāk aizvien tuvāk, un pēc brīža arī tēvs ir klāt. Tēvs, es saku, jo, spriežot pēc visām pazīmēm, tam jābūt manam tēvam.

Nevaru sacīt, ka viņš būtu liels skaistulis. Puscilvēks, pus- pērtiķis - viņš nav ne cilvēks, ne pērtiķis.

Es viņu nespēšu tā aprakstīt, kā viņš būtu to pelnījis. Mūsdienās šādi eksemplāri vairs nav atrodami ne virs zemes, ne pazemē. Viņš ir liela auguma un sver droši vien ap 130 mārciņām. Ģīmis ir plats un plakans. Biezās uzacis aizsedz mazās, dziļi iekritušās acis. Tā, ko sauc par degunu, tikpat kā nav. Plakans, plats, bez jebkādām kontūrām - bumbulis ar diviem caurumiem. Tāds bija šis piedēklis.

Piere ļoti slīpa. Mati pārklāj visu pieri un galvu, kura ir smieklīgi maza, bet kakls ļoti resns, īss un atgādina celmu.

Ķermenis arī nav nekāds daiļais. No tā dveš viens vienīgs spēks. Platas, neaptveramas krūtis. Muskuļi sevišķi acīs nekrīt, pleci nav visai plati, un visā ķermenī nevar saskatīt nevienu slaidāku līniju. Nesimetrisks, mežoņu skulptora radīts tēls.

Viņā, kā jau teicu, manāms tikai spēks, kuram nav skaistuma. Tas ir primitīvs, cietsirdīgs spēks, kurš spēj tikai postīt, žņaugt, dragāt un plosīt.

Gurni arī ir ļoti šauri. Kājas tievas un spalvainas. Kāju muskuļi atgādina auklas. Šīs kājas drīzāk līdzinās rokām, jo ikri, kuri cilvēka kājai dod zināmu skaistumu, gandrīz nemaz nav redzami.

Es atceros, ka mans tēvs nevarēja kārtīgi paiet. Tas tādēļ, ka viņa kājas līdzinājās rokām. Lielais pirksts daudz neatšķīrās no īkšķa. Tādēļ arī ar kāju viņš varēja tikpat labi pieķerties pie zara, kā ar roku, bet paiet nevarēja.

Pie mums viņš vienmēr mēdza ierasties negaidīti, lēkdams no zara uz zaru, no koka uz koku.

Kā dzīvs viņš šai acumirklī stāv manā priekšā.

Pinkains klucis, kuram ir četras rokas, kurš mūžīgi rēc aiz dusmām un lido no zara uz zaru ar tādu vieglumu, kādu no tik rupji veidotas būtnes nevarētu gaidīt. Viņš uz brīdi apstājās, lai labāk noteiktu attālumu, un tad lēca. Seši metri tādos brīžos ir tīrais nieks. Pa kokiem viņš nesās kā vēja nests, vai, pareizāk sakot, viņš lidoja.

Uz viņu skatoties, es jūtu, ka arī manī asinis sāk kūsāt. Arī man sagribas lēkt no zara uz zaru. Arī es sajūtu savus mosto- šos spēkus un cīņas kāri.

Šī tieksme nav nekas pretdabisks.

Kad bērns noskatās uz tēvu, kurš ar spēcīgiem cirvja zvēlieniem gāž gar zemi milzīgu koku, viņš savā dvēselē jūt, ka reiz arī viņam tādi darbi būs pa spēkam.

Un manī modās tāda pati sajūta. Mani spēki vēl snauda, bet nojauta, ka arī viņiem būs tāds pat darbs, tādi paši šķēršļi, tādi paši panākumi.

Beidzot tēvs pienāca pie mums. Varēja manīt, ka viņš ir ļoti dusmīgs. Mute bija putās, un acis nikni vērsās uz kuiļu baru.

Viņš rūca kā suns. Ilkņiem līdzīgie acu zobi mani baidīja.

Tēva ierašanās un uzvedība kuiļus vēl vairāk saniknoja. Tēvs lauza sausus zarus un svieda lejā. Vienā rokā viņš pat pakārās zarā un nolaidās tik zemu, cik vien varēja. Kuiļi rēca, bet, nevarēdami viņu sasniegt, skraidelēja ap koku.

Tēvs ar to vien neapmierinājās. Viņš nolauza zaru un sāka kuiļus dauzīt.

Mēs ar māti spiedzām no prieka. Bet galu galā jau viss apnīk. Tēvs nometa zaru un, izaicinoši smiedamies, devās prom. Māte sekoja viņam.

Es jutu, ka cīņas gars mani atstāj un atkal uzrodas vecā baiļu sajūta. Vienīgā drošā vieta bija mātes mugura, uz kuras uzrāpies es turpināju savu ceļojumu.

Atceros, kā reiz lūza zars. Māte taisīja milzīgu un briesmīgu lēcienu. Man ienāca prātā, ka nu visam gals. Mežs, saules stari, zāle, papardes - viss saplūda kopā.

Krizdams es pamanīju tēvu, kurš sastinga un bažīgi lūkojās mums pakaļ.

Tad viss satumsa. Brīdi vēlāk es pamodos - pamodos savā mīkstajā, ērtajā gultiņā, juzdams aukstus sviedrus uz pieres, un no bailēm drebēju.

Logs bija plaši atvērts un istabā plūda dzestrs nakts vējš. Uz galda mierīgi dega maza lampiņa. Tad es sapratu, ka viss ir labi beidzies, ka kuiļi nav mūs saplosījuši un ka mēs zemē nenokri- tām, citādi manis tagad te nebūtu - tagad, kad no notikuma, kuru tik labi mana atmiņa ir uzglabājusi, ir pagājuši tūkstošiem gadu.

Un tagad mēģiniet iedomāties sevi manā vietā. Iedomājieties, ka jūs sapņojat tos pašus sapņus un pārdzīvojat tās pašas jūtas. Tai laikā es taču biju mazs nejēga bērns. Mežacūku es nekad nebiju redzējis, pat mājas cūku ne. Uz pannas čurkstoša cūkas gaļa taču nevar dot par cūku nekāda priekšstata.

Un, neraugoties uz to, mežakuilis, reāls kā pati dzīve, dzīvo un darbojas manos sapņos, un es bēgu no viņa, glābdamies pie saviem neparastā izskata vecākiem.

Kādēļ tad brīnīties par to, ka šie baigie sapņi mani mocīja kā lietuvēns?

Es jutos kā nolādēts un par savu nelaimi neuzdrošinājos nevienam stāstīt. Nezinu, kas mani no tā atturēja. Varbūt es jutos vainīgs, kaut gan noteikti nevarēju pateikt, kādā ziņā un ko man varētu pārmest.

Tā klusās un mēmās ciešanās pagāja gadi, un tikai tad, kad es pieaugu, es beidzot izpratu savu sapņu iemeslus un raksturu.

4. nodaļa

Manās atmiņās bija lielas neskaidrības laika ziņā. Par laika periodiem man nebija ne mazākās sajēgas.

Es nezināju, vai redzētos notikumus citu no cita atdala gads, divi vai pat veseli pieci gadi.

Laika nojausmu man palīdzēja aptvert tikai apkārtējo apstākļu maiņa un to dzīvo būtņu nodarbošanās, kuras es pastāvīgi redzēju. Tikpat neskaidra man ir visu notikumu hronoloģiskā secība.

Par vienu gan es nešaubos. Tas ir, ka es kopā ar māti nokritu no koka pirms iepazīšanās ar Ļepausi, kurš tapa par manu draugu.

Man liekas, ka ar māti es izšķīros šo divu notikumu starplaikā.

Par tēvu man citu atmiņu nav, kā vienīgi tās, kuras es jau aprakstīju iepriekš.

Pēc tam viņš manā dzīvē ne reizi nav rādījies.

Spriežot pēc tā laika apstākļiem, jādomā, ka drīz pēc kautiņa ar kuiļiem viņš ir gājis bojā. Nevar būt šaubu, ka viņš mira pašos spēka gados un ka viņš ir kritis par upuri varmācīgai nāvei.

Tā es arī nedabūju zināt, kur un kad viņš miris, vai viņš noslīcis, pazudis tīģera vēderā, vai viņam iedzēlusi čūska.

Neaizmirstiet, ka es atceros un stāstu tikai to, ko tiku pats savām acīm redzējis.

Pat ja māte būtu redzējusi tēva pēdējo stundiņu, viņa man nespētu neko pateikt. Visā visumā mūsu ciltij bija ne vairāk par trīsdesmit, četrdesmit skaņām, kuras veidoja mūsu valodu.

Es mūsu saziņas līdzekļus saucu par skaņām, nevis par vārdiem, jo īstenībā tie tādi arī bija. Šīm skaņām nebija noteiktas nozīmes, un tās katrs varēja lietot pēc patikas.

Šīm parastajām skaņām mēs ar intonāciju, garumu un akcentu centāmies piedot sevišķu un konkrētu nozīmi. Deklinācijas mēs, protams, nepazinām. Par laiku, kurā atstāstāmais notikums bija gadījies, mēs spriedām tikai apmēram. Mūsu sarunas skāra tikai konkrētus priekšmetus. Lielā mērā mums palīdzēja arī mīmika. Viss abstraktais atradās ārpus mūsu apziņas robežām.

Ja kādam šāda abstrakta doma arī ienāca prātā un viņš gribēja šo domu darīt citiem zināmu, tad tas nebija izdarāms, jo nebija attiecīgu skaņu. Nožēlojami sīkais vārdu krājums bija pārāk nepietiekošs, un jaunizgudrotās skaņas citiem nebija saprotamas.

Tādos gadījumos nācās ķerties pie žestiem, un, vēlēdamies savu domu izteikt, cilvēks žestikulēja, cik enerģiski vien spēdams, bezgala atkārtodams vienu un to pašu jaunizgudroto skaņu.

Šādā kārtā mūsu vārdnīca pamazām auga, dodama iespēju labāk saprasties un izteikt vēlēšanos.

Toreiz mēs dzīvojām vienkāršu, elementāru dzīvi, bet zinājām un mācējām daudz ko tādu, kas tagadnes cilvēkam ir gluži svešs.

Mēs varējām kustināt ausis uz visām pusēm, atslābināt, tad atkal sasliet. Varējām ar roku un kāju pakasīt tādas vietas, kuras tagad cilvēkiem nav gandrīz sasniedzamas. Smagus akmeņus mēs sviedām ne tikvien ar rokām, bet arī ar kājām. Likās, ka mums nav mugurkaula, jo mēs locījāmies tik veikli, kā tagad nespēj neviens akrobāts. Arī putnu ligzdas mēs postījām ar tādiem panākumiem, ,uz kādiem neviens 20. gadsimta palaidņa puika nevar cerēt.

Olas gan mēs neņēmām kolekcijai, bet, lai remdinātu badu.

Atceros…

Nu, nav vērts pārāk steigties. Pastāstīšu par Ļepausi un mūsu draudzību.

No mātes es šķīros agrā bērnībā.

Nav izslēgta varbūtība, ka pēc mana tēva nāves viņa ieguva sev jaunu dzīvesbiedru.

Par savu patēvu es neko daudz neatceros, un šīs atmiņas arī nav visai saistošas.

Patēvs bija vieglprātīgs radījums, kurš pie tam kustējās kā ūdenszāle. Viņš nevarēja ne brīdi palikt mierā.

Viņš runāja vienā runāšanā, un tādēļ vien es viņu nevarēju ne acu galā ciest.

Par solīdu kungu viņu nevarēja saukt nekādā ziņā. Viņa rīcība un izturēšanās arī bija tukša un nepārdomāta.

Šajā ziņā viņš ļoti atgādināja pērtiķus, kādus tagad redzam zooloģiskajos dārzos.

Viņš mani sāka nīst, es savukārt no viņa baidīties un mukt. Viņam ierodoties, es katru reizi spiedos pie mātes. Bet es taču augu un visu mūžu uz mātes aizstāvību nevarēju cerēt.

Uz šo apstākli tad, liekas, Pļāpa arī stipri cerēja.

Jāpiezīmē, ka vārdā mēs viens otru nesaucām. Savā stāstā es tos lietoju tikai tāpēc, lai daudzie manis aprakstīties indivīdi jums nesajuktu.

Savu dārgo patēvu es nosaucu par Pļāpu, jo šis vārds viņu labi raksturo.

Sevi pašu es saukšu par Lielzobi, jo šie kožamie rīki man bija sevišķi labi attīstīti.

Un tagad atgriezīsimies pie Pļāpas. Viņš mani vajāja, cik spēdams, knieba un dauzīja ar dūrēm.

Māte man bieži nāca palīgā, un tad es ar neizsakāmu prieku noraudzījos šai "laulības idillē".

Galu galā mūsu ģimenē valdīja bezgalīgas ķildas un dūru cīņas, kurām par iemeslu mūžīgi biju es.

Jā, mūsu ģimenes dzīve nebija laimīga. Šo teikumu rakstīdams, es sirsnīgi smejos. Ģimenes dzīve! Ģimene! Aizvēsturiskajos laikos tā iestādījuma, ko tagad sauc par ģimeni, taču nebija. Bars nepazina ne ģimenes, ne radniecības, ne dzimto māju.

Es dzīvoju mātes aizsardzībā, bet mātei taču nebija pastāvīgas dzīvesvietas.

Viņas galvenās rūpes bija, lai naktis nebūtu jāpavada zemē. Pārējais viņu neuztrauca. Viņa piederēja pie tās senās paaudzes, kas dzīvoja kokos. Mūsu cilts garīgi augstāk stāvošie locekļi dzīvoja pie upes, bet māte bija pārāk konservatīva, neatzina nekādus jaunievedumus, visādi pēla liberālo jaunatni un turējās pie meža dzīves.

Mums, protams, bija pašiem savs koks, kur mēs pavadījām lielāko daļu no dzīves. Retumis gadījās, ka nakts mūs pārsteidza ari citur. Tad mēs gulējām tur, kur bija biezāki zari.

Mūsu pastāvīgais mājoklis bija liela ligzda; rupja, no zariem pīta grīda, uz kuras bija samestas sausas lapas. Tā gan bija daudz primitīvāka par putnu ligzdu, bet ligzdu tomēr atgādināja.

No īstas ligzdas to atšķīra ērts, biezs, no liānām un zariņiem taisīts jumtiņš.

Šī nojume gan maz atgādināja tos mājokļus, ko tagad taisa cilvēks. Vislielākais nemākulis tagad spētu uztaisīt labāku jumtu, bet mēs, lūk, arhitektūras laukā bijām tikai pionieri.

Uz krustām samestiem zariem bija uzmests sausas zāles un liānu slānis. Jumtu balstīja četri collu resni stabi. Tā bija visa labiekārtošana. Jāatzīstas, ka lietainā laikā ūdens caur jumtu tecēja kā caur sietu.

Bet es esmu novirzījies no temata. Es taču gribēju stāstīt par Pļāpu. Viņa dēļ mūsu dzīve kļuva par nastu. Runādams par ģimenes dzīvi, es, protams, nerunāju par uzturēšanos ligzdā, bet par mūsu attiecībām.

Šai ziņā Pļāpa savu nepastāvīgo raksturu neizrādīja. Viņš vajāja mani nemitīgi, lai gan nespēja man pievērst uzmanību ilgāk par piecām minūtēm. Lietu sarežģīja vēl tas apstāklis, ka ar laiku māte mani sāka mazāk aizstāvēt. Varēja redzēt, ka ģimenes nesaskaņu dēļ māte sāka mani nīst.

Lieta nonāca tik tālu, ka es nolēmu no ģimenes aiziet.

Tomēr šim nodomam nebija lemts piepildīties, jo vārda tiešā nozīmē es tiku izsviests no ligzdas.

Pļāpa izmantoja gadījumu, kad es ligzdā biju viens pats. Pirms kāda laiciņa patēvs bija aizgājis ogot. Es ligzdā iesnaudos, bet pēkšņi izdzirdu pazīstamo patēva balsi.

Es sapratu savu bezizejas situāciju un, no bailēm trīcēdams, sarāvos kamolā.

Pļāpa nāca taisni uz mūsu koka pusi un, neganti rēkdams, sāka kāpt augšā. Es jau stāstīju, ka mūsu valoda bija ļoti nabadzīga un tādēļ, gribēdams izteikt visu ienaidu un vēlēšanos izrēķināties ar mani, Pļāpa savu vārdu krājumu drīz vien bija izsmēlis. Bet ari ar to man pietika. Es sapratu.

Pļāpa vēl nebija līdz ligzdai uzrāpies, kad es uzlēcu kājās un metos bēgt. Drīz es atrados tieva zara galā.

Pļāpa kāpa man pakaļ. Es rāpos aizvien augstāk. Beidzot es sasniedzu vistievākos zarus. Pļāpa pēc dabas bija ļoti bailīgs. Viņš bija ārkārtīgi uzmanīgs. Tievos zaros rāpties viņš negribēja, jo bija pārāk smags un nevēlējās riskēt.

Un man pakaļ kāpt jau arī nebija nekādas vajadzības. Nelietis to zināja itin labi. Viņa acis iemirdzējās un purns uz brīdi ieguva tādu kā prātīgu izteiksmi. Sagrābis zaru, uz kura es atrados, viņš sāka to kratīt. Ak Dievs, tavu kratīšanu!

Šīm mokām, likās, nebūs gala. Dusmas Pļāpas spēkus tikai pastiprināja. Viņš ņēmās ar neredzētu piepūli. Un beidzot notika tas, ko varēja gaidīt. Zars lūza, un es kritu, nolauzto zaru instinktīvi spiezdams pie sevis.

Paldies Dievam, ka zem koka nebija neviena kuiļa un ka biezie krūmi vājināja kritiena sparu.

Ja man sapnī nācās krist, es ikreiz modos, bet, šo sapni redzēdams, es nekad nemodos. Krūmos krizdams, es, žēli pīkstēdams, braucu tiem cauri līdz zemei.

Es nemodos, bet turpināju sapņot. Asiņains un noraudājies es gulēju biezajā zālē. Paskatījies uz augšu, es ieraudzīju Pļāpu, kurš velnišķīgā priekā dūca pašsacerētu dziesmu un, dziesmas taktī šūpodamies, šūpoja arī koku.

Acumirklī es mitējos raudāt. Es taču vairs nebiju drošībā un tādēļ sapratu visas briesmas, kuras es baurodams varu radīt.

Es beidzu raudāt un dzīvi ieinteresējos par savādajiem gaismas efektiem, kurus es pats neapzinādamies radīju, paceldams un nolaizdams pieraudātās acu skropstas.

Tad es sevi aptaustīju un secināju, ka belziens nav bijis sevišķi spēcīgs. Šur tur bija izrauts kāds spalvu kušķis, noskrāpē- ta āda, iedūrušās skabargas. Tās bija sevišķi nepatīkamas. Bet mani ievainojumi nebija bīstami. Neviens kauls nebija lauzts, un tais laikos jau cilvēki spēja sāpes vieglāk panestam arī ātrāk izveseļojās, ja vien kaite nebija mirstama.

Kāja gan bija drusku sagrūsta, un kādu nedēļu es kliboju.

Kopš manas krišanas bija pagājis jau labs bridis. Es vēl arvien gulēju krūmos.

Pēkšņi mani pārņēma izmisuma pilna apziņa, ka man vairs nav mītnes.

Bet tūlīt pat es arī izlēmu pie mātes un patēva vairs neatgriezties.

"Kaut kā jau iztikšu," nodomāju. "Iešu mežā un uzmeklēšu kādu koka dobumu."

Pārtikas jautājums mani neuztrauca, jo šai ziņā es jau vairāk kā gadu biju pilnīgi neatkarīgs. Tikai dažreiz māte man pārtikas ziņā deva kādus norādījumus.

Rāpus līzdams, es klusi izspraucos no krūmiem.

Pļāpa vēl arvien dziedāja un šūpoja koku.

Man riebās uz viņu skatīties, un es devos ceļā. Es biju jau diezgan apķērīgs un tādēļ šo ceļojumu uzsāku ar vieglu sirdi.

Vienalga, kur es nonākšu, ka tikai prom no nīstā patēva.

Uzrāpies kokā un lēkdams no zara uz zaru, es klejoju ilgu laiku.

Kaut kāda noteikta plāna man nebija, jo, līdzīgi saviem ciltsbrāļiem, es uz to nebiju spējīgs.

Nav jāaizmirst, ka es vēl biju bērns, kuram šad tad vajadzēja apstāties, paslēpties' un izklaidēties.

Par šī perioda notikumiem es daudz neko neatceros. Mans senais "es" to ir aizmirsis.

Pie labākās gribas es savus saraustītos sapņus tā nevaru sakārtot, lai gūtu skaidrāku priekšstatu par to laiku, kurš pagājis līdz manai atnākšanai alu nometnē.

Neskaidri un kā pa miglu atceros, ka grūtības man radīja pārvarēt meža pļavas.

Neatceros arī to,, cik ilgi biju ceļā. Atceros vienīgi, ka saulainas dienas mijās ar lietainām. Vējš, lietus un bads mani sevišķi mocīja.

Atceros arī to, kā es kādā dienā mēģināju badu remdēt.

Es medīju ķirzakas. Viņas gozējās saulē pie kāda pakalna. Lielais vairums gan izmuka, bet, akmeņus sānis veldams, es dažu labu astaini tomēr sagūstīju.

Arī čūskas mani mocīja. Taisnību sakot, viņas mani nevajāja, bet slinki gulēja saulē. Tās bija bailes no čūskām, kas lika man mukt ar tādu steigu, it kā tās tiešām man dzītos pakaļ.

Bieži es košļāju jauno kociņu rūgto mizu un ik dienas ēdu negatavos riekstus.

Sevišķi labi es atceros arī lielās vēdersāpes, kuras laikam izraisīja daudz negatavo riekstu un ķirzaku apēšana. Skaidri gan to pateikt nevaru. Nezinu un nesaprotu arī to, kā gan mani neuzgāja kāds zvērs, kad, no lielām vēdersāpēm kaukdams, es ilgas stundas vārtījos pa zemi.

5. nodaļa

No meža izgājis, es atrados nelielā laukumā. Vienā pusē atradās stāva un ļoti augsta klints krauja, otrā pusē bija upe. Arī krasts bija ļoti stāvs, un mazas taciņas veda uz pašu ūdens malu.

Tās bija ieminusi cilts, kas bija atstājusi dzīvi kokos un sākusi dzīvot klinšu iedobumos - alās.

Nejauši es biju uzdūries viņu galvenajam miteklim. Šo apmetni varētu saukt pat par ciematu.

Es, māte un Pļāpa dzīvojām krietnu gabalu no galvenās apmetnes, tāpēc, savā ziņā, varējām sevi pieskaitīt pie "ārpilsētas" iedzīvotājiem.

Šis attālums, kā vēlāk izrādījās, nebija nemaz tik liels. Es to biju nostaigājis nedēļas laikā, bet, ja es ar apkārtni būtu bijis pazīstams, tad šo gabalu būtu spējis nodipot pat vienā stundā.

Un tagad nu, mežmalā apstājies, es ieraudzīju veselu alu mudžekli, kailo upes krastu un daudzās taciņas, kas veda uz upi.

Krastmalā dažādās pozās saulē gozējās mani ciltsbrāļi.

Veselu nedēļu es, mazais vientuļnieks, biju klejojis pa mežu, neredzēdams nevienas sev līdzīgas būtnes, tādēļ jutos galīgi izmisis un satriekts. Bet tagad, redzot tik daudz radinieku, mani pārņēma nedabiska laime un es kā negudrs metos uz upes pusi.

Bet te notika kaut kas negaidīts: no pūļa viens bija mani pamanījis un laida vaļā savādu, laikam brīdinošu saucienu, jo acumirklī bars paniskās bailēs izklīda.

Palēkdamies un kūleņus mezdami, viņi likās, cik jaudas, uz alām un pazuda. Pazuda it visi, izņemot vienu, gluži maziņu būtni, kuru vispārējā burzmā bija aizmirsuši pie kalna pakājes.

Viņš žēli un raudulīgi iepīkstējās.

Tūdaļ alas caurumā parādījās mātes galva. Aizmirstais mazulis atguva savu pašsavaldīšanos un metās mātei klāt, pieķērās viņai ar visu spēku, un tad abi pazuda alā.

Es nu biju galīgi viens. Nesen vēl ļaužu pilnā krastmala bija kā izmirusi.

Es apsēdos mitrajās smiltīs. Stāvoklis bija gaužām bēdīgs. Es nekā nesapratu. Kādēļ viņi visi no manis bijās? Kas tad tāds sevišķs ir noticis?

Tikai vēlāk, kad es ar viņu ieražām biju iepazinies, es sapratu šo baiļu iemeslu: pamanījuši mani steidzīgi skrienam, ļaudis bija nodomājuši, ka man pakaļ dzenas kāds zvērs. Manu steidzīgo skriešanu ļaudis bija noturējuši pat briesmu vēsti.

Smiltīs sēdēdams un ar izmisuma skatu tumšajos alu caurumos raudzīdamies, es pamanīju, ka no turienes uz mani vērīgi glūn daudz acu. .

Brītiņu vēlāk no alām šur tur parādījās pa deguna galam un tad arī dažas bailīgas galvas. Vēl mazu brīdi, un viņi sāka savā starpā sakliegties.

Steigā un burzmā dažs labs bija paglābies sava kaimiņa alā. Lielākā daļa bērnu un pusaudžu bija aizklīduši no vecākiem un, žēli gaudodami, lūkojās apkārt. Bet viņu bēdas drīz zuda - vecākus pamanīdami, viņi sāka jautri smieties. Mātes atbildēja viņiem ar to pašu.

Vārdu, kā jau es sacīju, nevienam nebija, bet katrs savējo pazina pēc balss.

Pusaudži un mātes ilgi klaigāja, bet, neraugoties uz to, ka nekādas briesmas nebija manāmas, neviens no alas ārā nenāca.

Ļaudis bija pārāk apdomīgi, lai tīši dotos neredzamās briesmās.

Beidzot viens tomēr saņēma dūšu. Šim radījumam bija lemts manā dzīvē spēlēt lielu lomu. Un ne manā vien. Vēlāk es šo radījumu nosaucu par Sarkanacaino Glūniķi, jo viņam bija sarkanas, stipri iekaisušas acis. Varbūt tikpat sarkana bija arī viņa dvēsele.

Pēc izskata viņš bija tīrais briesmonis: milzīgs stāvs, kurš varēja svērt vismaz savus deviņdesmit kilogramus. Spēka ziņā ar viņu neviens nevarēja mēroties. Ugunscilvēki un Mežaļau- dis bija augumā par viņu daudz mazāki. Kad es žurnālu ilustrācijās redzu mūslaiku cīkstoņus un bokserus, man arvien uzmācas doma: kurš no viņiem spētu sacensties ar Sarkanacaino Glūniķi?

Mani par viņiem māc šaubas.

Ar diviem pirkstiem viņš spētu izplēst jebkuru muskuli no viņu miesas un ar knipi sadragāt ikviena tagadējā pasaules čempiona galvaskausu, ar līkiem un asiem nagiem apaugušās kājas palīdzību uzšķērst vēderu, ar vienu roku apgriezt kaklu un ar otru roku bez pūlēm pārlauzt mugurkaulu.

Vēlāk es pārliecinājos, ka Sarkanacainais Glūniķis spēj ļoti tālu lēkt: divdesmit pēdu liela sprauga viņam nebija nekas sevišķs.

Viņš bija ļoti spalvains. Šāda āriene nevienam no mums nepatika, jo ciltij skaistuma ideāls skaitījās kailums. Bet Sar- kanacainajam Glūniķim spalvas bija uz visa ķermeņa, padusēs un uz pleciem bija sevišķi lieli spalvu kušķi. Arī ausis un deguns bija spalvām aizauguši, tās slējās ārā asiem galiem. Kailas bija vienīgi delnas, pēdu apakšas un plakstiņi.

Viņš tiešām bija atbaidošs, viņa ģīmis raustījās un šķobījās bez mitēšanās, un rokas nekad nebija mierā - katru viņa soli pavadīja kāds žests.

Un kur tad vēl lielā, gaļīgā un nokārusies lūpa, kura tik labi harmonēja ar briesmīgo acu zvērojošo skatu.

Tāds bija Sarkanacainais Glūniķis.

Uzmanīgi uz visām pusēm lūkodamies, viņš patlaban bija iznācis no alas un tagad devās rāpus uz upes malu.

Pie ūdens pienācis, viņš sāka vērīgi aplūkot apkārtni, nelikdamies par mani ne zinis.

Kā jau teicu, Sarkanacainais Glūniķis bija ieradies rāpus; viņam vajadzēja tikai drusciņ pieliekties, lai ar garajām rokām sasniegtu zemi. Kustēdamies uz visām četrām, Sarkanacainais Glūniķis jutās veiklāks un brašāks. Arī skriet viņš uz četrām spēja ļoti labi, kamēr mēs citi to nespējām izdarīt - pūlies, cik gribi.

Nevienam no mūsējiem nebija tik garu roku, tādēļ arī neviens nevarēja bez pamatīgas saliekšanās zemi aizsniegt.

Sarkanacainais Glūniķis, kā jau teicu, to darīja it viegli un tādēļ, lūk, pat mēs viņu varējām uzskatīt par atavisku iemiesojumu.

Atavisms, - jā, tas būtu viņam īstais vārds.

Mēs visi atradāmies uz evolūcijas ceļa. Atmezdami dzīvi kokos, mēs bijām spēruši milzu soli uz priekšu. Šai attīstības posmā bija iegājuši jau mūsu senči. Tādēļ tagad, atkarībā no dzīves jaunajiem apstākļiem, mūsu ķermenis bija manāmi pārveidojies un reizē ar to - arī mūsu gaita.

Bet Sarkanacainais Glūniķis bija tikpat primitīvs, cik mūsu attālākie senči. Viņš, jādomā, dzīvoja starp mums dabas kļūdas pēc. Viņam būtu vajadzējis dzīvot pāris desmit gadsimtu atpakaļ, kad nolaišanās no koka uz zemes nozīmēja neizbēgamu nāvi. t ,

Vērīgi apkārtni aplūkodams, viņš staigāja pa krastu, glūnēdams uz katru krūmu puduri, lai pārliecinātos, vai tur nav paslēpies dzīvnieks, kas mani izbiedējis.

Arī citi ciltsbrāļi izlīda no savas patversmes, bet no alas tālu neatkāpās.

Beidzot Sarkanacainais Glūniķis tomēr bija pārliecinājies, ka briesmas nedraud, un tādēļ nošļūca pa stāvo krastu līdz pašai ūdens malai.

Es sēdēju uz krasta, bet viņš mani neievēroja.

Pēkšņi Sarkanacainais Glūniķis ievilka nāsīs gaisu un nemierīgi palūkojās apkārt. Mani pamanījis, viņš pienāca klāt un aši uzsita man pa pakausi. Es kā futbola bumba aizlidoju kādas piecpadsmit pēdas sāņus un krizdams izdzirdu, ka visa cilts par mani smejas un zobojas.

Jādomā, ka Sarkanacainā Glūniķa rīcībā mani ciltsbrāļi saskatīja kaut ko īpaši uzjautrinošu, jo sirsnīgie smiekli negribēja rimties.

Tādā veidā uz mani bija vērsta ļaužu uzmanība.

Jāpiebilst, ka man nav pie rokas cita vārda, tāpēc es savus ciltsbrāļus nosaucu par ļaudīm, lai gan patiesībā viņiem šāds tituls nu galīgi nepiederas.

Sarkanacainais Glūniķis uz mani vairs pat nepaskatījās, un tādēļ es varēju, spiegt un pinkšķēt, cik sirdij tīk. Drīz es kļuvu par visas cilts uzmanības objektu.

Ap mani salasījās pulciņš pieaugušo. Sievietes es pazinu, jo atcerējos tās no pērnā gada, kad māte mani pirmo reizi ņēma līdzi riekstot.

Bet sievietes pie manis ilgi neuzkavējās. Viņu vietā ieradās kāds pusducis bērnu. Tie bija ļoti ziņkārīgi, un viņu izturēšanās bija nežēlīga.

No visām pusēm mani ielenkuši, šie kverpļi ņēmās mani grūstīt, kniebt, mēli rādīt un nejauki žestikulēt.

Un mani pārņēma tik lielas bailes, ka es ilgi sēdēju, nespēdams ne pirksta pakustināt.

Bet tad man uznāca nevaldāmas dusmas, un es metos virsū saviem pāridarītājiem.

Es atceros, ka Ļepausis dabūja par visiem vairāk. Jāpiebilst, ka par Ļcpausi es viņu iesaucu tāpēc, ka viņš spēja kustināt tikai vienu ausi. Otra nekustējās un pastāvīgi bija noļukuši. Jādomā, kādreiz ar citiem bērniem plosīdamies, Ļepausis bija sastaipījis muskuļus, kuri kustina ausi, un tie bija zaudējuši saraušanās spējas.

Mēs saklupām kopā, kodām un plēsām viens otram vilnu veseliem kušķiem.

Ļepausis bija gadu vecāks, bet manā pusē bija liels pārsvars, jo es biju pārskaities un dusmas man deva lielāku spēku.

Beidzot mans pretinieks muka, un es jozu viņam pakaļ.

Tālu viņš gan netika, jo nogriezās pa taku uz upi. Es prātoju, ka tūlīt viņš man būs rokā, bet stipri vīlos. Ļepausis apkārtni pazina ļoti labi. Es - ne drusciņas. Tādēļ arī viņam nenācās grūti maniem vajāšanas plāniem pārvilkt krustu. Un Ļepausis, naski uzrikšojis kalniņā, pazuda tumšas alas platajā caurumā.

Es bez apdomāšanās arī spraucos viņam pakaļ, bet, pamatīgi izbiedēts, metos tūlīt no alas ārā. Melnā tumsa (jo nekad vēl alās nebiju bijis) uz mani atstāja nospiedošu iespaidu.

Un atkal es ņēmos gaudot un vaimanāt. Bet Ļepausim, rādās, baiļu nemaz nebija.

Viņš skaļi smējās, pienāca pie manis no aizmugures, pagrūda mani gar zemi un tajā pašā brīdī atkal nozuda.

Es tīri labi sapratu, ka atrodos starp alas ieeju un savu ienaidnieku. Laukā viņš nepamanīts nevar izsprukt. Kur gan lai tādā tumsā viņu meklē? Es skatījos, bet nekā neredzēju. Klausījos, bet nekā nedzirdēju.

Galīgi apjucis, es uzmanīgi atkāpos līdz alas ieejai, svēti nosolīdamies šeit sagaidīt savu ienaidnieku.

Es sāku noprast, ka Ļepausis alu atstājis pa citu ieeju nekā iegājis. Šīs domas tūlīt apstiprināja Ļepauša nicinošie smiekli, kas skanēja tepat tuvumā. Es uzlēcu kājās, lai dotos viņam pakaļ, bet viņš atkal pazuda tumsā.

Pakaļ es nedzinos, bet «nosēdos pie ieejas alā. Ienaidnieks no alas laukā nākt pat nedomāja, bet viņa zaimojošie smiekli skanēja gluži tuvu.

Es neizturēju un metos alas dziļumā. Un atkal bez panākumiem.

Šis manevrs atkārtojās vairākas reizes. Nevarēdams valdīt dusmas, es džinos ienaidniekam pakaļ, bet melnā tumsa man katru reizi iedvesa tādas bailes, ka es tūlīt pat izskrēju atpakaļ.

Mani ļoti interesēja viens jautājums: kā Ļepausis man var nepamanīts pienākt no ieejas puses, ja es guļu pie paša alas cauruma un skatos platām acīm.

Drīz mūsu cīņa pārvērtās par spēli, ko tagadējie bērni sauc par vistiņu ķeršanu.

Un visu pēcpusdienu mēs spēlējām "vistiņu ķeršanu", paretam mazliet atpūzdamies.

Dusmas pārgāja, un, gluži nemanot, mēs bijām iedraudzējušies.

Novakarē Ļepausis jau neatkāpās no manis ne soli, un, cieši kopā saspiedušies, mēs sagaidījām vakaru. Ļepausis mani iepazīstināja arī ar alas neizdibināmo noslēpumu. Izrādījās, ka alas dibenā ir neliels caurums, pa kuru var nokļūt otrā alā, kuras izeja atradās kalna otrā pusē. Šo spraugu izmantodams, Ļepausis bija mani kaitinājis.

Es smējos, un mēs tapām lieli draugi.

Kad citi draugi mācās man virsū, Ļepausis nāca man talkā, un uzvara bija mūsu pusē. Tad es biju apmierināts un laimīgs.

Arī ar apmetni Ļepausis mani iepazīstināja, lai gan par aizvēsturisko ļaužu dzīvi un ieražām viņš daudz neko nevarēja paskaidrot, jo mūsu valoda vēl bija ļoti trūcīga un nepilnīga. Nedaudz skaņu, kuras bija viņa vienīgā valoda, nevarēja man neko vēstīt, bet, vērīgi sekodams drauga izturēšanās manierēm, es nopratu diezgan daudz.

jau pašas pirmās pazīšanās dienas vakarā Ļepausis izvadāja mani pa visu nometni un uzaicināja uz klajumiņa paspēlēties. Tas bija jauki, un mēs pamatīgi izklaidējāmies, līdz vēders sāka atgādināt par savu eksistenci. Arī šai kaitei Ļepausis prata līdzēt, aizvezdams mani uz mežmalu, kur auga sulīgi burkāni. Mēs ēdām līdz pagurumam, bet atpūtušies devāmies uz upi dzert un tad uz alu.

No upes nākdami, mēs gandrīz vai saskrējāmies ar Sarkanacaino Glūniķi.

Es gāju pa taku aiz sava biedra, kad viņš pēkšņi milzīgā steigā, uz mani pat nepaskatījies, metās sāņus un nogūlās uz kalniņa. Nesaprazdams šīs rīcības iemeslus, es viņam sekoju ar tādu pašu ātrumu, instinktīvi nojauzdams, ka nupat esmu izglābies no kaut kādām briesmām. Lai ziņkārību apmierinātu, es paglūnēju uz taku.

Kā tad, tur jau ļoti cienīgā gaitā nāca Sarkanacainais Glūniķis, bolīdams savas briesmīgi liesmojošās acis.

Ari tas, ka visi citi bērni bija pēkšņi pazuduši, man krita acīs.

Pat pieaugušie lasījās nost no ceļa, pūlēdamies savas bailes slēpt zem vienaldzības maskas.

Pienāca vakars, satumsa un laukumā alu priekšā neredzēja nevienas dzīvas radības. Visi bija devušies pie miera.

Arī mani Ļepausis aicināja uz savu alu.

Diezgan ilgi mēs rāpāmies pa stāvu klinti uz augšu, līdz beidzot sasniedzām iedobumu ar ļoti šauru alas caurumu. Pats es šo spraugu nekad nebūtu atradis. Ļepausis sarāvās kamolā un pazuda no acīm. Ar lielām pūlēm es viņam spraucos pakaļ un atrados mazā un ļoti zemā telpā. Tā varēja būt divas pēdas augsta, trīs plata un kādas četras gara.

Te, viens pie otra piespiedušies, mēs netraucēti pārlaidām nakts melnumu.

6. nodaļa

Kad es otrā dienā redzēju bērnus, kuri spēlēja slēpšanos pie plato alu caurumiem, es nopratu, ka šīs alas nav apdzīvotas un ka tajās neviens neuzdrošinātos naktis pavadīt.

Gulēšanai derēja tikai tās, kurām bija šaura ieeja. Jo šaurāka, jo labāka, jo tās nebija pieejamas dažādiem plēsoņām, kuru priekšā mēs bijām gluži bezspēcīgi.

Jau pašā pirmajā rītā es mācījos pienācīgi novērtēt alu šauro ieeju nozīmi.

Pirmajai gaismiņai svīstot, laukumā bija ieradies Plēsēj- zobs - tīģeris.

Daži mūsējie jau bija pamodušies un izgājuši ieelpot tīru gaisu. Nikno ienaidnieku pamanījuši, viņi sabēga atpakaļ alās.

Bet divi cilvēki, būdami pārāk tālu no drošā patvēruma, bija spiesti meklēt glābiņu citur.

Nezinu, kā lai šo divu cilvēku izturēšanos izskaidro. Varbūt bailes viņus uz to spieda. Varbūt viņi juta tīģera tuvošanos, bet, gluži kā norunājuši, viņi reizē ieskrēja platajā alā, kur vakar vakarā es ar Ļepausi vedu nesekmīgo cīņu.

Tīģerim šī sprauga acīmredzot bija par šauru, jo, neko nepanācis, viņš, ārkārtīgi saniknots, izlēca atkal no alas laukā.

Bija noprotams, ka naktī Plēsējzobam nav bijušas veiksmīgas medības un tādēļ viņš bija licis visas cerības uz kādu neuzmanīgu divkājaini. Tādēļ, pamanīdams abus bēgļus, viņš tiem uz karstām pēdām bija meties pakaļ. Bet bēgļi laimīgi izspruka un brīdi vēlāk lūkojās laukā no otras alas.

Nometnē izcēlās negants troksnis. Alu iedzīvotāji, piespiedušies cits pie cita, brēca un kliedza cik jaudas: kā ārprātīgi viņi žestikulēja un briesmīgi šķobījās un vaibstījās.

Šādi žestikulēt viņus spieda savāds instinkts. Bija ļoti liels niknums, lai gan bailes dominēja. Skaidri atceros, ka arī es tāpat žestikulēju, spārdījos un gaudoju, bet nevis tāpēc, ka tā darīja mani ciltsbrāļi. Nē. Mani uz to spieda savāds iekšējs spēks; tas man pavēlēja žestikulēt un gaudot mežonīgās skaņās, sa- sliet spalvas, un tas pats spēks pildīja manu dvēseli ar mežonīgām bezprāta dusmām.

Ilgu laiku vecais tīģeris skraidelēja ap alu ieejām, bet bēgļi čūskas lunkanumā slapstījās, pārbēgdami caur šauro spraugu uz neapdraudēto pusi.

Tai brīdī arī mēs, it kā būtu norunājuši, uzsākām cīņu.

Tīģerim izlecot no alas, mēs viņu apbērām ar akmens lietu. Tas Plēsējzobu galīgi saniknoja, un viņš vērsās pret mums.

Izstiepdamies visā garumā, viņš taisīja milzīgu lēcienu un sāka rāpties stāvajā klintī.

Mēs visi paslēpāmies alās, bet tīģeris, kurš nespēja pie klints noturēties, nokrita augšpēdus lejā, krītot savainodams kāju.

Mūsu ala bija pašā klints galotnē, tādēļ mēs par Plēsējzobu daudz nebēdājām.

Alā es ilgi nevarēju nociesties. Gribējās paglūnēt uz klints šķautni. Un tas bija tieši laikā, jo es pirmais pamanīju tīģera krišanu un aiz prieka skaļi iekliedzos.

Visa nometne atkal bija kājās, un simtiem roku lingoja akmeņus, ka prieks bija skatīties. Bet bija grūti trāpīt, jo arī ar ievainotu kāju tīģeris lidot lidoja pa laukumu.

Nekad vēl nebiju redzējis šo dižo dzīvnieku tik pazemojošā stāvoklī. Viņa lepnums bija sāpīgi aizskarts. Viņš, atkāpdamies no akmeņu krusas, lēni soļoja uz upmalu un, pie ūdens piegājis, skatījās uz mums ar liesmojošu skatu, rādīja milzīgus ilkņus, nežēlīgi kūla ar asti savus sānus un plātīja rīkli, gribēdams uztvert krītošos akmeņus.

Es nomērķēju un sviedu, trāpīdams pa Plēsējzoba pašu degungalu. Viņš palēcās, no pārsteiguma un sāpēm rēkdams un sprauslodams.

Plēsējzobs bija uzvarēts un to labi apzinājās.

Tomēr viņš atguva pašsavaldīšanos un lepni un nesteigdamies sāka soļot uz mežmalu.

Pāris reižu viņš apstājās, lai apskatītu mūs ar uzmanīgu un izsalkušu skatu.

Mēs atbildējām ar skaļiem bļāvieniem, svilpieniem un smiekliem, labi zinādami, kādas sekas būs šim izaicinājumam. Un mēs nebijām vīlušies.

Tīģeris no jauna nāca uzbrukumā, un kauja izvērtās par komisku spēli.

Bet atjaunotā cīņa nevilkās ilgi. Tīģeris apdomājās un pārtrauca neveiksmīgo cīņu. Vēl tagad es skaidri atceros viņa acis, no kurām viena bija aizpampuši un asiņaina, un lēnos soļus, kad viņš, valdīdams negantās dusmas, nesteigdamies atstāja kaujas lauku. Bet, krūmqs ticis, viņš aizrikšoja ātrā gaitā, retumis klusu un sāpīgi ierēkdamies.

Acumirklī visi atstāja alas un trokšņodami sāka aplūkot tīģera nagiem saskrāpētās klintis. Tad pūlis atcerējās arī abus bēgļus un piegāja pie lielās alas.

Viens no bēgļiem bija gandrīz vēl bērns. Lepni viņš nolūkojās uz pūli.

Bet viņa triumfs nebija ilgstošs. Pieskrēja kāda sieviete - viņa māte, kā to vēlāk dabūjām zināt - un uzbruka triumfētā- jam ar negantu niknumu, plēsa tam matus, ausis un griezīgi spiedza. Gatavā ragana.

Šis beigu cēliens mūs vēl vairāk uzjautrināja, un, viens otram vilnā ieķērušies, mēs aiz sajūsmas sākām vārtīties pa zemi.

Visi mēs dzīvojām bezgalīgās un nebeidzamās bailēs, bet, neraugoties uz to, mēs ļoti mīlējām smieklus un jautrību. Priekus mēs vērtējām ļoti augstu un nodevāmies tiem ar visu sirdi. Jautrībai mums nebija robežu. Kaut ko smieklīgāku ieraudzījuši, mēs vārda pilnā nozīmē aizrijāmies no smiekliem. Un šiem smiekliem taču bija tik daudz iemeslu. Jā, es varu droši apgalvot, ka smieties jau nu mēs pratām.

Tādu pašu godu, ar kādu mēs saņēmām tīģeri, mēs veltījām katram plēsonim, kuram neviļus gadījās iekļūt mūsu teritorijā. Mēs svēti aizsargājām savu taku un upju krastu neaizskaramību, pārvērzdami dzīvi par īstu elli tiem zvēriem, kuri uz īsu laiciņu iemaldījās mūsu apkaimē.

Šāda taktika pat niknākiem zvēriem pret mums iedvesa cieņu.

Mēs nebijām tik stipri, izturīgi un droši, cik viltīgi, un šī viltība kopā ar neapzinātu apķērību un dabisku veiklību palīdzēja mums izkulties sveikā cauri briesmīgajai, ienaida pilnajai aizvēsturisko laiku atmosfērai.

Kā jau es teicu, Ļepausis bija par mani gadu vecāks. Viņš nebija spējīgs man kaut ko pastāstīt par savu pagātni, tādēļ es, nekad viņa māti neredzēdams, turēju šo zeņķi par bāreni.

Jāpiezīmē, ka tēviem mūsu sabiedrībā bija ļoti maza nozīme.

Ģimenes dzīve vēl atradās visprimitīvākajā stadijā, un pāri, kuri tikko vakar bija sagājuši kopā, šodien jau ķildojās un šķīrās.

Mūsdienās cilvēki dara tāpat, lai gan tagad tas notiek ar laulības šķiršanas procedūru. Tas, liekas, ir likumīgāk, bet būtība jau tā pati.

Bet mums, lūk, likumu arī nebija.

Mēs darījām to, kas iepatikās, vadīdamies pēc stihiskiem likumiem.

Bet, neraugoties uz šādiem apstākļiem, sabiedrībā sāka jau parādīties monogāmijas pirmās pazīmes. Vēlāk šī monogā- mija tām ciltīm, kuras to bija pieņēmušas, deva lielu varu un nozīmi.

Jau pat tai laikā, kad es rados pasaulē, šur tur varēja sastapt uzticīgus un mīlestībā vienotus pārīšus, kuri dzīvoja, nošķīrušies no lielā pūļa.

Dzīve lielajā barā monogāmiju ļoti maz vai, pareizāk sakot, nemaz neveicināja. Tādēļ šie pāri meklēja vientulību. Ilgus gadus viņi dzīvoja savrup, par pūli nelikdamies ne zinis, lai gan, dzīvesbiedram nomirstot, palicējs nekavēdamies sagādāja sev jaunu līdzbiedri.

Jau pašās pirmajās dienās pēc ierašanās nometnē manu prātu stipri nodarbināja tās nesaprotamās un lielās bailes, kuras visiem ļaudīm piemita tik lielā mērā. Šīs bailes, kā es varēju noskārst, radīja ziemeļaustrumu puse, jo uz turieni ļaudis arvien raudzījās klusi un nospiestu garu.

Jau tad, kad Ļepausis mani pirmo reizi aizveda burkānos, kas auga tieši ziemeļaustrumos, es pamanīju, ka mans biedrs ir apklusis un soļo, galvu nokāris.

Neskatoties uz to, ka, jo tālāk no nometnes, jo sulīgāki un resnāki bija burkāni, Ļepausis turēja par labāku apmierināties ar sīkām un niecīgām saknītēm.

Kad es gribēju iet tālāk, viņš kliedza un sita man pa galvu.

Es tūdaļ nopratu, ka ziemeļaustrumos mums uzglūn reālas briesmas. Bet Ļepauša leksikā bija pārāk maz vārdu, lai šo briesmu cēloni un raksturu man izskaidrotu.

Bet visu laiku, kamēf es ēdu sulīgos burkānus, Ļepausis rūca un, kā mācēdams, sunīja mani.

Es neko nesapratu, bet tomēr visu laiku biju modrs, lai gan tieši nekādu briesmu neredzēju.

Bez tam, es turējos tuvu kokiem, lai, briesmām tuvojoties, paslēptos zaros. Ne lauva, ne tīģeris mani tad nenoķertu.

Kādā vakarā nometnē izcēlās liels uztraukums. Visa cilts drebēja bailēs. Ļaudis paslēpās uz klints un bailīgi rādīja ar pirkstiem uz ziemeļaustrumiem.

Nezinādams, ko tas nozīmē, es steigšus paslēpos alā.

Tikai pēc ilga laika es iedrošinājos palūkoties uz to pusi un pirmo reizi mūžā ieraudzīju noslēpumaino parādību - dūmus.

Tas bija vislielākais "radījums", kādu es jebkad biju redzējis. Tas man atgādināja milzīgu čūsku, kura ir pacēlusies stāvus uz astes gala, ar galvu skar koku galotnes un klusi un ritmiski šūpojas no vienas puses uz otru.

Tomēr instinktīvi es sapratu, ka dūmi paši par sevi nav baiļu un briesmu cēlonis, bet tikai briesmu vēstnesis.

Es jau nezināju, ko šie dūmi sola, par ko liecina, ko sevī slēpj, un neviens no mūsējiem man to nespēja paskaidrot.

Bet ilgi šī neziņa neturpinājās.

Drīz vien es uzzināju, ka dūmi vēsta par kaut ko, kas ir draudošāks par lauvu, nežēlīgāks par tīģeri un čūsku, ka tos rada viscietsirdīgākais pasaules radījums. Par tādu vismaz mēs visi viņu uzskatījām.

7. nodaļa

Bezzobis bija pusaudzis mūsu gados. Viņa māte dzīvoja mūsu alu rajonā, bet, kad tai piedzima vēl divi bērni, viņa vecāko dēlu izsvieda no savas alas,, tā pamezdama viņu likteņa varā.

Jau dažas dienas pirms šī notikuma mums bija iespēja noskatīties ķildās starp māti un vecāko dēlu. Jāsaka, ka šis ķīviņš mūs pamatīgi uzjautrināja un mēs varējām kārtīgi izsmieties.

Bezzobis neparko negribēja iemīļotās mājas atstāt un, izmantojis mātes prombūtni, ne vienu reizi vien mēģināja iekļūt atpakaļ. Bet pārnākšanas prieki nebija ilgi.

Māte, mājās pārnākusi, tādās reizēs pārvērtās par gatavo raganu.

Mēs visi to zinājām un tādēļ katru reizi skrējām noskatīties neredzētajā skatā, jo tad atkal varēja pēc sirds patikas izsmieties, paņirgt un priecāties.

Sākumā alā vienmēr bija dzirdami rūcieni, tad nikni kliedzieni un beigās - sitienu troksnis, Bezzobja vaimanas, mazo bērņuku pīkstēšana un spiegšana.

Galu galā viss beidzās ar to, ka Bezzobis izlidoja no alas kā lavas pikucis, ko izverd mazs vulkāns.

Tracis turpinājās vairākas dienas, līdz beidzot Bezzobis samierinājās ar savu ekspatriāciju.

Palikdams bez uzraudzības un atstāts, pilnīgi paļaujoties uz paša spēkiem, nesaņemdams no ciltsbrāļiem nekādu līdzjūtību, Bezzobis nogūlās uz krasta un labu laiku gaudodams raudāja, bet tad atnāca uz mūsu alu.

Mūsu ala bija maza un šaura, bet, ciešāk saspiežoties, tur varēja dzīvot arī trijatā.

Cik es atceros, tad Bezzobis pie mums pavadīja vienu vienīgu nakti, jo nelaime, kas mūs izšķīra uz mūžu, pienāca gluži negaidīti.

Tas notika ap pusdienas laiku.

Visu priekšpusdienu mēs plosījāmies turpat alu tuvumā un mielojāmies ar burkāniem. Bet spēlēdamies mēs nez kā nonācām mežā.

Es nesaprotu, kā Ļepausis to tik neapdomīgi varēja pieļaut, jo mežā viņš nekad labprātīgi negāja. Mēs dzenājām cits citu, un mūsu priekiem nebija gala.

Lieliem lēcieniem, paši to nemanīdami, mēs bijām iegājuši mežā ļoti dziļi. Mēs sajūsminājāmies par saviem lēcieniem, jo tie nebija zemāki par pieciem metriem. Arī lēciens no divdesmit piecu pēdu augstuma bija mums tīrais nieks.

Grūti pateikt, no kāda augstuma mums dažreiz gadījās nelaimīgi krist, bet arī tam jmēs sevišķu nozīmi nepievērsām.

Tikai vēlāk, kad augām un kļuvām smagāki, mēs tik pārgalvīgi neuzvedāmies.

Bet tais gados mēs nepazinām šķēršļu, jo mūsu ķermeņi bija spēcīgi un elastīgi kā tērauda atsperes.

Veiklības un izmanības ziņā mēs ar Bezzobi gan sacensties nespējām, jo viņš darbojās ar īsti akrobātiskiem numuriem.

Taisnību sakot, mums pat nebija drosmes viņam darīt pakaļ.

Apbrīnojami lunkani un pat ar zināmu grāciju viņš lēca no koka uz koku un tad no divdesmit metru augstuma bez bailēm lēca lejā.

Bet vislielāko iespaidu uz mums tomēr atstāja viņa kokos kāpšanas tehnika. Tālākais notika šādi:

Bezzobis tai brīdī demonstrēja vienu no savas akrobātu mākslas viskomplicētākajiem numuriem. Es sēdēju kokā un, muti atplētis, raudzījos viņā, kad izdzirdu Ļepauša brīdinošo kliedzienu.

Es sabijos, atskatījos un ieraudzīju savu draugu slēpjamies aiz koka stumbra.

Bezzobis tūdaļ pārtrauca savu nodarbi, bet līgojošie zari viņu vēl svaidīja, te paceldami augstu gaisā, te nolaizdami gandrīz līdz zemei.

Tad es izdzirdu arī sauso zaru brikšķēšanu un, paskatījies lejup, ieraudzīju Ugunscilvēku. Viņš zagās uz priekšu ar vilka uzmanību, no mūsu koka acu nenolaizdams.

Sākumā es viņu noturēju par zvēru, jo viņa plecus un gurnus sedza skrandaina lāča āda.

Tikai vēlāk es skaidri saskatīju viņa kājas, rokas un sejas pantus.

Viņam un arī viņa cilts brāļiem, kurus es vēlāk redzēju, nebija tik spalvains ķermenis kā mums, bet mūsu ķermeņi savukārt nebija tik ļoti spalvām klāti kā Mežaļaudīm.

Un es visu sapratu. Lūk, ko dūmi vēstījuši! Lūk, kur ir briesmas, ko mūsējie gaida no ziemeļaustrumiem!

Bet mana ziņkārība bija pamodināta. Ugunscilvēks galu galā tomēr neizskatījās tik briesmīgs. Sarkanacainais Glūniķis un pat ikviens mūsu vīrietis atstāja daudz biedinošāku iespaidu. Viņu āriene bija daudz draudošāka.

Un Ugunscilvēks turklāt bija vecs, salīcis zem gadu nastas, sirms un stipri kliboja.

Es nešaubījos, ka skriešanā viņš mūs neveiktu, nerunājot nemaz par kokos kāpšanu. Es biju pārāk pārliecināts par to, ka viņš mūs nekad nenoķertu.

Bet toties viņam rokā bija līdz šim neredzēts daikts: loks un bultas.

Par to pielietošanu man nebija ne vismazākās jēgas. Kā gan es varēju zināt, ka šis saliektais koka gabals slēpj sevī nāvi? Bet Ļepausis to zināja. Acīmredzot viņš ne vienu reizi vien bija ar

Ugunsļaudīm ticies, jo dažas viņu savādības un ieražas labi pazina.

Ugunscilvēks paglūnēja uz Ļepausi un apgāja kokam apkārt. Ļepausis darīja to pašu, cenzdamies turēties tā, lai koks atrastos starp viņu un negaidīto ienaidnieku.

Bet Ugunscilvēks pēkšņi atkāpās no sava plāna; viņš metās atpakaļ, un Ļepausis aiz koka nepaspēja aizsprukt. Šo neveiksmi vecis nekavēdamies izmantoja, raidīdams bultu.

Es redzēju, ka bulta aizlidoja Ļepausim garām un, pret zaru atsitusies, nokrita zemē.

Es nodrebēju priekā. Man tā izlikās kā brīnišķīga spēle - Ugunscilvēks arī spēlējās, gluži kā mēs, lai gan mēs kokus sviedām tāpat, bez savādā daikta palīdzības.

Spēle tomēr sāka ieilgt. Ļepausis kļuva vēl uzmanīgāks un vairs nerādījās Ugunscilvēkam, kurš acīmredzot bija zaudējis cerību uz labu izdošanos.

Es tai laikā izstiepos visā garumā uz horizontāla zara un visnepārprotamākā veidā izrādīju vēlēšanos ar svešinieku papļāpāt. Man tā gribējās ar viņu paspēlēties - noķert un nosviest lejā nepazīstamo priekšmetu.

Cilvēks mani ieraudzīja, bet nepiegrieza man vērību, sākdams darboties ar Bezzobi, kurš vēl arvien zara galā šūpojās.

Bulta iešņācās, un Bezzobis no pārsteiguma un sāpēm iekaucās - viņš bija.ievainots.

Nu es uz šo lietu sāku raudzīties citādi.

Vēlme spēlēties pazuda, un es trīcēdams piespiedos pie sava zara.

Gaisā uzlidoja otra un trešā bulta, kuras Bezzobi neķēra, bet, caur zariem izskrējušas, slaidā līkumā nokrita zemē.

Atkal iežvadzējās uzvilktā aukla, bulta aizlidoja, un, briesmīgi iekliegdamies, Bezzobis palaida zaru vaļā.

Gaisā viņš pārmeta vairākus kūleņus, un es paspēju ievērot, ka bulta stāv kā iesprausta viņa krūtīs.

Viņš krita no divdesmit metru liela augstuma un nāca stāvus lejā kā akmens. Pret zemi atsities, viņš divas reizes palēcās uz augšu un tad izstiepās.

Bet viņš vēl bija dzīvs, sāka raustīties un konvulsīvi ar rokām kašņāt zemi.

Es vēl atceros to, ka Ugunscilvēks, pacēlis lielu akmeni, pieskrēja pie Bezzobja un sadragāja viņa galvu.

Vairāk es neko neatceros.

Visā manā bērnības laikā par meža dzīvi sapņodams, es, nonācis līdz šim sapņa posmam, arvien uzmodos. Un katru reizi es modos pats no sava izmisuma un baiļu pilnā kliedziena. Uzmodies es vienmēr redzēju pār sevi noliekušos māti un aukli, kuras maigi glāstīja man galvu un mierināja, ka viņas taču ir šeit un man ne no viena nav jābaidās.

Šis ir viens no maniem sapņiem. Nākamais arvien sākas tā, ka es un Ļepausis skrienam mežā iekšā. Ugunscilvēks, Bezzobis un nāves daikts bija pazuduši. Bet mēs abi, neraugoties uz lielām bailēm, pūlēdamies valdīties, uzmanīgi pa koku zariem turpinām savu ceļu.

Šis sapnis man vienmēr tā iesākas un šai sapnī es arvien kājā jūtu dedzinošas sāpes. Tās bija no bultas, ar kuru Ugunscilvēks bija mani ievainojis.

Sāpes bija ļoti mokošas un mana iešana apgrūtināta, tādēļ ar bultu kājā es Ļepausim nevarēju tikt līdzi.

Beidzot sāpes man laupīja visus spēkus, un es apsēdos uz zara.

Ļepausis turpināja savu ceļu. Es viņu pasaucu - klusā un sāpju pilnā balsī.

Viņš apstājās, pār plecu palūkojās uz mani un devās tālāk.

Bet tad viņš atgriezās, pienāca pie manis un sāka apskatīt kāju caururbušo bultu.

Viņš mēģināja bultu izvilkt, bet tā bija iegājusi ļoti dziļi. Atskabargas neļāva bultu izvilkt.

Es nevarēju paciest šausmīgās sāpes, kuras radās, Ļepausim bultu kustinot, un sagrābu viņu aiz rokas.

Labu laiku mēs sēdējām koku zaros, slēpdamies no varbūtējā ienaidnieka.

Ļepausis no bailēm drebēja un izrādīja nepārprotamu vēlēšanos bēgt. Viņš nemierīgi glūnēja lejup un tikai retumis pameta kādu skatu ari uz mani. Es visu laiku klusiņām vaidēju.

Savas bailes Ļepausis arī nemaz necentās slēpt, bet tomēr no manis neatkāpās ne soli. Šī viņa izturēšanās pret mani tagad man liekas kā mājiens par vēlāko laiku altruismu un mīlestību, kas cilvēku padarīja par spēcīgāko un ievērojamāko dabas radījumu.

Ļepausis vēlreiz mēģināja bultu izvilkt, bet es atkal pretojos.

Tad viņš noliecās pie manas kājas un, bultu cieši sagrābis, ņēmās to grauzt pušu.

Šo darbu viņš veica ar tādu veiklumu un prasmi, ka bulta pat nekustējās un tādēļ sāpju neradīja.

Es atceros šo skatu un, protams, atcerēšos vienmēr.

Tas notiek pirms daudziem gadu simteņiem. Mēs esam divi. Divi mazi un nožēlojami pusaudži, no kuriem viens pūlas savaldīt savas pārliecīgās bailes, nospiest egoistisko instinktu, kurš dzen viņu uz priekšu glābties, bet paliek pie otra, neaizsargāta, ievainota, kuram vajadzīga palīdzība. Un ik reizes, kad šis skats man nāk atmiņā, gara acu priekšā mostas arī citas gleznas. No šīm gleznām manī noraugās Glābšanas Armijas darbinieki, Sarkanā Krusta varoņi un mocekli, misionārs Da- miāns, kurš savu dzīvi apracis Havaju salu lepras slimnieku kolonijas klusumā, pats Kristus un visi tie ļaudis, kuru garīgais spēks un izturība ir atvase no Ļepauša, Lielzobja un citu mums nepazīstamu senās pasaules iedzīvotāju garīgā cēluma.

Kad bulta bija pārgrauzta, tā viegli iznāca no ievainojuma vietas.

Es gribēju jau doties ceļā, kad Ļepausis pats mani apturēja. No ievainojuma plūda asinis. Ļepausis saplūca sauju zāļu un lapu un apsēja ievainojumu. Tas līdzēja, jo asiņošana mitējās.

Steigšus mēs turpinājām ceļu un drīz sasniedzām savu šauro mitekli alā.

8. nodaļa

Es labi atceros pirmo ziemu pēc manas aiziešanas no mājām. Bieži sapņoju, ka es sēžu zemē, no aukstuma sarāvies. Ļepausis, cieši spiezdamies pie manis, arī ir kamolā savilcies. Mūsu ģīmji ir no aukstuma zili nosaluši un zobi klab kā drudzī.

Sevišķi grūti bija pārciest rīta stundu vēsumu; tad mēs gandrīz nemaz negulējām, bet nospiestā garastāvoklī kā sastinguši gaidījām sauli, kura mūs sasildīs.

Zāle bija nosarmojusi un pa to staigāt nebija patīkami.

Kādā rītā mēs upmalā pamanījām ledu. Bija aizsalusi pat strauta tērcīte, pie kuras mēs parasti gājām dzert.

Šis jaunums mūs ļoti uztrauca.

Pat visvecākais no mums, kuru saukšu par Veco, neko tamlīdzīgu nebija piedzīvojis. Es atceros viņa nemierīgo, uztraukto skatu (mūsu acu skatienam vienmēr bija tāda izteiksme, ja mēs kaut ko nespējām saprast vai arī jutāmies kāda noslēpumaina, nenojaušama spēka varā).

Tāpat kā visi, arī Sarkanacainais Glūniķis izskatījās ļoti nelaimīgs.

Dažreiz viņš skumji skatījās uz ziemeļaustrumu pusi, it kā arī viņš turētu Ugunscilvēkus par šīs nelaimes vaininiekiem.

Bet šī tomēr bija pirmā un vienīgā reize, kad mēs dabūjām ledu redzēt. Citas ziemas nebija tik bargas. Vismaz es vairs nevienas citas tik bargas ziemas neatceros.

Mana personīgā pārliecība ir, ka šī ziema bija priekštecis tām bezgala garajām ziemām, kuras tuvojās no ziemeļu puses ar lielajiem ledus blāķiem, kas apklāja arvien lielākus un lielākus apgabalus.

Bet šīs ziemas mēs vairs paši nepiedzīvojām.

Daudz paaudžu izmira, pirms mūsu pēcteči bija spiesti atkāpties bargā klimata priekšā un doties uz dienvidiem, ja negribēja vai nespēja piemēroties jaunajiem apstākļiem.

Ja neņem vērā rūpes, ko mums šī bargā ziema radīja, var sacīt, ka mūsu dzīve ritēja ļoti bezrūpīgi.

Mums jau nebija nekādu mērķu, un vēl mazāk bija gribas pēc tiem censties.

Mēs ēdām, kad bijām izsalkuši, dzērām, kad slāpa, bēgām no plēsīgiem zvēriem, naktis pavadījām alā, bet dienas centāmies vadīt izpriecās un jautrībā.

Mūsu ziņkārība tomēr bija bezgala liela, netrūka mums arī zināmas atjautības un asprātības.

Uz dzīvi gan neviens nopietni neskatījās, izņemot varbūt tos gadījumus, kad tieši draudēja briesmas vai kad mūs pārņēma dusmas. Bet šis dusmu izvirdums gāja kā nācis, tikko bija izzuduši tie apstākļi, kas to bija izraisījuši.

Mēs bijām ari ārkārtīgi nekonsekventi savos darbos, jo visu darījām, vadoties no acumirklīgām iegribām vai ari instinkta. Par savas rīcības sekām rūpēties mums nenāca ne prātā.

Kā jau teicu, mums nekādu noteiktu mērķu nebija, un šai ziņā mēs stāvējām daudz zemākā attīstības pakāpē par Uguns- ļaudīm, kuriem pastāvība piemita daudz lielākā mērā.

Bet dažreiz arī mēs bijām spējīgi censties pēc viena konkrēta mērķa, sevišķi tas sakāms par mūsu jūtu pasauli.

Uzticība, kas turēja kopā monogāmos pārus, pierāda šos manus vārdus. Un mana ilgā pieķeršanās Ātrkājltei un mūžīgais ienaids pret Sarkanacaino Glūniķi ir tāda paša rakstura parādības.

Visvairāk man nepatika mūsu garīgā aprobežotība un ne- konsekventā izturēšanās.

Kādā rītā es atradu pāršķeltu meloni, kurā bija iekrājies lietus ūdens. Es padzēros, un tas man likās ļoti gards. Tad es izdzēru to visu, paņēmu meloni, iesmēlu tajā no upes ūdeni, dzēru atkal un pacienāju arī Ļepausi. Bet tad es meloni nosviedu, nemaz neiedomādamies, ka to var piepildīt ar ūdeni un aiznest uz alu. Un naktī taču bieži slāpa, sevišķi tad, kad vakarā es biju saēdies sīpolus.

Protams, ka slāpes nemocīja tikai mani vien; tās juta visi, jo nevienam nebija drosmes naktī iziet no alas, lai dotos uz upi padzerties.

Reiz es uzgāju sakaltušu ķirbi, kurš dīvaini grabēja, kad es to kratīju. Tas bija jauks grabulltis. Ar sauso ķirbi es ilgi spēlējos, bet beidzot viņu nosviedu, nemaz neiedomādamies, ka tas man varētu lieti noderēt.

Bet tai laikā visa cilts bija sākusi lietot ķirbjus ūdens uzglabāšanai. Bija vien jāatsakās no izgudrotāja goda, to dabūja Vecais; viņš laikam pie šī jaunieveduma bija nonācis pēc ilgu gadu nepārtrauktas prātošanas.

Saki, ko gribi, bet tā tas ir. Vecais pirmais sāka lietot ķirbjus ūdens nešanai un uzglabāšanai. Ik dienas viņš nesa ūdeni uz alu, kurā viņš dzīvoja un kura piederēja viņa dēlam Plikpaurim.

Sākumā cilts par Vecā rīcību ļoti brīnījās, bet vēlāk, pateicoties mūsu īpatnējai imitēšanas tieksmei, paši to izmēģinājām, un nepagāja ilgs laiks, kad jaunievedums jau bija ieguvis vispārēju atzinību.

Reiz Vecais saslima un ilgu laiku nevarēja no alas iziet. Tad ūdens nešanas pienākumu uzņēmās Plikpauris, kurš pēc dažām dienām nosprieda, ka ūdeni tikpat labi var atnest viņa dēls Biezlūpis. Biezlūpim šis pienākums tad arī palika turpmāk. Viņš apgādāja alu ar ūdeni arī tad, kad Vecais jau bija vesels.

Tā nemanot radās tradīcija, un pieaugušie vīrieši, izņemot dažus, vairs pēc ūdens negāja, bet sūtīja bērnus un arī sievietes.

Es un Ļepausis bijām ne no viena neatkarīgi, tādēļ mēs ūdeni nesām vienīgi sev un zobojāmies par citiem bērniem, kuriem bieži bija jāpārtrauc spēlēšanās, lai atnestu pieaugušajiem ūdeni.

Mūsu attīstība gāja uz priekšu visai gausi. Neko labāku nevarējām izdomāt, kā vienīgi spēlēšanos, kurā mēs imitējām pieaugušos. Maz gan mums bija to zināšanu, un tās pašas mēs ieguvām šādā ceļā.

Pārāk negribu cilti kritizēt, bet jāatzīstas, ka vienīgais svarīgais notikums visā tajā laikā bija jau minētā ķirbju piemērošana ūdens nešanai.

Sākumā, kā to no Vecā bijām noskatījušies, mēs ķirbjos glabājām tikai ūdeni. Bet kāda sieviete bija nākusi pie slēdziena, ka ķirbī var turēt arī mellenes. Šī gudrība izplatījās pa visu ciemu, un visas sievietes sāka ķirbjos nest no meža ogas, riekstus un sakņaugus.

Šī laimīgi uztvertā ideja ātri tika apgūta un vispusīgi attīstīta, par ko mums jāpateicas vienīgi sievietēm.

Skaidri nav zināms, kā tas notika, bet nav izslēgts, ka kāda sieviete, iedama uz mežu ogot, bija savu ķirbi aizmirsusi alā, tāpēc no divām lielām lapām ar sausām smilgām bija savārstījusi kaut ko tarbai līdzīgu un šajā primitīvajā kurvī atnesusi mājās salasītās mellenes. To redzēja citas sievietes un cītīgi darīja pakaļ, bet tālākus soļus šai virzienā viņas netika spērušas. Kurvjus pīt no klūdziņām nevienam vēl nebija spēju izgudrot.

Paretam gan gadījās, ka viens otrs ieprātojās aiznest uz alu lielo paparžu sausās lapas, kur gulēt.

Man liekas, ka pēc mums līdz kurvju pīšanai netika vēl ne divdesmitā paaudze.

Par vienu lietu es nešaubos: ja būtu sākusies kurvju pīšana, tad, pakāpeniski progresējot, šī ideja būtu novedusi pie audumu izgatavošanas, un tas savukārt būtu ļaudis novedis pie drēbju lietošanas. Drēbes atkal būtu zināmā mērā veicinājušas kautrības sajūtu.

Bet tas viss vēl piederēja tālai nākotnei.

Mēs, kā jau teicu, attīstījāmies pārāk lēni un savu progresu gandrīz nemaz nemanījām.

Mums nebija ne darbarīku, ne uguns, un mūsu valoda sastāvēja no nedaudzām skaņām.

Visādi izgudrojumi slēpās vēl tik tālā nākotnē, ka pat domas par tādu varbūtību mūs sabaidītu līdz nāvei.

Bet es pats arī gandrīz nonācu pie liela atklājuma.

Lai pierādītu, cik lielā mērā mūsu attīstība bija atkarīga no nevilšiem gadījumiem, iedrošinos apgalvot, ka man pirmajam ienāca prātā, ka suni varētu padarīt par mājas kustoni.

Piebildīšu vēl arī to, ka šī ideja pat Ugunsļaudīm bija gluži sveša. Es skaidri zinu, ka mūsu ienaidnieki, kuri mita ziemeļaustrumu pusē, suņus vēl nebija pieradinājuši.

Šo svarīgo pasākumu man izjauca Ļepausis.

Nezinu, vai tas bija labi vai slikti, bet Ļepauša rīcība uz ilgu laiku aizturēja cilvēces jau tā lēno attīstību.

Rietumos diezgan tālu no mūsu alām bija liels purvs, bet dienvidos atradās nelieli un pilnīgi kaili pakalni.

Mēs turp nekad negājām, jo tur nebija ko ēst un kalnu spraugās mita daudz plēsīgu kustoņu.

Bet reiz mēs ar Ļepausi izgājām pastaigāties un kalnos apmaldījāmies. Tas notika nejauši, un pie tā vainīgs bija mūsu vecs paziņa Plēsējzobs.

Tikai lūdzu nesmejieties, kad es jums teikšu, ka mēs abi tīģeri dzenājām, dzenājām ar aizrautību tādēļ, ka mums nedraudēja ne mazākās briesmas.

Savu veco ienaidnieku mēs, saulei lecot, satikām mežā un, kokā juzdamies pilnīgā drošībā, atļāvāmies uz viņu izgāzt visu naidu, ko jutām.

Lēkdami no zara uz zaru, mēs sekojām tīģerim ar ellīgu troksni, tādā kārtā brīdinādami savus ciltsbrāļus par Plēsēj- zoba ierašanos.

Tādos apstākļos, protams, vecais zēns nevarēja cerēt uz izdevīgām medībām, tādēļ šis varen apskaitās.

Viņš rūca, dauzīja ar asti savus sānus, šad tad apstājās un, uz mums skaizdamies, acīmredzot pūlējās izgudrot paņēmienu, kā dabūt mūs rokā.

Bet mēs smējām arvien skaļāk un apmētājām pretinieku ar zariem.

Tīģera nerrošana bija parastākā cilts izprieca.

Dažreiz gadījās, ka, nenokāpjot no kokiem, tīģeri vai lauvu dzenāja puse no visas cilts.

Tā bija mūsu atriebība par dažu mūsu ciltsbrāļu apēšanu. Ļaunu nedomādami, tie mežā meklēja pārtiku un galu galā paši nokļuva uz kārā zoba.

Ar šo dzenāšanu mēs lepnajiem, spēcīgajiem plēsoņām devām labu mācību. Viņiem šāds troksnis nebija pa prātam, un tādēļ tie, reiz šīs nepatikšanas pārcietuši, turpmāk turējās no alām pieklājīgā attālumā.

Zvēru baidīšana gan nāca vairāk instinktīvi, neapzinīgi; galvenais jau bija lielie prieki un jautrība, kas šādās reizēs neizpalika.

Un tā nu spēlēdamies mēs tīģeri bijām notriekuši vismaz trīs jūdzes.

Beidzot viņš iežmiedza asti kājstarpi un aizskrēja kā nopērts kucēns.

Mēs laidām steidzīgi pakaļ, bet, nonākuši nelielā meža laukumā, pazaudējām tīģeri no acīm.

Mazliet tālāk atradās klinšaini pauguri.

Ziņkārība mūs dzina uz priekšu. Nedomādami par sekām, mēs nolēcām no koka un gājām paugurus aplūkot.

Bet tālu netikām, varbūt kādus simt metrus - kad, apiedami lielam klints bluķim apkārt, pamanījām trīs sīciņus kucēnus draiskojamies.

Viņi mūs nemanīja, un mēs varējām netraucēti tos vērot.

Klints sienā bija redzama plata sprauga. Tur, jādomā, atradās viņu ala.

Vecais suns laikam bija aizgājis medībās.

Ja kucēni būtu paklausīgi, tad viņi pacietīgi gaidītu alā. Bet viņu mazajās krūtīs pukstēja ārkārtīgi enerģiska sirds un dzīves spars nebija valdāms.

Šis pats spars arī mūs bija trenkājis pa kokiem un tagad novedis kalnos, lai meklētu piedzīvojumus. Nav brīnums, ka šis pats nevaldāmais dzīvesprieks bija izvedis saulītē kuslos mazuļus. Māte viņus par šādu nepaklausību būtu stingri sodījusi, to es zināju gluži labi.

Bet kucēni tomēr bija ļoti interesanti.

Ļepausis negaidot paglūnēja uz mani, un mēs, kā norunājuši, klupām kucēniem virsū.

Tie, klusu iekaukdamies, metās uz alu - vienīgo viņiem zināmo patvērumu.

Bet mēs tomēr viņus panācām. Viens kucēns man paskrēja zem kājām, es paklupu, bet kucēnu noķēru.

Kad kucēns man ar saviem sīkajiem zobeļiem iekoda rokā, es, no sāpēm pārsteigts, kodēju izlaidu no rokas.

Acumirkli vēlāk viņš jau bija alā paslēpies.

Ļepausis, kurš cīnījās ar otru kucēnu, šķībi uz mani palūkojās un lika man noprast, kāds neveiklis un muļķis es esmu.

Man kļuva kauns, es ar sparu metos uz priekšu un sagrābu trešo kucēnu aiz astes. Arī šis kucēns iekodās rokā, bet es viņu ar otru roku sagrābu pie rīkles.

Kucēnus rokā paņēmuši, mēs nosēdāmies zemē un ilgi priecājāmies par kucēnu dusmām, rūkšanu un īdēšanu.

Bet te Ļepausis nodrebēja. Viņš bija kaut ko izdzirdējis. Pārbijušies mēs paglūnējām viens uz otru un acumirklī sapratām briesmas. Mēs ļoti labi zinājām, ka pat vismazākais kustonis, savus bērnus briesmās redzēdams, pārvēršas par negantu zvēru.

Nebija šaubu, ka savādo troksni radīja tuvojošies suņi, jo mēs šīs skaņas ļoti labi pazinām. Un kā lai mēs nepazītu šos mums un visiem citiem zālēdājiem bīstamos radījumus!

Mēs bieži novērojām suņus viņu medību gaitās, kad tie, dzenādami bizonu pūļus, atņēma tiem teļus un vecākus, nevarīgākus dzīvniekus.

Meža suņi nelaida arī mūs sveikā cauri.

Es pats reiz piedzīvoju gadījumu, kad sieviete, kurai bija uzbrucis suņu bars, mēģināja mežā paglābties. Mežs bija patālu, un viņa to sasniedza no skriešanas pārguruši. Kokā gan viņa tika, bet nebija spēka zaros noturēties un viņa nokrita zemē. Acumirklī viņa tika saplosīta.

Mēs sagrābām savus gūstekņus un, atpakaļ neskatīdamies, laidām uz mežu.

Kokos uzkāpuši, mēs jutāmies pilnīgā drošībā, tādēļ atkal smiedamies ņēmāmies ar kucēniem.

Bet tad man nācās veikt vienu no visgrūtākajiem uzdevumiem, kāds man jebkad visā mūžā bija jāveic.

Es iedomājos sunīšus aiznest uz savu alu.

Bet, kucēnus rokā turēdami, mēs nevarējām veikli pārvietoties no zara uz zaru. Vajadzēja iet pa zemi, bet arī šis nodoms izjuka, jo mūs sāka vajāt hiēna.

Ļepausim ienāca prātā cits padoms.

Viņš atcerējās, ka, nesdams uz māju zarus, viņš tos bija kūli sējis uz muguras.

Ar tievām liānām viņš sasēja kucēna ķepas un, ar resnāku liānu apsējis kucēnam kaklu, pakāra mazo nastu uz muguras.

Tagad nu rokas un kājas bija pilnīgi brīvas, par ko Ļepausis milzīgi priecājās.

Ar lepnu uzvarētāja skatu uz mani palūkodamies, viņš mani aicināja darīt to pašu.

Bet viņa lielie prieki nevilkās ilgi. Sunēns netaisījās mierīgi tupēt uz svešā muguras. Viņš nošļuka uz pleciem, tad uz krūtīm un beidzot, ilgi nedomādams, iekodās uzvarētāja vēderā.

Tas šādu pretošanos nebija gaidījis. Pārsteigts viņš ierēcās, atrāvās atpakaļ, pazaudēja līdzsvaru un zemē nenokrita tikai tāpēc, ka paspēja pieķerties pie zara. Liāna pārtrūka, un sunēns nokrita zemē.

Hiēna nekavēdamās metās pie savām pusdienām.

Ļepausis hiēnai dusmās parādīja dūri un pazuda kokos.

Man ļoti gribējās aiznest kucēnu mājās, tāpēc es rūpīgi ķēros pie darba. Es nolēmu izmantot Ļepauša ideju, bet nolēmu to pilnveidot.

Es kucēnam ne tikvien sasēju kājas, bet ieliku arī sprunguli mutē, lai viņš nevarētu kost. Sprunguli es ar liānām apsēju, lai neizkrīt.

Pēc ilgām pūlēm es beidzot tomēr pārkūlos mājās ar visu kucēnu.

Laikam gan man piemita neatlaidība lielā mērā, kādas maniem ciltsbrāļiem nebija, jo citādi es savu nodomu nebūtu īstenojis.

Ļaudis, redzēdami, ka es stumju kucēnu alā, sāka par mani zoboties. Bet tas mani neuztrauca, jo manas pūles bija vainagojušās ar panākumiem un suns bija mājās. Tik jaukas spēļ- lietas nevienam nometnē nebija.

Kucēnu es drīz vien pieradināju pie sevis, lai gan viņš bija negants kustonis un sākumā koda bez mitēšanās.

Es atkal viņu purināju aiz ausīm tik ilgi, kamēr viņš izrādīja padevību.

Suņuks man ļoti patika, un es viņam ziedoju savu laiku. Viņš taču bija kaut kas jauns, gluži neredzēta spēļu lietiņa. Un mūsējie jau traki mīlēja visu, kas ir jauns. Es šai ziņā nebiju izņēmums.

Redzēdams, ka kucēns neēd augļus un saknes, es viņam ķēru putnus, vāveres un mazus kaķēnus.

Jāpiebilst, ka paši mēs lietojām gan augu barību, gan arī gaļu, un bijām iemācījušies noķert mazos dzīvniekus tīri veikli.

Kucēns ēda, prasīja vēl un izskatījās ļoti mundrs.

Viņš pie manis nodzīvoja ne ilgāk par nedēļu.

Kādu dienu es atgriezos alā ar veselu sauju fazānu cāļu. Alā iegājis, es ieraudzīju, ka Ļepausis kucēnu nositis un taisās ēst.

Es viņam uzklupu, un mēs izcīnījām vissīvāko dūru cīņu.

Tā beidzās pirmais suņa pieradināšanas mēģinājums.

Mēs nevarējām un nevarējām beigt kauties un abi pazaudējām labus vilnas kušķus.

Beidzot mēs nomierinājāmies, labu laiku rūcām viens uz otru un tad slēdzām mieru, miera derības nosvinēdami ar maltīti, kurā kopīgi notiesājām nosisto kucēnu.

Tāpat jēlu?

Nu jā. Uguni mēs taču nepazinām. Mūsu pārvēršanās par radījumiem, kuri savu ēdienu cep un vāra, vēl slēpās tālā un neizdibināmā nākotnē.

9. nodaļa

Sarkanacainais Glūniķis, kā jau es teicu, bija atavisma iemiesojums. Mūsu vidū viņš skaitījās par visprimitīvāko radījumu un krasi no mums atšķīrās. Mēs savukārt bijām tik neattīstīti, ka nespējām izstrādāt visvienkāršāko plānu mūsu ienaidnieka aizdzīšanai no mūsu vidus.

Vēlreiz atkārtoju, ka šim radījumam īstā vieta būtu pie Me- žaļaudīm. Lai gan mēs paši stāvējām uz viszemākās attīstības pakāpes, mēs tomēr jau atradāmies tajā attīstības stadijā, kurā kustonis sāk pārvērsties par cilvēku.

Sarkanacainais Glūniķis bija īsts cietsirdības velns. Ja apzinās tā laika rupjos paradumus, tad var viegli iedomāties, līdz kādiem niknuma uzplūdiem Sarkanacainais Glūniķis bija spējīgs nonākt.

Nepagāja nevienas dienas, kad viņš nebūtu sitis savu sievu.

Vairāku sievu vienā laikā gan viņam nebija, bet viņš tās mainīja tik bieži kā neviens no mūsu vīriem.

Neviena sieviete viņu nevarēja ciest, bet visas bija spiestas piekāpties, jo viņš bija pārāk spēcīgs un nikns.

Es bieži sapnī redzu vakara krēslu un no dienas darbiem nogurušo cilti.

No upes līdz burkānu laukam un tālāk līdz purvam, kur aug mellenes, klajumā gulšņā mani ciltsbrāļi. Visvairāk viņi mīl uzturēties alu tuvumā.

Bet, krēslai metoties, viņi arī tur ilgi nepaliek, jo lēni un neatturami tuvojas dziļā tumsa, kad visa pasaule uz laiku tiek atdota meža zvēru varā.

Naktī mūsu senči, no bailēm drebēdami un cits citam piespiedušies, arvien tup alās, nedrīkstēdami no tām iziet ne soli.

Vēl pavisam nav satumsis, un līdz gulētiešanas laikam mēs vēl varam kādu brītiņu savā starpā paplosīties.

Šīs krēslas stundas ir tās skaistākās. Ļaudis jūtas pēc dienas darbiem un priekiem noguruši; notālēm klausoties, barā dzirdama tikai klusa murmināšana.

Pat bērni, kuri, liekas, būtu gatavi rotaļāties bez mitēšanās dienu un nakti, tagad spēlējas bez liela prieka un saldi žāvājas.

Jūras vējš ir norimis; rietošā saule sūta pēdējos purpura starus, un melnās ēnas kļūst arvien garākas.

Klusumā neatturami mācas virsū salda snauda.

Bet te no Sarkanacainā Glūniķa alas atskan mežonīgi kliedzieni, žēla stenēšana un dobji sitieni. Tur Sarkanacainais Glūniķis kausta savu sievu.

Pirmajā brīdī mēs paliekam klusu. Šis klusums ir drūms un nospiedošs, bet, kad sitieni un kliedzieni nerimstas, arī mēs pārtraucam savu klusēšanu.

Pūlis sāk rūkt un rēkt arvien skaļāk, vēlēdamies kaut kā izrādīt savas bezspēcīgās dusmas.

Mums, protams, Sarkanacainā Glūniķa izturēšanās izraisīja dziļas dusmas, bet mūsu bailes bija tik lielas, ka nevienam nenāca ne prātā pūlēties Šo briesmoni savaldīt.

Sitieni pamazām kļuva retāki, vaidi apklusa, bet mēs vēl ilgi nevarējām nomierināties.

Pār alu nometni nolaižas bēdīga nakts.

Es jau reiz stāstīju, ka pat vistraģiskākajos notikumos mēs mācējām atrast arī smieklīgo pusi. Bet, kad Sarkanacainais Glūniķis dauzīja savu sievu, neviens nesmējās. Būdami mežonīgi un nežēlīgi, mēs tomēr jutām dziļu līdzjūtību pret Sarkanacainā Glūniķa upuriem.

Ne vienu reizi vien mums gadījās atrast pie Sarkanacainā Glūniķa alas viņa sievu līķus. Alā viņš mirušo upuri nekad neatstāja un aprakt arī pats neapraka, šo darbu atstādams mums.

Un mēs tad parasti līķus sviedām upē, labi tālu no tās vietas, kur smēlām ūdeni.

Sarkanacainais Glūniķis atņēma dzīvību ne vien savām sievām, bet netaupīja arī tos, ar kuriem šīs sievietes bija pirms tam dzīvojušas.

Ja Sarkanacainā Glūniķa tieksmes reiz bija modušās, viņš tās vairs nepūlējās apvaldīt, bet, sievietes vīru nositis, ņēma sievieti pie sevis.

Divus šādus gadījumus es pats novēroju.

Visa cilts to zināja, bet neko nespēja darīt. Mūsu attīstība vēl nebija uz tādas pakāpes, ka spētu radīt kaut ko tiesai līdzīgu. Mēs gan atzinām dažas tradīcijas un bargi sodījām tos, kas pret tām grēkoja. Tādu sodu, piemēram, izpelnījās visi, kas bija saduļķojuši vai padarījuši netīru dzeramo ūdeni. Smagi tika sodīts arī tas, kas bija devis briesmu signālu, kad briesmas nebija gaidāmas.

Vienīgi Sarkanacainais Glūniķis par mūsu tradīcijām nelikās ne zinis, un mēs no viņa tā baidījāmies, ka pret viņu neuzdrošinājāmies neko uzsākt.

Pagāja vēl sešas ziemas, kad es un Ļepausis pamanījām, ka esam krietni paaugušies. Alā mēs varējām ielīst ar lielām pūlēm.

Bet arī tagad šaurā alas ieeja mums nāca drīzāk par labu. Pieaugušie, nespēdami alā ielīst, pēc mūsu mitekļa nekāroja, lai gan tas visā sādžā tika turēts par labāko.

Lai jūs labāk iepazītu mūsu cilts attīstības pakāpi, es piebildīšu, ka nevienam cilvēkam neienāca prātā paplašināt mūsu alas ieeju, kas mīkstajā iezī būtu viegli izdarāms. Vienīgi šādas apķērības trūkuma dēļ mēs varējām netraucēti dzīvot savā alā.

Par alas ieejas paplašināšanu arī mēs nedomājām. Nedomājām pat līdz tai dienai, kad radušies apstākļi mūs par to piespieda domāt.

Tas notika vasaras vidū, kad no labas barības mēs bijām krietni nobarojušies.

Bet mūsu darbs gāja gausi uz priekšu, jo alas caurumu mēs kalām lielāku tad, kad nebija cita ko darīt.

Sākumā mēs iezi plēsām ar pirkstiem, bet nagi nežēlīgi sāpēja, tāpēc es sāku lietot koka gabalu. Tagad darbs gāja raitāk uz priekšu, bet noveda arī pie nevēlama iznākuma.

Kādā rītā, kad no atlauztajiem akmeņiem bija savākusies paliela čupa, es nolēmu alu iztīrīt.

Ar rungas palīdzību es akmeņus izstūmu no alas un no- grūdu lejā.

Pēc īsa brīža es izdzirdu niknu rēkšanu.

Nevajadzēja nemaz alu atstāt, lai paskatītos, kas tur rēc. Akmeņi acīmredzot bija trāpījuši Sarkanacainajam Glūniķim.

No bailēm tikko elpodami, mēs ierāvāmies alas vistālākajā kaktā.

Drīz vien parādījās arī pats Sarkanacainais Glūniķis. Viņa acis dega un kvēloja kā nekad.

Par laimi, viņš bija pārāk resns, lai iekļūtu alā.

Bet negaidot viņš atgāja no alas. Mums tas bija liels brīnums. Pēc mūsu prāta, viņam vajadzēja te tik ilgi gaidīt, kamēr pārestība nebūtu atriebta.

Mazliet pagaidījis, es pierāpos pie ieejas un, paglūnējis ārā, ieraudzīju Sarkanacaino Glūniķi. Viņš nāca ar milzīgu rungu.

Cik es varēju aptvert, tad viņa plāns bija ar šīs nūjas palīdzību izdzīt mūs no alas ārā.

Diemžēl es nebiju kļūdījies.

Viņa sitieni bija briesmīgi. Mēs piespiedāmies pie alas sānu sienas, kur varējām justies puslīdz droši.

Bet arī te mūs runga šad tad ķēra, un tad bija ko ciest.

Nespēdami sāpes paciest, mēs rēcām un kliedzām, pie tam Glūniķis uz katru mūsu bļāvienu atbildēja ar jautru rēcienu, ņemdamies ar rungu vēl sparīgāk.

Bet tad arī man dusmas pieauga. Manī pamodās liela dūša, lai gan jāatzīstas, ka tā bija lamatās iedzīta upura varonība.

Es sagrābu rungu, kuru Glūniķis rāva no alas laukā ar tādu sparu, ka tā aizvilka mani līdz pat izejai. Tad viņš izstiepa savu briesmīgo roku un sagrāba mani aiz pleca, bet es, atstādams viņa rokā prāvu ādas gabalu, atkal atlēcu no sienas.

Glūniķis turpināja savu melno darbu un trāpīja man atkal ar rungu pa plecu. Ļepausis nepretojās, bet, sitienus saņemdams, rēca un vaidēja.

Es nevarēju un arī negribēju būt par šādu kaujamo zosi. Tāpēc sāku lūkoties pēc kaut kā, ar ko varētu pretoties.

Alā nekā nebija, izņemot pēdu garu un collu resnu zara gabalu.

Es metu ar to pašu, lai gan netrāpīju, tikai saniknoju Glūniķi vēl vairāk.

No alas sienas atdalījās prāvs akmens. Es atvēzējos un trāpīju ienaidniekam pa krūtīm.

Šis panākums cēla manu drosmi. Es biju tikpat satracināts kā Sarkanacainais Glūniķis un aizmirsu visas bailes.

Bet vairāk akmeņu nebija. Man ienāca prātā plēst akmeņus no sienas un sviest Glūniķim smiltis acīs.

Jādomā, ka kāds metiens bija labi ķēris, jo, izmisumā rēkdams, viņš nosvieda rungu un atlēca no ieejas.

Viņš izskatījās briesmīgs. Ģīmis sarkans no dusmām un zobi klabēja kā drudzī.

Es lūrēju pie alas cauruma.

Glūniķis ilgi berza savas acis. Izberzis viņš mani ieraudzīja un ierēcās.

Tad viņš mainīja taktiku.

Rungu aizsviedis, viņš plēsa klints gabalus un laida tos alā.

Es pievācu akmeņus un devu atpakaļ. Mani metieni mērķi sasniedza vieglāk, jo tieši alas cauruma priekšā atradās sarkanais purns, kurā tad arī triecās visi mani akmeņi.

Negaidot viņš atkal pazuda, un, laukā palūkojies, es manīju, ka Sarkanacainais Glūniķis kāpj pa klinti lejā.

Visa cilts bija izlīdusi no alām un nomākti lūkojās mūsu cīņā.

Bailīgākie atkal paslēpās. Arī Vecais laidās, cik spēka.

Glūniķis lēca lejup. Pēdējais lēciens bija vismaz trīsdesmit pēdu augsts.

Tad viņš panāca kādu sievieti, kura no bailēm sāka rāpties pa klinti uz augšu.

Te pēkšņi viņa iekliedzās. Bērns, kurš tai bija apķēries ap kaklu, noripoja no viņas muguras un nokrita Glūniķim pie kājām.

Māte pagriezās un izstiepa pēc bērna roku.

Bet Glūniķis bija veiklāks. Viņš pirmais sagrāba bērnu, un brīdi vēlāk mazais, vārgais ķermenītis sašķīda pret klinti.

Es nosviedu Sarkanacainā Glūniķa nūju viņam pakaļ. Gribēdams rungu pacelt, Sarkanacainais Glūniķis uzdūrās uz Veco, kurš, zemu saliecies, līda alā.

Briesmonis sagrāba Veco aiz matiem. Man nebija šaubu, ka viņš Vecajam apgriezīs rīkli. Un arī Vecais, kā rādās, bija samierinājies ar likteni. Viņš saliecās vēl vairāk un aizklāja seju. Bet Sarkanacainais Glūniķis nez kādēļ kavējās.

Vēl tagad šī aina man stāv acīs.

Vecais par aizsargāšanos nedomāja. Nespēdams kājās noturēties, viņš pakrita zemē un padevīgi gaidīja nāvi.

Alas priekšā stāvēja arī Plikpauris. Viņš neiedrošinājās tuvoties, bet ar dūri dauzīja krūtis it kā mēģinādams sevi iedrošināt, un spalva tam bija sacēlusies.

Te Sarkanacainais Glūniķis, padodamies neizprotamai dīvainībai, palaida Veco vaļā un pacēla savu rungu.

Es ieraudzīju, ka viņš atkal rāpjas augšup.

Ļepausis no bailēm ietrīcējās un ieskrēja alā.

Vairs nebija šaubu, ka Glūniķis ir nolēmis mūs nosist, lai tur vai kas.

Mani pārņēma izmisums, dusmas un tajā pašā laikā arī pilnīgs miers.

Sarkanacainais Glūniķis vēl ir tālu. Pa to laiku var savākt akmeņus.

Ienaidnieks atrodas vairākus metrus zem manis un pagaidām vēl nav redzams.

Glūniķis kāpj nesteigdamies, un, kad viņa atbaidošā galva parādās pie alas cauruma, es nekavēdamies metu ar lielu ieža gabalu, kurš, par nožēlošanu, netrāpa mērķī, bet sašķīst pret klinti.

Putekļi un smiltis tomēr atkal Glūniķim uz brīdi laupa redzes spēju, un viņš uz brīdi pazūd.

Cilts vēl arvien noskatās. Ir dzirdami apspiesti smiekli un priecīga murmināšana. Beidzot taču atradies viens, kam nav trūcis drosmes stāties Glūniķim pretī.

Manīdams pūļa atbalstu, Glūniķis paskatījās uz pūli un atņirdza zobus.

Acumirklī iestājās dziļš klusums.

Uzbudināts no šādiem saviem panākumiem, Glūniķis atkal pacēla galvu un, zobus griezdams, pūlējās mani tāpat iebaidīt kā pūli.

Viņš šķobīja ģīmi, rauca pieri un saslēja matus uz pieres gaisā.

Jāatzīstas, ka es no bailēm sastingu, bet mēģināju atgūt pašsavaldīšanos. Tādēļ es, lielu akmeni pacēlis, savukārt sāku ienaidniekam draudēt.

Redzēdams, ka ienaidnieks taisās no jauna uzbrukt, es metu akmeni, kurš diemžēl netrāpīja.

Otrs sviediens guva lielākus panākumus. Šoreiz es trāpīju pa Glūniķa kaklu.

Briesmonis atkal pazuda aiz klints raga.

Es nenocietos un, no alas izlīdis, palūkojos lejup.

Glūniķis ar vienu roku turējās pie klints raga, bet ar otru berzēja sasisto vietu.

Es pacēlu rungu un laidu lejup.

Viņš vairs augšā neatgriezās, bet klusēdams kāpa lejā.

Es nogūlos pie ieejas un gaidīju.

Vēl ilgi Glūniķis kāsēja un šņāca. Beidzot viņš nolēma iet uz upi.

Pa klinti viņš kāpa ļoti lēni, reizēm apstādamies, kaklu staipīdams un berzēdams.

Pamanīdams viņu tuvojamies, pūlis bļaudams izklīda.

Arī Vecais, kurš nebija alā nocieties, tagad atkal muka, cik jaudas.

Glūniķis uz pūli nepameta ne acu. Viņš nokāpa lejā un iegāja savā alā.

Es paskatījos uz Ļepausi. Acumirklī mēs viens otru sapratām.

Nezaudēdami ne sekundes, mēs klusi un uzmanīgi pārrāpāmies pār klints galotni.

No turienes mēs palūrējām lejā. Nometne bija klusa. Izņemot Sarkanacaino Glūniķi, kurš bija savā alā, visa cilts bija iemukuši mežā.

Arī mums te vairs nebija palikšanas.

Mēs pārgājām pār pļavu, purvu un, nedomādami par čūskām, kuras zālē bija redzamas ik uz soļa, iesprukām mežā.

Pa kokiem mēs rāpāmies uz priekšu tik ilgi, līdz bijām pārliecināti, ka Sarkanacainais Glūniķis mums vairs nav bīstams.

Tikai tad, kad biezo lapu pavēnī mēs jutāmies pilnīgā drošībā, saskatījāmies un sākām skaļi smieties.

Viens otru apkampuši, mēs devām priekiem vaļu. Acis bija asaru pilnas, sānos sāka durt, bet mēs nevarējām smieklus valdīt un smējāmies, smējāmies…

10. nodala

Līdz apnikumam izsmējušies, mēs iedrošinājāmies nokāpt no koka un paiet mazliet atpakaļ uz alas pusi līdz purvam, kura tuvumā bija melleņu mētras.

Tas bija tas pats purvs, pa kuru es biju pirmo reizi patstāvīgi ceļojis. Arī ar māti es te agrāk biju nācis.

Cik sen es nebiju redzējis māti. Es zināju, ka viņa dažreiz bija apmeklējusi mūsu nometni, bet arvien bija tā sagadījies, ka manis nometnē nebija.

Pāris reižu es biju redzējis arī Pļāpu. Vienu reizi pie upes un otru - pie mūsu alas.

Ar lielu prieku es viņu kaitināju un rādīju mēli.

Par savu bijušo ģimeni es vispār maz interesējos. Galu galā man viņiem ne par ko nebija jāpateicas un mātes izturēšanās nebija tāda, kas spētu modināt maigas jūtas.

Mellenes saēdušies, mēs uzkodām no olām tikko izšķīlušos irbju cālēnus un, ievērodami vislielāko piesardzību, devāmies caur mežu uz upi.

Te atradās mana vecā dzīvesvieta - koks, no kura mani Pļāpa bija aizdzinis. Māte vēl aizvien tur dzīvoja.

Izrādījās, ka ģimenē ir pieaugums, jo mātei uz pleca sēdēja sīks bērnelis. Turpat zaros sēdēja arī meitene, bailīgi uz mums lūkodamās. Tā acīmredzot bija mana māsa vai, pareizāk sakot, pusmāsa.

Māte mani pazina, bet, redzēdama, ka es rāpjos kokā, dzina mani projām.

Ļepausis vēl nebija atguvis drosmi un tādēļ metās bēgt. Es ar lielām pūlēm atturēju viņu no bēgšanas.

Pēc īsa brīža māsa nolaidās no koka, un mēs sākām spēlēties.

Tomēr mūsu izpriecai bija diezgan bēdīgas beigas. Viņa, kā jau teicu, tiešām bija mana māsa, bet radniecības saites viņai nebūt neliedza ar mani apieties pilnīgi nepanesami. Acīmredzot savu ļauno raksturu viņa bija mantojusi no sava tēva.

Pilnīgi negaidot, viņa kļuva neganti nikna, ieķērās man matos un ar sīkiem zobeļiem sāka man kost rokā.

Es zaudēju savaldīšanos un krietni viņu iedunkāju.

Māsa sāka spiegt un pīkstēt.

Troksnis bija diezgan liels, to izdzirda Pļāpa un metās meitai palīgā.

Arī māte nāca talkā.

Neko labu nesagaidot, mēs iesprukām mežā.

Pļāpa mūs ilgi tvarstīja, bet bez panākumiem.

Kad ķērāji mums beidzot lika mieru un par notikušo bijām kārtīgi izsmējušies, bija jau liela krēsla.

Drīz iestājās pilnīga tumsa, bet par atgriešanos uz alu mēs nedomājām. Skaidra lieta, ja Sarkanacainais Glūniķis ir nometnē, tad par alu nedrīkst pat sapņot.

Mēs uzrāpāmies vientuļi augošā kokā, tur tīri ērti iekārtojāmies un pārlaidām nakti.

Tā bija riebīga un neaizmirstama nakts. Sākumā lija pamatīgs lietus, tad sāka pūst ledaini auksts vējš.

Slapji un no aukstuma drebēdami, mēs apkampāmies un piespiedāmies viens pie otra.

Mums abiem bija neizsakāmi žēl sausās un siltās alas, kur mēs bijām jutušies tik droši.

Beidzot sāka aust gaisma.

Laikam gan nevienu rīta blāzmu mēs nebijām sagaidījuši ar tik nošļukušu dūšu.

Un mēs cieši apņēmāmies, ka šāda nakts būs pēdējā mūsu mūžā.

Mēs atcerējāmies mūsu vecāku taisītās ligzdas un ķērāmies pie darba.

Ligzda, protams, iznāca ļoti nejēdzīga, bet mūsu pieticīgās prasības tā pilnībā apmierināja.

Kad mūsu darbs tuvojās beigām, saule jau bija uzlēkusi un tās siltie stari izgaisināja mūsu pagājušās nakts baigās atmiņas.

Bet pēc kārtīgā darba mums uzradās milzīga apetīte, un tādēļ mēs devāmies meklēt ko iekost, bet pēc tam priecīgā garā nodevāmies savām ikdienišķajām sportošanām.

Mūsu ligzda bija uztaisīta uz ātru roku, bija uzmeistarots ikai tāds kā karkass, un nācās strādāt pie tās kādu mēnesi, līdz igzda bija savesta pilnigā kārtībā.

Darbu beiguši, mēs tomēr labiekārtoto ligzdu neizmanto-ām. Bet es pārāk steidzos ar savu stāstu.

Nākamajā dienā pēc mūsu aiziešanas no alu nometnes mēs pēlēdamies un skraidelēdami nonācām pie upes tai vietā, kur īpē ieplūda plats strauts. Strauta ieteka bija izskalojusi krastus, in koku saknes vietām rēgojās kailas. Sakņu gali mirka ūdenī, īn tajā skraidīja milzum daudz sīku zivtiņu.

Tās atgādināja foreles. Mēs tūdaļ pārvērtāmies par zvej-īiekiem.

Uztupušies uz koku stumbriem, kuri bija pārkrituši pār itrautu, mēs nekustēdamies gaidījām laupījumu, kuru, tāpat cailām rokām notvēruši, nekavēdamies apēdām. Sāls mums oreiz vēl nebija vajadzīga.

No šīs dienas strauts kļuva par mūsu iecienītāko vietu. Ik lienas mēs šeit pavadījām garas stundas, ķērām zivis, kāpelē-ām pa kailajām saknēm un te iemācījāmies arī peldēt.

Kādā dienā Ļepausim gadījās aizsnausties uz ūdenī guloša coka stumbra.

Viņš nemanīja, ka viegls vējiņš stumbru dzen uz upes vidu.

Arī es drauga prombūtni pamanīju tikai pēc laba brīža un briesmīgi pārbijos.

Ļepausis jau atradās tik tālu no krasta, ka par lēkšanu nesija ne runas.

Draugu ieraudzīdams, es vispirms sirsnīgi iesmējos, bet tad arieki izgaisa, jo mani atkal sāka mākt briesmīgas bailes - bai-es, kuras pazīst vienīgi šie tālie gadu simteņi.

Es jutos tik vientuļš, tik nelaimīgs, atrauts no visa dzīvā, ka >āku kliegt.

Ļepausis pamodās, sabijās un tik sparīgi sakustējās, ka stumbrs pagriezās un mans draugs iekrita ūdenī.

Vairākas reizes viņš neveiksmīgi pūlējās uzrāpties atpakaļ, līdz beidzot viņam tas izdevās, un viņš, trīcēdams no aukstuma, pieķērās pie baļķa ar visu spēku.

Bezizejas stāvoklī esošajam draugam es nekādi nespēju palīdzēt.

Diemžēl nekādi lielie peldētāji mēs vēl nebijām. Dziļā izmisumā es skraidīju pa krastu un nez kādēļ imitēju visas Ļepauša kustības.

Ļepausis ritmiski, kā klanīdamies, locījās uz priekšu un atpakaļ, gaudoja un kauca tik žēlīgi, ka es vēlāk nevarēju nobrīnīties, kādēļ gan šis troksnis nebija saistījis meža zvēru uzmanību.

Bet laiks gāja. Šādā nenoteiktā stāvoklī pagāja vairākas stundas.

Saule pārsniedza zenītu un slīdēja lejup.

Atkal sacēlās vējiņš un sāka dzenāt Ļepauša stumbru pa upi.

Stumbrs gan tālu netika, bet tas peldēja kādu simt pēdu attālumā no krasta.

Un te nu Ļepausis izdarīja milzīgu atklājumu.

Jāšus sēdēdams uz stumbra, viņš, nezin kāpēc, pēkšņi sāka plātīties ar rokām, te mērkdams tās ūdenī, te atkal paceldams gaisā.

Tas bija kaut kas jauns. Sākumā es neredzēju nekādu izmaiņu, bet, kad Ļepausis sāka ritmiskāk svaidīt rokas, koks sāka tuvoties krastam.

Es nevarēju saprast, kā tas iespējams, un no brīnumiem apsēdos.

Tā es sēdēju tik ilgi, līdz Ļepausis bija sasniedzis krastu.

Tā Ļepausis bija atklājis tādu gudrību, par kādu man nebija ne jausmas. Noslēpumaino sakaru starp koka stumbra kustēšanos un roku plātīšanu es nespēju saprast.

Drusku vēlāk, varbūt pat nākamajā dienā, Ļepausis atkal aizbrauca ar stumbru no krasta un atkal atgriezās.

Arī mani šī nodarbība stipri kārdināja, bet es baidījos tai nodoties. Ļepausis uz stumbra jutās lepns un laimīgs. Beidzot viņš tomēr mani pārliecināja, ka braukšanā nav nekādu briesmu, un nākamo ekskursiju mēs veicām divatā, strādādami ar rokām, ka prieks bija skatīties.

Mūsu sajūsma bija tik liela, ka vairākas dienas mēs nespējām no ūdens izkāpt. Mēs aizmirsām pat ēšanu.

Jaunuzceltais mājoklis bija aizmirsts; naktis mēs pavadījām pie strauta kokos, lai no rīta varētu tūlīt pat sākt kuģošanu.

Aiz lieliem priekiem mēs aizmirsām pat to, ka kaut kur ne visai tālu dzīvo mūsu ienaidnieks - Sarkanacainais Glūniķis.

Mēs izmēģinājām daudzus stumbrus un nācām pie atziņas, ka tievs un viegls stumbrs ir vieglāk uz priekšu dzenams un attīsta lielāku ātrumu. Novērojām arī to, ka īsie stumbri ir vieglāk stūrējami.

Mūsu atklājumi ar to vien nebeidzās. Reiz mēs, sēdēdami katrs uz sava stumbra, saķērāmies kopā un tūliņ pamanījām, ka stumbri uzreiz kļuva ļoti stabili un ūdenī vairs nevēlās apkārt.

Ar vienu roku mēs turējāmies pie baļķa, ar brīvo airējām, cik jaudas.

Katru dienu mēs airēšanā uzstādījām jaunu ātruma rekordu.

Mūsu novērojumi un pētījumi tālāk tomēr nesniedzās.

Mēs bijām izgudrojuši visprimitīvāko kuģošanas veidu, bet bijām tik truli, ka šā atklājuma nozīmi nesapratām.

Mums ne prātā nenāca, ka stumbrus var sasiet ar elastīgām saknēm un liānām. Mēs bijām apmierināti ar to, ka stumbrus saturējām kopā ar rokām.

Tikai tad, kad mūsu aizraušanās mums jau drusku bija apnikusi, mēs sākām naktis pavadīt mūsu ligzdā.

Un te, netālu no mūsu mājokļa, mēs sastapām Ātrkājīti.

Pirmo reizi es viņu ieraudzīju raujam no jauna ozoliņa svaigas zīles.

Viņa bija ļoti klusa un bailīga. Sākumā viņa izturējās ļoti mierīgi, bet, mūs pamanījusi, nolēca no koka un pazuda.

Arī vēlāk mēs viņu šad tad sastapām, bet nesastapuši gājām meklēt gan pie upes, gan mežā.

Beidzot pienāca diena, kad viņa no mums nebēga. Taisni otrādi - viņa mūs gaidīja un viņas balsī bija saklausāmas maigas un aicinošas skaņas.

Bet ari tad vēl mums neizdevās tai tuvāk piekļūt.

Kad viņai likās, ka mēs esam jau pārāk tuvu, viņa skrēja projām, bet, labu gabalu noskrējusi, atkal apstājās, mūs atkal klusi un maigi aicinādama.

Tā mēs draiskojāmies vairākas dienas. Ilgs laiks pagāja, iekams mēs ar viņu tuvāk iepazināmies.

Beidzot tas notika, un Ātrkājīte sāka ar mums spēlēties.

Ātrkājīte man bija iepatikusies no pirmā acu uzmetiena. Viņa bija ļoti skaista un atstāja labu iespaidu. Tik laipnu un skaistu acu man nekad nebija nācies redzēt.

No mūsu sievietēm, kuras, salīdzinot ar Ātrkājīti, bija tīrās raganas, šī meitene krasi atšķīrās.

Viņa nekad nedusmojās, nikni un mežonīgi nekliedza, un es jutu, ka viņa drīzāk vairās no ķildošanās un kaušanās, nekā izrāda patiku šādās sadursmēs ņemt dalību.

No viņas, likās, izstaro savāds maigums. Šo maiguma iespaidu, protams, radīja viņas auguma siluets un sejas panti.

Viņai bija lielas acis, kuras nebija tik dziļi iegrimušas dobumos kā mūsu sievietēm. Uzacis bija taisnas. Deguns nebija liels.

Mūsu ciltij deguni bija mazi, plakani un uz augšu uzslieti, tā ka nāsis bija skaidri redzamas. Ilkņi rēgojās kā meža cūkām, augšējā lūpa nokārusies un apakšējā izslieta uz āru.

Ātrkājītei šādu pazīmju nebija. Viņas ķermenis, izņemot muguru, roku un kāju stilbus, nebija spalvains. Gurni gan bija pašauri, bet toties ikriem bija ļoti pareiza un skaista forma.

Uz Ātrkājīti lūkodamies, es domāju, ka viņa laikam pieder pie Ugunsļaužu cilts. Var jau būt, ka viņas vecāki pieder pie augstākas sugas.

Atkārtoju vēlreiz, ka viņa krasi atšķīrās no mūsu sievietēm, tāpēc man uzreiz iepatikās.

Viņas graciozās kustības un maigums mani dziļi valdzināja.

Viņa nekad nesadusmojās un nebija īgna. Likās, ka kaušanās viņu neizsakāmi baida. Mazāko briesmu gadījumā viņa trūkās kājās, lai acumirklī pazustu. Tādēļ es viņu sāku dēvēt par Ātrkājīti.

Kokos kāpšanā viņa bija liels meistars. Viņu noķert mēs nekad nespējām. Varbūt tikai nejauši tas mums izdotos.

Šai sacensībā viņa vienmēr bija uzvarētāja, jo viņas veiklumam un ātrumam nebija robežu.

Parasti būdama bailīga, viņa nepazina baiļu, ja vajadzēja rāpties kokos vai skraidīt pa zariem, un, salīdzinot ar viņu, ;nēs šajā ziņā bijām ārkārtīgi neveikli, smagi un bailīgi.

Viņa acīmredzot bija bārene.

Nekad mēs viņu netikām redzējuši ar kādu kopā, un gandrīz neiespējami bija noteikt, cik ilgi viņa šādā vientulībā jau dzīvo.

Laikam jau agrā bērnībā viņa bija sapratusi, ka vislabāk glābties drošībā ir bēgot. Tādēļ arī viņa bija tik uzmanīga un ītturīga.

Mums abiem neviļus uzmācās vēlēšanās uzzināt, kur Ātr-<ājīte dzīvo. Kaut kur tepat tuvumā jau viņai vajadzēja būt. Meraugoties uz visrūpīgāko meklēšanu, mēs viņas mitekli ne-itradām. Viņa gan ar prieku piedalījās mūsu izpriecās, bet rūpīgi sargāja savu "adresi".

11. nodaļa

Es lūgtu lasītāju neaizmirst, ka šādi Ātrkājīti neapraksta Lielzobis, mans otrais "es", mans aizvēsturisko laiku sencis. Šis ip raksts pieder manam tagadējam "es", kurš ar brīnišķīgo sapņu palīdzību skatās uz visu ar Lielzobja acīm.

Lielzobis redzēja, dzirdēja, juta, bet es, 20. gadsimta cilvēks, tā lielā ciltskoka atvase, kura saknes slēpjas tūkstošu gadu dziļumos, tikai aprakstu viņa - mana senča - pārdzīvojumus un iūtas.

Visu manu tagadējo pārdzīvojumu raksturīgākā īpašība ir savāda, pēc būtības neskaidra, divpusība.

Negribēdams jūs garlaikot, es neatkārtošu savus paskaidrojumus, bet, izmantojot gadījumu, tikai nedaudz atgriezīšos pie sava iekšējā "es" savādās īpatnības.

Mans tagadējais "es" atskatās, lūkojas caur gadu simteņu teiksmaino miglu, vērtē un analizē Lielzobja emocijas un rīcību.

Bet viņš pats - Lielzobis - ir ļoti primitīvs. Viņš pats neko nespēj saprast; pat ar visniecīgāko domu netiek galā. Jūtu analizēšana jau pilnīgi ir ārpus viņa kompetences.

Viņš dzīvo, pakļauts dažādiem stihiskiem notikumiem, un nekad netur par vajadzību prasīt, kādēļ viņš tieši tā dzīvo.

Ar laiku mans tagadējais "es" arvien labāk noskaidro šo sapņu raksturu un nozīmi.

Liekas taču, ka cilvēks sapņojot pat apzinās, ka tas ir sapnis. Ja sapnis ir smags un mokošs, tad cilvēks nomierinās, zinādams, ka tas ir vienīgi sapnis, kuram nav paliekošu seku. Tādi gadījumi pazīstami katram.

Bet ir gadījies - un ne vienu reizi vien - arī manam tagadējam "es" iekļūt manas nakts dzīves valstībā. Un šādos gadījumos, kad es vienā un tai pašā laikā biju gan aktīvā persona, gan skatītājs, man dažkārt nācās pārdzīvot sāpīgus brīžus.

Ļoti bieži manam tagadējam "es" nācās pārdzīvot dziļu sarūgtinājumu, noskatoties muļķīgā, neapdomīgā un nekonsek-ventā mana primitīvā "es" rīcībā.

Pirms es atkal ķēros pie sava stāsta, es vēlētos vēl piebilst pāris vārdu.

Jūs taču pazīstat sapņus, vai ne?

Dzīvnieki - suņi, zirgi un visi pārējie - guļ un sapņo. Laikmetā, kad dzīvoja Lielzobis, kurš savā attīstībā daudz neatšķīrās no primitīva dzīvnieka, mūsu senči ari sapņoja. Un šo sapņu iespaidā, sevišķi, ja tie bija smagi un, ja tā var sacīt -saistīti ar asinīm -, viņi sapnī kauca un stenēja.

Un man, jūsu laikmeta cilvēkam, ir gadījies gulēt kopā ar Lielzobi un sapņot tos pašus sapņus.

Es ļoti labi apzinos, ka tas viss nav saprotams un izklausās pat neticami, bet tomēr es jums atstāstu patiesus faktus, kurus es nepārspīlēju ne mazākā mērā.

Ja jūs būsiet ar mieru man ticēt, tad jūs ticēsiet arī tam, ka, lidodams pa gaisu, Lielzobis ir pārdzīvojis tās pašas jūtas,

kādas pārdzīvo ikviens no mums, ja sapni gadās krist no galvu reibinoša augstuma.

Un tas ir tādēļ, ka ari Lielzobim ir bijuši divi "es". Viens "es"- viņš pats, un otrs "es" - tā svešā, nepazīstamā būtne, kura darbojās tikai pirmā "es" miegā, vezdama Lielzobi uz to tālo pagātni, kad cilvēki - nākamie cilvēki - dzīvoja rāpuļu, spārnotu briesmoņu un sen izmirušu pūķu veidā. Bet dažreiz šie sapņi sniedzās vēl tālāk, vēl dziļāk, paceldami miglas plīvuru, kurš no mums slēpj laikmetu, kad tie paši cilvēka dīgļi, viņa pirmatnējās formas mazu un niecīgu dzīvnieciņu veidā ņudzēja jūru un upju dibenā.

Es nevaru un ari neiedrošinos turpināt savu domu pavedienu. Visas šīs lietas ir pārāk miglainas, pārāk komplicētas, pārāk draudošas.

Es tikai gribēju nedaudz pieskarties tām perspektīvām, kas mani radīja nojausmu par dzīvās radības evolūcijas gaitu. Evolūcijas, kura pārvērta pērtiķi par cilvēku, bet pirms tam - rāpuli par pērtiķi.

Bet tagad es lūkošu turpināt savu stāstu.

Starp Ātrkājīti un citām viņam pazīstamām sieviešu kārtas būtnēm Lielzobis lielu atšķirību nesajuta. Viņš nenojēdza, ka Ātrkājīte ir radījums ar smalkākiem sejas pantiem, skaistākām un platākām acīm, ka viņas seja ir simetriska un deguns nav gaisā uzrauts un plakans. Viņš uz Ātrkājīti neskatījās kā uz skaistuma ideālu.

Es, skatīdamies uz Ātrkājīti ar Lielzobja acīm un prātu, redzēju tikai jaunu mātīti, kurai bija lielas acis, kura mani maigi aicināja pie sevis un kura nekad neskrāpējās.

Neapjēgdams, kāpēc, es labprāt spēlējos ar Ātrkājīti un kopā postīju putnu ligzdas.

Jāatzīstas, ka viņa man daudz ko iemācīja. Galvenokārt tas sakāms par kokos kāpšanu.

Viņa bija ļoti veikla, spēcīga, un viņas kustības neierobežoja nekādi apģērba gabali.

Un tieši tajā laikā starp mani un Ļepausi iestājās tāda kā atsvešināšanās, kuru par naidīgu gan nevar saukt.

Ļepausis bija pasācis bieži apciemot manas mātes koku. Cik es nopratu, tad viņu interesēja mana pusmāsa. Pļāpa gan esot sākumā rūcis, bet vēlāk samierinājies ar biežajiem Ļep- auša apciemojumiem.

Turpat kaimiņos dzīvoja daudz citu bērnu. Tie bija mono- gāmu pāru atvases. Ātrkājīti ievilkt šai sabiedrībā man neizdevās.

Man vajadzēja tikai tuvāk pieiet māsai, kad Ātrkājīte jau grasījās pazust. Es atceros, ka reiz es ar varu viņu mēģināju piespiest piedalīties spēlēs. Viņa atkāpās, bailīgi apkārt lūkodamās, uzrāpās kokā un sāka mani klusi un žēli saukt pie sevis.

Tādā kārtā es pamazām atradu no Ļepauša sabiedrības un viņa jaunajiem draugiem, bet sirsnīgi iedraudzējos ar Ātrkājīti, lai gan vēl arvien nezināju, kur viņa dzīvo.

Protams, ja nebūtu noticis kas neparedzēts, mēs būtu pavairojuši monogāmo pāru skaitu. Mūsu sirsnība bija abpusēja.

Bet tad nāca šis negaidītais notikums.

Kādā rītā, kad saule vēl nebija uzlēkusi un Ātrkājīte vēl nebija ieradusies, mēs abi ar Ļepausi bijām aizgājuši līdz upei.

Mēs tikko kā bijām nobraukuši ar baļķi no krasta, kad izdzirdējām negantu rēkšanu.

Tas bija Sarkanacainais Glūniķis.

Viņš sēdēja uz vētras izgāztu koku gubas un lūrēja uz mūsu pusi. Viņa zvērojošās acis nevēstīja neko labu.

Mēs šausmīgi sabijāmies, jo tuvumā nebija alu ar šauru ieeju, kurā mēs varētu paslēpties.

Par laimi, mēs atradāmies uz ūdens, pēdu divdesmit attālumā no krasta.

Šo apstākli apjauzdami, mēs nedaudz nomierinājāmies.

Glūniķis nokāpa no koku kaudzes un, pie ūdens pienācis, sāka nikni sist sev pa krūtīm.

Mūsu baļķi atradās blakus. Baļķus kopā turēdami, mēs sākām Glūniķi kaitināt.

Sākumā mūsu smiekli skanēja nedroši, bet, redzēdami, ka mūsu ienaidnieks mums netiek klāt, mēs smējāmies aizvien skaļāk.

Sarkanacainais Glūniķis drebēja no dusmām un grieza zobus, bet tas mūsu jautrību tikai palielināja.

Pēkšņi Glūniķis pārstāja dauzīt sev krūtis un zobus griezt, bet skriešus metās prom no krasta.

Mūsu prieki pārvērtās par bailēm, jo mēs zinājām, ka Sarkanacainais Glūniķis no atriebības tik viegli neatsakās.

No bailēm trīcēdami, mēs gaidījām kaut ko briesmīgu un nemaz neiedomājāmies, ka jāairē prom no krasta.

Kad Glūniķis atkal rāpās pāri koku kaudzei, mēs ieraudzījām viņam rokās akmeņus. Tie bija strautā salasīti oļi. Lielus akmeņus Glūniķis nebija dabūjis. Labi, ka viņam bija tikai oļi, jo pretējā gadījumā mēs būtu nosisti.

Bet arī tagad joki bija mazi.

Mazie akmentiņi svilpoja mums garām kā lodes.

Nu tikai mēs atjēdzāmies un, baiļu pārņemti, sākām airēt.

Atkal akmens iesvilpās, un Ļepausis neganti iebļāvās.

Glūniķa trāpījums šoreiz bija bijis precīzs.

Nākamais akmens ievainoja mani.

No lielākas nelaimes mūs paglāba tas, ka Glūniķim pietrūka akmeņu.

Kamēr viņš aizskrēja pēc citiem, mēs, izmantodami viņa prombūtni, sparīgi airējāmies prom no krasta.

Kad Glūniķis atkal atgriezās ar savu munīciju, mēs bijām jau tik tālu, ka līdz mums atlidoja tikai retais akmens. Upes vidū bija lielāka straume, kuru mēs pirmajā uztraukumā nebijām pamanījuši. Tā tagad nesa mūsu plostu uz otru malu.

Kamēr mēs airējām, Glūniķis skraidelēja gar krastu un lasīja akmeņus.

Upmalā akmeņi bija prāvi, savas sešas mārciņas smagi.

Viens tāds trāpīja manu baļķi ar tādu sparu, ka kokam at-plīsa šķēpele, kura iedūrās man kājā.

Ja akmens būtu nokritis mazliet tuvāk, es uz baļķa nebūtu nosēdējis.

Straume mūs vēl aizvien nesa uz otru malu, un mēs airējām ar tādu sparu, ka mūsu kustības modināja Glūniķa ziņkārību.

Viņš laikam kaut ko bija sapratis, jo viņa rēcienā bija dzirdamas priecīgas skaņas.

Mēs nebijām vīlušies. Glūniķa prieku iemesls bija nelielās vērpetes, uz kurām straume mūs nesa. Viņš cerēja, ka mūs ie-vilks atvarā, no kura mēs ārā netiksim.

Lai baļķus noturētu kopā, mēs beidzām airēt un visu uzmanību pievērsām atvaram.

Glūniķis turpināja mest, apbārstīdams mūs ar akmeņu krusu. Viņš uz mums nolūkojās ar milzīgu naidu, rēca un plosījās kā meža zvērs.

Mēs laimīgi nonācām līdz tai vietai, kur upe met līkumu.

Tur straume vēl vairāk virzījās uz pretējo krastu. Šis apstāklis mums nāca par labu, bet, kā vēlāk izrādījās, arī par sliktu.

Pamazām Glūniķis tālumā kļuva arvien mazāks, bet mēs vēl ilgi redzējām viņu lēkājam uz lielās koku gubas, līdz beidzot viņš pavisam izzuda.

Mēs vēl arvien koncentrējām visu uzmanību uz baļķu kopā turēšanu un mierīgi gaidījām, ko nesīs liktenis.

Simts pēdu attālumā no upes ziemeļu krasta mēs atjēdzāmies un sākām atkal airēt, virzīdamies tieši uz krastu.

Straume mūs gan vilka līdzi, bet pamazām mēs tomēr tuvojāmies savam mērķim.

Netālu no malas mēs izstiepāmies uz baļķa un mēģinājām sataustīt dibenu.

Tas mums izdevās.

Juzdami atkal cietu zemi zem kājām, mēs saskatījāmies, bet šoreiz vairs nesmējāmies.

Mēs bijām nonākuši gluži svešā apgabalā, kurš mums izskatījās bīstams un draudošs.

Ka atpakaļ mēs būtu varējuši atgriezties tādā pašā veidā, tas mums neienāca prātā.

Mums bija izdevies pārkļūt pār upi. Tas bija darbs, kādu vēl neviens mūsu ciltsbrālis nebija veicis.

Mēs bijām pirmie, kas spēra kāju uz ziemeļu krasta, un es esmu pārliecināts, ka mēs bijām arī pēdējie.

Nav šaubu, ka agri vai vēlu mūsu cilts šo problēmu būtu atrisinājusi, bet Ugunsļaužu uzbrukumi un manu ciltsbrāļu paniskā bēgšana mūsu attīstību apturēja uz gadu simtiem.

Grūti pateikt, cik daudz posta un nelaimes mūsu ciltij atnesa šī bēgšana un tas, ka Ugunsļaudis ieņēma mūsu teritoriju.

Manas personīgās domas ir tās, ka šī bēgšana mūsu cilti ir iznīcinājusi, jo visi, kas vien varēja, aizgāja uz upes ieteku pie aukstās jūras un tur izmira.

Apstākļi jaunajā vietā nebija tādi, lai varētu viegli izdzīvot.

Rodas jautājums: kā gan es varēju šo krīzi pārdzīvot?

Bet ko tur steigties? Stāstīšu visu pēc kārtas.

12. nodaļa

Man nav ne mazākās jēgas par to, cik ilgi mēs abi klejojām pa svešo zemi.

Mēs bijām kā jūrnieki, kuri, kuģim bojā ejot, izsviesti svešā un tuksnešainā krastā.

Mēs pametām krastmalu un daudz dienu, nedēļu un varbūt pat mēnešu klejojām pa apgabalu, nesastapdami nevienu savu ciltsbrāli.

Par šo klejošanu es nekā noteikta nevaru pastāstīt, jo notikumu hronoloģiskais virknējums man ir izzudis no atmiņas.

Šis laiks man ir kā miglā, tikai atsevišķi gadījumi saglabājušies atmiņā tik dzīvi, it kā kopš tiem nebūtu pagājuši desmiti tūkstoši gadu.

Es ļoti labi atminos, ka mēs, ceļodami uz kalniem, kuri atradās starp Garo un Tālo ezeru, cietām badu. Atceros arī, ka mēs ķērām teļu, kurš gulēja zem koka.

Arī par Mežaļaudīm, kuri apdzīvoja mūžamežus starp kalniem un lielo ezeru, man saglabājušās spilgtas atmiņas.

Sākumā, pazaudējuši upi no acīm, mēs virzījāmies uz rietumiem un sasniedzām nelielu upīti, kura tecēja pa purvainu apvidu.

Tur mēs pagriežamies uz ziemeļiem, apgājām purvus un pēc vairāku dienu ceļa nonācām pie ezera, kuru es nosaucu par Lielo.

Ēdamā te netrūka, un tādēļ mēs še nodzīvojām dažas dienas.

Tepat mēs arī nejauši sastapām Mežaļaudis.

Tie, vārda pilnā nozīmē, bija īsti pērtiķi. Jā, mežonīgi un nikni pērtiķi. Bet caurmērā jau mēs no viņiem sevišķi neatšķī- rāmies.

Viņu ķermeņi, tiesa gan, bija spalvaināki, kājas muskuļainākas un līkākas, acis mazākas, kakls īsāks un resnāks, bet nāsis atgādināja caurumiņus ģīmja vidū.

Viņu sejas, delnas un pēdu apakšas bija bez spalvām.

Viņi runāja tādā pašā skaņu valodā kā mēs, lietodami uzsvarus, īsu un garu skaņu izrunu.

Vārdu sakot, mēs no viņiem gandrīz ne ar ko neatšķīrāmies.

Pirmais, ko es sastapu, bija mazs, kalsns un izdēdējis cilvēciņš ar grumbainu seju un pūžņojošām acīm.

Es viņu uzskatīju par savu likumīgo laupījumu.

Tajos laikos mēs nepazinām nekādu žēlastību. Katrs svešinieks bija arī ienaidnieks.

Un šis cilvēks taču nepiederēja pie mūsu cilts un turklāt bija arī ļoti vecs.

Viņš sēdēja, piespiedis muguru pie koka. Jādomā, ka tas bija viņa mājoklis, jo koka zaros bija redzama veca, pusizju- kusi ligzda. Tajā vecais laikam pavadīja naktis.

Es parādīju veci Ļepausim, un mēs tūlīt metāmies viņam virsū.

Viņš mēģināja uzsprukt kokā, bet nepaspēja to izdarīt; es viņu notvēru aiz kājas un norāvu zemē.

Nu tik sākās prieki. Mēs vecim kniebām, vazājām viņu aiz ausīm pa zemi, plēsām matus, sitām ar rungu, visu laiku par viņu smiedamies. Un, veča bezspēcīgās dusmas redzot, mums bija jāsmejas līdz asarām.

Pūlēdamies atdzīvināt sen izdzisušo jaunības sparu un gadiem līdzi aizgājušos spēkus, viņš bija traki komisks.

Viņš žestikulēja, bet viņa žesti, kuriem, pēc viņa domām, bija jāizraisa mūsos bailes, mums modināja tikai nevaldāmus smieklus.

Arī zobus griezt vecis neaizmirsa, lai gan zobu vietā mutē bija palikušas tikai saknītes.

Tāpat kā mēs, viņš sita sev ar dūri pa krūtīm, bet rokas bija vārgas un krūtis iekritušas...

Viņš kāsēja, raustīdamies elsoja, kaut ko nesaprotamu murmināja un bezjēdzīgi svaidījās uz visām pusēm.

Katru reizi, kad viņš mēģināja uzrāpties kokā, mēs viņu vilkām zemē.

Pamazām viņš samierinājās ar gaidāmo likteni, nosēdās zemē un apraudājās.

Es nosēdos viņam vienā pusē, Ļepausis otrā, un mēs kopīgi ņirgājāmies par veča bēdām.

Veča raudas pārgāja stenēšanā, stenēšana kaukšanā. Negaidot viņš griezīgi iekliedzās.

Mēs sabijāmies un uzlēcām kājās.

Vecis bļāva aizvien skaļāk.

Pēc īsa brīža mežā atskanēja atbildes sauciens: "Hei! Hei!"

Drīz šie saucieni sāka skanēt visās malās, pārmaiņus gari velkot: "Ū-ū! 0-ū!"

Tad sākās medības, kas man šķita bezgalīgas.

Visa cilts mums dzinās pakaļ, lēkdama no koka uz koku, un brīžiem mums likās, ka tūlīt kritīsim gūstā.

Mūs glāba tikai tas apstāklis, ka mēs skrējām pa zemi, bet mūsu vajātāji lēca pa zariem, no kokiem zemē nenokāpdami.

Un tā mēs skrējām ziemeļu virzienā, un mums pakaļ dzinās aurojošs pūlis.

Meža pļavās, kā arī tur, kur mežs bija retāks, pārsvars bija mūsu pusē, bet biezoknī viņi mums bija bīstami tuvu un daudz reižu mūsu liktenis karājās mata galā.

Pakaļdzīšanās ilga vairākas stundas. Mums likās, ka mežam nekad nebūs gala.

Lai mūs nenoķertu, mēs pūlējāmies meklēt klajākas vietas, bet tas mums reti izdevās.

Sasniedzot klajāku vietu, mēs ticējām, ka nu visas briesmas pāri un var mierīgi atpūsties.

Bet arvien mūsu atpūtu pārtrauca drausmīgie bļāvieni, kuri mūs atkal trenca tālāk.

Lūk, kā Mežaļaudis mūs dzenāja.

Beidzot, ap pusdienas laiku, mēs sasniedzām stāvākus pakalnus un retāku mežu. Ari koki vairs nebija tik lieli.

Kad saule jau bija pāri zenītam, mēs sasniedzām arī kalnus, kur koku gandrīz nemaz nebija.

Tagad mūsu pusē bija visas priekšrocības, tādēļ Mežaļaudis meta vajāšanai mieru un griezās mājup.

Kailo kalnu izskats bija diezgan atbaidošs, tādēļ mēs reizes trīs mēģinājām atgriezties mežā, bet mūsu vajātāji vēl nebija aizgājuši un glūnēja uz mums no visām pusēm.

Nakti mēs pārlaidām nelielā kokā, kurš nebija daudz augstāks par krūmu. Brīnums, kā mūs kāds plēsonis nepamanīja.

Gaismiņai austot, mēs laidāmies kalnos. Noteikta mērķa, protams, mums nebija. Vienīgi bailes dzina mūs uz priekšu.

To dzīves periodu, kuru es pavadīju kalnos, manas smadzenes tikpat kā nav uzglabājušas atmiņā.

Atceros tikai to, ka klejošana vilkās ļoti ilgi un ka pārdzīvojumu bija daudz, īpaši mēs cietām no bailēm.

Apkārtne un neparastie apstākļi mūs biedēja un mulsināja.

Nekur nebija patvēruma. Naktīs aukstums neļāva gulēt, bet vēlāk pievienojās bads.

Viss apgabals bija kalnains, straujām upītēm un ūdenskritumiem bagāts.

Mēs nevarējām uziet nevienu vietiņu, kur varētu justies droši un mierīgi pārgulēt.

Bez atpūtas mēs kāpām kalnos, laidāmies atkal lejā, atkal augšā, gājām caur ielejām un bridām pāri kalnu strautiem.

Priekšā un aiz muguras - skaties, kur gribi - milzīgas kalnu grēdas.

Naktis mēs pavadījām bedrēs un plēsīgu zvēru pamestās alās, klinšu spraugās, un vienu nakti pat smailas, koka stumbram līdzīgas klints galotnē.

Kādā karstā dienā, kad mēs, no bada novārguši, knapi vilkām kājas, mēs sasniedzām pēdējo kalnu grēdu.

No pēdējā kalna virsotnes mēs ziemeļu pusē pamanījām ezeru, bet austrumu pusē melnas mežu kontūras.

Bet nogurums bija tik liels, ka ezeru mēs spējām sasniegt tikai pēc divām dienām.

Ezermalā mēs piepeši ieraudzījām teļu, kurš koka ēnā snauda.

Teļu nonāvēt bija ļoti grūti, jo citu ieroču nebija, kā vienīgi kailās dūres.

Gaļu mēs ēdām ar lielu apetīti, bet atlikumu aiznesām uz mežu, kur to paslēpām kokā.

Vēlāk gan mēs pie noslēptā krājuma neatgriezāmies, jo strauts, kurš ietecēja ezerā, čumēja un mudžēja no lašiem, kur šie laida ikrus.

Ezera rietumpusē atradās lielas pļavas, kur varēja saskatīt milzīgus bifeļu pulkus. Bez bifeļiem tur skraidīja arī suņu bari. Tie mums varēja atnest nepatikšanas, tādēļ mēs negājām pār pļavām, bet virzījāmies gar strautu uz ziemeļu pusi. Vēlāk, īsti neatceros, kāda iemesla pēc, mēs atkal mainījām virzienu un devāmies uz austrumiem un dienvidaustrumiem caur milzīgu un tumšu mežu.

Es jūs neapgrūtināšu ar mūsu vienmuļā ceļojuma aprakstu, bet aprobežošos tikai ar dažām piezīmēm, lai jūs saprastu, kādā veidā mēs sasniedzām Ugunsļaužu zemi.

Staigādami mēs nonācām pie upes, bet, protams, nezinājām, ka tā ir tā pati upe, kuras krastā atrodas mūsu alu nometne.

Tikai tagad es skaidri saprotu, ka mūsu liktenis varēja būt arī citāds, ja nebūtu niecīgu, dažkārt pat nenozīmīgu apstākļu, kuri tomēr ir spēlējuši noteicošo lomu.

Mēs, kā jau sacīju, nezinājām, ka tā ir mūsu upe. Par to nekas neliecināja.

Ja mums nebūtu izdevies atkal pārcelties pār upi pie savas cilts, mēs laikam nekad nebūtu atgriezušies un es, tagadējais "es", kuram bija jādzimst tūkstošiem gadu vēlāk pēc aprakstītajiem notikumiem, saules gaismu nekad nebūtu ieraudzījis.

Mēs abi bijām noilgojušies pēc mājām. Ilgās un mokošās klejošanas laikā mēs bijām mācījušies pazīt ilgas pēc dzimtenes, savas cilts un savas zemes.

Bieži es sapņoju arī par Ātrkājīti - jauno un maigo radījumu, kurš mani arvien bija pie sevis vilinājis, bet kurš tagad mita nezin kur.

Par viņu domādams, es jutu savādu izsalkuma sajūtu; jutu pat tad, kad biju līdz acīm pieēdies un vairāk nespēju ne kumosa norīt.

Un tā nu mēs bijām iznākuši pie upes.

Ēdamā šeit bija pārpilnība. Vajadzēja tikai noliekties pēc ogām un ēdamām saknēm.

Tagad mēs varējām atpūsties. Un, tā atpūzdamies, mēs še nodzīvojām ilgāku laiku.

Kādā dienā Ļepauša galvā pazibēja kaut kāda doma. Sakiet ko gribat, bet es skaidri novēroju šo domas dzimšanas iekšējo procesu.

Ļepauša acīs parādījās man labi pazīstamā žēlā un uztrauktā izteiksme, ko drīz vien nomainīja apmulsums. Likās, tā doma, kas pēkšņi bija radusies, tikpat pēkšņi arī pazuda.

Bet vēl pēc brītiņa Ļepausis atkal tapa domīgs. Viņš ilgi un cieši lūkojās uz mani, tad uz upi un upes pretējo krastu. Viņš mēģināja arī man darīt savu domu saprotamu. Mēģināja vairākas reizes, bet viņa skaņu krājums bija pārāk mazs, lai šo domu izteiktu.

Tas man likās jocīgi. Es sāku smieties un smējos tik ilgi, kamēr vēders sāka sāpēt.

Ļepausis manus smieklus ņēma ļaunā. Viņš noskaitās tik ļoti, ka bez brīdinājuma sagrāba mani pie rīkles un nosvieda augšpēdu.

Tagad neko nevarēja darīt. Bija jākaujas. Un mēs kāvāmies ilgi un pamatīgi. Beidzot Ļepausis uzmuka koka galotnē, kur apbruņojās ar garu zaru, tādējādi piespiezdams mani turēties pieklājīgā attālumā.

Ļepauša acīs doma vairs nemirdzēja. Es šo domu nezināju, bet pats Ļepausis to jau bija aizmirsis.

Bet nākamajā rītā šī doma Ļepauša galvā atkal pazibēja.

Var jau būt, ka tur sava nozīme bija instinktam, kas Ļep- ausi neatturami vilka uz māju. Noteikti es to gan nevaru apgalvot; es tikai saku, ka doma atkal bija radusies un tagad daudz izteiktāka nekā jebkad.

Ļepausis mani aicināja uz upmalu, kur es arī aizgāju. Tur viņš rādīja uz baļķi, kas gulēja ūdenī.

Es nodomāju, ka Ļepausis grib ūdenī paspēlēties, tāpat kā nesen mēs strautā bijām spēlējušies, kad pamanīju, ka Ļepausis nezin no kurienes ar pūlēm velk otru baļķi.

Tikai tad, kad mēs sēdējām uz baļķiem un sparīgi airējām pa straumi lejup, es sapratu sava drauga nodomus.

Pēkšņi viņš meta airēšanai mieru, parādīja uz pretējo krastu, tad sāka ar dubultu spēku airēt un bļaut.

Viņš gribēja mani uzmundrināt, radīt manī spēku, pārliecību un ticību uz pasākuma izdošanos.

Es savu draugu tagad sapratu un ķēros pie darba ar tādu pašu aizrautību kā viņš.

Straume mūs uztvēra un aiznesa uz dienvidu krastu, bet mēs vēl nebijām paspējuši izkāpt krastā, kad vējš un viļņi atkal mūs aizdzina uz ziemeļu krastu.

Redzēdams, ka krasts tik tuvu, es piespiedos ar visu sparu, lai noairētu to niecīgo gabaliņu, jo man briesmīgi gribējās izkāpt krastā.

Bet Ļepausis airēja uz dienvidu krasta pusi.

Baļķi, kurus mēs turējām kopā, bet katrs airējām uz savu pusi, sāka ūdenī griezties un slīdēt pa straumi lejup. Klusi un lēni lielie meži slīdēja mums garām.

Bija krietni jānopūlas, lai baļķus saturētu kopā, bet tas bija jādara, jo, kopā turēti, baļķi ūdenī negrozījās.

Tā kā baļķi bija visu laiku jātur ar rokām, tad mums nebija ne mazākās iespējas izkauties. Bet mēs lamājāmies tik ilgi, kamēr labvēlīgā straume mūs atkal piedzina tuvāk pie dienvidu krasta.

Nu mēs atkal airējām, cik jaudas, un, krastā tikuši, tūdaļ uzrāpāmies kokā.

13. nodaļa

Šīs pašas dienas novakarē mēs dabūjām redzēt Uguns- ļaudis.

Tie bija daži pie šīs cilts piederīgi mednieki, kuri netālu no mūsu koka bija uzkūruši uguni.

Pirmajā brīdī cilvēku balsis mūs manāmi uztrauca, bet drīz vien mēs nomierinājāmies un vēlāk, tumsai topot arvien dziļākai, sajūtām dziņu pietuvoties medniekiem.

Klusi mēs kāpām no koka uz koku, līdz pat tai vietai, no kuras mēs varējām nepamanīti un netraucēti svešiniekus novērot un papriecāties par neredzēto skatu.

Nelielā laukumiņā, koku starpā, netālu no upes dega ugunskurs, ap kuru sēdēja vairāki Ugunscilvēki.

Ļepausis piepeši piespiedās pie manis, un es manīju, ka viņš trīc.

Kas gan Ļepausi būtu varējis sabaidīt?

Es ciešāk ieskatījos Ugunsļaužu ģīmjos. Vienu no medniekiem es pazinu. Tas bija tas pats mazais, klibais vecis, kurš nokāva Bezzobi.

Kad vecis piecēlās, lai ugunskurā piesviestu zarus, es redzēju, ka viņš vienu kāju diezgan krietni pievelk.

Likās, no tā laika, kad mēs veci redzējām pēdējoreiz, viņš ir vēl vairāk izkaltis un salīcis. Viņš bija arī pilnīgi nosirmojis.

Pārējie mednieki visi bija jauni. Es pamanīju, ka visiem bija arī loki un bultas.

Plecus, muguru un gurnus klāja zvērādas. Rokas un kājas bija kailas. Viņi, kā jau es senāk stāstīju, nebija tik spalvaini. Galvas bija mazākas nekā mums, bet piere stāvāka.

Viņi nestaigāja, uz priekšu saliekušies, kā mēs to mēdzām darīt, bet toties viņu kustības nebija tik elastīgas un vijīgas. Viņu mugurkauls un ceļi nelocījās ar tādu vingrumu kā mums. Rokas arī bija daudz īsākas, un, kā es novēroju, viņi ejot uz tām neatbalstījās. Muskuļi man likās pilnīgāki un simetriskāki un sejas izteiksme maigāka. Lūpas bija plānākas, un zobi nemaz neatgādināja ilkņus. Pleci viņiem tomēr nebija platāki par mūsējiem, un viņu svars, jādomā, nebija lielāks par mūsu pieaugušo vīriešu svaru. Vispār ņemot, viņi no mums atšķīrās daudz mazāk kā mēs no Mežaļaudīm. Personīgi es nebūt nešaubījos, ka šīs trīs ciltis bija radniecīgas.

Ugunij, ap kuru mednieki sēdēja, piemita kaut kāds neizteicami valdzinošs spēks.

Mēs abi sēdējām kokā ilgu laiku un, acu nenovērsdami, lūkojāmies gan uz dūmiem, gan uguni.

Ne vienu reizi vien es sajutu nevaldāmu kāri pieiet tuvāk, to apskatīt, noteikt, kas tā ir par tādu lietu, bet tas nebija iespējams.

Ja mēs gribējām izbēgt no nāves, mums bija rūpīgi jāslēpjas.

Ugunsļaudis sasēdās ap ugunskuru un drīz aizmiga. Viņi gulēja sēdus, nolaiduši galvas uz ceļiem.

Bet viņi gulēja ļoti modri, un viņu ausis pastāvīgi kustējās. Brīžiem viens vai otrs piecēlās, lai iemestu ugunskurā sausos zarus.

Bet tumsā ārpus gaismas aploka staigāja plēsīgie zvēri.

Mēs viņu tuvumu nojautām pēc sevišķām, mums ļoti labi pazīstamām skaņām.

Visvairāk tur bija suņu un hiēnu.

Viņu mežonīgā riešana un kārā smilkstēšana uzrāva visus medniekus kājās.

Uguns uzliesmoja gaišāk, un tūliņ iestājās klusums.

Tad ieradās lauvu tēviņš un mātīte. Zem mūsu koka apstājušies, viņi, krēpes un spalvu sacēluši un acis piemieguši, kāri glūnēja uz burvīgās uguns pusi.

Tēviņš no nepacietības drebēja un acīmredzot ar pūlēm valdījās. Bet lauvene bija apdomīgāka un mierināja savu krē- paino biedru.

Lauvene pamanīja arī mūs, un abi nezvēri, nāsis izpletuši, sāka uz mums raudzīties.

Viņi saprata, ka arī te viņiem loms nav sagaidāms, un tādēļ, pametuši vēl reizi skatu uz ugunskuru, pazuda tumsā.

Mēs vēl ilgi sēdējām kokā, acu no uguns nenovērsdami. Tā mūs bija pilnīgi apbūrusi.

Brīžiem mežā atskanēja izsalkušu plēsoņu vaidi, un, tumsā ieskatījušies, mēs manījām viņu acu fosforisko mirdzumu.

Meža biezoknī nodārdēja lauvas rūciens un tūlīt pat arī sagūstītā dzīvnieka baiļu kliedziens. No upmalas nāca savāda klusa rukšķēšana. Tie bija degunradži, kuri upmalā bradāja pa niedrēm.

Sāka svīst gaismiņa.

Mēs bijām ilgi un cieši gulējuši. Mednieku vairs nebija.

Mēs nokāpām no koka un, apkārtni rūpīgi pārmeklējuši, piegājām pie izdzisušā ugunskura.

Zem pelniem vēl gailēja ogles. Es visādā ziņā gribēju izpētīt, kas uguns ir, kam tā līdzinās, ko viņa atgādina, un tādēļ paņēmu kvēlojošo ogli rokā.

Manu baiļu, izbrīna un sāpju kliedzienu izdzirdējis, Ļepausis metās bēgt. Pamanījis viņu koka galotnē, es arī nespēju vairs valdīt bailes un metos draugam pakaļ.

Šis nelaimīgais eksperiments uz mani atstāja dziļu iespaidu, un no tā laika es ugunij nekad klāt neķēros.

Mūsu bailes tomēr drīz pārgāja. Mēs atkal nokāpām no koka un, līdzīgi Ugunsļaudīm, apsēdāmies pie pelnu gubas. Arī galvu mēs atbalstījām uz ceļiem kā viņi un izlikāmies aizmiguši. Vēlāk mēs sākām imitēt Ugunsļaužu valodu, ar lielu aizrautību izkliegdami dažādas skaņas, kādas vien mums ienāca prātā.

Te es nejauši atcerējos, ka klibais vecis daudzreiz bija pelnus ar koku rušinājis. Es arī tāpat sāku rīkoties un sacēlu gaisā veselu dzirksteļu un pelnu mākoni.

Šis neredzētais skats mūs pamatīgi pārsteidza, un mēs ilgi sēdējām, elpu aizturēdami. Burvīgās uguns spēks mums likās tik brīnišķīgs, tik neizprotams.

Bet klibais vecis taču ar pelnu rušināšanu vien nebija noņēmies, viņš bija arī zarus ugunī metis.

Mēs ķērāmies pie tā paša darba.

Sākumā mēs metām mazus zariņus un sausas lapas.

Lieta gāja uz priekšu. Zari aizdegās, un mēs nevaldāmā priekā sākām ap uguni dejot.

Liesma šāvās ļoti augstu, un mēs metām zarus bez apstājas. Tas bija panākums, kuru nedrīkstēja atstāt neizmantotu, un tādēļ mēs vēlām ugunī veselus koku stumbrus.

Dūmu stabs sniedzās pāri meža galotnēm. Malka sprēgāja, un uguns rūca. Mēs jutām, ka šis ir dižākais darbs, kādu vien mūsu rokas ir veikušas, un tādēļ bijām uz sevi briesmīgi lepni.

"Arī mēs esam Ugunsļaudis," mēs nodomājām un mežonīgā dejā riņķojām ap uguni.

Priecādamies mēs nepamanījām, ka aizdegās arī nokaltusi zāle un koku brikšņi. Aizdegās arī mežmala. Mēs pārbijušies saskatījāmies un atkāpāmies no uguns.

Koki aizdegās cits pēc cita, līdz beidzot viss apkārtējais mežs bija liesmās.

Mēs briesmīgi pārbijāmies. Šausmīgais un nevaldāmais elements bija pasprucis vaļā, un tā priekšā mēs bijām spiesti atkāpties.

Ļepauša acīs es pamanīju pazīstamo žēlo un uztraukto izteiksmi. Droši varu sacīt, ka arī manās acīs viņš redzēja tādu pašu.

Kā arvien nelaimes brīžos, mēs piespiedāmies viens pie otra un nekustēdamies stāvējām uz vietas tik ilgi, kamēr uguns mūs dzina tālāk. Likās, ka no karstuma mums sāka svilt mati.

Tā mēs uguns priekšā atkāpāmies soli pa solim, virzīdamies uz austrumu pusi.

Pusdienas laikā mēs nonācām līdz tai vietai, kur upe meta lielu līkumu, radīdama kaut ko pussalai līdzīgu. Šī pussala bija kalnaina, un no kalnu galotnēm mēs varējām labi pārredzēt mežu, kurš tagad izskatījās pēc īstas ugunsjūras. Liesmu viļņi lēni vēlās uz austrumu pusi.

Mēs bijām drošībā, un mums nāca smiekli. Sirsnīgi nosmējušies, mēs devāmies tālāk un, turēdamies gar krastu, pagriezā- mies uz rietumiem, bet tad, nepaspējuši ne atjēgties, nokļuvām Ugunsļaužu nometnē.

Jāsaka, ka no stratēģijas viedokļa viņu nometnes vieta bija izvēlēta ļoti veiksmīgi. Zemes gabals, kur nometne atradās, bija pussalas galā, kuru no trim pusēm apskaloja plata upe. Neaizsargāta bija vienīgi ceturtā puse, bet šeit pati daba nāca palīgā, aizsegdama pieeju ar stāviem klinšu pauguriem. Tas bija dabisks cietoksnis.

Tādā kārtā, būdami no pasaules pilnīgi izolēti, Ugunsļaudis varēja netraucēti dzīvot un baudīt labklājību.

Es domāju, ka tieši šīs labklājības dēļ Ugunsļaudis bija spiesti pārceļot no šīs vietas tālāk, tādējādi atnesot mūsu ciltij tik daudz nelaimes. Mierīgie un laimīgie dzīves apstākļi bija veicinājuši Ugunsļaužu cilts pieaugšanu, un viņu nometne tiem kļuva par šauru. Pamazām paplašinādami savas robežas, viņi spieda laukā mūsu ciltsbrāļus, atņēma alas un iekārtojās apgabalos, kur bija dzīvojušas daudzas mūsu paaudzes.

Mums gan šīs domas toreiz prātā nenāca. Galvā bija vienīgi domas par bēgšanu, bet arī tad mēs nevarējām nociesties, lai ziņkārīgi neaplūkotu lielo nometni.

Pirmoreiz mums tagad nācās redzēt Ugunsļaužu sievietes un bērnus. Bērnu lielais vairums bija kaili, bet sievietes tinušās zvērādās.

Tāpat kā mēs, viņi mita alās. Nogāzē, krastmalas pusē, dega vairāki ugunskuri. Nezinu, vai Ugunsļaudis savu ēdienu vārīja - to mums neizdevās novērot -, bet es ticu, ka vārīšanas mākslas elementārie jēdzieni viņiem bija pazīstami.

Līdzīgi mums, ūdeni nesa ķirbjos. Tai brīdī, kad mēs vērojām nometnes dzīvi, pa kalna nogāzi nāca vesels bars sieviešu un bērnu ar ķirbjiem rokās. Bērnu mēs redzējām ļoti daudz. Viņi priecājās un plosījās savā starpā, ne ar ko neatšķirdamies no mūsu cilts mazuļiem. Abu sugu jaunajai paaudzei bija daudz kā kopēja.

Ilgi mēs uz nometni neiedrošinājāmies skatīties. Vajadzēja mukt, jo mēs pamanījām puikas, kuri, savrup nostājušies, mācījās šaut ar loku.

Mēs atkal sabijāmies no šī labi pazīstamā daikta un tūliņ iesprukām mežā, pa šauru taku dodamies uz upi.

Tur mēs ieraudzījām īstu plostu, kuru laikam kāds Ugunscilvēks bija taisījis.

Divi pilnīgi vienāda garuma un resnuma baļķi bija cieši sasieti kopā ar lokanām saknēm un liānām. Drošības labad pāri bija pārmesti daži koki.

Mums galvā ienāca viena un tā pati doma.

Ugunsļaužu apgabals bija jāatstāj, cik ātri vien iespējams, un vislabākais līdzeklis ir plosts, ar kuru var pārbraukt upei pāri uz otru krastu.

Ilgi netūļādamies, mēs uzkāpām uz plosta un stūmāmies prom no krasta.

Plosts gabaliņu pavirzījās uz priekšu, bet tad atrāvās atpakaļ, it kā kāds stiprāks to turētu. No stiprā rāviena mēs gandrīz iekritām upē.

Izpētot tuvāk, mēs atklājām, ka plosts ir piesiets pie upmalas koka ar veselu elastīgu sakņu pīņu sistēmu.

Plostu nācās atraisīt.

Straumes vidū tikuši, mēs atradāmies tieši pretī Ugunsļaužu nometnei.

Lūkodamies tikai uz pretējo krastu un koncentrēdami visu uzmanību uz airēšanu, mēs nometni nebijām ievērojuši. Skaļi kliedzieni mūs beidzot piespieda atskatīties.^

Uz krasta stāvēja daudz cilvēku, kuri bļaustīdamies rādīja uz mums ar pirkstiem. Pulcējās aizvien vairāk ļaužu, jo kliedzējiem pievienojās vēl citi, kuri viens pēc otra līda no alām ārā.

Arī mēs metām airēšanai mieru, lai vēl reizi apskatītu Ugunsļaudis.

Uz krasta izcēlās negants troksnis. Daži vīri uz mums šāva, bet lielā attāluma dēļ bultas līdz mums neatlidoja.

Man un Ļepausim tā bija visievērojamākā diena mūžā. Austrumos mūsu radītais ugunsgrēks darīja savu postošo darbu, virzīdamies uz Ugunsļaužu nometnes pusi, bet mēs upes vidū jutāmies pilnīgā drošībā.

Saviem niknākajiem ienaidniekiem mēli rādīdami, mēs laidām pa straumi lejup, arvien tālāk uz dienvidiem. Vēlāk upe pagriezās uz austrumiem, tad atkal uz dienvidiem un beidzot tieši uz rietumiem.

Ugunsļaužu zeme jau bija tālu aiz muguras, un apkārtne likās tāda kā pazīstama.

Pēkšņi no brīnumiem pārņemti, mēs ieraudzījām lēzeno piekrasti, kur agrāk bijām nākuši pēc ūdens. Tūliņ vajadzēja parādīties arī burkānu laukam un tālāk mūsu nometnei.

Mēs sākām airēt ar dubultu sparu un acumirkli vēlāk pie- stūrējām pie tās vietas, kuru mūsu cilts visbiežāk apmeklēja. Pašlaik te bija daudz sieviešu un bērnu, kuri bija sanākuši pie ūdens.

Mūs ieraudzīdami, viņi metās bēgt, ķirbjus pa roku galam nosviezdami.

Mēs izkāpām krastā un, kā jau to varēja gaidīt, atstājām plostu likteņa varā. Plosts lēni aizpeldēja pa straumi.

Apkārtni aplūkojuši, mēs sākām uzmanīgi tuvoties savai alai. Visa cilts bija pazudusi, tikai šur tur uz mums glūnēja neuzticīgas acis.

Sarkanacainā Glūniķa tuvumā nebija.

Lūk, tā nu mēs bijām atgriezušies dzimtenē.

Nākamo nakti mēs pavadījām savā brīnišķīgajā mazajā aliņā, kura atradās pašā kalna galā. Alu gan mums nācās atbrīvot no jaunajiem iedzīvotājiem. Tie bija pāris kauslīgu zeņķu, kuri mūsu prombūtnē bija uzurpējuši mūsu īpašuma tiesības.

14. nodala

Laiks lēni grima mūžībā, diena pēc dienas, mēnesis pēc mēneša.

Mēs dzīvojām klusi un netraucēti un no agra rīta līdz vēlam vakaram kodām riekstus.

Es atceros, ka tajā gadā rieksti bija sevišķi padevušies.

Ķirbjus pieriekstojuši, mēs gājām uz klints nogāzi, kur riekstus varēja labi dauzīt.

Viens no mūsu ciltsbrāļiem bija atklājis, ka riekstu var ielikt akmens bedrītē un tad ar citu akmeni pārsist. Tā kodolus varēja dabūt bez riekstu košanas.

Jaunā metode guva vispārēju piekrišanu, un drīz klintī vairs nebija nevienas bedrītes, pie kuras nesēdētu kāds riekstotājs.

Dzimtenē mēs atgriezāmies rudenī. Arī ziema gadījās silta un panesama.

Es bieži apciemoju mātes mājokli, purvmalu, kur auga mellenes, strautu, kurā mēs iemācījāmies plostot, bet visrūpīgākā meklēšana nedeva nekāda labuma. Ātrkājīte bija pazudusi.

Bet man pēc viņas modās aizvien lielākas ilgas.

Katru reizi, kad es par viņu iedomājos, mani pārņēma savādas jūtas un neizprotama izsalkuma sajūta. Tas tiešām bija savāds izsalkums, un es to jutu arī tad, kad biju paēdis.

Nevaru sacīt, ka mūsu dzīve alā būtu vienmuļa. Nevajag aizmirst Sarkanacaino Glūniķi.

Droši mēs jutāmies tikai savā mazajā aliņā. Neraugoties uz to, ka alas ieeja tagad bija diezgan krietni paplašināta, pat mēs tur varējām iekļūt ar lielām pūlēm. Sarkanacainajam Glūniķim ala bija pilnīgi nepieejama.

Un alai Glūniķis arī vairs netuvojās. Saņemto mācību viņš nebija aizmirsis, jo to viņam pastāvīgi atgādināja milzīgs bumbulis, kurš atradās uz kakla - vietā, kur ķēra sviestais akmens.

Bumbulis bija galvenais iemesls, kura dēļ Glūniķis mūsu alai arvien gāja apkārt ar līkumu.

Man jāatzīstas, ka es uz šo savu varoņdarbu ne vienu reizi vien nolūkojos ar neslēptu prieku. Juzdamies pilnīgā drošībā, es pārgalvīgi smējos, ar saviem smiekliem Glūniķi saniknodams līdz ārprātam.

Neraugoties uz to, ka slavenajā cīņā ar Glūniķi neviens no maniem ciltsbrāļiem man nebija nācis talkā, es jutu, ka viņu simpātijas ir mūsu pusē.

Varbūt arī, ka šinī gadījumā lomu spēlēja ne tik daudz līdzjūtība, kā ienaids pret Sarkanacaino Glūniķi.

Bet tas jau vienalga. Lieta bija tāda, ka ikviens no mūsējiem turēja par savu svētu pienākumu mūs brīdināt, ja Glūniķis mums nepamanīts tuvojās.

Mēs varējām atrasties gan mežā, gan upmalā vai arī alu priekšā - Glūniķis mūs nepārsteigtu.

Šāds atbalsts ievērojami atviegloja mūsu cīņu ar ļaunāko cilts locekli.

Bet reiz tomēr gadījās, ka Glūniķis mani tikko nenosita.

Bija rīta puse, kad gandrīz visi gulēja.

Es biju pārsteigts un sabijies, jo alā iekļūt nebija nekādas iespējas. Pie alas cauruma, zobus atņirdzis, stāvēja Sarkanacainais Glūniķis.

Nekavēdamies es metos iekšā tajā alā, kurai bija divas izejas. Tai pašā alā divi mūsu tautieši bija sekmīgi izturējuši cīņu ar Plēsējzobi. Turpat arī es ar Ļepausi biju iepazinies, pirmo reizi izkāvies un tūlīt pēc kaušanās sirsnīgi sadraudzējies.

Ieskrējis spraugā, kura savienoja abas alas, es pamanīju, ka Glūniķis man pakaļ nedzenas. Mani prieki tomēr bija pāragri. Brīdi vēlāk es pie spraugas pamanīju riebīgo Glūniķa pauri.

Es aizlīdu uz otru spraugas galu, kur Glūniķis man nekā nevarēja padarīt.

Vairākas reizes viņš gāja no alas laukā, tad nāca atpakaļ, līdz beidzot lika mani mierā.

Šī slapstīšanās tomēr vilkās līdz pusdienai, bet atnesa man arī zināmu labumu, jo alā es uzgāju vēl vienu slēptuvi, kurā es varēju justies tikpat drošs kā savā alā.

Šai ziemā Glūniķis atkal nežēlīgi nobeidza savu pēdējo sievu.

Ja atceraties, es Glūniķi nosaucu par atavismu, bet patiesībā viņš bija vēl kas sliktāks, jo zemāk par mums stāvošu dzīvnieku tēviņi ar savām mātītēm tik slikti neapgājās, par nonāvēšanu nemaz nerunājot.

Lūk, kāpēc man nāk prātā, ka, neraugoties uz viņa šausmīgajām atavistiskajām īpatnībām, Sarkanacaino Glūniķi var uzlūkot par cilvēku priekšteci, jo vienīgi šo divkājaino dzīvnieku sugas tēviņi ir spējīgi nobendēt savas mātītes.

Pēc sievas slepkavības Glūniķis, kā jau tas bija paredzams, sāka meklēt citu sievu.

Viņš ieskatījās Dziedonē, Plikpaura meitā, Vecā dēla meitā.

Tā bija vēl gluži jauna sieviete, kura, tumšajā alā sēdēdama, bieži mēdza dziedāt vienmuļas melodijas. Viņa nesen bija uzsākusi kopdzīvi ar Līkkāji. Tas bija kluss un mierīgs radījums, kurš nemīlēja ķildas un kaušanos, jo bija mazs, kalsns, pastīvs un slinks.

Tik atbaidošu varmācību no Glūniķa puses es vēl nekad nebiju redzējis.

Tas notika pievakarē, kad cilts parasti sapulcējās uz laukuma alu priekšā, lai še vadītu krēslas stundas.

Noguruši mēs sēdējām smiltīs, kad pamanījām Dziedoni skrienam pa taku. Sarkanacainais Glūniķis viņai dzinās pakaļ.

Dziedone skrēja pie vīra meklēt glābiņu, un nabaga nožēlojamais Līkkājis, lai gan pamatīgi sabijies, pierādīja, ka viņa krūtīs pukst varoņa sirds. Zinādams, ka viņam draud neizbēgama nāve, viņš tomēr nebēga, bet piecēlās, ierūcās, saslēja spalvas un atņirdza zobus.

Glūniķis aiz dusmām iekaucās. Šādu nekaunību viņš uzskatīja par nāvīgāko apvainojumu. Viņš izstiepa roku un sagrāba Līkkāji aiz rīkles. Vārgais pretinieks drudžaini iekodās ienaidnieka rokā, bet, brīdi-vēlāk, locīdamies kā tārps, pakrita ar pārlauztu kaklu gar zemi.

Dziedone sāka šausmīgi vaimanāt; Sarkanacainais Glūniķis sagrāba viņu aiz matiem un ievilka savā alā.

Visu cilti sagrāba nevaldāmas dusmas. Vīrieši sita sev pa krūtīm, slēja gaisā sarus un grieza zobus. To, ka visu cilti ir pārņēmušas kopējas dusmas, man nācās redzēt pirmoreiz. Tā tiešām bija pirmā reize, kad ciltī bija pamodies kolektīvisma instinkts, kas mudināja uz kopīgu un iepriekš apdomātu rīcību, tieksmi pēc kopdarbības.

Ikviens no mums neskaidri juta sevī briestam šo kopējas rīcības nepieciešamību, bet nespēja šīs jūtas darīt zināmas citiem, jo nebija līdzekļu, ar kuriem šīs jūtas izteikt, - nebija vārdu.

Mēs bijām nožēlojami, garīgi sašķelti, jo mūs nevienoja tā spēcīgā saite, ko sauc par valodu, saite, kura kopējas idejas dara pieejamas visai civilizētajai pasaulei, apvienojot visus cilvēkus vienā saimē.

Nepieciešamo vārdu trūkuma dēļ mēs nevarējām saprasties un tādēļ ari Glūniķim nespējām nekā padarīt.

Zemapziņā nojauzdami, ka mums kaut kas jādara, mēs tomēr arvien mēdzām atsacīties no kopējo mērķu sasniegšanas, jo trūka iespējas šīs idejas darīt visiem zināmas. Valoda un vārdi, šie ideju simboli, vēl atradās tālā nākotnē, un to izgudrošana bija ilgs un grūts process.

Un tomēr mēs pūlējāmies izteikt domas ar kaut kādām skaņām, domas, kuras zibensātrumā bija radušās visu klātesošo galvās.

Plikpauris sāka pirmais "runāt". Ar mežonīgām, nesakarīgām skaņām, kuras plūda kā straume, viņš izteica savu ienaidu pret Sarkanacaino Glūniķi un vēlēšanos viņam atriebties. Viņam savas jūtas attēlot izdevās puslīdz labi - mēs viņu sapratām. Bet, kad jūtu izskaidrošanas vietā viņš mēģināja skaidrot, kas, pēc viņa domām, būtu darāms, cilts viņu vairs nesaprata.

Tad, pieri saraucis un nemitīgi krūtis dauzīdams, sāka "runāt" Platģīmis, bet viņa runa ilgi nevilkās, jo iesāka bļaut visi. Katrs gribēja izkliegt savu sašutumu. Pastarpām bija dzirdama arī Vecā vārgā balss.

Te nejauši kāds sagrāba rungu, sākdams dauzīt koka stumbru. Viņam izdevās uztvert zināmu ritmu, un mūsu kliegšana negribot turpinājās šai ritma taktī. Ritmiskā kliegšana atstāja uz mums savādi nomierinošu iespaidu. Mēs aizmirsām savas dusmas un arī šo dusmu iemeslu un korī vilkām kaut kādu nejēdzīgu, no divdesmitā gadu simteņa cilvēku redzes viedokļa pilnīgi mežonīgu meldiņu, kurš mums izlikās ļoti skaists.

Šis gadījums vislabāk pierāda mūsu domu pasaules nabadzību un nespēju domas ilgi koncentrēt uz vienu lietu. Un, ja jau domas nevar koncentrēt, tad, protams, nevar būt ne runa par aktīvu darbību, kuru šī doma diktētu.

Vēl pirms dažām minūtēm mūsu cilts pirmo reizi jutās vienota no kopējām jūtām un tieksmēm, bet primitīvais ritms, kurā mēs ieklausījāmies, visas jūtas bija izkliedējis. Mēs aizmirsām visu. Sabiedriskais instinkts tomēr jau pastāvēja. To pierāda tas apstāklis, ka mēs dzīvojām grupās. Bet šis instinkts vēl bija ļoti vājš; to varēja apmierināt ar kopēju dziesmu, kopējiem smiekliem.

Tālākus panākumus mēs šī instinkta izkopšanā nesasniedzām, bet man gribētos domāt, ka šīs pulcēšanās ir bijušas pamatakmens aizvēsturisko cilvēku apspriedēm un civilizēto laiku nacionālajām sapulcēm un starptautiskiem kongresiem.

Mums, jaunradošās pasaules skatītājiem un viņas pirmajiem aktīvajiem dalībniekiem, vēl trūka valodas, tādēļ mēs, bieži pulcēdamies, apmierinājāmies ar šādu kakofoniju - kakofoniju, ar kuru salīdzinot Bābeles kakofonija bijusi muzikāla.

Lai nu kā, jēdziens par ritmu, kurš taču ir viens no nākamās mākslas elementiem, mums bija radies. Var sacīt, ka es esmu bijis aculiecinieks mākslas dzimšanai.

Un tā nu mēs sākām savu dziesmu. Katrs, turēdamies pie kopējā ritma, vilka pats savu meldiju un, neapmierinādamies ar dziesmu vien, rēca, rūca, gaudoja, kliedza, žestikulēja un dejoja. Ikviens bija pats ar sevi tā nodarbināts, ka, aizmirsdams visus klātesošos, iedomājās sevi par pasaules centru, būtni, kura krasi atšķiras no saviem ciltsbrāļiem, kuri atkal savukārt iedomājas par sevi to pašu.

Dusmas uz Sarkanacaino Glūniķi sen bija pārgājušas, un mēs rēcām, lēkājām un ālējāmies tik ilgi, kamēr bailes no tumsas mūs piespieda mesties alās.

Bailes pārņēma mūs visus vienā laikā, un acumirklī laukums kļuva kluss.

Tikko mēs bijām alās nolīduši, pie debesīm iedegās zvaigznes, meža un klinšu ēnas padarīdamas vēl melnākas.

Mēs baidījāmies ne tikai no tumsas. Nekādu reliģisku jūtu mums nebija - trūka pat visniecīgākā jēdziena par citu, neredzamu pasauli.

Mēs pazinām tikai redzamo pasauli, un viss, no kā mēs baidījāmies, bija tikpat reāls un pilnīgi konkrēts. Mūs baidīja plēsīgi zvēri - radījumi ar miesu, asinīm un kauliem. Tikai viņu dēļ mēs slēpāmies no tumsas, jo, gaismā nerādīdamies, šie plēsoņas naktis bija neierobežoti valdnieki. Viņi mūsu dvēselēm lika bailēs drebēt, bet šīs bailes arī bija tikai konkrētas. Nekā mistiska tajās nebija.

Pilnīgi iespējams, ka šīs reālās bailes, pakāpeniski pārveidodamās, ir pārvērtušās par abstraktām bailēm un tādējādi radījušas spēcīgu un neuzveicamu priekšstatu par citu, nepazīstamu pasauli, kurā mīt mums naidīgas būtnes - būtnes, kurām nav miesas un asiņu.

Tikai vēlākās paaudzes, pavirzīdamās uz priekšu vispusīgas attīstības ziņā, būs attīstījušas sevī lielākas bailes no nāves, tumsu pārvērzdamās par pasauli, kurā mīt spoki un gari.

Man liekas, ka Ugunscilvēki šādas bailes jau pazina. Kas attiecas uz mums, tad jāsaka, ka mēs baidījāmies no nakts melnuma un slēpāmies alās vienīgi tādēļ, ka baidījāmies no tādiem ienaidniekiem kā Plēsējzobs, lauvas, vilki, suņi un citi plēsoņas.

15. nodaļa

Nākamajā ziemā Ļepausis paņēma sievu. Man šī lieta bija gluži negaidīta, jo par savu nodomu viņš man nekad nebija ieminējies.

Par drauga apsievošanos es dabūju zināt gluži negaidot un pie tam šādā sakarā: vēlu vakarā, mājās pārnākot, es rausos alā, bet negaidot sajutu šķērsli - mana vieta jau bija aizņemta. Ļepausis ar savu kundzi bija mierīgi iekārtojušies alā. Un šī kundze izrādījās mana pusmāsa, Pļāpas meita.

Es mēģināju iespraukties ar varu, bet, tā kā alā vietas bija tikai diviem pieaugušajiem, es, visām pūlēm par spīti, iekšā netiku.

Dažas spēcīgas dunkas mani pārliecināja, ka man sava paša alā vairs nav ko meklēt un ka vislabāk būs, ja es nekavēdamies posīšos prom.

Es aizgāju un šo nakti, kā arī dažas citas pārlaidu šaurajā spraugā starp divām alām. Kļūmīgos dzīves brīžos šī sprauga mani arvien bija glābusi. Un es uz šo spraugu stipri paļāvos. Ņemot vērā nesenos piedzīvojumus, es spriedu, ka spraugā mani sagaida pilnīga drošība.

Viss būtu labi, ja nebūtu bijis suņu, kuri bija tik izkāmējuši un vāji, ka caur spraugu ložņāja ne sliktāk par mani.

Dažas naktis pagāja mierīgi, bet tad suņi uzoda manas pēdas.

Ja viņi būtu klupuši spraugā iekšā no abām pusēm, beigas man bUtu. Par laimi, tas tā negadījās, un šoreiz es no nāves izglābos. Tomēr, šļūkdams laukā no spraugas, es uzdūros suņu baram, kurš mani gaidīja. Es pa nogāzi muku augšup. Viens no suņiem no manis neatkāpās ne soli un pēkšņi sagrāba mani aiz kājas un tikko nenogāza zemē. Viņš, kā jau teicu, cieši ie- kodās man kājā, bet es, neraugoties uz briesmīgajām sāpēm, rāpos augšā, vilkdams suni sev līdzi.

Drīz es atrados uz klints apmēram divpadsmit pēdu virs bara, kurš neganti, bet veltīgi pūlējās man piekļūt.

Juzdamies pilnīgā drošībā, es sagrābu kājā iekodušos un no ilga bada noliesējošo suni un to nožņaudzu. Tas man nenācās viegli, jo suns izmisīgi turējās pretī.

Beidzot viņš tomēr palaida zobus vaļā un saļima.

Es uznesu beigto suni pašā klints galā un nakti pavadīju iedobumā pie alas, kurā Ļepausis ar savu jauno sievu mierīgi gulēja.

Pirms es ierīkojos uz dusu, man vajadzēja noklausīties ciltsbrāļu lamāšanos, jo lielais troksnis bija viņus uzmodinājis. Bet šī lamāšanās mani neapbēdināja. Es lietai piegāju no jautrās puses un nolēmu viņiem atdarīt.

Kad suņu bars beidza kaukt un visi aizmiga, es laidu pa krauju lejā lielu akmeni, kurš dārdēdams ripoja lejā. Tūliņ visās alās atskanēja nikni rēcieni. Man bija ļoti jautri ap dūšu, un es smējos pilnā rīklē.

Nākamajā rītā es, Ļepausis un viņa sieva ķērāmies pie nožņaugtā suņa un tā saēdāmies, ka trīs dienas neņēmām mutē ne augļus, ne saknes.

Ļepauša precības nebija no laimīgajām, un, man par lieliem priekiem, laulības saites drīz izira.

Vēlāk es dabūju zināt, ka visā kopdzīves laikā Ļepausis ir bijis tikpat nelaimīgs kā es.

Es biju gluži viens un neizsakāmi cietu arī tādēļ, ka man bija atņemta mana iemīļotā mazā ala. Nesaprotu, kādēļ es nemeklēju sakaru ar citiem ciltsbrāļiem. Jādomā, ka mana ilggadējā draudzība ar Ļepausi bija tā mani pārņēmusi, ka cita draudzība nebūtu bijusi iespējama. Tā bija kļuvusi par paradumu.

Es, protams, arī būtu varējis apņemt sievu un varbūt arī būtu to izdarījis, ja ciltī nebūtu jūtams sieviešu trūkums.

Par šo apstākli ir vainojams vienīgi Sarkanacainais Glūniķis, kurš galīgi nelikās ne zinis par pārējo ciltsļaužu labumu un labklājību.

Bet bez visiem šiem iemesliem bija vēl viens apstāklis, kas mani no precēšanās atturēja. Tās bija atmiņas par Ātrkājīti.

Lai tur vai kā, bet visā Ļepauša laulības laikā es biju visnelaimīgākais radījums pasaulē. Augām dienām es bez jēgas slaistījos pa nometni un naktīs trīcēju par savu dzīvību kā apšu lapa.

Te nejauši viens no mūsējiem nomira, un viņa sieva tūlīt pārgāja cita vīrieša alā.

Es okupēju atstāto alu, bet, ievērojot tās pārāk plato ieeju, kura pat Sarkanacainajam Glūniķim bija labi pieejama, es atgriezos uz veco spraugu. t

Pienāca vasara. Es cauras dienas aizvadīju mežā, pārgulēdams ligzdā netālu no dīķa.

Vēlreiz atgādināšu, ka Ļepausis nevarēja lepoties ar laimīgu laulības dzīvi. Nav jāaizmirst, ka viņa sieva taču bija Pļāpas meita.

Ja jūs atceraties Pļāpas dabu, tad jūs sapratīsiet, ka šī fūrija bendēja mana vientiesīgā drauga dzīvi.

Nekur nebija tik daudz ķīviņu un sirsnīgas izkaušanās kā viņu alā. Sarkanacainais Glūniķis varētu saukties par Zil- bārdi, bet arī tad, manuprāt, viņš drauga sievu nebūtu iekarojis. Pat viņš bija tik gudrs, lai no šādas raganas bēgtu slaidos rikšos.

Liktenis pret manu draugu tomēr bija labvēlīgs. Viņa sieva drīz nomira.

Tā vasara bija padevusies ļoti skaista. Burkāni ziedēja pat divas reizes, un otrā burkānu raža bija pat lielāka par pirmo. Cilts pa burkānu lauku vien dzīvoja.

Kādā rītā mēs brokastojām lielā kompānijā. Man blakus sēdēja Plikpauris, drusku tālāk Vecais un aiz viņa Biezlūpis. Otrā pusē sēdēja mana pusmāsa un viņai blakus Ļepausis.

Piepeši Plikpauris un mana māsa uzlēca kājās. Tai pašā brīdī es arī izdzirdu lidojošas bultas šņākšanu un smagu kritienu.

Paniskās bailēs mēs izklīdām, atstādami ievainotos guļot.

Viena bulta man aizlidoja gar ausi un ar vibrējošu skaņu ieurbās zemē. Es skaidri atceros, ka, vairīdamies no bultas, pa- sitos sāņus.

Pēc nākamā šāviena arī Ļepausis pakrita. Bulta bija izur- busies caur ikriem.

Viņš piecēlās, pastreipuļoja pāris soļu un atkal pakrita.

Atkal viņš piecēlās un pasauca mani klusā, žēlā balsī.

Es atskatījos un, ieraudzījis viņu no bailēm gluži sarāvušos, metos tam klāt.

Ļepausis man parādīja bultu, kuru es nekavēdamies mēģināju izraut. Bet draugs no nepanesamām sāpēm iekaucās un sagrāba manu roku.

Pār mums ar skaļu svilpienu pārlidoja vēl viena bulta, un tūlīt arī nākamā sašķīda pret klinti smalkās druskās.

Mums draudēja neizbēgama nāve, tādēļ es nedrīkstēju kavēties.

Es rāvu bultu no jauna, un, Ļepausim nežēlīgi gaudojot, šoreiz tas man izdevās.

Minūti vēlāk mēs jau skrējām kā vēja nesti.

Brītiņu vēlāk es atskatījos atpakaļ.

Vecais skrēja klupdams krizdams, it kā pats velns viņam dzītos pakaļ. Bultas viņu neķēra.

Tad es pamanīju, ka no slēptuves izskrien trīs Uguns- cilvēki.

Veco viņi labi redzēja, bet nepievērsa tam uzmanību. Viņš bija vecs un viņa gaļa sīksta. Ugunsļaudīm bija vajadzīgs Plikpauris un mana māsa.

Vēl gabaliņu paskrējuši, mēs atkal paglūnējām uz ienaidniekiem. Tie stāvēja pie ievainotajiem un ar lieliem akmeņiem dragāja tiem galvas.

Viens no tiem bija tas pats vecais un klibais mednieks.

Beidzot mēs sasniedzām mežu un pa kokiem mukām tālāk. Tiešās briesmas nu bija garām, un Biezlūpis nolēma pagaidīt Veco.

Mēs skrējām tālāk.

Lūk, tādos apstākļos Ļepausis pazaudēja sievu.

Nākamo nakti es pavadīju savā alā, un mūsu uz laiku pārtrauktā draudzība atkal atjaunojās.

Cik es varēju noprast, tad sievas nāve Ļepausi pārāk neapbēdināja. Vismaz viņš neizrādīja ne mazāko žēlabu. Daudz vairāk viņš cieta no ievainotās kājas. Kamēr tā sadzija, pagāja ne mazāk par nedēļu. Bet kāja sadzija labi, pat rēta nepalika, un vēlāk Ļepausis lēkāja un skrēja ar senāko ņiprumu.

Vecais bija mūsu cilts vienīgais vecais cilvēks. Dažreiz, kad mana atmiņa darbojās sevišķi spilgti, es saskatīju lielu līdzību starp Veco un mūsu dārznieka tēvu. Arī dārznieka tēvs bija ļoti vecs, krunkains un izkaltis līdz pēdējam. Tais brīžos, kad viņš domīgi sēdēja, stīvi raudzīdamies savā priekšā ar pūžņainām acīm, un kustināja bezzobaino muti, man likās, ka viņš būtu Vecā brālis.

Bērnībā šī lielā līdzība mani šausmīgi baidīja. Manīdams vecā vīra tuvošanos, es tad katru reizi bēgu.

Un tā nu Vecais bija rets eksemplārs mūsu ciltī, jo neviens no mums tādu vecumu nesasniedza. Pat padzīvojuši ļaudis bija ļoti reti.

Reti kāds mira dabiskā nāvē. Ja mums būtu bijušas domāšanas spējas, mēs būtu zinājuši, ka visi mirsim priekšlaicīgā, varmācīgā nāvē.

Katram uznāca kāda liga. Tā nomira mans tēvs, tā nomira Bezzobis, mana māsa un Plikpauris. Nāve mūs pārsteidza negaidot, pašos spēka gados, kad mums vēl bija lielas cerības un daudz neizbaudītu dzīves jaukumu. Dabiskā nāve? Tādu mēs nepazinām, jo tais laikos par dabisko nāvi uzskatīja tieši varmācīgo nāvi.

Vecuma nespēka gadus neviens nepiedzīvoja. Vismaz es neviena tāda gadījuma neatceros. Tādu galu varbūt Vecais būtu sagaidījis, bet arī tas nenotika. Kaut kāda smaga, tagadējos laikos itin viegli dziedināma slimība pļāva cilvēkus kā zāli. Un mūsējie mira pilnīgā vientulībā, kaut kur nomalē, neviena neredzēti, neapraudāti.

Likās, ka ļaudis izdziest. No rīta vēl dzīvs, vesels iziet no alas, bet vakarā vairs neatgriežas. Skaidra lieta - viņš ir miris. Lielākoties mūsējie nozuda nepiepildāmajos plēsīgo zvēru vēderos.

Nesenais Ugunsļaužu uzbrukums bija beigu sākums.

Nepagāja ilgs laiks, kad mēs par to varējām pārliecināties.

Mūsu ienaidnieki sāka parādīties aizvien biežāk.

Viņi nāca ļoti uzmanīgi, nekad pa vienam, bet divatā, trijatā. Bultas viņiem ļāva rīkoties pēc sirds patikas. Viņi nogāza savu laupījumu pat no visaugstāko koku galotnēm. Mums likās, ka bultas ir viņu roku.turpinājums. Ugunsļaudis varēja nonāvēt cilvēku pat simt soļu lielā attālumā.

Tādēļ viņi mums izlikās tik draudoši, daudz briesmīgāki pat par pašu Plēsējzobu.

Bez tam viņi bija ļoti viltīgi, viņiem bija bagātāka valoda un, vissvarīgākais, - viņi saprata vienotas rīcības nozīmi.

Tagad mēs uz mežu gājām ar lielu uzmanību, kļuvām vēl bailīgāki, veiklāki un aizmirsām savu parasto bezrūpību.

Tagad mēs vairs nevarējām nokarāties no zara un kaitināt asinskāros ienaidniekus, kuri uz mums no apakšas glūnēja. Tas jaukais laiks, kad uz katru koku varēja skatīties kā uz nepieejamu cietoksni, bija jau pagājis.

Parasto plēsoņu vietā bija atnākuši citi, vēl briesmīgāki - plēsoņas ar simts pēdu gariem ilkņiem un nagiem; plēsoņas, kuri asinskārībā pārspēja visus senās pasaules zvērus.

Kādā rītā, kad cilts pašlaik taisījās uz mežu, izcēlās šausmīga panika.

Visi paslēpās alās. Mums bija paradums bēgt un tikai vēlāk noskaidrot, kādā veidā briesmas mums draudējušas.

Un ari tagad, kad bijām jau pie alu ieejām, mēs apstājāmies un sākām aplūkot apkārtni.

Brītiņu vēlāk uz laukuma alu priekšā parādījās Ugunscilvēks - tas pats vecais un stīvais mednieks.

Viņš ilgi un uzmanīgi pētīja apkārtni, vēroja mūsu alas, vairāk reižu nogāja gar klinti. Tad mierīgiem soļiem, tomēr ļoti uzmanīgi, nogāja pa taku līdz upei un minūti vēlāk atgriezās pa otru taciņu. Atkal laukumā iznācis, viņš vērīgi apskatīja alas, pagriezās un klibodams iegāja mežā.

Un ilgi vēl mēs neuzdrošinājāmies alas atstāt, bet žēli un bailīgi savā starpā sasaucāmies.

16. nodaļa

Es viņu sastapu turpat pie purva, tai vietā, kur dzīvoja mana māte un kur mēs ar Ļepausi uztaisījām savu pirmo ligzdu.

Mēs satikāmies gluži negaidot.

Nejauši pie koka piegājis, es izdzirdu pazīstamu maigu balsi un palūrēju uz augšu.

Jā, tā bija viņa - Ātrkājīte. Viņa sēdēja uz zara, šūpoja kājas un skatījās uz mani. »

Es no brīnumiem sastingu un stāvēju nekustēdamies.

Ātrkājīti uzlūkojot, man pēkšņi kļuva ārkārtīgi labi ap sirdi.

Bet šāds stāvoklis neturpinājās ilgi. Manī modās savādas jūtas, kuras es ar pūlēm valdīju.

Tikko es piegāju pie koka, kad Ātrkājīte ar neredzētu veiklību pārlēca uz otru zaru.

Es uzrausos kokā, bet, kad es grasījos Ātrkājīti sagrābt, viņa taisīja pārgalvīgu lēcienu, pārlidodama uz otru koku. Es viņu redzēju drošībā biezajā lapotnē. Viņa raidīja uz mani siltus un sirsnīgus skatienus, brīžiem izdvesdama sev raksturīgās klusās un maigās skaņas.

Jēgu pazaudējis, es lēcu pie viņas, bet atkal atkārtojās tas pats; kad es biju otrā kokā, viņa jau trešajā un, caur lapām mani novērodama, klusi aicināja mani pie sevis.

Es sajutu, ka mūsu attiecības ievērojami atšķiras no tām, kas bija starp mums pirms dažiem gadiem.

Tagad es tiecos pēc Ātrkājltes un zināju ļoti labi, ko es no viņas gribu.

Ari viņa to varbūt zināja un tādēļ nelaida mani sev pārāk tuvu.

Bet es biju gluži aizmirsis, ka viņa ir Ātrkājīte un lēkšanā es ar viņu nevaru sacensties. Es džinos tai pakaļ, lēcu no koka uz koku, bet viņa arvien bija man priekšā, lūkojās uz mani, klusi un maigi aicināja sev klāt, lēkāja un dejoja manu acu priekšā.

Stundas ritēja nemanot. Jo vairāk Ātrkājīte no manis bēga, jo lielāka man radās tieksme viņu noķert.

Pienāca vakars. Ēnas tapa garākas un tumšākas. Likās, ka visa apkārtne smīn par manām pūlēm.

Ātrkājītei pakaļ dzīdamies un retumis uz zara atpūzdamies, es pūlējos izprast tās pārmaiņas, kuras es pie viņas novēroju.

Viņa bija izaugusi un labi attīstījusies. Formas bija apaļākas un muskuļi lielāki. Viņai piemita kaut kas jauns, tāds, ko es nevarēju izprast, bet kas, protams, nevarēja būt nekas cits kā pilnīgi ziedošas sievietes iespaids.

Cik es varēju spriest, tad mēs nebijām redzējušies trīs gadus. Var jau būt, ka bija pagājuši nevis trīs, bet pat četri gadi. Jo vairāk es domāju, jo vairāk man gribējās ticēt, ka tiešām pagājuši četri gadi. Kur gan viņa šos četrus gadus bija pavadījusi?

Kādēļ viņa tik ilgi bija pazudusi?

Kas viņai tai laikā bija gadījies?

Šie jautājumi man nedeva mieru, bet atbildes, protams, es nezināju. Ātrkājīte man nespēja pastāstīt ne nieka. Mums nebija valodas.

Man ir iemesls domāt, ka viņa, tāpat kā es ar Ļepausi, ir ceļojusi pa pasauli, ceļodama pilnīgi viena. Varēja jau arī gadīties tas, ka ceļošanas iemesls ir bijis Sarkanacainais Glūniķis.

Varēja arī būt, ka Glūniķis, viņu mežā sastapis, bija sācis to tvarstīt. Ar to būtu pieticis, lai Ātrkājīti no šejienes aizbaidītu.

Pamatodamies uz vēlākiem notikumiem, es varu spriest, ka sākumā viņa bija pārgājusi pār kalniem, virzījusies uz dienvidiem un tad nogriezušies uz lielās upes pusi.

Šo apgabalu apdzīvoja Mežaļaudis, no kuriem baidīdamās Ātrkājīte būs atkal atgriezusies uz dzimteni.

Vēlāk es pastāstīšu par iemesliem, kas mani spieda tā domāt.

Ēnas jau atkal bija tapušas garākas, un mana centība bija augusi, bet panākumu nebija.

Apbrīnojamā kārtā viņa mani turēja lielā attālumā. Es aizmirsu tumsu un uz mums glūnošos zvērus. Es biju zaudējis jebkuru sajēgu.

Pa pļavu skriedams, es iztraucēju veselu čūsku koloniju, bet tagad es no viņām nebijos.

Čūskas metās man virsū, bet es ar lieliem lēcieniem no viņām izmuku.

Tad es uzskrēju virsū vēl lielākam eksemplāram, bet izbēgu arī no tā. Ātrkājīte bija jau tālu priekšā. Pa kokiem lēkāt man nebija viegli, tādēļ es nolēcu zemē un laidu tālāk. Bet lejā uzskrēju virsū izsalkušai hiēnai.

Redzēdama mani tik uzbudinātā stāvoklī, hiēna pilnīgi pareizi sprieda, ka kaut kas ir noticis vai arī drīzumā notiks, un tādēļ viņa man ziedoja veselu stundu. Arī mežacūkas skriešanā ņēma dalību, jo lielais troksnis bija saistījis viņu uzmanību.

Pamanījusi tuvojamies mežacūku baru, Ātrkājīte taisīja izmisuma pilnu lēcienu. Es uzlēcu uz zara, kurš bija tikai pēdas augstumā no zemes.

Ja es būtu pazaudējis aukstasinību, manas dienas būtu skaitītas. Bet tas nenotika, un mirkli vēlāk es jau biju drošībā.

Kuiļi tomēr nelikās mierā, tādēļ es divas reizes biju spiests mainīt virzienu, jo nespēju pārlēkt pār koku plato starpu.

Es zināju, ka katrs solis man var atnest nāvi, bet mani tas neuztrauca. Es biju pilnīgi apmāts.

Šai brīdī man nebūtu baiļu pat no Plēsējzoba, klibā Uguns- cilvēka, pat no veselas Ugunsļaužu saimes.

Ātrkājīte izturējās gluži citādi. Viņa bija ārkārtīgi uzmanīga un vairījās pat no vismazākajām briesmām.

Kopš tā notikuma ir pagājuši daudzi gadu simteņi, bet, kad mana atmiņa darbojas īpaši dzīvi, es gaiši redzu visu notikušo. Kuiļi stāv zem koka. Es vienā kokā. Ātrkājīte otrā. Jau veselu dienu viņa mūk no manis. Viņa man ir tikpat kā rokā, bet te atkal iespraucas starpā negaidīts šķērslis - kuiļi.

Savādi. Ātrkājīte šo situāciju neizmanto. Viņa nemūk, bet sēž un gaida, acīmredzot vēlēdamās, lai es turpinātu savas medības.

Man izdodas kuiļiem tikt garām, un es laižu tālāk, bet tikpat neatlaidīgi skrien arī Ātrkājīte, it kā viņa virzītos uz konkrētu mērķi.

Satumsa. Ātrkājīte mani pārveda par klinti, aiz kuras es nonācu biezos krūmos, kuri badīja manu miesu. Ātrkājītei neiz- spūra ne mats. Viņa acīmredzot ceļu zināja ļoti labi.

Beidzot mēs nonācām pie liela ozola.

Nogaidījis, kamēr Ātrkājīte uzkāpj ozolā, es viņai sekoju un beidzot viņu ligzdā noķēru. Tā bija tā pati ligzda, ko es pirms trim gadiem biju nesekmīgi meklējis.

Izrādījās, ka hiēna mums visu laiku bija sekojusi. Tagad viņa nosēdās zem koka un no izsalkuma rēca. Neņemdami vērā viņas rēkšanu, mēs par hiēnu pasmējāmies. Beidzot viņa aizgāja.

Bija pavasaris un gaisā vibrēja dažnedažādas skaņas.

Kā jau parasti šai gadalaikā, dzīvnieku starpā notika sīvas cīņas.

Savā augstajā ligzdā mēs dzirdējām meža zirgu nikno zviegšanu, ziloņu ilkņu smagos belzienus un lauvu rūkšanu.

Gaiss bija silts; augstu pie debess spīdēja mēness, un ligzdā mums bija tik labi, tik patīkami.

Ap rīta pusi mēs pamanījām divus putnus, kuri kāvās ar tādu aizrautību, ka es varēju tiem nepamanīts tuvoties un pārgriezt kaklus.

Putni bija ļoti trekni, un tādēļ mūsu kāzu maltīte bija sevišķi garda. Ēdamā mums netrūka, jo pavasarī putnus bija viegli noķert.

Dažas dienas vēlāk mēs, mēnesim spīdot, novērojām šādu skatu. Sakāvās divi briežu tēviņi. Troksni bija izdzirdis lauvu pāris. Abi klusu piezagās un cīnītājus nobeidza.

Cik ilgi mēs ligzdā dzīvojām, es skaidri nezinu. Reiz ozolā iespēra zibens, sadedzināja koka galotni un iznīcināja arī mūsu mitekli. Es ķēros pie darba, bet Ātrkājīte man negribēja palīdzēt. Vēlāk es dabūju zināt, ka viņai no zibens ļoti bail un ka tādēļ viņa vairs nav gribējusi vecajā vietā palikt. Tā iemesla dēļ arī mēs aizgājām uz alu, lai nodzīvotu tur savu medusmēnesi.

Ļepausi es izvācu no alas tādā pašā veidā kā nesen viņš mani.

Es ar Ātrkājīti paliku alā, un Ļepausis aizgāja uz spraugu.

Tūlīt pēc mūsu ierašanās sākās nepatikšanas.

Dziedoni Sarkanacainais Glūniķis jau bija aizraidījis pie senčiem. Dziedonei bija sekojušas vēl dažas Glūniķa sievas.

Patlaban Glūniķis dzīvoja ar mazu un bailīgu sievietīti, kura nemitīgi raudāja, neskatoties uz to, vai vīrs viņu dauzīja vai ne.

Lieta bija skaidra - viņas nāve bija tikai laika jautājums. Bet vēl viņa nebija mirusi, kad Glūniķis jau meta skatus uz Ātrkājīti un pēc sievas nāves sāka tai uzmākties.

Par laimi, viņa tieksmju objekts bija būtne, ko es ne velti biju iesaucis par Ātrkājīti. Viņa bija ātrākā skrējēja visā apmetnē, bet arī tad viņai vajadzēja pielikt visus spēkus, lai izmuktu no Sarkanacainā Glūniķa ķetnām.

Es viņai nekādi nespēju palīdzēt. Pie pirmā mēģinājuma briesmonis mani saraustītu gabalos. Es vairījos no viņa, cik spēdams, jo plecā taču man vēl bija briesmīgās rokas atstātā zīme.

Un nu es dabūju vēl otru zīmi klāt.

Kad Glūniķis mani ievainoja, Ātrkājīte bija slima. Es domāju, ka viņai bija drudzis, jo mūsējie ar šo kaiti bieži slimoja. Lai kas tas arī būtu, viņa bija ļoti nogurusi un vārga. Muskuļi bija zaudējuši savu vingrumu. Mukt no Glūniķa nebija viegli, sevišķi tad, kad viņš sekoja jūdzēm tālu.

Parasti Ātrkājīte tādos gadījumos glābās mežā, kur apmeta līkumu un tad atgriezās uz alu.

Šoreiz to izdarīt bija daudz grūtāk; kurp vien viņa skrēja, Glūniķis arvien bija priekšā. Vajadzēja palikt mežā.

Un tad sākās bezgala ilgas medības. Abi joņoja pa kokiem, sasniegdami mežmalu; tad Ātrkājīte devās atpakaļ un Glūniķis uz pēdām pakaļ.

Uztrauktā cilts vēroja šīs medības. Kad Glūniķis bija tālu, visi neganti rēca, bet, viņam tuvojoties, atkal apklusa. Nevienam nebija drosmes skaļi protestēt.

Galu galā mēs visi bijām nespēcīgu aculiecinieku lomā. Mātītes asi un spiedzoši kliedza, tēviņi slēja spalvu un dauzīja ar rokām pa krūtīm.

Bet Ātrkājītes liktenis no tā neuzlabojās. Visvairāk noskaities bija Platģīmis, bet, GlUniķim tuvojoties, arī viņa balss aizrāvās.

Savu izturēšanos nevaru saukt par varonīgu. Atzīstos, ka mans stāvoklis bija kaunpilns.

Bet ko tad es varēju darīt? Tas nejaukais briesmonis taču bija daudz spēcīgāks par mani. Cīņa pret viņu būtu ārprāts. Viņš mani nosistu, bet Ātrkājītei ar to nebūtu līdzēts.

Mana nāve viņai labuma neatnestu. Tādā kārtā es biju spiests skatīties, niknoties par savu nespēku, kad Glūniķis bija tālu, un vākties no ceļa, kad viņš bija tuvu.

Jau bija pagājis labs laiciņš; nāca vakars, bet Glūniķis vēl arvien turpināja savas medības. Viņš laikam bija nodomājis Ātrkājīti nogurdināt, lai tad viņu bez pūlēm dabūtu rokā. Kā rādījās, viņa nodoms izdosies, jo Ātrkājīte tiešām sāka pagurt. Bija redzams, ka ārprātīgajām medībām drīz būs gals.

Bet te Ātrkājītei ienāca labs padoms prātā. Viņa uzrāpās koka galotnē, kur pa tievajiem zariem Glūniķis nevarēja sekot. Še viņa butu varējusi atpūsties, ja Glūniķis nebutu izdomājis jaunu plānu.

Viņš pakāpās kokā un sāka to no visa spēka kratīt. Mana sieva nespēja noturēties un atlaida zaru vaļā. Krizdama viņa aizķērās zem zemāka zara, un tas viņu glāba. Otro reizi

Glūniķis viņu iesvieda blakus esošā koka zaros. Ari tagad viņa noturējās. Bet drīz vien viņa pazaudēja pēdējos spēkus.

Medības turpinājās. Cilts ļaudis arvien vēl spiedza, kliedza, dauzīja krūtis, ņirdza zobus. Visi redzēja, ka gals klāt. Bija jau galīgi satumsis.

Ātrkājīte iekārās tievā zarā pēdu trīsdesmit no zemes. Viņa bija ārkārtīgi nogurusi.

Sarkanacainais Glūniķis šūpojās kā pulksteņa pendele, karādamies pie tā paša zara.

Ātrkājītei piekļūt viņš nespēja. Tā atkal bija no zara jānokrata. Un to viņš arī izdarīja.

Lunkanā zara kustības bija pārāk spēcīgas - Ātrkājīte nokrita zemē.

Krītot viņai izdevās tā pagriezties, lai nokristu uz kājām. Parastos apstākļos šāds kritiens tai neko nenozīmētu. Bet tagad, kā jau teicu, viņa bija nomocīta un nespēja noturēties kājās. Tās saliecās, viņa pakrita un zaudēja samaņu.

Sarkanacainais Glūniķis metās viņai klāt.

Ar ķetnu sagrābis Ātrkājītes matus, viņš pacēla galvu un ierēcās. Viņš laikam gribēja cilts priekšā palielīties ar uzvaru.

Šajā acumirklī es no dusmām pazaudēju galvu, aizmirsu apdomību un vēlēšanos dzīvot.

Sarkanacainais Glūniķis vēl rēca, kad es viņam no koka uzlēcu virsū. Tas bija tik negaidīti, ka Glūniķis nespēja noturēties kājās. Redzēdams savu pretinieku guļam, es viņā ieķēros ar rokām un kājām, gribēdams ilgāk noturēt pie zemes. Tas diez vai man būtu izdevies, ja viena Glūniķa roka nebūtu sapinusies Ātrkājītes matos.

Bet te man pēkšņi bija radies palīgs. Tas bija Platģīmis, kuru mans piemērs bija dziļi iedvesmojis. Cilts apspiedējs ir jāpārmāca, un tādēļ Platģīmis nolēca no koka un iekodās Glūniķa krūtīs.

Brīdis bija ļoti izdevīgs, ja citi būtu nākuši talkā, mēs ar Glūniķi būtu viegli tikuši galā. Bet neviens nenāca. Visi sēdēja kokos un aiz bailēm drebēja.

Nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka Glūniķis mūs abus pieveiks. Pagaidām mūsu stāvokli atviegloja tas apstāklis, ka Ātrkājīte stipri traucēja Glūniķa darbību. Viņa bija drusku atpūtusies un tagad sāka pati pretoties.

Glūniķis negribēja laist vaļā viņas matus. Ar brīvo roku viņš sagrāba mani un vilka sev klāt, gribēdams man pārkost rīkli.

Gals bija tuvu. Glūniķis atplēta muti un manā plecā dziļi ielaida savus nagus. Šis ievainojums līdz mūža beigām bija sāpīgi sajūtams.

Te pēkšņi nāca negaidīts pavērsiens. Tik pēkšņi, ka mēs nepaspējām apdomāties. Mums visiem četriem uzgāzās virsū milzīgs zars, kurš mūs izmētāja uz visām pusēm. Platģīmis briesmīgi iebļāvās. Es nezināju, kas notiek. Man likās, ka es būtu manījis tīģera strīpaino ādu, un tādēļ vienā acumirklī atrados kokā.

Tas bija vecais paziņa - Plēsējzobs. Troksni izdzirdis, viņš bija nepamanīts pienācis.

Ātrkājīte uzrāpās otrā kokā, un es viņai tūlīt piebiedrojos. Viņa klusi raudāja un šņukstēja. Es viņu apkampu un cieši piespiedu pie sirds.

Apakšā brikšķēja kauli. Tur Plēsējzobs tiesāja vakariņas. Netālu no mums uz zara sēdēja arī Sarkanacainais Glūniķis. Man bija bail skatīties viņa ugunīgajās acīs, ar kurām viņš nikni raudzījās uz Plēsējzobu - briesmoni, kurš bija stiprāks par viņu pašu.

Mēs abi ar Ātrkājīti ilgi kokā nesēdējām, bet devāmies uz alu. Ciltsbrāļi palika kokos. Viņi tīģeri lamāja un apmētāja ar zariem. Tīģeris kūla asti, rādīja ilkņus un turpināja savas dzīres.

Lūk, tādā kārtā mēs izglābāmies no Glūniķa. Mūsu laimi bija izpircis Platģīmis ar savu dzīvību.

Ja Plēsējzobs nebūtu ieradies, tad es Glūniķa ķetnās būtu beidzis savu dzīvi. Tad nebūtu radies arī mans otrs "es", kurš skatās un tūkstošiem gadu tālā pagātnē redz savu tālo senci, lasa avīzes un žurnālus, dzīvo elektrības laikmetā un raksta par sen pagājušiem un nevienam nezināmiem notikumiem.

17. nodaļa

Viss, kas šajā nodaļā ir aprakstīts, notika nākamā rudens sākumā.

Neizdevušās medības acīmredzot uz Glūniķi bija atstājušas zināmu iespaidu, jo viņš uz Ātrkājīti vairs neglūnēja, bet paņēma sev citu sievu, kura, visiem par lieliem brīnumiem, nodzīvoja līdz pat rudenim. Notika vēl arī cita negaidīta lieta: šī sieva Glūniķim dāvāja bērnu. Tas bija Glūniķa pirmais bērns, jo neviena agrākā sieva pie viņa tik ilgi nebija nodzīvojusi, lai spētu viņam kādu bērnu dāvināt.

Šis gads bija neparasti veiksmīgs. Laiks bija silts un mīlīgs. Barības ļoti daudz. Es atceros, ka sevišķi daudz bija kāļu…

Lazdas lūza no riekstiem, bet plūmes bija lielas un saldas kā vēl nekad.

Ar vārdu sakot, tas bija zelta gads. Vēl jaukāks tas man šķiet, kad iedomājos nākamā gada sākumu.

Notika kaut kas briesmīgs. Notika tas, ko mums jau sen vajadzēja gaidīt, ja tikai mēs būtu bijuši mazliet apķērīgāki.

Notikumi sākās agrā rītā, kad visa cilts vēl bija alās. Rīts bija vēss un miglains. Daži bija izgājuši pēc barības un dabūjuši galu.

Es ar sievu vēl gulēju alā. Lielais troksnis mani uzmodināja. Mūsu ala, kā jau zināms, atradās pašā kalna galā. Mēs metā- mies pie izejas un bailīgi paglūnējām lejā.

Viss laukums bija pilns ar cilvēkiem. Tie bija Ugunsļaudis.

Viņu kliedzieni un kaukšana saplūda kopā ar cilts vaimanām.

No pirmā acu uzmetiena jau varēja spriest, ka Ugunsļaužu vidū valda zināma kārtība, ko par mūsējiem nevarēja sacīt.

Katrs no mums rīkojās uz savu roku, nesaprazdams, cik lielu ļaunumu viņš atnes pārējiem. Katrs par savu dzīvību cīnījās, kā nu mācēdams, pavairodams vispārēju paniku.

Kamēr mēs atjēdzāmies un sākām sviest akmeņus uz Ugunsļaudīm, tie bija sapulcējušies pie kalna pakājes.

Pirmajai akmeņu kārtai, liekas, bija panākumi. Ugunsļaudis steidzīgi atkāpās, atstādami trīs ievainotos. Drīz gan viņi mēģināja ievainotos pievākt, bet ari tad mēs viņus aiz- dzinām.

Man Ugunsļaužu darbošanās bija labi redzama. Viņi bija neganti saniknoti, bet, neraugoties uz dusmām, rīkojās ļoti uzmanīgi, turējās pa gabalu un apbēra mūs ar bultām. Bultas mūs iedzina alās.

Bultu mākonis prasīja upurus. Divdesmit pieciem cilvēkiem bija trāpīts, pieci bija uz vietas pagalam. Pārējie iemuka alās.

Mūsu ala bija pārāk augstu, lai bultas to varētu aizsniegt. Es baiļu nejutu. Mani mocīja tikai milzīga ziņkārība. Es gribēju visu redzēt un tādēļ neslēpos alā. Ātrkājīte, no bailēm trīcēdama un stenēdama, iespiedās alas kaktā. Es savilkos kamolā pie alas ieejas un vēroju.

Cīņa gāja ar pārtraukumiem. Mūsējie visi bija paslēpušies, un Ugunsļaudis acīmredzot kala plānus, kā mūs no alām izdzīt.

Dažreiz kāds no ienaidniekiem iznāca no krūmiem, bet viņu tūlīt sagaidīja akmeņu krusa. Tad pretinieks muka un apšaudīja alas ar bultām.

Starp uzbrucējiem bija arī vecais, stīvais mednieks. Viņš, cik es sapratu, bija vadonis. Visi viņam klausīja, iedami tur, kur viņš pavēlēja.

Neliels ienaidnieku pulciņš iegāja mežā un drīz atgriezās ar sausiem zariem, lapām un zāli. Tad visi tuvojās alām; lielākā daļa uzbrucēju turēja ieročus gatavībā.

Es arvien vēl glūnēju lejup. Ugunsļaudis sakrāva zarus un sauso zāli gar sienu, netālu no pirmā stāva alām, un aicināja sev talkā briesmīgo sabiedroto - uguni.

Sākumā parādījās tievas dūmu strūkliņas, kuras griezdamās stiepās uz augšu. Dūmu strūklas auga augumā, un starp tām, te uzliesmodamas, te dzisdamas, šaudījās liesmu mēlītes. Zari brikšķēja, kļaudamies cits pie cita. Ugunīgās čūskas tos žņaudza.

Dūmi kļuva arvien biezāki un smacīgāki, līdz beidzot ietina visu kalnu pakāji. Es atrados pārāk augstu, dūmi man nekaitēja, tikai retumis koda acīs. Es izberzēju acis un turpināju lūkoties neredzētajā skatā.

Vecais bija pirmais, kuru Ugunsļaudis izsvēpēja no alas. Vējš aizpūta dūmus sāņus, un es varēju šo notikumu novērot no sākuma līdz beigām.

Vecais izskrēja no alas un, rokām mētādamies, skrēja gar ugunskuru. Viņš uzmina kvēlojošai oglei, iekaucās no sāpēm un tad sāka rāpties kalnā. Sāka šņākt bultas. Vecais apstājās, pieplaka pie klints, atplēta muti un sāka kratīt galvu.

īsu brīdi vēlāk visa viņa mugura bija vienās brūcēs. Visur rēgojās spalvainie bultu gali.

Viņš bija vecs, vecāks par jebkuru no mums, bet mirt viņš negribēja. Redzēdams, ka no nāves vairs nevar izbēgt, viņš skumji iekaucās… Te viņa rokas nošļuka gar sāniem, un viņš nokrita no klints.

Man liekas, ka krizdams viņš salauza kaulus. Zemē gulēdams, viņš vēl kustējās, mēģināja pat piecelties. Bet te pie viņa pieskrēja Ugunscilvēks un ar milzīgu vāli sadragāja viņa kailo pauri.

Lūk, tāda bija Vecā nāve! Un tādu pašu galu sagaidīja daudzi no mūsu cilts. Nespēdami paciest kodīgos dūmus, viņi drāzās no alām laukā un krita no ienaidnieku bultām. Dažām sievietēm un bērniem bija bail alas atstāt, un viņi dūmos turpat arī noslāpa.

Kad Ugunsļaudis pirmo stāvu bija iznīcinājuši, viņi sāka gatavoties otrā un trešā stāva aplenkšanai. Kamēr viņi ar malkas un žagaru klēpjiem rāpās augšā, Sarkanacainajam Glūniķim izdevās ar sievu un bērnu izskriet no alas un sasniegt klints augšu.

Ugunsļaudis bija pārsteigti. Būdami pārliecināti, ka, līdz nāvei pārbijušies, mēs paliksim alās, viņi, redzēdami, ka Glūniķis skrien pa nogāzi, negribēja savām acīm ticēt. Bultas viņi atcerējās tikai tad, kad bija jau par vēlu. Klints galu sasniedzis, Glūniķis pagriezās, nikni paglūnēja uz ienaidniekiem, zvērīgi ierēcās un sāka dauzīt krūtis.

Ugunsļaudis laida viņam pakaļ veselu bultu mākoni, bet tās Glūniķi nesasniedza. Nākamajā brīdī viņš pazuda no acīm.

Es redzēju, ka dūmi piepildīja trešo un ceturto alu rindu. Tikai nedaudzi spēja pārrāpties pār klinti. Visi cita krita lejā, kur bija jau daudz līķu.

Man nāk prātā Biezlūpis. Viņš, žēli īdēdams, ar caururbtām krūtīm atskrēja līdz mūsu alas ieejai, pakrita un noplūda asinīm.

Ugunsļaudis nesteigdamies kāpa arvien augstāk. Visas zemākās alas jau bija izkvēpinātas un to iedzīvotāji apkauti.

Mani ciltsbrāļi izmantoja tos brīžus, kad dūmi aizklāja klinti, un muka, cik ātri vien spēja. Kas šādu mirkli palaida garām, bija tikpat kā miris.

Es sapratu, ka arī mums jābēg, bet nevarēju pārvarēt savu ziņkārību.

Pēkšņi Ugunsļaudis pārtrauca savu postošo darbību. Lielais vairums jau bija novākts; pārējie slēpās alās.

Beidzot es paklausīju Ātrkājītes lūgumam un sāku rāpties klints galam pāri. Mūs ieraudzījuši, Ugunsļaudis sāka skaļi kliegt. Izrādījās, ka pie šī uztraukuma vainīga Ātrkājīte.

Ugunsļaudis sāka ātri sarunāties un rādīt uz manu sievu. Viņa drebēja no bailēm, spiedās man klāt un vilka mani augšup. Klints galu sasnieguši, mēs vairs atpakaļ neskatījāmies, bet ieskrējām mežā.

Šis atgadījums mani pārsteidza, un es to bieži vien pārdomāju.

Nav izslēgta varbūtība, ka Ātrkājīte ir cēlusies no Uguns- ļaudīm. Var jau būt, ka viņa tos atstājusi agrā bērnībā, citādi viņa tos atcerētos un tik briesmīgi nebūtu baidījusies. Varēja būt arī tā, ka viņa, piederēdama pie šīs cilts, saules gaismu ieraudzījusi kaut kur tālu no savējiem. Es pats domāju, ka viņas tēvs ir Ugunscilvēks, kurš bija ņēmis sievu no mūsu cilts. Tādā kārtā Ātrkājīte varēja būt jauktene, kura bija vienādi tuva kā mums, tā Ugunsļaudīm. Tādi gadījumi ir bijuši. Ātrkājīte pati par sevi neko nespētu pastāstīt. Nespētu pastāstīt pat tad, ja viņa mācētu runāt.

Mēs pārdzīvojām briesmīgu un neaizmirstamu dienu.

Tie, kas bija vēl dzīvi palikuši, aizbēga uz purvu un noslēpās mežā.

Ugunsļaudis skrēja tiem pakaļ, bez žēlastības kaudami visus, kurus vien varēja sagūstīt.

Bija redzams, ka viņi rīkojas ar iepriekšēju nodomu.

Viņu skaits bija pieaudzis, dzīve tiem kļuvusi neērta. Tādēļ arī viņi bija nodomājuši mūs iznīdēt. Viņi savu mērķi sasniedza. Jā, citādi tas nevarēja būt, jo, salīdzinot ar viņiem, mēs bijām muļķīga un neattīstīta suga. To, kas bija noticis, nevar saukt par kauju. Tā bija slepkavība, grautiņš. Zvērīgie pretinieki nežēloja nevienu un, pūlēdamies iekarot sev teritoriju, netaupīja ne lielus, ne mazus.

Mums likās, ka pasaulei pienācis gals, un mūsu izmisumam nebija robežu. Mežā nonākuši, mēs rāpāmies kokos, bet arī te neatradām patvēruma, jo Ugunsļaudis ielenca mežu un slaktēja vienu bēgļu pulciņu pēc otra.

Nekad vēl man nebija nācies pieredzēt tik daudz briesmu. Visu dienu mani kratīja drudzis.

Mēs abi nepalikām ilgi vienā vietā. Šis apstāklis mūs glāba. Bet mēs sākām noprast, ka uz glābšanos ir ļoti maz cerību, ka mūs drīz panāks. Ugunsļaudis skraidīja pa mežu. Viņi meklēja mūsu pēdas, apreibuši no izlietajām asinīm, un savā nežēlībā pārspēja visu, ko vien es varēju iedomāties.

Mēs varējām iet, kurp vien gribējām, visur mēs redzējām viņu nežēlības upurus.

Es nezinu, kas notika ar manu māti, bet es redzēju Pļāpu, kurš, bultām caururbts, nokrita pie mana dzimtā koka. Šo skatu redzēdams, es no priekiem skaļi iesmējos.

Pirms es šo nodaļu beidzu, jāpasaka kāds vārds par Sarkanacaino Glūniķi.

Ugunsļaudis viņu noķēra kokā, netālu no purva. Es ar Ātrkājīti atrados drošībā un tādēļ varēju viņu novērot.

Ugunsļaudis bija pārāk aizņemti ar Glūniķa ķeršanu, lai pievērstu mums uzmanību. Arī biezie koku zari mūs aizsedza skatienam.

Zem koka, kurā sēdēja Glūniķis un viņa ģimene, bija salasījušies ap divdesmit Ugunscilvēku. Viņi laida bultas uz labu laimi. Nokritušās viņi uzlasīja un laida atkal.

Sarkanacaino Glūniķi es neredzēju, bet retumis dzirdēju viņa rēkšanu. Pēc brīža ari rēkšana apklusa, jo Glūniķis bija ierāpies dziļumā. Glūniķa sieva dobumā neiekļuva, bulta viņu norāva zemē.

Viņa bija smagi ievainota un nespēja kājās piecelties.

Bet bērnu viņa pūlējās visiem spēkiem sargāt. Viņa lūdzās Ugunsļaudīm žēlastību, bet tie tikai smējās, dauzīja sievieti ar rungām un skrāpēja ar garajiem nagiem.

Sieviete raidīja uz viņiem lūdzošus skatus un, pie sevis piespiedusi, sargāja savu bērnu.

Te pie viņas pienāca kāds vīrs ar lielu vāli. Sieviete to ieraudzīja, visu saprata, bet turpināja lūgties, līdz saņēma pēdējo triecienu.

Glūniķis sēdēja dobumā pilnīgā drošībā.

To apzinādamies, Ugunsļaudis noturēja īsu apspriedi.

Viens no medniekiem uzrāpās kokā.

Tālāko es nedabūju redzēt, bet dzirdēju niknas cīņas troksni un redzēju, ka pūlis ir satraucies.

Pēc īsa brīža Ugunscilvēka ķermenis nokrita no koka zemē un palika guļot. Pārējie viņam pieskrēja klāt. Viens pacēla kritušā galvu, bet tā gļēvi nokarājās uz sāniem. Ar savu vajātāju Glūniķis bija ticis ātri galā.

Ugunsļaudis noskaitās.

Pamanījuši kokā plaisu, viņi to piepildīja ar sausām lapām, zāli un pielaida uguni.

Redzēdami jaunas briesmas, mēs abi nolēmām mukt.

Ugunsļaudis turpināja savu darbu. Biezi dūmi apņēma degošo koku.

Pēkšņi viņi atlēca no degošā koka. Sarkanacainais Glūniķis jau bija viņiem rokā.

Nekad vēl es nebiju Glūniķi redzējis tik niknu. Mētādamies ar garajām rokām, viņš vienā mirklī tuvākajam medniekam pārplēsa seju. ja atceras Glūniķa milzīgo spēku, par to nav nekāds brīnums. Sagrābis otru mednieku, viņš tam pārkoda rīkli.

Ugunsļaudis kliegdami atkāpās, bet tad metās no jauna Glūniķim virsū.

Bet te Glūniķim izdevās sagrābt vāli, ar kuru viņš sāka dragāt ienaidnieku galvas.

Ugunsļaudis atkal atkāpās. Glūniķis notīrīja sev ceļu un rēkdams ieskrēja mežā. Pakaļ raidītās bultas viņu nepanāca.

Mēs nekavēdamies devāmies ceļā, bet sastapām otru Ugunsļaužu pulciņu. Mums nācās atkāpties purvā. Šo vietu mēs labi pazinām un tādēļ bez bailēm devāmies uz priekšu pa staigno purvu. Ienaidnieks mums neiedrošinājās sekot, un tādēļ mēs mierīgi turpinājām ceļu uz mežu, kurš atradās starp mazo un lielo purvu.

Mežiņā mēs sastapām Ļepausi. Nezinu, kā gan viņš bija spējis no nāves paglābties. Laikam tāpēc, ka iepriekšējā nakti nometnē nebija bijis.

Mežiņš nebija liels, bet diezgan biezs. Kādu laiku te mēs varējām slēpties. Bet Ugunsļaudis vajāja mūsu cilts vēl dzīvi palikušos ar nedzirdētu neatlaidību. Varēja noprast, ka viņi ir nolēmuši mūs visus izkaut.

Pusdienas laikā mēs pamanījām Spalvaino, kurš kopā ar sievu gāja uz austrumiem. Viņi gāja steigšus, bet ļoti uzmanīgi, un viņu sejās bija lasāmas mežonīgas bailes.

No tās puses, no kuras tie bija nākuši, drīz sāka skanēt kliedzieni. Ugunsļaudīm bija izdevies pārkļūt pār mazo purvu.

Mēs visi trīs devāmies Spalvainim pakaļ. Lielo purvu sasnieguši, mēs apstājāmies, jo šeit nezinājām nevienas takas.

Mēs bijām ārpus mūsu teritorijas, vietā, no kuras mūsu cilts vienmēr bija vairījusies. Neviens no mums tik tālu nekad nebija bijis. Ja ari bija, tad nekad nebija atgriezies. Lielais purvs sevi slēpa neredzamas briesmas.

Un tā nu mēs drebēdami stāvējām purva malā. Ugunsļaužu kliegšana skanēja arvien tuvāk.

Spalvainis metās uz priekšu un, pārskrējis pār pirmo staignāju, sasniedza cietu vietu.

Viņa sieva tam sekoja. Viņa paspēra dažus soļus, bet sabijusies atnāca atpakaļ.

Ātrkājīte bez bailēm devās purvā un simts metru tālāk par Spalvaini izbrida uz cietas takas.

Kad mēs ar Ļepausi viņu panācām, ienaidnieki jau bija mežmalā.

Spalvainā sieva tos ieraudzīja, skrēja mums pakaļ, bet iegrima staignājā.

Atskatījušies mēs ieraudzījām, ka Ugunsļaudis nabaga sievieti apstrādāja ar bultām. Bet viņa grima šķidrajās dūņās arvien dziļāk. Bultas jau sāka arī līdz mums atlidot.

Spalvainais skumji noskatījās sievas nāvē, piebiedrojās mums, un mēs četri, nezinādami, kurp ved atrastā taka, devāmies iekšā lielajā purvā.

18. nodaļa

Skaidri nevaru pasacīt, cik ilgi mēs klejojām pa lielo purvu. Galvā man bija pilnīgs haoss un ne mazākās jēgas. Visas atmiņas sajukušas. Tomēr domāju, ka mūsu klejošana ilga vairākas nedēļas.

Man liekas, ka mūs visus dzina nežēlīgas bailes un ka šo baiļu ietekmē mēs tik ilgi klejojām pa šķidro purvāju, kur ik uz soļa bija sastopami riebīgi rāpuļi. Viņu bija tik daudz, ka nebija pat kur kāju spert.

Bija dzirdami arī plēsīgo zvēru rēcieni, bet mēs gājām, gājām, atpakaļ neskatīdamies, gājām bez noteikta mērķa, slīdēdami un klupdami pa glumo glūdu.

Es atceros, ka mēs bieži bijām spiesti nogriezties no ceļa, lai apietu upes un upītes, ezerus un staignājus.

Gadījās arī mētras. Upes bieži pārpludināja plašus apgabalus. Bija arī ilgstošas badošanās, kad, novārguši un izsalkuši, mēs tikko spējām nosēdēt uz zara.

Manā atmiņā ļoti dzīva šāda aina: visapkārt lieli koki, no to zariem nokarājas lieli sūnu kušķi, bet ap stumbriem kā milzu čūskas vijas stiprās liānas. Zeme ir mīksta un mālaina, pār to stiepjas plāna miglas sega. Mūsu kompānijā ir tikai divpadsmit cilvēku. Mēs visi esam briesmīgi novājējuši - kauli un āda. Taisni vai jābaidās, ka kauli ādu nepārdur. Mēs vairs nedziedam, nepļāpājam, nesmejamies un nespēlējamies. Mēs esam bezgala nospiesti un šad tad klusi ievaidamies, pa- blenžam cits uz citu un spiežamies viens pie otra. Liekas, ka pienākušas pēdējās dienas šai pasaulē un ka mēs, vienīgie šīs briesmīgās katastrofas aculiecinieki, esam še sapulcējušies, lai šo galu sagaidītu.

Šī aina manā atmiņā ir sevišķi dzīva, lai gan nav nekādā sakarā ar ceļojumu pa purvu.

Man tiešām grūti pateikt, kā mums izdevās pāriet pār purvu, bet pāri mēs tikām, sasniegdami kalnainu apgabalu. Caur šo apgabalu tecēja upe. Tā bija mūsu pašu upe, kurai purvainais apgabals piegādāja ūdeni. Upes dienvidu krastā mēs zemē uzgājām lielas alas. Aiz kalniem tālāk uz rietumiem dienu un nakti krāca jūra.

Un še, upes piekrastes alās, mēs apmetāmies uz dzīvi.

Mūsu pulciņš bija ļoti mazs. Palaikam mums pievienojās arī tie nedaudzie, kuriem bija izdevies no Ugunsļaudīm izmukt.

Viņi nāca no purva, pa vienam, diviem, trijiem; nāca pusdzīvi, bada nomocīti… Dzīvi ģindeņi.

Kad jaunās kolonijas dvēseļu skaits bija sasniedzis trijus desmitus, neviens vairāk neieradās.

Nebija arī Sarkanacainā Glūniķa.

Uzskatu par. vajadzīgu atzīmēt, ka arī bērnu nometnē nebija. Daudzi bija nokauti un citi purvā gājuši bojā.

Nav vērts šķiest laiku, aprakstot tos gadus, kurus mēs pavadījām upmalā. Klimatiskie apstākļi nebija mums labvēlīgi. No aukstā un drēgnā gaisa visiem sāpēja krūtis un naktīs kāss neļāva gulēt. Bija redzams, ka šādus apstākļus mēs nepārdzīvosim. Retumis dzima pa bērnam, bet viņi ilgi nedzīvoja un mira no barības trūkuma. Deģenerācija ātriem soļiem gāja uz priekšu, un mūsu skaits manāmi plaka.

Arī barība uz mums atstāja kaitīgu iespaidu. Agrāk mēs ēdām augu barību, bet tagad bijām spiesti ķerties pie zivīm, vēžiem, krabjiem, austerēm, kuras jūra izmeta krastā. Arī vairākas ūdensaugu sugas mēs sākām lietot ēšanā.

No neparastās barības mums sāka sāpēt kuņģis, mēs noliesējām, nodzeltējām un izskatījāmies pēc tādiem, kam ir nedziedējams kuņģa katars.

Ļepausis gāja bojā, lasīdams austeres. Viņš bija iebāzis rokas milzīgā gliemežvākā. Nespēdams rokas izraut, nedz arī smago vāceli panest, paisumam uznākot, Ļepausis bija noslīcis.

Nākamajā rītā mēs uzgājām viņa līķi un nolēmām nekad pie tik lieliem gliemežiem neķerties, lai mūs nepiemeklētu tas pats liktenis kā Ļepausi.

Mums ar Ātrkājīti izdevās uzaudzināt puisēnu. Es labi atceros, ka viņš pie mums bija vairākus gadus. Neņemos tomēr apgalvot, ka viņš pārcieta bargo klimatu un sasniedza jaunekļa gadus.

Reiz mūs atkal izbiedēja Ugunsļaudis. Viņi atbrauca nevis ar plostu, bet rupji tēstā laivā. Viņi bija trīs, un viens no tiem bija tas pats klibais vecis. Klibodams viņš uzkāpa krastā un ilgi un vērīgi aplūkoja mūsu alas.

Pēc brītiņa laiva aizbrauca. Ātrkājīte briesmīgi pārbijās. Arī mums nebija labi ap sirdi. Ātrkājīte visu nakti murgoja, raudāja un vaimanāja.

Otrā rītā viņa paņēma bērnu un ar kliedzienu, žestu un žēlu skatienu palīdzību piespieda mani doties jaunā, ilgā un uztraucošā ceļojumā.

Mums aizejot, nometnē palika tikai astoņi cilvēki - viss, kas bija atlicis no mUsu cilts.

Nebija nekādu cerību, ka viņi izdzīvos. Ja viņus nenokāva Ugunsļaudis, tad tie gāja bojā klimatisko apstākļu dēļ. Mēs dzīvojām tālu no jūras un nebijām pieraduši pie mitrā gaisa, kurš tagad uz mums atstāja tik nāvējošu iespaidu.

Mēs gājām uz dienvidiem, turēdamies gar lielā purva malu. Gājām daudz dienu. Likās, ka mēs esam iekļuvuši apburtā lokā, kuram nav ne gala, ne sākuma. Nejauši mēs pagriezāmies uz rietumiem, pārgājām pār kalnu grēdu, bet iekūlāmies ļoti nepatīkamā apgabalā. Koku šeit nebija. Visapkārt tikai kaili kalni, drūmas klintis, krācoši viļņi un nežēlīgi ass vējš.

Noskumuši mēs griežamies atpakaļ, rāpāmies atkal kalnos un, iedami uz austrumiem un dienvidiem, atkal pienācām pie bezgalīgi liela purva.

Beidzot - nezinu īsti, pēc cik ilga laika - mēs sasniedzām purva dienvidu malu un turpinājām ceļu uz austrumiem.

Pamazām kļuva arvien siltāks, koki auga aizvien biezāk, un vēl tālāk sākās nepārtraukti meži.

Mēs bijām nonākuši brīnišķīgā vietā, bet nolēmām arī še neapstāties.

Pārgājuši pāri vēl dažām kalnu grēdām, mēs sasniedzām vēl mežaināku apgabalu.

Jo vairāk mēs attālinājāmies no purva, jo gaiss tapa siltāks. Mēs gājām tik ilgi, kamēr sasniedzām lielu upi, kuras krasti, kā liekas, Ātrkājīti apmierināja. Es domāju, ka tos četrus gadus, kurus es viņu neredzēju, Ātrkājīte bija pavadījusi šeit.

Mēs pārbraucām pār upi ar plostu un izkāpām pretējā krastā pie stāva kalna pakājes. Kalna virsotnē mēs uzgājām alu, kura nezinātāja acīm bija gluži neredzama un kurā mēs tāpēc apmetāmies uz dzīvi.

Mans stāsts tuvojas beigām, un man maz vairs kas sakāms.

Mēs apmetāmies alā uz visiem laikiem, un, pateicoties labiem dzīves apstākļiem, fnūsu ģimene manāmi pieauga.

Ar to beidzas manas atmiņas. Manu sapņu robežas ir vilktas šai kalna alā. Jādomā, ka te dzima tas, kam man jāpateicas par maniem sapņiem - tas, kurš izpildīja starpnieka lomu, nododams man visas Lielzobja - mana otrā "es" - atmiņas un pārdzīvojumus.

Un šīs atmiņas līdz manīm ir nonākušas tik spilgtos un spēcīgos tēlojumos, ka es pat nespēju pareizi noteikt, kādā laikmetā es īstenībā esmu dzīvojis.

Es bieži domāju par sakaru, kāds pastāv šo abu diametrāli pretējo indivīdu, manu divējādo "es" starpā.

Savā tagadējā veidolā es, protams, esmu cilvēks, bet es esmu arī Lielzobis, viena no dabas primitīvākajām radībām, kurš nevar par cilvēku saukties. Tātad kaut kur slēpjas kāda neredzama saite, kura cieši saista šis abas pretišķības. Kur tad atrodas tas sencis, kurš stāv krustcelēs un ir vienādi tuvs gan man kā cilvēkam, gan kā primitīvai radībai?

Bieži man nāk prātā ari šāda doma: ja mani ciltsbrāļi nebūtu izkauti, vai arī viņi būtu attīstījušies līdz cilvēkam? Vai es un man līdzīgie būtu izgājuši cauri šim brīnišķīgajam un dižajam pārvērtību procesam?

Varbūt tā lieta notika arī šādi: kāds no maniem attālākiem senčiem un Lielzobja pēcnācējiem pievienojās Ugunsļaužu ciltij un ņēma par sievu Ugunsļaužu jaunavu.

Tādu jautājumu un varbūtību ir ļoti daudz, bet ne uz vienu es nevaru dot noteiktu atbildi.

Neapšaubāma ir tikai viena lieta: savus pārdzīvojumus, piedzīvojumus un domas Lielzobis ir atstājis kā mantojumu kāda sava pēcnācēja garīgai struktūrai, un šīs atmiņas tajā nostiprinājušās ar tādu spēku, ka, tūkstošām paaudzēm cauri iedamas, tās nav izzudušas, izgaisušas, iznīkušas.

Beidzot uzskatu par vajadzīgu atcerēties vēl vienu mana stāsta varoni.

Es bieži vien redzu šādu sapni. Nevaru tieši pateikt, uz kādu manas toreizējās dzīves periodu šis sapnis attiecas, bet jādomā, ka tas ir daļa no manas dzīves mierīgākā perioda.

Es ar savu ģimeni dzīvoju un baudu labklājību savā nepieejamajā kalnu alā. Kādu dienu, savējos alā atstājis, es eju uz mežu un austrumu virzienā aizeju no alas diezgan tālu. Manu uzmanību saista savāds troksnis, un es pamanu Mežaļaužu pūli. Krūmos paslēpies, es varu tos mierīgi novērot. Viņi ir jautri un mierīgi. Viņi dejo, lēkā, smejas un kaut ko mežonīgā balsī dzied.

Pēkšņi viņi pārtrauc savas dziesmas un dejas, bailīgi spiežas cits pie cita un izmisumā raugās apkārt. Liekas, ka viņi meklē glābiņu.

Es pabāžu no krūmiem galvu un ieraugu Sarkanacaino Glūniķi, kurš nesteigdamies piečāpo pie Mežaļaužu pūļa. Var redzēt, ka šoreiz viņam galvā nav ļaunu domu un viņš negrib nevienam pāri darīt. Šai pūlī viņš acīmredzot jūtas kā savs cilvēks.

Smagi savas līkās un dzīslainās kājas cilādama un uz rokām balstīdamās, nāk veca mātīte. Tā ir Glūniķa pēdējā sieva, kuru viņš apņēmis no Mežaļaužu cilts.

Sarkanacainais Glūniķis mierīgi un visdraudzīgākā kārtā nosēžas savu jauno radinieku vidū.

Es viņu redzu - redzu tai brīdī, kad rakstu šīs rindas. Redzu, ka viņš bola savas liesmojošās acis, visus klātesošos pēc kārtas apskatīdams. Tad, vēl arvien apkārt skatīdamies, viņš saliec savu milzīgo kāju un ar līkajiem pirkstiem pakasa vēderu. Jā, tas ir viņš, Sarkanacainais Glūniķis, atavisms.

Content

Londons Džeks Pirms Ādama

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodala

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodala

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa