Dreizers Teodors

Važas - izlase

Teodors Dreizers

Važas - izlase:

.

IDA HOŠAVUTA

Manās atmiņās viņa saistās un laikam vienmēr saistīsies ar laukiem, kur es pirmoreiz viņu satiku, ar zemi, kur, tā sakot, piens un medus tek. Kad domāju par viņu un drūmo, pelēcīgi brūno lauku māju, kuras durvis es viņu pirmoreiz ieraudzīju, un par mazo, tīro istabiņu, kur redzēju viņu pēdējo reizi, aizmigušu mūža miegā, man prātā nāk zaļi, lieliem viļņiem līdzīgi pakalni, plašas, dziļas ielejas, kur pietiktu vietas tūkstoš fermām, kuplas, apaļas, vēju neskartas koku lapotnes, ganāmpulki, kas izklīduši pakalnos kā sarkani, melni un balti plankumi, un klētis un šķūņi — tik plaši, ka vairāk atgādina lidmašīnu angārus nekā graudu un siena glabātavas. Jā, visapkārt bija plaši, lekni kviešu, kukurūzas, rudzu un auzu lauki un starp tiem šur tur pa fermai, kur audzēja tikai vienu kultūru — tomātus vai kukurūzu, vai pupas — vai turēja piena lopus, un šie fermeri, kā likās, kļuva bagātāki par pārējiem.

Un tad es atceros viņas tēvu Fredu Hošavutu, kā viņš, acīm redzot, pats sevi sauca, jo šis vārds lieliem, melniem burtiem bija uzkrāsots uz viņa plašā, sarkanā šķūņa milzīgajām durvīm. Šis Hošavuts bija rupjš, neaptēsts cilvēks, gluži kā lācis, plecīgs, smilšu krāsas matiem, sarkanu seju, pelēkām acīm un tieši neiedomājami nelaipnu skatienu, staigāja stulmu zābakos un vienmēr, pat svētdienās, kā tiku dzirdējis, valkāja brūnu kombinezonu un audekla blūzi. Vārdu sakot, viņš bija no tiem pretīgajiem tipiem, kas visu mūžu smagi strādā un krāj un krāj, ne nieciņa neatļaudamies iztērēt savam priekam, un galu galā nomirst un atstāj visu bērniem, kuri jau kopš mazotnes no viņa atsvešinājušies un kuriem pilnīgi vienalga, vai šis viņu sencis dzīvs vai miris, kurus interesē vienīgi manta, ko tam izdevies sakrāt. Taču arī šai ziņā Hošavutam nebija sevišķu panākumu. Viņš nespēja un neprata nekā vairāk kā noglabāt naudu vai arī nopirkt kādu zemes gabaliņu vai lopus, vai noguldīt savus nelielos ietaupījumus bankā uz niecīgiem procentiem. Apkārtnē runāja, ka viņš dzīvojot atbilstoši savam apgalvojumam: «Pie manis neviens lopiņš trekns nenobarojas,» — un bija zināms, ka viņam ir visvājākie, kaulainākie zirgi visā apkaimē, nodzīti līdz pēdējam, un tādas pašas vājas, kaulainas, noslauktas govis.

Viņam bija trīs dēli un divas meitas, kā tiku dzirdējis, un visi droši vien ienīda viņu; vismaz tie, kurus es pazinu. Viens no dēliem jau pirms manas ierašanās bija aizklīdis tālu uz rietumiem, pirms tam metis tēvam ar dakšām un pateicis, lai vācas pie velna vai kaut ko tamlīdzīgu. Otrs dēls, kuru es labi pazinu, jo viņš dzīvoja kaimiņos ar kādu manu radinieku, bija apprecējies pēc tam, kad, kā viņš sacīja, «vecais viņu padzinis», tāpēc ka viņš neesot pietiekami cītīgi strādājis. Taču viņš bija tik labs strādnieks, ka septiņu gadu laikā varēja kļūt par nomnieku fermā ar četrdesmit akriem auglīgas zemes un galu galā pat iegādāties automobili, šo jaunmodīgo satiksmes līdzekli, ko viņa tēvs saukāja par «slaistu ratiem».

Arī trešais dēls, Semjuels, bija aizgājis no tēva pēc kāda strīda, kad tēvs negribēja atzīt viņa dabisko vēlēšanos precēties un dzīvot pēc sava prāta. Taču, būdams mantrausīgs tāpat kā tēvs un cerēdams dabūt lielāku mantojuma daļu pēc tēva nāves, kā radinieki apgalvoja, viņš vēlāk sadraudzē-

jās ar tēvu — un viņi ciemojās viens pie otra un apmainījās apsveikumiem kaut kā dīvaini, kā jau divi savādnieki. Tomēr īsta miera nebija, tā man stāstīja vidējais dēls: vienu mēnesi pa labam, otru ķildojās — viņu raksturi bija tik atšķirīgi un intereses tik dažādas, ka pastāvīgi izcēlās nesaskaņas un sadursmes.

Bija vēl divas meitas: divdesmit deviņus vai trīsdesmit gadus vecā Efija, kura divdesmit viena gada vecumā bija aizbēgusi uz kādu lielu kaimiņpilsētu, jo tēvs neļāva viņai satikties ar pielūdzēju, dabūjusi darbu veļas mazgātavā un vairs mājās neatgriezās; un, beidzot, Ida, kurai veltīts šis stāsts, — viņu es pirmoreiz redzēju, kad viņai bija divdesmit astoņi gadi, un jau toreiz šķita, ka viņa savu mūžu nodzīvojusi. Jo Hošavuts bija skarbs ne tikai pret lopiņiem, bet arī pret cilvēkiem un, kā likās, uzskatīja tos par mašīnām — tāpat kā pats sevi. Stāstīja, ka viņš pats ceļoties līdz ar gaismu vai pat agrāk, ar pirmajiem gaiļiem, un vakarā pēdējais ejot gulēt. Henrijs Hošavuts, tas no viņa dēliem, ko es pazinu vislabāk, reiz pateica man, ka viņa tēvs lamājoties kā pats nelabais, ja visi bērni neesot kājās piecas minūtes pēc tam, kad viņš piecēlies. Viņa sieva, nostrādājusies un nomocījusies sieviete, bija nomirusi četrdesmit trīs gadu vecumā, un viņš otrreiz nebija precējies, taču ne jau aiz uzticības sievai. Vai tad viņam nebija Ida? Ticīgs viņš, protams, nebija, viņš atzina tikai vienu bausli: nejaucies citu darīšanās, krāj naudu, cik vien vari, un glabā to cieši. Tomēr bērni nelikās tik skarbas dabas, tie bija iejūtīgi, atsaucīgi — neapšaubāmi tā izpaudās pretestība pret to nomācošo atmosfēru, no kuras viņiem bija izdevies atbrīvoties.

Taču es gribu runāt par Idu — par Idu, kuru pirmoreiz redzēju, kad mans jau agrāk pieminētais radinieks uzaicināja mani aiziet kopā ar viņu pie Hošavuta uzzināt, vai tam nav pārdodams siens. «Tu iepazīsies ar cilvēku, ko patiešām būtu vērts uzgleznot portretistam reālistam,» viņš piebilda. Taču, atsaucoties mūsu skaļajam «hallo», durvis atvēra Ida, un es ieraudzīju pāragri — varbūt no smaga darba — novecojušu liela auguma spēcīgu sievieti ar mazām, nemierīgām acīm un sarkanu, saulē iedegušu seju un rokām, strupu degunu un izbalējušiem rudiem matiem, kas bija nevērīgi sagriezti mezglā uz pakauša. Kad mans radinieks jautāja, kur tēvs, viņa parādīja uz kūts pusi. — Tikko aizgāja barot cūkas, — viņa piebilda. Mēs izgājām pa šauriem vārtiņiem un pa ceļu, ko apjoza stiprs žogs, nonācām pie aploka ar kādām trīsdesmit cūkām, pie kura stāvēja Hošavuts, ģērbies savā parastajā brūnajā zābakos ielaistajā kombinezonā, turēdams katrā rokā pa spainim, un domīgi raudzījās uz savu rukšķošo īpašumu.

—     Skaistas cūkas, vai ne, mister Hošavut? — mans radinieks novērtēja.

—      JāL — viņš atbildēja ar manāmi uzsvaru, zobgalīgi un ne visai laipni palūkodamies uz mani. — Laiks pārdot. Tagad viņas tikai velti jābaro, cena vairs necelsies.

Es uzjautrināts uzmetu skatienu savam radiniekam, bet tas pieklājīgi lūkojās uz saimnieku.

—     Vai jums nav pārdodams siens, mister Hoša- vut?

—     Cik domājat maksāt? — izgudrēm jautāja Hošavuts.

—     Nu, kāda jau tirgus cena. Septiņpadsmit dolāru, tā esmu dzirdējis.

—     Nekā nebija. Par tādu cenu es nepārdodu. Siens būs savus piecus dolārus dārgāks, ja pieturēsies tāds laiks. — Viņš pārlaida skatienu sausajiem, zilgani zaļajiem laukiem, ko jau vairākas nedēļas nebija atveldzējis lietus.

Mans radinieks pasmaidīja.

—     Nu labi, labi. Jums taisnība — tā būs, ja sausums vēl pastāvēs. Droši vien nedosiet arī par astoņpadsmit tonnā?

—     Nē, un arī par divdesmit ne. Es domāju — ap oktobri siens maksās divdesmit divus dolārus. Un, ja ne, lai paliek nākošajai ziemai, ja nepārdošu tagad.

Es vēroju šo vienkāršo, enerģisko vīru, kas tā prata gādāt par savu labumu. Viņa māja un kūts šķita apstiprinām visu, ko par viņu biju dzirdējis. Māja bija maza, dzeltena, bez lieveņa, neviesmīlīga, celiņi nekopti, bez puķu dobēm gar malām. Zem kāda pakupla koka, kurš greznoja vienu pagalma stūri, rosījās izkāmējis suns un daži cāļi. Aplokā pie kūts ganījās daži zirgi, jo bija svētdiena un šinī sektantu apgabalā stingri ievēroja svinamās dienas. Zirgi bija kaulaini, pagalam novārguši. Bet Hošavuts, spēcīgs, sārts, stāvot pie savas plašās, nule nokrāsotās kūts, skaidri norādīja, kur viņš ieliek visu savu sirdi. Kūts bija nevainojamā kārtībā. Liela, skaista ēka, un tajā atradās viss, kas Hošavutam bija dārgs.

Pa ceļam uz mājām mans radinieks sāka runāt par viņa meitu.

—     Tas vecais lamzaks ir izpostījis viņas dzīvi, — viņš teica, kad bija šo to pastāstījis. — Skaistule viņa nav, diezin kādu izredžu apprecēties viņai nekad nav bijis, bet Hošavuts nevienam neļāva viņai pat tuvoties, un tagad jau laikam ir par vēlu. Es brīnos, kāpēc viņa nav aizbēgusi tāpat kā māsa. Un kā viņa šeit pavada laiku. Droši vien strādā no rīta līdz vakaram. Šaubos, vai viņš avīzi kādreiz pērk. Pirms dažiem gadiem te paklīda baumas par Idu un kādu puisi, kas toreiz strādāja pie Hošavuta. Viņš pieķēris puisi, kad tas divos naktī klauvējis pie Idas loga, un piekāvis ar kapļa kātu. Vai starp viņiem kaut kas bijis vai ne, to neviens nezina. Lai nu būtu kā būdams, tagad viņa dzīvo šeit, un es šaubos, vai viņai ir kāds pielūdzējs.

Pēc tam es gadus piecus strādāju citur un nekā netiku dzirdējis par šo ģimeni. Tad kādu vasaru, atbraucis atvaļinājumā, es uzzināju, ka «vecais» nomiris un īpašums sadalīts pēc likuma, jo testamentu viņš neesot atstājis. Nabaga Ida, kas trīsdesmit divus vai trīs gadus kalpojusi tēvam — vārījusi ēdienu, tīrījusi, mazgājusi, gludinājusi, barojusi lopus un palīdzējusi pļaut un mest kaudzē sienu —, bija dabūjusi tādu pašu piekto daļu kā pārējie mantinieki, ne vairāk, tas ir, piecpadsmit akrus zemes un divi tūkstoši dolāru skaidrā naudā. Zeme jau bija iznomāta viņas veiksmīgajam brālim, automobiļa īpašniekam, un nauda noguldīta bankā. Idai neklājās daudz vieglāk kā agrāk — lai kaut kā vilktu dzīvību, viņa strādāja — sākumā kādā veļas mazgātavā Dienvidbikslijā (apgabala galvenajā pilsētā), vasarā, sezonas laikā, konservu fabrikā, pēc tam par saimniecības vadītāju kāda bagāta konservu fabrikanta ģimenē. Mana radinieka sieva pastāstīja, ka viņa neesot precējusies, mīļāko viņai arī neesot, kaut gan klīda runas, ka tagad, kad viņai piederēja zeme un bija nauda bankā, radies precinieks, kāds Arlo Vilkinss,

pļāpīgs, neveiksmīgs frizieris no Šrivertaunas, kādreiz dzērājs un trakulis, tagad jau iztrakojies un aprimis, gadu piecdesmit vecs; un vēl otrs — Henrijs Vidls, tāpat neveiksminieks, tikai mierīgākas dabas, jo dzeršanai un trakulībām viņam nepietika ne spēka, ne dūšas. Viņa tēvs bija vietējais fermeris, kuram pašam zemes nebija un kurš strādāja pie citiem. Šis Vidls, kam trūka jebkādas izglītības un pieredzes, pirms dažiem gadiem bija aizgājis no tēva un izmēģinājis roku tirdzniecībā ar kokiem, bet cietis pilnīgu neveiksmi, kā viņš pats man stāstīja, pēc tam strādājis Čikāgā mēbeļu rūpnīcā, taču šis darbs viņam bijis par grūtu; vēlāk aizklīdis līdz pat Kolorādo, kur, vajadzības spiests, kļuvis uz laiku par dzelzceļa strādnieku. («Es nokalpoju savu laiku kompānijai «Denvera-Riogrande»,» viņš mēdza sacīt.) Taču izrādījās, ka arī tur viņam par grūtu, un viņš atgriezās savā agrākajā dzīvē, kas salīdzinājumā ar šīm grūtībām šķita tik viegla. Tomēr pārliecinājās, ka arī te nemaz nav tik viegli. Tai laikā, kad es ar viņu iepazinos, viņš pelnīja iztiku, strādādams par izvadātāju pie kāda šejienes uzņēmēja, — «pats vieglākais, ko viņš varēja sameklēt», kā dzēlīgi piezīmēja mana jau pieminētā radinieka dēls.

Kad es atkal kādu vasaru pavadīju šajā apvidū un parasti strādāju koku ēnā kalna virsotnē, netālu no šosejas, kas stiepās pāri nogāzei, bieži vien riteņu čīkstoņa pavēstīja, ka šis pielūdzējs ved akmeņu, smilšu vai koku kravas uz vienu vai otru pusi. Vēlāk es iepazinos ar viņu, apkārtnē viņu labi pazina, kā parasti lauku ļaudis šādos apvidos pazīst cits citu. Reizēm, kad abi mana saimnieka dēli strādāja kartupeļu laukā kalna piekājē, es dzirdēju,

ka viņi kaut ko uzsauc garām braucošajam Vid- lam, kurš diezin kāpēc noderēja viņiem par uzjautrinājuma objektu. Reiz, izdzirdis smieklus, es noskrēju lejā un pievienojos puišiem — mani vilināja iespēja uzzināt lauku jaunumus. Izrādījās, ka Vidls ir cilvēks bez jebkādām rakstura iezīmēm, kurš dzīvo, netiekdamies ne pēc kāda sevišķa mērķa, itin kā ļaudamies straumei, neizprazdams dzīves sarežģītās norises un neiedziļinādamies tajās, tomēr viņš mani ieinteresēja. Kāpēc — to es pats nesapratu. Cik es vēroju, viņa uzmanība pievērsās — turklāt visai pavirši, virspusēji — tikai tām dzīves parādībām, ar ko viņš tieši saskārās. Viņš runāja neatlaidīgi, taču visai neskaidri par to, ko bija redzējis savos ceļojumos, -— par rietumu kalniem, par Teksasas līdzenumiem, kur pūlējies pārdot kokus, vai slavināja savu dzimto pusi, tomēr visu redzēto viņš varēja aprakstīt tikai saraustīti, visai miglaini. Kolorādo kalni viņam bija «briesmīg augsti», apkārtne «vietām briesmīg jauka». Teksasā bijis karsts un sauss, «koku ne tik pārāk daudz, tomēr no manis neviens nepirka». Cilvēkus, ar kuriem sastapās, viņš vēroja kā garām slīdošas neskaidras figūras, it kā tos redzētu sapnī. Šķita, ka viņa uztverē viss tūdaļ zaudē savu noteikto apveidu. Vai viņa apziņā saglabājās kāds spilgts iespaids — agrāk uztverts vai pašlaik —, to man neizdevās izpētīt. Taču šis cilvēks pretendēja uz daudz cietušās Idas roku, kā viņš pats reiz atzinās, kad mēs sākām viņu ķircināt; un, kā es vēlāk uzzināju, tai pašā gadā viņš galu galā arī apprecējis Idu, pārspēdams gados vecāko un neapšaubāmi daudz vairāk pieredzējušo Vilkinsu.

Vēl pēc kāda laiciņa tai pašā gadā man pastās-

tīja, ka viņi būvējot nelielu mājiņu uz Idas zemes un ar viņas naudu un līdz pavasarim jau pārcelšoties dzīvot tajā. Viņi paši strādājot kopā ar namdariem, tā bija rakstīts vēstulē. Vidls vedot kokmateriālus, smilti un ķieģeļus, Ida darbojoties ar āmuru un naglām. Pēc tam es uzzināju, ka viņi ērti iekārtojušies jaunajā mājā, turot govi, dažas cūkas un vistas, viņiem esot zirgs un saimniecības inventārs, viss iegādāts par Idas naudu, un tagad viņi abi strādājot uz lauka.

Mani visvairāk ieinteresēja tas, ka, pēc tik ilgiem gadiem beidzot dabūjusi vīru, kaut arī ne visai jēdzīga rakstura, kā šis Vidls, jaukā Ida gluži vai dievināja viņu. Un kā vēl dievināja!

—     Paklau! — viens no mana radinieka dēliem sacīja man, kad es nākamajā vasarā dažas nedēļas pavadīju tajā apvidū. — Vidls nu gan tagad ir ticis uz zaļa zara. Viņam vairs nemaz nav jāstrādā. Ida no rītiem ceļas, baro vistas un cūkas, slauc govi un pagatavo viņam brokastis, kamēr šis vēl guļ. Dažreiz viņš gan strādā uz lauka, ar zemi, bet Ida arī art viņam palīdz.

—     Kā tad, es pats esmu redzējis, ka viņa šķūnī krauj sienu no vezuma — gluži tāpat kā tēva laikā, — piebilda otrs jauneklis.

—     Jā, bet tur ir liela atšķirība, — pajokoja mans saimnieks, abu jaunekļu tēvs. — Agrāk viņa strādāja pret savu gribu un viņai nedeva spēku mīlestības vara, bet tagad . ..

—    Mīlestība nepadara sienu vieglāku, — viszinīgi aizrādīja viens no dēliem.

—     Jā, un arī art nav vieglāk. Tā gan! — ieteicās kāds kalps, kas jau ilgi dzīvoja šai mājā. — Esmu redzējis, ka viņa ar.

—     Jūs galīgi noniecināt romantiku! — es pārmetu. Un aizstāvēju to, kā vien varēdams. Lai nu būtu kā būdams, Vidls tolaik bija priecīgā noskaņojumā, pat asprātīgs. Agrāk, kad viņš vēl braukāja par izvadātāju, viņš likās nomākts un noskumis, it kā dzīves mistērija vai, varbūt pareizāk, cīņa par eksistenci nospiestu viņu tāpat kā mūs visus. Bet tagad, kad viņa apstākļi bija uzlabojušies, viņš bija kļuvis tā kā mazliet smalkāks, ne tik daudz apģērbā -— viņš valkāja parastās zemnieka drēbes —, bet uzvedībā. Reizēm, parasti pēcpusdienās, kad bija padarīti mājas darbi vai arī sieva uzņēmās paveikt tos viņa vietā, viņš apciemoja mani kalnā, kur es sēdēju pie sava galda meža klusumā un mūsu priekšā pavērās plaša, skaista ainava. Kādreiz viņš, mazliet stomīdamies, apjautājās par rakstnieka darbu. Vai ar to varot nopelnīt iztiku? Vai daudz jāstrādājot, lai varētu savilkt galus kopā? Vai es rakstot arī . . . nu, tiem jaunajiem žurnāliem ar ilustrācijām?

Es ar nožēlu atzinos, ka rakstu gan, ja ir izdevība. Un pūlējos paskaidrot, ka vienkārša rakstnieka ceļš reizēm ir diezgan ērkšķains. Tomēr sevišķa iemesla žēloties man nav.

Tad saruna novirzījās uz saimniekošanu fermā, un tur, atzīstos, es jutu daudz drošāku pamatu zem kājām. Kā viņam klājas? Vai daudz viņš ieņēmis par savu pirmo ražu? Kādas izredzes uz nākamo? Vai nav grūti apstrādāt piecpadsmit akrus? Kā sievai ar veselību?

Uz pēdējo jautājumu viņš atbildēja, ka sieva jūtoties ļoti labi, patiešām labi, bet uz priekšpēdējo — nekas, varot iztikt.

—     Protams, — viņš domīgi turpināja, — inven-

tārs mums vēl nav sevišķi teicams, un manas sievas veselība šovasar ir sliktāka nekā pagājušā vasarā, bet mums klājas gluži labi. Es novākšu droši vien savus simt barelus kartupeju un varbūt trīssimt bušeļus labības. Jāsaka — man vislabāk patīk audzēt vistas, ja tikai es varētu tā īsti iekārtoties. Protams, mums vēl nav viss pa jaunam, kā vajadzīgs, bet es tā rēķinu, ka nākošgad, ja viss ies labi, uzcelšu jaunu aploku, paplašināšu vistu māju un izmēģināšu roku vistu audzēšanā.

Runājot par fermas iekārtošanu, viņš ne reizes nepieminēja sievu. Un man klausoties neviļus nāca prātā viss dzirdētais— ka sieva pasniedz viņam brokastis gultā, ka viņa krauj sienu, ar, slauc govi un baro vistas, kamēr viņš guļ.

Nabaga Ida un viņas lielā mīlestība!

Tad kādu dienu es izteicu vēlēšanos redzēt viņa saimniecību — un viņš ielūdza mani viesos. Māja izskatījās diezgan pievilcīga — neliela, vēl nenokrāsota, ar divām istabām, piebūvi pagalma pusē, kur bija iekārtota virtuve, un lieveni, uzceltu nule pavasarī tieši tāpēc, lai cienījamais kungs varētu smēķējot un pārdomājot papriecāties par jauko ainavu — ar timiānu noaugušo ieleju, zaļajiem laukiem un kalniem tālumā. Viss bija ļoti tīrs, to es ievēroju jau no tālienes, — gan durvju priekša, gan celiņi un viss pārējais. Pagalmā vienādā atstatumā no virtuves atradās šķūnis, klēts, žāvētava, vistu kūts un aka ar jaunu nojumi — viss jauns, vēl nekrāsots, un visapkārt svaigs, zaļš zālājs. Vidls izrādīja man savus dārgumus un, mazliet kautrēdamies, pastāstīja par tiem.

— Visādu darīšanu man tik daudz, ka neesmu vēl paspējis nokrāsot, bet tā domāju — uz rudeni

vai nākamo pavasari varbūt varēšu to izdarīt, ja sieva būs vesela. Ar vistām liela noņemšanās, un nākamnedēļ mēs pirksim otru govi un dažus sivēnus.

Es atcerējos tās drūmās dienas, kad viņš vēl vadāja smilti un akmeņus savos čikstošajos ratos.

Tad iznāca Ida, liela, kaulaina, klusa un bikla, saulē un vējā sarkani aprautu seju — viņai šī šaurā piecpadsmit akru pasaulīte neapšaubāmi likās pati paradīze. Beidzot pie viņas atnākusi mīlestība. Vidls, le grand, bija tās iemiesojums. Ar lielu interesi vēroja viņu, pēc tam Idu — šķita, viņa ne tikai mīlēja savu vīru ar klusu, rāmu mīlestību, bet arī cienīja. Viņš runāja un runāja, bet viņa atbildēja tikai tad, ja viņai kaut ko jautāja, nekad pati neiejaucās sarunā. Tēva skola, es nodomāju.

Bija svētdienas pēcpusdiena, vienīgais viesos iešanai piemērotais laiks uz laukiem, kad visi nedēļas darbi apdarīti; Vidls bija apsēdies savā parastajā vietā uz lieveņa, bet Ida vēl rosījās virtuvē ap katliem un pannām, tikai vēlāk iznāca un bikli apsveicinājās ar mums. Vai mēs neapsēstos? Vai nevēloties glāzi piena? Cienīgais Vidls, gandrīz neievērodams viņu, kā man likās, tikai smēķēja, kaut ko pārdomādams un aplūkodams savus īpašumus. Šķita — viņš patiešām baudīja atpūtu, un viņa sievai tas sagādāja lielu prieku. Viņa smaidīja, kad mēs sarunājāmies ar Vidlu, un, kad uzrunājām tieši viņu, atbildēja vienzilbīgi — tik ilgi dzīvodama apspiestībā pie sava tēva, viņa laikam bija aizmirsusi runāt.

Bet mans radinieks jau iepriekš bija aizrādījis, lai es pievēršot uzmanību kādam sevišķam apstāklim: kaut gan viņai atlikuši trīs mēneši līdz dzem-

dībām, viņa strādājot kā parasti. Un tā arī bija. Viņa, acīm redzot, bija septītajā mēnesī, taču pa mūsu ciemošanās laiku gāja barot cūkas un vistas, kamēr cienītais kungs smēķēja un sarunājās. Temats viņam bija tikai viens — par fermu, par to, ka viņš gribot paplašināt vistu māju, būvēt lielāku cūkkūti, ka būtu daudz labāk saimniekot, ja varētu piepirkt klāt vēl akrus piecus zemes austrumpusē, tie pašlaik pārdodami, un tā tālāk. Vairākkārt viņš pieminēja savu ceļojumu pa rietumiem un to, ka «nokalpojis savu laiku kompānijā «Denvera-Rio- grande»».

Pēc šī apciemojuma es neviļus šad tad iedomājos par Vidlu, jo viņš, manuprāt, bija ļoti labs piemērs tam, ka dabā daudz kas ir nejaušs — gadījuma rakstura; ka bagātība, spēks, ērtības, skaistums, slava, jebkuras garīgas vai fiziskas spējas cilvēkam tiek piešķirtas par velti un bieži vien viņš pat necenšas tās vairot vai attīstīt. Kaut vai šis nīkoņa Vidls — kaut kāds sestais prāts, varbūt neapjausta tiekšanās pēc labklājības, bija nejauši atvedis viņu uz šo apvidu, pēc tam kad viņš visur bija cietis neveiksmi, un te viņš atrada tikko no apspiestības atbrīvojušos upuri, sievu, kas ar sava nelielā kapitāla palīdzību gribēja iegūt kādu mazumiņu laimes un ieguva to mīlestībā uz viņu. Bet vai viņš mīlēja savu sievu? Es reizēm tā jautāju pats sev. Vai viņš to spēja? Vai viņam bija tā spēja novērtēt un saprast, kas nepieciešama mīlestībai? Es par to šaubījos.

Nākamā mēneša — septembra notikumi it kā deva atbildi uz šo jautājumu, tomēr gluži pārliecināts es neesmu. Dzīve ir pilna nejaušību; un mīlestība, pieķeršanās daudzos gadījumos tik netve-

rama! Es gulēju lielā istabā, pa kuras logiem varēja redzēt kalna nogāzi un gleznaino ieleju tā piekājē. Mājas priekšā auga lauru koki un kastaņas, kuru lapas šalca un čabēja visvieglākajā vēsmiņā. Reiz jaukā mēnesnīcas nakti tā ap diviem vai trim es izdzirdu lejā klauvēšanu — un kāda balss sauca: — Misis K.! Misis K.!

Baidīdamies, ka saimniece varbūt nav dzirdējusi, piegāju pie vaļējā loga, taču tajā brīdī durvis lejā atvērās un es izdzirdu saimnieces balsi, pēc tam Vidla — viņu pašu puskrēslā nevarēju saskatīt. Viņš šoreiz likās tā kā noraizējies un lūdza, vai saimniece nevarētu aiziet pie viņa sievas.

— Viņai pēkšņi palika pavisam slikti, misis K., -— es dzirdēju viņu sakām. — Jau vairākas dienas viņa nejutās labi, žēlojās vien, bet nu ir pavisam slikti, es nemaz nezinu, ko darīt. Esiet gan tik laba un atnāciet, misis K., misis Agnjū zvanīja ārstam, bet laikam nevar sazvanīt.

Tātad Idai radības! Vēl viens bērns nāks pasaulē — un tādiem vecākiem! Kas viņš būs? Ko darīs? Diezin kā vecīgā Ida to pārcietīs. Dzemdībām viņa jau par vecu, bez tam tik liela un neveikla. Kā noritēs radības? Kā viņa izbaros bērnu? Pēc brītiņa izdzirdu motora troksni — misis K. aizbrauca kopā ar vienu no dēliem un, kā likās, bija ļoti norūpējusies. Nekā jauna es neuzzināju līdz pusdienlaikam, kad viņa atgriezās. Misis Vidla patiešām ļoti slima. Vēl pirms trim dienām viņa strādājusi uz lauka un dienu pirms radībām vēl gribējusi izmazgāt pa nedēļu sakrājušos veļu. Viņa nevienam nebija prasījusi padoma, ne reizes nebija gājusi pie ārsta. Vidls, aizņemts vienīgi pats ar sevi, kā man likās, bija nodevies sapņiem kā

agrāk, varbūt padarījis savu daļu darba, bet ne vairāk un, bez šaubām, līdz pēdējam brīdim priecīgi pieņēmis sievas gādību un upurus.

Tagad visiem bija skaidrs, ka dzemdības būs ļoti grūtas. Visus deviņus mēnešus misis Vidla nebija pievērsusi sev ne mazāko uzmanību. Ārsts, kuru šai vēlajā stundā bija izsaucis mans radinieks, bēdīgi kratīja galvu. Varbūt viss beigšoties Jabi, taču ar nierēm kaut kas neesot kārtībā. Ārsts ieteica pieņemt kopēju, bet misis Vidla, kaut arī slima, par to ne dzirdēt negribēja. Tas pārāk dārgi maksātu. Beigas pienāca drīz, otrā naktī, un ar lielām ciešanām. Viņa bija tā novājināta, ka neizturēja, mēģinājums izņemt bērnu operācijas ceļā, turklāt vēl urēmija visu tikai paātrināja. Viņai iedeva ēteri, un, nenākusi pie samaņas, viņa nomira. Un arī bērns.

Pēc tam es viņu redzēju tikai vienu reizi, kad kopā ar sava saimnieka ģimeni biju aizgājis «paskatīties nelaiķi». Vidls, kā es jau agrāk biju ievērojis, nedraudzējās ne ar saviem radiniekiem, ne ar kaimiņiem, viņa noslēgtais, pasīvais raksturs nespēja izraisīt draudzības jūtas, un kopīgu interešu viņam ne ar vienu nebija. Parasti viņš klusēja un, ja runāja, tad kūtri un tikai par to, kas attiecās uz viņu pašu. Tāpēc bērēs ieradās tikai daži kaimiņi un no radiniekiem vienīgi Idas abi brāļi — un arī tie tikai pieklājības pēc. Viesu uzņemšanai un pēdējai bēru ceremonijai ar dažu kaimiņu palīdzību bija iekārtota viesistaba, šī mājas vissvētākā vieta, un tur gulēja nelaiķe tik greznā zārkā, kādu es nekad pat redzējis nebiju. No ārpuses tas bija pārvilkts ar gaiši violetu plīšu, no iekšpuses ar sārtu zīdu, un nešanai sānos rēgojās seši dārgi apzeltīti

rokturi. Arī pati viesistaba, kas, acīm redzot, atspoguļoja abu tās īpašnieku estētiskos uzskatus, bija uzmanības cienīga. Tur stāvēja spilgti dzeltens apaļš ozola galds, tagad nobīdīts vienā malā, daži smagi, neglīti krēsli ar sarkana plīša sēdekļiem, kamīns bija izgreznots ar niķeli, ar sarkaniem vizlas lodziņiem priekšā. Pie sienām, kas bija iztapsētas ar spilgti sārtām tapetēm, karājās divi izteicieni skaistos riekstkoka ietvaros, Vidla un viņa sievas fotogrāfija zem stikla riekstkoka ietvarā, apvīta ar vaska ziedu vainagu, un kā ass kontrasts — spilgti izkrāsots kalendārs ar blondu filmuzvaigzni draiskā pozā. Uz galda atradās bībele un dzeltens plīša albums, kurā nebija nevienas fotogrāfijas — es apskatījos. Droši vien viņiem bija iepaticies dzeltenais plīšs — senais, cienījamais greznības simbols.

Bet šis zārks! Man nav vēlēšanās uzņemt vieglprātīgu toni, kad runa ir par nāvi, un mēdz arī teikt, ka tā varot piesaukt nelaimi. Tāpēc es atzīstu arī to neskaidro, gandrīz netveramo dziņu pēc skaistuma, kas piemīt — kaut arī pārāk vāja! — mums visiem, gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem. Šī dziņa neapšaubāmi radījusi Kārnāku un Akropoli, un «Odu par grieķu vāzi». Bet tolaik Amerikas lielo pilsētu nabadzīgajos kvartālos un, spriežot pēc šī gadījuma, arī lauku novados radās tieksme — un, kas zina, varbūt tā saglabājusies līdz šai dienai, — tieksme piešķirt mirušā pēdējam mājoklim tādu košumu, kas varēja piesaistīt ikviena krāsu cienītāja uzmanību, vārdu sakot, parādījās zārki, pārvilkti ar apbrīnojami spilgtas krāsas plīšu, — dzelteni, zili, zaļi, sudrabaini, gaiši violeti, parasti ar kontrastējošas krāsas zīdu iekšpusē, ar

tikpat spilgtiem rokturiem — sudraba, zelta, melnā vai pelēkā krāsā. Mūsu — amerikāņu peļņas kārie Bārnemi no apbedīšanas birojiem patiešām zināja, kā mierināt vienkāršos ļaudis viņu bēdās pēc mirušajiem tuviniekiem. Skaistums — kā nu kurš to izprot — katrā ziņā ir līdzeklis, kas remdē visas mūsu sāpes. Šeit aprakstītais zārks bez tam bija bagātīgi nokrauts ar ziediem. Un, kā es vēlāk uzzināju, Vidls mirušās sievas rokā bija ielicis paša sacerētus piemiņas pantus, par kuriem vēl būs runa turpmāk. Taču pati nelaiķe izskatījās tik nožēlojama, ka visa šī godība likās pavisam nevietā. Patiešām dīvaini, jo zārks, acīm redzot, bija īpaši izmeklēts sava skaistuma dēļ, lai sniegtu mierinājumu skumstošajam atraitnim, godājamam Henrijam Vid- lam. Starp citu, ja vien es nemaldos, Vidls pirmo reizi mūžā bija ļāvis vaļu ilgi apvaldītai tieksmei pēc greznības, šoreiz gluži neapzināti uzskatīdams to par dziļu bēdu izpausmi.

Bet šis stāvs zārkā, nabaga Ida, nu beidzot atdusā — un tik izšķērdīgā košumā, tikai pārāk vēlu viņai nākusi šī atdusa — viņa taču bija staigājusi arklam pakaļ un krāvusi sienu, un tad kā atmaksu ieguvusi vienu vienīgu — tāpat smagā darbā aizvadītu mīlas gadu vai varbūt miera gadu, apzīmējiet to, kā jums tīk. Rudie mati, tik biezi un nepadevīgi, tagad gludi pieglausti un bizēs sapīti. Lielā, kaulainā galva ar plato muti un mazo deguntiņu likās tik nogurusi. Bet spēcīgā roka cieši un mīļi piespiedusi pie krūtīm un platās ilgu pilnās sejas sīciņo mazulīti, kurš vēl nebija sācis dzīvot, un pirkstos sažņaugta Vidla poēma.

Es novērsos, mani saistīja, satrieca, pat biedēja šis jaunais neaptveramā spēka apliecinājums, šis

drūmais impulsīvais spēks, kas tik daudz bezjēdzīga, nožēlojama un baismīga radījis uz šīs planētas. Raugoties Idas sejas vaibstos, uzmācās skumjas. Tie pauda nevis prieku, pat ne bēdas, tikai aklu pakļaušanos nežēlīgajam liktenim. Guli, es domāju, guli! Tas ir pats labākais.

Tad es domāju par māju, ko viņa nu bija pametusi, par šo čaulu, kurā bija mēģinājusi paslēpties no posta un vientulības. Tur nebija neviena stūrīša, neviena loga, neviena plaukta, neviena kaktiņa, ko viņa nebūtu neskaitāmas reizes berzusi, spodrinājusi un slaucījusi. Virtuvē viss laistījās gandrīz vai kaitinošā tīrībā, ēdamistabā tāpat. Viss stāvēja tā, kā viņa to bija atstājusi, — tīrs un kārtīgs. Un uz lieveņa, aplūkodams apkārtni un apsveikdams nedaudzos viesus, sēdēja pats Vidls — nesatricināmi mierīgs, gandrīz ar smaidu sejā. Jo tagad taču viņam piederēja viss, ko aptvēra viņa skatiens. Piecpadsmit akri zemes, māja, klēts, kūtis, lopi — tagad viņš bija saimnieks. Par godu bēru ceremonijai viņš bija apģērbies savās labākajās drēbēs un izturējās tik cienīgi, it kā pieņemtu augstus viesus vai vadītu kādu lielu svinīgu sanāksmi.

Taču pēc visa redzētā man visvairāk gribējās zināt, ko viņš domā par nāvi, par savu materiālo un garīgo zaudējumu, ko viņš domā par nākotni tagad, kad atkal būs jāuzņemas visas ikdienas rūpes, no kurām viņš uz īsu laiciņu kaut daļēji bijis atbrīvots. Un ikviens, kas atzīst dzīvības mehāniskās vai ķīmiskās izcelsmes teoriju un tās attīstību saskaņā ar stingri noteiktiem likumiem, būtu ieinteresējies par šo cilvēku. Raudzīdamies uz Vidlu, es sapratu, ka viņa rīcība ir tikai vājš viņa laika un apkārtnes tradīciju un paradumu atspoguļojums. Bija

parasts tādos gadījumos ģērbties melnā, un viņš ģērbās melnā, cik labi varēdams. Viņš bija dzirdējis vai redzējis, ka bēres rīko pēc iespējas lepni, tāpēc viņa nabadzīgajā mājā šis greznais zārks un viss pārējais, ko vien viņš bija spējis sagādāt. Viņš bija ievērojis, ka cilvēki sēro, tāpēc tagad pūlējās izskatīties tik bēdīgs, cik vien iespējams, taču — ar nožēlu jāatzīst — bez panākumiem.

Un, kad es, izteicis pienācīgo līdzjūtību sakarā ar lielo zaudējumu, apjautājos par viņa nākotnes nodomiem, viņš izrādīja lielu, kaut arī apvaldītu interesi par to, ka viss, kas piederēja viņa sievai, tagad kļūs par viņa īpašumu, ja vien nerastos kaut kādi kavēkļi. Turklāt viņš diezin kāpēc uzskatīja mani par savu draugu un labvēli, lai gan es nemaz nebiju pūlējies šādas simpātijas iekarot, un steigšus apjautājās, vai es esot redzējis viņa kūti. Atbildēju, ka neesmu un labprāt paskatītos, un viņš tūdaļ veda mani turp lēni un nopietni — kā svinīgā gājienā. Taču kad nonācām pie kūts, viņš atdzīvojās, «iekustējās», kā viņš pats sacītu, un gari un plaši izklāstīja savus nākotnes nodomus. Zirgs viņam esot gluži labs, bet, tā kā viņš tagad palicis viens un droši vien vajadzēšot šad tad pieņemt kādu palīgu, viņš domājot pirkt otru zirgu. Bez tam sieva viņam krietni vien palīdzējusi, iespējams, ka vajadzēšot pieņemt strādnieku — tātad kļūt par saimnieku. Pēc tam gājām pie cūkām un vērīgi tās apskatījām. Sieva domājusi, ka šoruden pietiekot ar četrām, bet nākamgad, ja labi paaugtu labība, viņš varētu turēt sešas vai astoņas. Arī piensaimniecība esot ienesīga, ja varot turēt trīs vai četras govis, tomēr liela noņemšanās — jābaro, jāslauc, jāuzmana atnešanās laikā un tamlīdzīgi, diezin vai viņš

to visu pratīšot tik labi, kā sieva pratusi. Vai es zinot likumu par sievas īpašumu, par vīra tiesībām uz šo īpašumu? Es atzinos, ka nezinu, bet labprāt visu noskaidrošu, ja viņš vēlas, un viņš lūdza, lai es to izdarot.

— Redziet, — viņš sacīja, atbalstījies pret cūk- aizgalda stabu, — sievas radinieki diezin kāpēc mani ne visai ieredz. Nesaprotu, kāds tam iemesls, un tagad es domāju — varbūt viņi uzskata, ka viņiem ir tiesības uz šo saimniecību, lai gan, kad mēs to pirkām, viņa gribēja, lai mums viss būtu kopīgs. «Es gribu nokārtot tā, lai gadījumā, ja vienam no mums kaut kas notiktu, viss īpašums un nauda paliktu otram.» Viņa lika miertiesnesim pārrakstīt saimniecību uz mūsu abu vārda, kad bijām apprecējušies. Tieši tā viņa sacīja, un Šrivertaunā mēs abi parakstījāmies pie miertiesneša. Dokumenti ir pie manis. Tas taču ir skaidrs — vai ne? Es gribētu kādreiz aiznest dokumentus un parādīt jums. Nav taču viņiem nekāda pamata iejaukties — vai ne? Kā jūs domājat?

Es domāju, ka nav, un tā arī pateicu. Turklāt apsolīju parunāt par to ar savu draugu juristu, jo Vidls likās ļoti uztraukts. Sarunas sākumā viņš jutās nebrīvi, bet vēlāk nomierinājās. Tad viņš aizveda mani uz vistu kūti un piena pagrabu. Pēc tam mēs apstājāmies pie žoga un palūkojāmies uz tiem pieciem akriem, kurus Vidls kādreiz cerēja pievienot savai zemei. Parunājis vēl brītiņu par nelaiķes nopelniem, es aizgāju un pēc tam redzēju Vidlu vēl tikai vienu reizi, dažas nedēļas vēlāk, kad bēres jau bija aiz muguras, viņa bēdas mazliet pierimušas, un viņš kādā saulainā pēcpusdienā atnāca pie manis uz mana pakalna patērzēt, kā es

domāju, taču izrādījās, ka īstenībā viņš gribēja apspriesties ar mani par savu jauno saimnieka un atraitņa stāvokli.

Bija brīnum jauka diena. Dzidras gaismas jūia pārplūdināja kalnus un ielejas, un ap mani, izlauzušies cauri koku lapotnei, zālē dejoja saules zaķīši. Putni dziedāja, un divi murkšķi, ziņkārības dzīti, ielūkojās manā valstībā. Tad nobrīkšķēja krūmi — un no tiem sāniski iznāca Vidls, gluži kā no debesīm nokritis.

—     Skaists skats jums te augšā!

—     Jā, te ir ļoti skaisti. Apsēdieties tur uz tā celma! Kā jums gājis pa šo laiku?

—     Paldies, var iztikt. Es domāju — jūs varbūt gribēsiet apskatīt dokumentus, par kuriem es jums ieminējos. Tie man ir līdzi. — Un viņš izvilka tos no žaketes kabatas.

Es atlocīju vienu no tiem, tas bija novēlējums, kurā Ida Vidla, dzimusi Hošavuta, tādas un tādas saimniecības vienīgā īpašniece, apliecina savu vēlēšanos, lai viņas nāves gadījumā, ja nav bērnu, viņas vīrs Henrijs Vidls manto nedalītu viņas īpašumu. To bija apstiprinājis Srivertaunas notārs Drigss.

—     Manuprāt, viss pilnīgā kārtībā, — es viņam apgalvoju. — Man liekas, pamatojoties uz šo dokumentu, ikviens jurists var aizstāvēt jūsu tiesības, ja kāds mēģinātu tās apšaubīt. Es izgatavošu norakstu un noskaidrošu. Bet kāpēc jūs nevarētu aiziet pie advokāta? Vai aprunāties ar tiesnesi Drigsu?

—     Nu jā, — viņš sacīja, lēni paceldams galvu un tikpat lēni ņemdams dokumentu. — Man nepatīk

iet pie šiem juristiem, ja vien var iztikt, ne ar! pie tiesneša. Tas dārgi maksā. Un es baidos no viņiem. Viņi var mani apšmaukt, jo pats es no tādām lietām nekā nesaprotu. Es labāk neko nedarīšu, kamēr nebūs tieši nepieciešams, pats neko neuzsākšu, bet es domāju, ka jūs varbūt zināt, kā tas ir.

Es atliku pie malas darbu un nodevos pārdomām par viņa likteni un par to, kāda laimīga nejaušība viņam gadījusies. Arī pats viņš bija gudrs, zināja, kā rīkoties. Viņš skaidri zināja, ka advokāti ir bīstami. Tiesneši un radinieki tāpat. Vidls brītiņu klusēja, kā man likās, domādams par Idu, kurai daudz pāri nodarīts, tad sāka rakņāties pa kabatām un beidzot izvilka vēl vienu papīru, kā man šķita, vēl kādu novēlējumu. Mazliet pavilcinājies, viņš ļoti uzmanīgi to atlocīja un sacīja:

—     Jūs esat rakstnieks, tad es iedomājos — atnesīšu jums, ko te esmu sacerējis par savu sievu, un pajautāšu, ko jūs par to sakāt. Tas ir tas pats, ko es viņai zārkā ieliku rokā. Protams, vēlāk es vēl pierakstīju klāt. Tas ir dzejolis, es domāju, to varētu ievietot Bikslijas avīzē «The Banner».

«Dzejolis, kas bija ielikts viņa mirušās sievas rokā,» es nodomāju. Mani radinieki jau man bija pastāstījuši, ka Vidls uzrakstījis piemiņas pantus, un apsolījuši izdevīgā brīdī dabūt tos un man parādīt. Bet tagad viņš pats bija tos atnesis, un es ar pūlēm apvaldīju savu ziņkārību — kāds īsti varētu būt šis sacerējums, ko viņš nolēmis sūtīt laikrakstam publicēšanai.

—     Jūs tātad gribat to publicēt? — es godbijīgi jautāju, pastiepdams roku. — Vai drīkstu paskatīties?

—     Ja jums nekas nav pretī — es labāk nolasīšu

jums. Tas ir rokrakstā, ne visai skaidri uzrakstīts, bet es varēšu izlasīt.

—    Protams. Bet vispirms pastāstiet man par to! Jūs sacījāt — šis dzejolis veltīts jūsu sievai. Vai jūs pats to sacerējāt?

—    Kā tad. Vakar pa dienu un vēl vakarā. Pavisam kādas trīs dienas pagāja, ieskaitot laiku tūlīt pēc tam, kad sieva nomira. Sākumu es ieliku viņai zārkā.

—    Saprotu, — es sacīju. — To jūs ļoti jauki bijāt izdomājis. Un tagad jūs tātad gribat publicēt to laikrakstā «The Banner»!

—     Jā, ser. Tieši tā.

—    Bet kā jūs to varat zināt? Vai esat jau iesniedzis?

—     Nu, viņi vienmēr iespiež piemiņas pantus, — viņš gausi skaidroja. — Jāmaksā desmit centi par rindu. Visi tā dara, kad nomirst kāds mīļš tuvinieks — vīrs, sieva vai kāds cits.

—    Saprotu, — es sacīju. Man sāka aust gaisma. — Ir tāds paradums, un jūs domājat, ka tas ir jūsu pienākums.

—    Jā, ser, tā ir. Ja tikai nemaksātu pārāk dārgi, es noteikti gribētu publicēt.

Es sagatavojos uzmanīgi klausīties.

—    Lasiet, — es sacīju, un viņš nogludināja papīru un, slīpo pēcpusdienas saules staru apspīdēts, sāka lasīt:

Ak, dārgā sieva, tu mirusi,

Uz mūžu laime man zudusi.

Es tavu mīļo gādību atceros Un velti pēc tevis apkārt lūkojos.

Cik daudz, daudz laba tu man devi,

Nu jūtu es — man nav vairs tevis.

Pēc tevis veltīgi skatiens mans klīst —

Un asaras man kā lietus līst.

Bez taviem soļiem klusa mūsu māja,

It visur trūkst tevis, kur kādreiz tu gāji.

Es esmu viens, un mūsu tēvs debesīs Ir tevi savā gādībā uzņēmis.

Un, ja tu bez manis tur laimīga esi,

Viens zaudējuma sāpes es nesu.

Mans mīļais vīrs, jel neraudi pēc sievas,

Cik labs tu biji, to zina gan dievs.

Es redzu tevi bēdās, skumībā,

Ja spētu — dalītos ar tevi līksmībā.

Tu biji tik labs, tik gādīgs man,

Cik daudz tu cietis, tas dievam zināms gan;

Viņš zina, ka tu godam pūlējies,

Cik spēdams palīdzēji, — tāpēc nebaidies.

Mans mīļais vīrs, jel esi drosmīgs, saņemies Un nekad bailēm neļaujies,

Jo ļaudis varbūt tagad tevi pels,

Bet dievs tēvs debesīs gan zina, cik tu labs un cēls.

Par savām pūlēm atmaksu tu negaidīji,

To visi zin, cik mīļš un labs tu biji.

Ja ļaužu mēles nu par tevi ņirgāsies,

Mans mīļais vīrs, tad neklausies!

Es, tava sieva debesīs, to pieminu ik brīdi,

Cik laimīgi mēs dzīvojām šo īso laika sprīdi.

Un arī debesīs, kad dievs mūs projām sauks,

Mums mīlestība, laime būs kā sapnis jauks.

Viņš apklusa un paskatījās uz mani, un, es atzīstos, klausoties man mute bija pavērusies. Kāda vientiesība! Cik tas naivi — pat neiedomāties, ka

šādi panti var likties smieklīgi, nepiedienīgi, gluži nevietā! Kā var būt tik stulbs un pats nesaprast, ka tas ir smieklīgi? Es neizpratnē raudzījos uz Vidlu, bet viņš vērās mani, gaidīdams atzinību.

—    Sakiet, — es beidzot atguvos, — vai jūs pats to visu uzrakstījāt?

—     Redziet, — viņš sāka skaidrot. — Šejienes avīzes tādus pantus iespiež katru nedēļu. Es palasīju «The Banner» un dažas rindas paņēmu no tiem, bet ļoti daudz, patiesībā viss vairums, ir manis paša.

—     Ļoti labi, — es sacīju uzmundrinādams. — Lieliski. Bet jums tur ir diezgan daudz rindu. Deslnit centi par rindu — iznāks dārgi.

—     Tā ir, — viņš bēdīgi novilka, kasīdams pakausi. — Par to es nebiju padomājis. Pag! — Un viņš sāka skaitīt. — Trīs dolāri un četrdesmit centi, — viņš beidzot paziņoja un apklusa.

Ak, es nodomāju, cik trauslas ir visas šīs zemes jūtas! Jo, noskatoties, kā viņš rēķina maksu par savu poētisko lidojumu, atceroties viņa sievu — viņas vienmuļo dzīvi, smago darbu līdz pašai nāves stundai, rūpīgi nokārtoto novēlējumu —, es neviļus domāju par viņas un arī viņa nožēlojamo, tukšo dzīvi — par to, ko mēdzam saukt par dzīvi un cīņu, par to pilnīgo bezjēdzību, kādā tik bieži pārvēršas cilvēku eksistence. Man virs galvas bija lielā liesmojošā lode, ko mēs saucam par sauli, tā griezās izplatījumā, un apkārt tai bija planētas. Un uz šīs vienas, uz Zemes, mēs ar miljoniem sīkumu, ko dēvējam par «mājām» un «īpašumiem». Un ap mums, virs mums un zem mums bezgalība un noslēpumi, noslēpumi, noslēpumi. Un nekur zemes virsū neviens nav varējis prātīgi izskaidrot,

kas esam mēs, kas ir saule un kāpēc mēs esam šeit. Un tomēr ir mīlestība, kaislība, skaistums, alkas un ilgas, bezgalīga kņada un sāpes, un prieks tikai tādēļ, lai saglabātu pasaulē šo netveramo, neizprotamo kaut ko — «dzīvi», «mūs», «mūsu». Laidelējas putni, koku lapotnes šalko vējā, laukos kaut kā mistiski rodas viss, kas vajadzīgs cilvēkam, un turpat arī papilnam traģēdiju. Dzīve iznīcina citu dzīvi, cilvēki un dzīvnieki nemitīgi cīnās, mēģina atņemt kaut ko cits citam, it kā tikai tas mazumiņš vien būtu iegūstams, kas jau pieder citiem.

Un, tomēr par spīti visiem noslēpumiem, ciešanām un sāpēm, bija zeltaini mirdzoša diena, jau pati par sevi neizmērojams dārgums, un šie skaistie koki, zilie kalni, šī brīnišķīgā, glāsmainā panorāma. Skaistums, skaistums, skaistums — tas aicina, mierina un remdē dzīves sāpes. Un visa tā centrā Ida Hošavuta un viņas tēvs ar savu teicienu «pie manis neviens lopiņš trekns nenobarojas», un viņa dēls, kas meta viņam ar dakšām, un tagad šis nožēlojamais āksts ar saviem piemiņas pantiem, kuri, acīm redzot, viņam pārāk dārgi izmaksāja, un ar savām bailēm zaudēt to mazumiņu, kas viņam ticis. Viņa mīlestība. Viņa zaudējums. Viņa ieguvums. Viņa vēlēšanās attaisnot sevi «pasaules» acīs. На, ha! Ho, ho! Par to viņš rakstīja savos pantos. Par to viņš uztraucās.

Bet vai viņš bija vainīgs pasaules acīs? Nemaz ne, cik es varēju spriest. Vai viņam bija tiesības uz to, ko viņš ieguvis? Tādas pašas kā ikvienam no mums uz to, kas mums pieder. Bet nu viņš mokās nemierā un neziņā un, salīdzinādams savu zaudējumu un ieguvumu, pūlas izlemt, vai vērts maksāt trīs dolārus un četrdesmit centus, lai šie panti, šis

pašattaisnošanās mēģinājums, tiktu publicēti nožēlojamā lauku avīzītē, ko maz lasa un ātri aizmirst.

Mesdames un Messieurs, vai mēs visi esam jukuši? Vai varbūt tikai es? Vai visa dzīve? Vai patiešām tā ir, ka daudzreiz liekas, tik bezmērķīga, nejēdzīga, viens vienīgs neizprotams juceklis? Mēs pārveidojam vecos noslēpumus, radām no tiem jaunus noslēpumus, mašīnas, metodes, teorijas. Bet kādam nolūkam? Un kādēļ pasaulē ir šie Hošavuti un Vidli, bijušie, esošie un nākamie, viņu dēli, meitas un radinieki, viņu cīniņi, nežēlība, dižošanās un muļķība?

Trulā, dzīves salauztā Ida. Un šis nožēlojamais nejēga ar savu dzejoli. Un es pats — rakstu un domāju par visu šo neizprotamo.

Dažus gadus velak saņemu vēstuli no sava radinieka sievas. Viņa man pastāstīja:

«Domāju — Jums būs interesanti uzzināt, ka Vidls meties uz reliģiju, lasa bībeli un izskaidro to kaut kā dīvaini, kā nu prazdams, un reizēm nāk pie manis pēc palīdzības. Viņš apstrādā savus laukus un domā par dievu, gaidīdams, ka tas kuru katru mirkli var parādīties pūķa vai milža izskatā un pazudināt viņu un visus cilvēkus. Viņš ir izprātojis, ka pasaule iešot bojā tā: dievs parādās pūķa vai milzu vīra izskatā, un, kur vien tas sper kāju, tur visa dzīvība pagalam. Tas būs pasaules gals. Taču Vidlam nav ne jausmas, ka pasaule varētu būt lielāka par Savienotajām Valstīm. Es viņam reiz sacīju: «Bet, Vidi, dievam taču vajadzētu ilgi soļot, kamēr viņš pārstaigātu visu pasauli un iznīci-

nātu visu dzīvību, vai ne?» — «Jā, tā ir,» viņš atbildēja, «bet varbūt viņam kājas ir lielākas nekā mums, varbūt šķūņa lielumā, un varbūt viņš iet ātrāk nekā mēs.» Viņš ir pilnīgi iegremdējies bī- belē, visu laiku lasa un domā, un visu, par ko izlasījis, piemēro saviem nedaudzajiem akriem. Viņš vēl arvien dzīvo viens, pats vāra sev ēdienu, laikam baidīdamies, ka otrā sieva neatņem viņa īpašumu. Bet viņa mantošanas tiesības neviens nav apšaubījis. Man liekas — cilvēki viņu nožēlo. Viņš pārtiek galvenokārt no kukurūzas putras, ko viņš savāra un salej lēzenās bļodiņās vai šķīvjos, lai būtu tādā biezumā, kā viņam patīk, droši vien ne- attapdamies, ka var saliet dziļā traukā un pēc tam sagriezt gabalos.»

VIESULIS

Kopš pašas dzimšanas ap Idu Zobelu bija aprobežoti, vienaldzīgi cilvēki. Viņas māte, stingra, akurāta vāciete, nomira, kad Idai bija tikai trīs gadi, un meitene palika sava tēva un viņa māsas — ļoti atturīgu un kārtīgu cilvēku — gādībā. Vēlāk, kad Idai bija desmit gadu, Viljams Zobels apprecējās otrreiz — ar sievieti, kas bija tikpat strādīga un kārtīga kā viņš un viņa pirmā sieva.

Viņi abi necieta apkārtējo amerikāņu vieglprātību un izlaidību. Šos atturīgos, prātīgos, ikdienišķos vāciešus kaitināja nemierīgie, dedzīgie, izpriecu alkstošie un, kā Zobels uzskatīja, diezgan izlaidīgie jaunieši, kas vakaros staigāja pa ielām, laikam gan domādami vienīgi par izklaidēšanos un ne par ko citu. Un jaunie dīkdieņi, kas ar savām draudzenēm braukāja automobiļos. Un izlaidīgie, vienaldzīgie vecāki. Cik izlaidīgi, vaļīgi izturējās bērni! Kas notiks ar tādu tautu? Vai dienas laikraksti, kurus viņš gandrīz vairs ciest nespēja savā mājā, nebija pilni tādu bezjēdzīgu notikumu? No vienas vietas puskailu sieviešu fotogrāfijas! Džezs! Mīlas pāri! Skolas zēni ar reibinošu dzērienu pudelēm kabatās! Meitenēm svārki līdz ceļiem, īsas zeķes, stipri dekoltēti tērpi, kailas rokas, īsi apcirpti mati, caurspīdīgā veļa.

Lai viņa meita uzaugtu tāda? Pieļaut, ka viņa nostājas uz šī ceļa, kas ved pazušanā? Nē! Tāpēc Idu audzināja pēc pašiem stingrākajiem noteikumiem. Matus, protams, nedrīkstēja griezt. Lūpas un vaigus nedrīkstēja skart mākslīgais, aicinošais sārtums. Vienkāršs apģērbs. Vienkārša veļa, zeķes, kurpes un cepures. Nevis aplama, bezjēdzīga greznība, bet izturīgas, kārtīgas drēbes. Kad brīva no mācībām skolā, lai strādā mājā, saimniecībā, vai tēva mazajā krāsu veikaliņā netālu no viņu mājas. Un, beidzot, pats svarīgākais — noteikta, pienācīga izglītība, kas pasargātu viņu no tām neskaitāmajām šolaiku muļķībām, kas grauj kārtīgas sabiedrības pamatus.

Šim nolūkam Zobels izvēlējās privātu mazliet reliģiska novirziena skolu, ko vadīja vecīga vāciete, vecmeita, vārdā Elizabete Hohštaufera, kura gadiem ilgā skolotājas darbā bija panākusi, ka savas simt vietējās vāciešu ģimenes augstu vērtēja viņu kā audzinātāju. Nekā kopīga ar vieglprātīgajām, bezkaunīgajām valsts skolām. Un, kad meitene bija iestājusies šinī skolā, mājās sākās ikdienas izpraš- ņāšana un norādījumi, kuriem vajadzēja vadīt viņu pa pareizo ceļu.

— Ātrāk! Tev tikai desmit minūtes laika. Nekavējies! Kāpēc tu šodien pārnāci piecas minūtes vēlāk? Ko tu darīji? Skolotāja tevi aizkavēja? Tev vajadzēja nopirkt burtnīcu? Kāpēc vispirms neatnāci mājās, pēc tam mēs abas būtu aizgājušas un nopirkušas! (To viņai sacīja pamāte.) Tu taču zini — tēvam nepatīk, ka tu kavējies pēc stundām … Un ko tu darīji Vorena avēnijā šodien starp pulksten divpadsmitiem un vieniem? Tēvs sacīja -— tu bijusi tur ar kādu meiteni. . . Vilma Beileta? Kas ir šī Vilma Beileta? Kur viņa dzīvo? Un vai tu jau sen ar viņu satiecies? Kāpēc nekad agrāk neesi par viņu runājusi? Tu zini, kā tēvs ir noteicis. Tagad man būs viņam jāizstāsta. Viņš dusmosies. Tev jāklausa viņam. Tu vēl neesi tik liela, ka vari rīkoties pēc sava prāta. Tu to zini, viņš tev to ir sacījis.

Tam visam par spīti, Idu, kaut arī viņa nebija ne droša, ne uzņēmīga, pievilka tieši tās izpriecas,

kur vajadzīga drosme un uzņēmība. Viņa bija sev radījusi iedomātu pasauli — tā bija gaiša, mirdzoša kā Vorena avēnija, ko viņai šad tad gadījās redzēt. Cik daudz mašīnu tur traucas garām! Tur kinoteātri un aktieru fotogrāfijas — viņas iemīļotie aktieri un aktrises, kurus skolas meitenes mēģināja atdarināt. Zēni un meitenes skaļi sarunājās un smējās, pastaigādamies pa ielu, kur brauca tramvaji un cits pie cita rindojās veikali. Par kādām uzvarām viņas jūsmoja, par kādām paredzamām izpriecām apspriedās, savā vieglajā, līganajā gaitā rokrokā soļodamas pa galveno ielu, iegriezdamās sānieliņā, tad atkal atpakaļ galvenajā, garām ejot, aplūkodamas spoguļos vai logu stiklos savas graciozās kājas un augumus vai mezdamas biklus skatienus jaunekļiem?

Taču Ida, kaut arī viņā modās interese par visu to, desmit, vienpadsmit, divpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit gadu vecumā nespēja atbrīvoties no stingrā mājas režīma. Brokastis tieši pusastoņos, tāpēc ka tēvam astoņos jāver vaļā veikals; lenčs precīzi pusvienos, kā tēvs noteicis; pusdienas noteikti pusseptiņos, tāpēc ka vakaros Viljams Zobels bija aizņemts ar dažādām veikala darīšanām un sabiedriskiem pienākumiem. Bez tam ik dienas no četriem līdz sešiem un no septiņiem līdz desmitiem vakarā, bet sestdienās visu dienu Ida palīdzēja tēvam veikalā. Uz viesībām viņa negāja, nevarēja ari uzaicināt pie sevis mājās draudzenes pēc savas izvēles. Tās meitenes, kuras viņai patiešām patika, pamāte parasti nesaudzīgi nokritizēja, un viņas spriedumi ietekmēja arī tēva uzskatus. Visi kaimiņi runāja, ka vecāki esot ļoti stingri un gandrīz nekā viņai neatļaujot. Retu reizi kino, bet filmu rūpīgi izvēlējas paši vecāki; šad tad kopā ar vecākiem izbraukums automašīnā, — kad Idai bija piecpadsmit gadu, tēvs nopirka lētu mašīnu.

Un visu laiku viņa redzēja, kā dzīvo citi jaunieši. Bet mājās un attiecībās ar vecākiem valdīja nomācoša pelēcība. Viljams Zobels ar savām pelēkzilajām acīm, kas salti spīdēja aiz briļļu stikliem zelta ietvaros, nebija tas cilvēks, kuram varētu sirsnīgi pieķerties meitene ar Idas temperamentu. Ne arī pamāte, sieviete ar garu, šauru seju, brūnām acīm un melniem matiem. Patiešām — Zobels izturējās tik nopietni un svinīgi, viņa domas un uzskati vienmēr bija tik prātīgi un praktiski, ka neviļus radās sajūta — viņš ir īsts diktators, un tas katrā ziņā kavēja siltu attiecību rašanos. Protams, viņa sasveicinājās ar vecākiem, pateicās, godbijīgi un uzmanīgi izskaidrojās, kad vien radās nepieciešamība. Reizēm viņi visi trīs gāja ciemos pie paziņām vai uz restorānu, taču Zobels nekad nebija vēlējies meitu un viņa sieva ne visai mīlēja cita bērnu, tā ka neviens no viņiem nedomāja par tām problēmām, kādas varētu rasties pusaudzei meitenei, tāpēc starp viņiem arī nebija saskaņas un saprašanās, kas viņus tuvinātu. Bija tikai apspiešana, reizēm pat bailes, kas, gadiem ritot, izvērtās par uzsvērtu pieklājību un nevainojamu paklausību. Bet pati Ida arvien skaidrāk saprata, ka kļūst diendienā skaistāka, un tēva, varbūt arī pamātes acīs skaistums vienmēr saistījās ar briesmām pašlaik vai nākotnē. Viņai bija ļoti gaiši, zīdaini mati, gaišas pelēcīgi zilas acis un apaļīgs, pievilcīgs augums, ko ievēroja pat meitenes mis Hohštauferas skolā. Piedevām vēl mazs, taisns deguntiņš, maza kaprīza mute ar pilnīgām lūpām un apaļīgs zods.

Vai tad viņai nebija spoguļa, un vai zēni jau kopš tā laika, kad viņai apritēja septiņi gadi, neskatījās uz viņu, pūlēdamies iegūt viņas uzmanību? Tēvs to redzēja, tāpat arī viņa otrā sieva. Taču Ida nedrīkstēja kavēties uz ielas kā citas meitenes, lai iepazītos ar šiem enerģiskajiem, jautrajiem, draiskajiem puišiem. Viņai vajadzēja steigties mājās pie saviem pienākumiem veikalā, saimniecībā vai citām nodarbībām, ko Zobels vai viņa sieva uzskatīja par viņai noderīgām. Ja viņu sūtīja izpildīt kādu uzdevumu, vienmēr laiks tika aprēķināts uz minūti.

Tomēr visi šie piesardzības pasākumi nespēja aizkavēt skatieniem sastapties un asinīm strauji ritēt. Nemierā alkstošā jaunība runā pati savā valodā. Kad Idai bija divpadsmit gadu, drogu veikalā Vorena avēnijas un Treisija ielas stūrī, tikai pus- kvartāla no viņas mājas, strādāja gāzētā ūdens pārdevējs Lorenss Salivans. Idai viņš likās visskaistākais cilvēks pasaulē. Tumši, spīdīgi, gludi sasukāti un rūpīgi izšķirti mati virs skaistas baltas pieres; slaidas, graciozas rokas — vismaz viņai tā šķita —, nevainojami elegants apģērbs, ar ko nespēja sacensties pat daudzu skolnieku uzvalki. Un kā viņš izturējās pret meitenēm — smaidīja vien un jutās tik brīvi. Un vienmēr prata viņām kaut ko pateikt, kad viņas iegriezās veikalā pa ceļam no skolas.

—    Sveicināta, Della! Kā klājas, mis Makdžin- nisa? Varu derēt, ka zinu, ko jūs ņemsiet. Es domāju — skaistām gaišmatēm garšo šokolādes plombīrs, tas sader ar viņu sejas krāsu. — Un rāmi smaidīja, bet mis Makdžinnisa smaidot noelsās:

—     Tā jau nu jūs zināt, kas garšo gaišmatēm!

Un Ida Zobela, kurai dažreiz atļāva padzerties

gāzēto ūdeni vai apēst saldējumu, dedzīgi skatījās

un klausījās. Tik skaists jauneklis! Viņam jau pilni sešpadsmit. Tagad viņš, protams, nepievērš uzmanību tādai mazai meitenei; bet kad viņa birs vecāka? Vai viņa būs tikpat skaista kā šī mis Mak- džinnisa? Vai viņa varētu izturēties tikpat pašapzinīgi? Cik brīnišķīgi ir patikt tādam jauneklim! Un ko viņš tad viņai sacīs, ja vispār runās? Un ko viņa atbildēs? Daudz reižu viņa iztēlojās sevi šo meiteņu vietā un domās sarunājās pati ar sevi. Jā, par spīti šim klusajam apbrīnam, misters Salivans, kā tas mēdz būt ar visiem gāzētā ūdens pārdevējiem, galu galā pārgāja uz citu darbu pavisam citā rajonā.

Taču ritēja gadi, un citi piesaistīja viņas uzmanību, uz laiku aizņēma viņas domas, un viņa aizrāvusies radīja iedomu tēlus, kam nebija nekāda sakara ar dzīves īstenību. Viens no tiem bija Mertons Vebsters, enerģisks, plātīgs, iedomīgs un ne visai gudrs vietējā senatora dēls, kurš dzīvoja tai pašā kvartālā, kur Ida, un mācījās Votkinsa vidusskolā, kurā viņai neļāva iestāties. Viņš bija tik skaists, tik laipns.

•— Hello, bērniņ! Oho, tu esi gluži jauka! Kādu dienu es tevi aizvedīšu uz dejām, ja vēlies.

Taču viņa vēl bija pārāk jauna un ģimenes uzraudzība pārāk stingra — viņa tikai nosarka, galvu nodūrusi, tomēr uzsmaidīja viņam.

Un domas par šo puisi satrauca viņu veselu gadu — kamēr viņas uzmanību piesaistīja Volters Stauers, kura tēvam piederēja nekustamu īpašumu apdrošināšanas birojs netālu no Idas tēva veikala. Volters bija gara auguma, ar gaišu sejas krāsu un lielu, smaidošu muti, viņš līdz ar Mertonu Veb- steru, Lorensu Krosu, pārtikas preču tirgotāja dēlu, Svenu Volbergu, ķīmiskās tīrītavas īpašnieka dēlu,

un vēl dažiem citiem slaistījās ap labāko kinoteātri vai drogu veikalu galvenās ielas stūrī un amizējās ar meitenēm, kas gāja garām. Kaut arī Ida bija ļoti stingri audzināta, viņa pazina šos jaunekļus vai vismaz zināja viņu vārdus, jo ik dienas gāja pa šīm ielām uz skolu un nāca mājās, kā arī palīdzēja tēvam veikalā. Jaunekļi šad tad iegāja veikalā un pat izteica pa piezīmei par viņu: «Oho, viņa kļūst arvien skaistāka, vai ne?» Tad Ida pietvīka un satraukta steidzās apkalpot pircējus.

Par šiem zēniem viņai daudz pastāstīja Etelka Šomela, kāda vācieša — viņu kaimiņa un Viljama Zobela drauga meita. Tēvs uzskatīja Etelku par Idai piemērotu draudzeni — galvenokārt tāpēc, ka viņa bija neglīta. Taču no Etelkas un arī kopīgajās pastaigās viņa uzzināja daudz dažādu tenku par šo jaunekļu izdarībām. Volters Stauers, kurš viņai ļoti patika, sagājās ar Ednu Strongu, piena tirgotāja meitu. Stauera tēvs nebija tik skops kā daži citi tēvi. Viņam bija laba mašīna, un viņš šad tad ļāva dēlam braukt ar to. Stauers bieži veda Ednu un viņas draudzenes uz laivu nomātavu pie Litlšārkas upes. Kāda no Etelkas draudzenēm stāstīja, ka viņš esot lielisks mīmiķis un dejotājs. Viņi kopā bijuši kādās viesībās. Un Ida, protams, dedzīgi un ar prieku klausījās. Ak, cik jautra tāda dzīve! Cik brīnišķīgi! Cik skaisti!

Un tad kādu vakaru, kad Ida ap pusastoņiem gāja uz tēva veikalu, Stauers, kas ar dažiem citiem zēniem stāvēja uz sava iemīļotā stūra, uzsauca:

— Es zinu vienu jauku meitenīti, tikai papiņš neļauj viņai skatīties uz puišiem. Vai nav tā? — Sis jautājums bija domāts tieši Idai, kad viņa gāja garām, taču viņa, labi zinādama, par ko puisis runā

un cik patiesi viņa vārdi, steidzās tikai tālāk. Ja tēvs to būtu dzirdējis! Ak dievs! Tomēr viņa jutās priecīgi satraukta. «Jauka meitene! Jauka meitene!» viņai vēl arvien skanēja ausīs.

Un tad beidzot, kad viņai ritēja sešpadsmitais gads, kādā lielā namā Greja ielā pārcēlās dzīvot Edvards Hauptvangers. Viņa tēvs Džeikobs Haupt- vangers bija bagāts ogļu tirgotājs, nesen nopircis noliktavu Ebsekonā. Ap to laiku Idai kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņas jaunība nepavisam nav tāda, kādai tai vajadzētu būt, ka viņai trūkst jauniešu sabiedrības un tēva un pamātes stingrā uzraudzība laupa viņai jebkuru izklaidēšanās iespēju. Cik brīnišķīgi, mokoši skaisti bija pavasara un vasaras vakari, kad viņa stāvēja un raudzījās mēnesī, kas spīdēja virs viņu vienkāršās mājas, pār viņu mazo, vienkāršo dārziņu, kur vēl ziedēja tulpes, hiacintes, sausserži un rozes. Zvaigznes mirdzēja pār Vorena avēniju, kur bija automašīnas, ļaužu drūzma, kinoteātri un restorāni, kas viņu tā valdzināja. Domas par visu to viņu sāpināja, satracināja. Ak, kā gribējās izpriecāties! Iet, skriet, dejot, spēlēt, skūpstīties •— gandrīz vienalga, ar ko, patiešām, ja tikai viņš būtu jauns un skaists. Vai tad viņai neviena nebūs — neviena paša? Un ļaunāk par visu — apkārtnes jaunie puiši uzsauca viņai, kad viņa gāja garām: «Oho, paskat, kas tur iet! Žēl, ka papiņš viņu nekur nelaiž.» — «Kāpēc tu negriez īsus matus, Ida? Tev labi piestāvētu.» Kaut gan Ida jau bija beigusi skolu, viņa strādāja veikalā tāpat kā agrāk un ģērbās tāpat kā agrāk. Viņa nedrīkstēja ne valkāt īsas kleitas un īsas zeķes, ne griezt matus, ne krāsot lūpas.

Bet līdz ar šī Edvarda Hauptvangera ierašanos

notika pārmaiņa. Jo tas bija ļoti noteikta, apņēmīga rakstura jauneklis — īsts kavalieris un siržu lauzējs, izmanīgs viltnieks attiecībās ar meitenēm, turklāt prata gaumīgi ģērbties un uzvesties, un tie jaunekļi, kurus viņš izvēlējās par saviem draugiem, uzskatīja viņu gluži vai par varoni. Vai tad viņš nedzīvoja lielā atsevišķā namā Greja ielā? Un vai viņa tēva ogļu maisi un smagās mašīnas ar spilgtiem reklāmas uzrakstiem nebija pazīstamas visā apgabalā? Un piedevām vēl Hauptvangera māte savā muļķīgajā aklajā mīlestībā (tēvam šādas jūtas nepavisam nepiemita) apgādāja viņu ar kabatas naudu pilnīgi pietiekami visiem izdevumiem, kādi varēja rasties, dzīvojot šādā vidē. Viņš varēja vest savas simpātijas uz kino un uz restorāniem —• gan turpat savā rajonā, gan pilsētas centrā. Un airētāju klubs pie Litlšārkas tūliņ kļuva par vietu, kur viņš mēdza norunāt satikšanos. Bija zināms, ka viņam esot pašam sava kanu laiva. Viņš lieliski peldēja un nira. Viņam bija atļauts izmantot tēva mašīnu, un viņš sestdienās vai svētdienās bieži vien sapulcināja savus draugus un brauca uz airētāju klubu.

Taču pats interesantākais bija tas, ka, nodzīvojis šeit gandrīz gadu un iekarojis reputāciju šejienes sabiedrībā, viņš pirmo reizi ieraudzīja Idu Zobelu ejam no mājas uz veikalu. Viņas meitenīgais skaistums, kaut arī tam nebija ļauts brīvi izpausties, bija pašā plaukumā. No puišiem, kuriem pašiem trūka gan izmanības, gan drosmes iepazīties ar Idu, Hauptvangers bija dzirdējis dažas piezīmes par viņu un viņas stingro mājas režīmu, un tās uzvedināja viņu uz pārdomām. Ida patiešām bija skaista! Hauptvangeru, kurš pēc dabas bija dedzīgs piedzīvojumu meklētājs, ieintriģēja kavēkļi,

kas šķīra viņu no šīs meitenes. «Ak, šie vecmodīgie, tirāniskie vācieši! Un apkārtnē nav neviena puiša, kas spētu uzstāties pret to! Vai jūs to varat iedomāties?»

Un viņš tūdaļ sāka noskaidrot apstākļus un vērot pievilcīgo Idu Zobelu. Un drīz vien juta, ka meitene viņu neatvairāmi valdzina. Cik skaista seja! Graciozs, daiļi veidots augums! Lielas, pelēcīgi zilas, biklas un izvairīgas acis. Taču skatiens ilgu pilns.

Un viņš sāka nekautrīgi staigāt gar Zobela krāsu veikalu tai laikā, kad tur bija jaukā Ida. Un nelikās ne zinis par to, ka arī pats Zobels cauru dienu, no rīta līdz vakaram, sēdēja veikalā pie kases, pie grāmatām vai apkalpoja pircējus. Un Ida, kura līdz šim nekad nebija drīkstējusi ļaut vaļu savām tieksmēm, pēkšņi juta, ka patīk Hauptvangeram un viņš cenšas savu interesi kaut kā parādīt, un tas viņu valdzināja arvien vairāk un vairāk. Viņš drīz vien izzināja, kurā laikā visdrošāk sastapt Idu vienu. Tas parasti bija trešdienās un piektdienās, kad tēvs pusdeviņos aizgāja uz dziedāšanas biedrību vai vācu tirdzniecības darbinieku klubu. Šad tad gan Idai palīdzēja pamāte, bet visbiežāk viņa šajos vakaros palika veikalā viena.

Un tad sākās kampaņa ar nolūku lauzt burvības varu, kas saistīja apburto princesi. Sākumā, protams, Hauptvangers tikai uzsmaidīja Idai, kad viņi sastapās uz ielas, un palielījās draugiem, ka «tā meitene būs mana, pagaidiet tikai, gan paši redzēsiet». Un tad kādu vakaru, kad Zobels bija aizgājis, viņš ieradās veikalā. Ida stāvēja aiz letes un, tā kā pircēju pašlaik nebija, sapņoja, kā parasti, par to dzīvi, kas mutuļoja ārpus veikala. Jo pēdējo

nedēļu laikā viņa sāka sevišķi asi izjust, ka patīk Hauptvangeram, kas viņai pastāvīgi uzsmaidīja. Cik viņam slaids, lokans augums, straujas, drošas kustības, cik neatlaidīgs, alku pilns skatiens! Ak dievs! Tāpat kā visi pārējie, kas Idai bija patikuši agrāk, viņš bija tieši tas izvēlīgais, pašpārliecinātais, sevī iemīlējies tips, kas valdzina Idai līdzīgas biklas meitenes. Viņš nemaz nevilcinājās. Pat šim gadījumam viņš nebija papūlējies sadomāt kādu iemeslu. Kāda tam nozīme? Jebkurš aizbildinājums noderēs. Viņam jāpaskatās krāsas. Viņiem drīz būs jāpārkrāso māja; pa tam viņš iesāks sarunu ar Idu un, ja atgriezīsies «vecais», — nu, tad apjautāsies tam par krāsām.

Un tā šajā īpaši siltajā, vilinošajā maija vakarā viņš strauji iesoļoja veikalā, ģērbies jaunā pelēkā uzvalkā, ar gaišbrūnu filca cepuri, gaišbrūnām kurpēm un kaklasaiti, vārdu sakot, tādā izskatā, ka viņu apjūsmoja visa apkārtne.

•—• O, hello! Nav patīkami tādā vakarā strādāt telpās, vai ne? (To viņš pateica ar pilnīgi neatvairāmu smaidu.) Es gribētu apskatīt dažas krāsas, tas ir, paraugus. Mans vecais grib pārkrāsot māju.

Un Ida satraukta, nosarkusi līdz matu saknēm, sāka meklēt krāsu paraugus, pūlēdamās noslēpt pietvīkušo seju. Tomēr viņa bija tikpat ieinteresēta, cik izbijusies. Cik pārdroši! Ja nu atgriežas tēvs vai ienāk pamāte? Bet vai tad viņš nav tāds pats pircējs kā visi citi — kaut arī pēc Hauptvan- gera izturēšanās viņa skaidri saprata, ka viņš nav nācis pēc krāsām. Jo viņa redzēja, ka ielas otrā pusē rindā stāvēja trīs viņa draugi un sajūsmā vēroja viņu, un viņš, atbalstījies pret leti, sirsnīgi un familiāri turpināja:

—   Zināt, es bieži esmu redzējis jūs ejam uz skolu, uz mājām un veikalu. Es te dzīvoju jau gandrīz gadu, bet nekad neesmu manījis, ka jūs pastaigātos ar citām meitenēm. Ļoti žēl! Citādi mēs būtu satikušies. Visas citas es jau pazīstu. — Runādams viņš pieskārās kaklasaitei, lai būtu izdevība parādīt opāla gredzenu un glīto sārti svītroto aproci. — Dzirdēju, ka tēvs pat neļaujot jums iet uz Vo- rena avēniju. Stingrs gan, vai ne? — Un viņš smaidīdams lūkojās meitenes pelēcīgi zilajās acīs, tīksminādamies par apaļīgajiem, sārtajiem vaigiem, pilnīgajām lūpām un zīdainajiem matiem, bet viņa satraukumā trīsēja.

—     Jā, viņš ir ļoti stingrs.

—    Tomēr jūs taču nevarat visu laiku sēdēt mājās. — Krāsu katalogs, ko viņš bija turējis rokā, jau neievērots gulēja uz letes. — Vajag taču kādreiz arī izklaidēties, vai ne? Ja es būtu zinājis, ka jums nav iebildumu, es jau agrāk būtu stādījies jums priekšā. Manam tēvam pieder lielā ogļu noliktava pie upes. Viņš droši vien pazīst jūsu tēvu. Man ir mašīna, tas ir, manam tēvam, tātad tikpat kā man. Kā jūs domājat — vai jūsu tēvs ļautu jums izbraukt ārpus pilsētas kādu sestdienu vai svētdienu, teiksim, uz Litlšārkas upi vai uz Pekbīču? Daudzi šejienes puiši un meitenes brauc uz turieni.

Tagad bija skaidrs, ka Hauptvangers gūst panākumus, un viņa draugi pameta savu izdevīgo novērošanas posteni, vairs necerēdami, ka viņš varētu ciest sakāvi. Bet Ida, satraukta un izbijusies, domāja, cik brīnišķīgi, ka viņa beidzot iepatikusies tik skaistam jauneklim. Pat ja tēvam būtu iebildumi — vai šāds pielūdzējs nespētu tos pārvarēt? Bet viņai mati nav apgriezti, kleitas garas, lūpas

nekrāsotas. Vai patiešām tas iespējams, ka viņa šo puisi savaldzinājusi? Viņa tumšās brūnās acis tik neatlaidīgas, dedzīgas, viņam tik skaistas rokas. Un cik eleganti viņš ģērbjas! Viņa pēkšņi atskārta, cik vienkārša un neglīta viņas zilā kleita ar balto apkaklīti, cik nemodernas kurpes un zeķes. Tomēr viņa noteikti atbildēja:

—    Nē, nē, nekā tāda es nedrīkstu. Redzat, mans tēvs jūs nepazīst. Viņš neļautu man satikties ar cilvēku, kuru viņš nepazīst un ar kuru es neesmu iepazīstināta pēc visiem pieklājības likumiem. Jūs taču to saprotat.

—    Nu, tad es pats stādīšos priekšā. Mans tēvs droši vien pazīst jūsējo. Es pateikšu viņam, ka gribu jūs apciemot, — to taču var? Es nebaidos no viņa, un tas arī nav nekas slikts, vai ne?

—    Varbūt, tomēr viņš ir ļoti stingrs — iespējams, ka viņš tik un tā mani nelaistu.

—    Nieki! Bet jūs taču gribētu braukt? Vai aiziet uz kino? To taču viņš neliegtu.

Viņš smaidīdams lūkojās Idai acīs, pie tam nozīmīgi samiedza plakstus — viņš bija novērojis, ka tāds paņēmiens ļoti ietekmē meitenes. Un Idā modās neapzinātas vēlmes, ko viņa nespēja atvairīt. Viņa tikai bikli lūkojās puisī. Cik viņš brīnišķīgs! Cik skaista ir mīlestība! Kā viņu valdzina šis jauneklis! Un viņa uzdrīkstējās atbildēt:

—    Nē, varbūt neliegs. Es nezinu. Redzat, man nekad nav bijis pielūdzējs.

Viņas skatiens skaidri apliecināja, ka viņš guvis uzvaru. «Cik viegli! Viss kārtībā!» viņš nodomāja. «Tīrais sīkums!» Viņš aizies pie Zobela un dabūs atļauju vai arī satiksies ar Idu slepeni. Tādam tēvam nav tiesību liegt meitai jebkuru izklaidē-

sanos. Šie aprobežotie, stūrgalvīgie vācieši . . . vajadzētu viņiem likt trūkties, lai pamostas, lai atdzīvojas.

Un tā divas dienas vēlāk viņš bez kādas kautrēšanās ieradās veikalā, lai izmēģinātu, vai izdosies piespiest Zobelu atzīt viņu par pieņemamu savas meitas kavalieri. Un, ja šī pazīšanās nebūs tik patīkama, kā pašlaik likās, viņš taču varēs to izbeigt. Vai tad tā nav gadījies? Protams, Zobels zināja, kas ir viņa tēvs. Un, klausīdamies Hauptvangera možajā, atklātajā paskaidrojumā, viņš gluži apzināti novērtēja eleganto uzvalku, jaunās gaišbrūnās kurpes, un viņam radās visai labs iespaids par šo jauno cilvēku.

—     Tātad jūs jau esat runājis ar viņu?

—   Jā, ser, es apjautājos, vai drīkstu viņu apciemot.

—     Hm! Kad tas notika?

—     Pirms divām dienām. Vakarā tepat veikalā.

—     Hm!

Tai pašā laikā viņu pārņēma parastā bažīgā neticība itin visam pasaulē, šī neticība, kas bija ievilkusi daudzas smalkas rieviņas viņam ap acīm un muti.

—   Nu, es parunāšu ar meitu. Man par to vēl jāpadomā. Zināt, es ļoti rūpējos par savu meitu un par to, lai viņa nesatiktos, ar ko pagadās. — Tomēr viņš neviļus iedomājās par daudzajām smagajām mašīnām, kas izvadāja ogles pa visu apkārtni, par šī jaunekļa vācisko uzvārdu un droši vien vācisko — tātad stingro audzināšanu. — Es jums vēlāk pateikšu. Pienāciet citreiz!

Vēlāk viņš aprunājās ar meitu, un galu galā tika nolemts, ka varbūt viņai pat būtu vēlams vismaz

viens paziņa vīrietis. Jo viņa jau bija sešpadsmit gadus veca un līdz šim turēta ļoti stingri. Varbūt pašam bīstamākajam vecumam viņa jau pāri. Katrā ziņā vairumam meiteņu viņas vecumā bija atļauts šad tad kaut kā izklaidēties. Vismaz viens kārtīgs kavalieris varbūt bija tieši nepieciešams, un Zobe- lam gluži labi patika šis jauneklis, kurš tik droši un atklāti bija runājis ar viņu.

Un tā pagaidām Hauptvangeram tika atļauts ierasties vienu vai divas reizes nedēļā, bet viņš tūlīt sāka kalt visai pārdrošus plānus. Izturēdamies ļoti apdomīgi, viņš pēc kāda laika panāca, ka Idai atļāva iet ar viņu uz tuvāko kinoteātri. Un pēc tam viņš vienmēr pavadīja ar Idu trešdienas vai piektdienas vakaru — atkarībā no tā, kad viņa strādāja veikalā. Vienmēr rīkodamies droši un izmanīgi, viņš vēlāk pierunāja Zobelu, lai atļauj Idai sestdienas pēcpusdienā braukt viņam līdzi uz Pek- bīču, deviņas jūdzes ārpus pilsētas pie Litlšārkas. Tā bija ļoti jauka vieta, un daudzi pilsētnieki sestdienās un svētdienās brauca tur atpūsties. Vēl pēc kāda laiciņa, pamazām iekarojis pilnīgu Zobela uzticību, viņš dabūja atļauju vest Idu uz teātriem vai restorānu, vai viesos pie kāda drauga, kuram bija māsa un kurš dzīvoja turpat blakus kvartālā.

Ar visu savu stingro, neatslābstošo uzraudzību Zobels neko nespēja aizkavēt, radās arvien lielāka luvība, kā jau starp diviem jauniem cilvēkiem, spēcīga tieksme vienam pēc otra, romantika. Jo lulvardam Hauptvangeram satikties ar meiteni nozīmēja iekvēlināt viņu un galu galā panākt savu. Tu pamazām nonāca līdz rokas spiedieniem, nozag- lic'in vai uzspiestiem skūpstiem. Tomēr Ida vēl arvien atradās stiprā tēva ietekmē, vēl arvien tāpat

baiļojas uti izvairījās, uzlikdama smagu pārbaudījumu savam iemīļotajam.

—   Ak, jūs taču nepazīstat manu tēvu! Nē, to es nevaru! Nē, tik ilgi es nevaru palikt. О nē, tur es neiešu, to es nedrīkstu. Nezinu, ko viņš tad ar mani izdarītu.

Un tā vienmēr, tiklīdz viņš ieminējās par vēlākām pastaigām, par braucienu uz noslēpumaino, vilinošo laivu klubu pie Litlšārkas upes, divdesmit piecas jūdzes ārpus pilsētas, — viņš dedzīgi stāstīja, ka tur varot padejot, izpeldēties, braukt ar laivu, klausīties mūziku, vārdu sakot, papriecāties. Taču Ida, kura nekad agrāk nebija tā izklaidējusies, saprata, ka tas aizņemtu nedzirdēti ilgu laiku — sestdien no pusdienas līdz pusnaktij, varbūt pat ilgāk, bet tēvs pieprasīja, lai viņa atgrieztos vecāku pajumtē ne vēlāk par pusdivpadsmitiem.

—    Vai tad jums nemaz nepatīk papriecāties? Kā tad! Viņš jums nekā neļauj, un jūs viņam vienmēr paklausāt. Paskatieties uz citām šejienes meitenēm un zēniem! Neviens nav tik bailīgs kā jūs. Galu galā kas tad tur slikts? Ja arī neatgriežamies laikā? Pateiksim, ka mašīna sabojājās. Tad viņš nekā nevarētu sacīt. Bez tam tagad neviens vairs nav tik precīzs.

Tomēr Ida baiļojās un atrunājās, un Hauptvan- gers tieši šīs pretestības dēļ apņēmās palikt pie sava un tai pašā laikā apvest ap stūri viņas tēvu.

Pēc tam burvīgi vasaras vakari, satraukums, aizrautība un skūpsti, skūpsti, skūpsti Kingleikparka koku ēnā vai uz ezera mazā laiviņā, kas ar priekšgalu atdūrusies krastā augošo koku saknēs. Un juteklīgā, dedzīgā Ida, kaut arī atturīga un nepie

dzīvojusi, arvien vairāk padevās jaunības, vasaras un mīlestības burvībai. Cik viņš skaists — viņas lieliskais kavalieris! Cik labi ģērbies, enerģisks, spēcīgs un pārdrošs! Un, tērzēdams par šo un to, viņš pastāvīgi atgādināja — ja tikai Ida viņu tā īsti mīlētu un būtu drošāka, ko visu gan viņi tad nevarētu darīt! Patiešām — viņiem pieejami vai visi pasaules prieki. Un tad beidzot uz tā paša ezera, kad Ida atdusējās viņa skavās, viņš atļāvās tādas vaļības, par kādām viņa agrāk pat sapņojusi nebija, un viņa pietrūkās kājās un uzstāja, lai tūdaļ vedot viņu krastā, bet viņš tikai smējās.

Nu, ko tad viņš tik briesmīgu izdarījis? Vai viņa patiešām viņu mīl? Mīl taču? Kāpēc tad tā jālaužas? Kāpēc jāraud? Ak, kas tas bija par brēcienu! Nu labi, ja jau viņa tā domā . . . Un, izkāpis krastā, viņš strauji aizsoļoja priecīgs un pašapmierināts, bet Ida, palikusi viena, noskumusi par šo pēkšņo iztriekšanu no paradīzes, devās mājās un savā istabā, seju spilvenā iespiedusi, čukstēja, cik tas šausmīgi, kādas briesmas viņai uzbrukušas. Tomēr acu priekšā viņai vēl arvien stāvēja lieliskais Haupt- vangers. Viņa atcerējās viņa seju, rokas, matus. Viņa drosmi. Viņa skūpstus. Un domāja — vai viņa prātīgi rīkojusies, tā sadusmodamās, un noskumusi, pat izmisusi otrā dienā aizvilkās uz tēva veikalu — gaidīja un sapņoja, ka Edvards varbūt nemaz nav tik ļauns, kā licies, ka patiesībā viņš nemaz nav gribējis izturēties tik vaļīgi, tikai aizrāvies, padevies acumirkļa vājumam — tāpat kā viņa.

Ak, mīlestība, mīlestība! Edvard! Edvard! Ak, viņš taču neaizies pavisam! Viņai jāsatiek viņš, jādod viņam izdevība izskaidroties. Viņam jāsaprot, ka viņa bija tāda kautrīga, atturīga, salta nevis

tāpēc, ka nemīlētu viņu, bet tāpēc, ka baidījās no dzīves, no tēva, no visa un visiem.

Un arī Hauptvangers ar visu savu dižošanos un parasto veiksmi baidījās, vai nav pārsteidzies. Galu galā viņa tomēr tik skaista! Tik valdzinoša! Nedrīkstēja viņu tik viegli palaist. Bija tik jauki, tik burvīgi, ka viņa tā iemīlējusies, — vēl mazliet palakstoties — un kas zina? Un viņš devās uz Vorena avēnijas un Haiielas stūri, kur Ida gāja garām, vakaros mājās iedama, taču izlikās, ka neredz viņu. Un Ida, bāla un izmisusi, redzēja viņu, garām iedama. Pirmdienas vakarā! Otrdienas vakarā! Vēl ļaunāk — trešdienas vakarā viņš pagāja garām veikalam, pat galvu nepagriezdams uz to pusi. Nākamajā dienā viņa iedeva zīmīti veikala izsūtāmajam zēnam nēģerim, lai nodod to Hauptvangeram vēlāk, ap septiņiem, kad viņš droši vien būs parastajā vietā uz ielas stūra.

Edvards paņēma zīmīti ar ļoti nevērīgu un augstprātīgu žestu un izlasīja. Ahā, viņa bija spiesta rakstīt viņam! Ak, šīs sievietes! Tomēr viņu pārņēma priecīgs satraukums, kad viņš izlasīja: «Ak, Edvard, mīļais, neesi tik nežēlīgs! Kā Tu tā vari? Es taču Tevi mīlu! Tu taču to neteici nopietni. Saki man, ka Tu tā nedomāji. Es arī tā nedomāju. Lūdzu, atnāc pie mums astoņos! Es gribu Tevi satikt.»

Un Edvards Hauptvangers, priecādamies par uzvaru, pateica zīmītes atnesējam tā, lai dzirdētu arī četri draugi, kuri zināja par viņa lakstošanos ap Idu:

—     Labi, labi. Pasaki viņai, ka vēlāk aiziešu.

Ap astoņiem viņš devās uz Zobelu māju. Un viens no draugiem noteica, viņam aizejot:

—     Va tu re! Pielauzis gan to Zobela skuķi. Šī

raksta viņam zīmītes. Nēģeris atnesa — redzējāt? Kas to būtu domājis? — Un pārējie tikpat skaudīgi, izbrīnījušies un nicīgi novilka: — Va tu re!

Un tad vēl viena tikšanās jūnija vakarā zem Kin- gleikparka kokiem.

—  Ak, mīļais, kā tu varēji tā pret mani izturēties, kā tu to varēji? Mans mīļais, mīļais!

Un viņš atbildēja:

—  Jā, jā, protams, ir jau labi, tikai -— kā tu domā, vai es esmu no koka, vai? Apžēlojies, es taču esmu cilvēks! Cilvēks ar jūtām — tāpat kā visi citi. Un vai tad es tevi bezprātīgi nemīlu, un vai tu bezprātīgi nemīli mani? Un tad . . . bez tam .. . redzi… — Un sekoja, kā jau to var iedomāties, gara, liekulīga, melīga runa ar smalkiem mājieniem par to, kādas mokas un ciešanas sagādājot apspiestas vēlēšanās, bet, protams, viņš nedomājot nekā ļauna. Nē, nē.

Bet par atbildi — tas pats mūžīgais izbiedētās, mīlošās meitenes muļķīgais lūgums. Pēc tam viņa ciešais apgalvojums — ja kaut kas atgadītos, nu, tad, protams .. . Bet kāpēc tagad par to jāuztraucas? No visām meitenēm, ko viņš pazīstot, viņa vienīgā uztraucoties par tādiem sīkumiem. Un tad brauciens uz Litlšārku viņa tēva automašīnā. Un pēc tam atkal satikšanās, satikšanās. Ida, sākumā gļēvi, bailīgi padevusies, pēc tam sāka baidīties par iespējamām sekām, tāpēc pārāk dedzīgi pieķērās Hauptvangeram, tā ka galu galā kļuva jau apnicīga. Tagad viņa piederot viņam pilnīgi. Ak, viņš taču nekad, nekad viņu nepametīšot?

Bet viņš, panācis savu, ar jaunu uzvaru apmierinājis savu nepacietīgo, iedomīgo «es» un baidīda

mies no sarežģījumiem un saistībām, ar drudžainām, nerimtīgām, nepārvaramām alkām pēc pārmaiņām sāka meklēt jaunu izklaidēšanos, jaunus sakarus, kas nebūtu tik bīstami. Jo galu galā — tikai vēl viena meitene. Vēl viens piedzīvojums. Un ne jau sevišķi atšķirīgs no iepriekšējiem. Bet kā šī meitene viņu bija apbūrusi, kad viņš to vēl nebija iekarojis! Viņš pats to nesaprata. Nespēja saprast. Pat nepūlējās daudz par to domāt. Taču tā tas bija. Un viņš arī nebaidījās, ka varētu jau tagad draudēt kādi sarežģījumi, kas piespiestu viņu precēties, — tieši pretēji, viņš bija cieši un noteikti apņēmies nekad un nekur neielaisties tādos sarežģījumos.

Un tad, pēc daudzām, daudzām laimes stundām jūlijā un augustā, beidzot nāca liktenīgā žēlošanās. Viņa baidoties, ka noticis kaut kas nelāgs. Viņai pēdējā laikā esot tāda savāda sajūta — tādas kā lēkmes, sāpes, bailes. Varbūt… ? Kā viņš domājot, vai iespējams, ka gadījies kaut kas tāds? Viņa visu izdarījusi, kā viņš licis. Ak, ja nu ir tā! Ko viņa tad lai dara? Vai viņš precēs viņu? Viņam jāprec, ja tā ir iznācis. Citas izejas nav. Tēvs .. . viņš briesmīgi sadusmosies. Viņai tādas bailes! Viņa mājās vairs nevarot dzīvot. Varbūt viņi. . . varbūt varētu apprecēties, ja tas ir noticis? Viņš taču sacījis, ka precēsies, ja kaut kas tāds notiks, vai ne?

Hauptvangers juta vienīgi satraukumu un saltu pretestību. Precēties! Padomā tikai! Neiespējami! Viņa tēvs! Viņa brīvā, bezrūpīgā dzīve! Viņa nākotne! Bez tam — kā viņa varēja zināt? Vai viņa bija pārliecināta? Un ja arī tā būtu! Citas meitenes tiek ar to galā bez sevišķām pūlēm. Kāpēc viņa

nevar? Un vai viņš nav vienmēr bijis piesardzīgs? Viņa pārāk viegli iebiedējama, pārāk nepiedzīvojusi, pārāk nedroša. Viņš zināja daudzus gadījumus, kad meitenes ļoti viegli tikušas ar to gala. Viņš vispirms kaut ko pagudrošot.

Taču reizē ar visu to Ida juta, ka viņš pēkšņi kļuvis pavisam citāds nekā agrāk, it kā atsalis, — tas tāpēc, ka viņš bija cieši nolēmis pārtraukt šo bīstamo sakaru, lai vēl nepalielinātu atbildību. Turklāt viņš ļoti vēlējās turēties tālāk. Vai tad nav diezgan citu meiteņu? Pilna pasaule. Viņš taču nesen bija iepazinies ar kādu, kura daudz vairāk pieredzējusi vaļīgās, izsmalcinātās izpriecās un droši vien nekad nekļūtu viņam par nastu.

Tomēr, no otras puses, viņa tēvs, tikpat stingrs kā Zobels, un māte, kas bija pārliecināta, ka viņš ir labs zēns, — viņi arī neatzītu dēla rīcību par gluži godīgu. Tāpēc viņš pūlējās, cik drīz un cik saudzīgi vien iespējams, izkļūt no draudošā stāvokļa. Pirms tam gan viņš ļoti nopietni, kaut arī ar lielu nepatiku, centās ar savu draugu un paziņu palīdzību sameklēt kādu drošu līdzekli. Taču panāca tikai to, ka visi saprata — šī viņa jautrā, veiksmīgā dēka Idai beigusies ļoti neveiksmīgi. Tāpēc viņi izmeta pa piezīmei, saskatījās vai piebikstīja cits citam, kad Ida gāja garām. Un Ida, baidīdamās no tenkām, cik vien iespējams maz gāja uz ielas un, ja bija nepieciešams iet, tad vairījās no Vorena avēnijas un Haiielas krustojuma. Viņu māca bailes, tēva bargā, nepielūdzamā seja pastāvīgi stāvēja viņai acu priekšā. Nekādus paskaidrojumus viņš neuzklausīs, nekādus iebildumus nepieņems. Ak, ko lai viņa dara? Kamēr viņa lietoja ieteikto medikamentu, nekas cits neatlika kā gaidīt. Un veltīgā

gaidīšana beidzās tikai ar vēl lielākām izbailēm. Un visu laiku, ar piespiešanos strādājot veikalā, ar piespiešanos darot mājās saimniecības darbus, viņa pūlējās sastapt savu mīļoto, bet tam radās arvien jauni steidzamāki pienākumi, un arvien grūtāk bija satikties ar viņu.

—    Tev taču jāsaprot, mīļais, kas ar mani notiek! Tā turpināties nevar — vai tu pats to nesaproti? Tu taču sacīji, ka precēsi mani. Padomā, cik daudz laika pagājis. Ak, es zaudēšu prātu! Tev kaut kas jādara! Jādara! Jādara! Ja tēvs uzzinās, ak dievs, ko tad es iesākšu? Ko viņš ar mani izdarīs? Un arī ar tevi? Vai tad tu nesaproti, cik tas briesmīgi?

Taču Hauptvangers pavisam mierīgi noklausījās šo izmisušās, vēl arvien mīlošās meitenes mokpilno lūgumu, un viņa mierā bija ne tikai vienaldzība, bet arī nežēlīgums. Lai viņa iet pie velna! Viņš neprecēsies. Viņš nevar. Viņam jāglābjas, vienalga, kā. Un viņš pūlējās nesastapties ar Idu — nekad nesarunāties ar viņu, citiem redzot, vispār neizrādīt, ka viņam būtu kāda daļa gar visu notikušo. Taču Ida tam nespēja ticēt, viņa bija pārāk jauna, nepiedzīvojusi un pārāk paļāvās uz Hauptvangeru. Tas nevarēja būt! Kaut kas tāds viņai ne prātā nebija nācis. Taču tagad viņa vienaldzībai varēja būt tikai viens izskaidrojums. Šī izvairīšanās, aizbildināšanās! Un tad kādu dienu, kad Ida, baiļu un izmisuma dzīta, aizgāja pie Hauptvangera, viņš, mierīgi un nekaunīgi viņai acīs skatīdamies, pateica:

—   Bet es taču nemaz neesmu solījis tevi precēt, un tu to zini. Bez tam tu esi tikpat vainīga kā es. Tu taču nedomā, ka man vajag tevi precēt tikai tāpēc, ka tu neproti pati par sevi parūpēties, vai ne?

Viņa skatiens pirmo reizi bija patiešām nežēlīgs. Viņš bija cieši apņēmies izbeigt visu ar vienu triecienu. Un šis trieciens bija tik smags, ka gandrīz laupīja saprātu romantiskajai, dedzīgajai meitenei, kura līdz šim mirklim bija tik muļķīgi ticējusi mīlestībai. Kā tas varēja būt? Cik briesmīgi! Un draudošā nelaime! Un viņa apjukuši, nekā nesaprazdama, iesaucās:

—    Bet Ed! Ed! Ko tu runā? Tas taču nav tiesa! Tu pats to zini! Tu apsolīji. Tu zvērēji. Tu taču zini — es negribēju, bet tu mani piespiedi. Ak, ko lai es tagad daru? Tēvs! Es nezinu, ko viņš izdarīs ar mani un arī ar tevi! Ak dievs! Ak dievs! — Un izmisusi, nespēdama vairs valdīties, viņa sāka lauzīt rokas un mētāties neprāta agonijā.

Bet Hauptvangers, stingri apņēmies iebiedēt meiteni tā, lai viņa nekad vairs viņu netraucētu, uzkliedza:

—   Beidz niekus malt! Es nekad neesmu sacījis, ka precēšu tevi, un tu to zini! — Un viņš apgriezās un, pametis Idu, aizgāja pie puišiem, kuri tērzēja ielas stūrī un ar kuriem viņš pirms Idas ierašanās bija sarunājies. Un, lai pastiprinātu savu galīgo lēmumu un arī darītu to zināmu draugiem, piebilda:

—     Vai zināt, šie brunči! Kaut kas neiespējams!

Tomēr ar visu savu iedomību un nicīgumu viņš

mazliet baidījās, jo stāvoklis kļuva pārāk nepatīkams. Taču, kad Džonijs Martins, viņa draugs, arī pretendents uz ielu stūru donžuāna slavu, aizrādīja: — Es redzēju, viņa vakar vakarā tevi meklēja, Ed. Labāk piesargies! Šie brunči tevi kādreiz postā iegrūdīs, —- viņš mierīgi paņēma cigareti no sud

raba etvijas un, pat nepaskatījies uz nesamanīgās Idas pusi, sacīja:

— Ak tā? Nu, var jau būt. Gan redzēsim. — Un tad, nevērīgi pamājis uz to pusi, kur stāvēja Ida, tā nomocījusies, ka nespēja pat aiziet, piebilda: — Ir gan tie vācieši! Vecais noturējis viņu kā mucā, šī nekā nezina un nu iedomājusies, ka noticis kaut kas slikts, un vaino mani. — Tieši tai mirklī pienāca otrs draugs un pateica, ka divas meitenes viņus vēlāk kaut kur gaidīšot, un viņš uzsauca tam: — Hello, Skeit! Viss kārtībā? Labi. Tad ejam! Uz redzi, zēni! — Un aizgāja možā, enerģiskā solī.

Bet satriektā Ida vēl arvien kavējās zem kokiem, kam septembris jau bija laupījis lapu rotu. Garām traucošo tramvaju un automašīnu signāli, gājēju balsu murdoņa un soļu troksnis un vakara uguņu mirdza saplūda kopā vienā krāsu un skaņu jūklī. Vai laiks auksts? Vai varbūt tikai viņa pati tāda sastingusi, nosalusi? Eds neprecēs viņu! Viņš nekad neesot teicis, ka precēšot! Kā viņš tā varēja sacīt? Tagad būs izskaidrošanās ar tēvu … un jāpadomā pašai par savu stāvokli!

Viņa stāvēja nekustēdamās un tad pēkšņi iztēlē skatīja vasaras vakaru Kingleikparkā: celiņi, soliņi, pa ezeru koku paēnā slīd laiviņas — un katrā zēns un meitene . . . zēns un meitene . .. zēns un meitene .. . Tikai šad tad pacilājas airi . . . mīlā apskurbušas galvas liecas viena pie otras, mīlā apskurbušas sirdis pukst tik neprātīgi strauji, ka elpa aizraujas. Un tagad, pēc tik daudziem skūpstiem un solījumiem, izrādās, ka viss ir meli — viņas sapņi, viņas vārdi … viņa vārdi, uz kuriem viņa tā paļāvās . . . skūpsti . . . neaprakstāmas laimes stundas, dienas, nedēļas, mēneši . . . viss ir meli, viņai draud

briesmas, un viņas cerības nekad nepiepildīsies, nekad . . . Ak, labāk būtu nomirt . . . nomirt . . . nomirt .. .

Tad viņa lēnām aizvilkās mājās un, tā kā tēvs un pamāte bija izgājuši, nemanīta iezagās savā istabā, apgūlās un domāja, domāja. Viņu kratīja brīžam drudzis, brīžam drebuļi un visu laiku kā griezīga sāpe šaustīja briesmīgais atklājums. Un pēkšņi viņā modās tāds sašutums, kādu viņa nekad agrāk nebija jutusi. Kas par nežēlību! Kas par nežēlību! Un cik nekrietni meli! Viņš bija ne tikai melojis, viņš bija arī apvainojis viņu. Cilvēks, kurš tikai pirms pieciem mēnešiem tik dedzīgi centās iegūt viņas uzmanību, tā skatījās, tā smaidīja! Melis! Nelietis! Briesmonis! Taču cauri šīm domām vijās sāpīga vēlēšanās neticēt tām, pagriezt laika ratu mēnesi, divus, trīs mēnešus atpakaļ un ieraudzīt viņa skatienā kaut vai mājienu, ka iespējams noliegt šīs domas. Ak Ed! Ed!

Tā pagāja nakts un pienāca rītausma. Briesmīga, mokoša diena. Un vēl citas dienas. Un neviena, ar ko parunāt, neviena paša. Kaut viņa varējusi izstāstīt visu pamātei! Un atkal dienas un naktis — un viņa vienmēr viena. Un svelmīgas, dedzinošas, juceklīgas domas apstājušas viņu kā dēmoni. Ko sacīs pasaule, ja viņai patiešām uzbruks liksta? Viņai bailes no tās, jo viņa ir tik nepiedzīvojusi! Puiši, kas tērzē ielu stūros un noskatās viņā, pazīstamas meitenes — ko tie visi domās? Drīz taču tie visu uzzinās. Cik vientulīgi viņai bez mīlestības! Tādas un simtiem citas līdzīgas domas brāzās caur viņas galvu fantastiskā nāves dejā.

Un tomēr viņas apziņā vēl mita un arvien nostiprinājās ilūzija, ka tas, ko viņa dzirdējusi, nav tiesa,

tas ir tikai murgs, un viņa vismaz pagaidām vēl ticēja, ka varēs viņu pierunāt, pielūgt. Viņš taču tik brīnišķīgs — viņas mīļotais. Jācer, ka viņi vēl sapratīsies. Tomēr viņa arvien vairāk pārliecinājās, ka ne ar kādiem lūgumiem vai žēlošanos nav iespējams atgūt viņa agrākās jūtas. Viņa rakstīja viņam zīmītes, gaidīja ielu stūros, uz ielas, kas veda uz viņa tēva ogļu noliktavu, viņa mājas apkārtnē, bet atbilde — tikai klusēšana, izvairīšanās vai pat atklāti apvainojumi un izsmiekls.

—   Ko tu gribi panākt, sekodama man kā ēna? Domā, ka man nekā cita nav ko darīt, tikai klausīties tevī? Es taču tev pašā sākumā sacīju, ka nevaru precēties. Tagad tu iedomājies, ka tev kaut kas atgadījies, un gribi, lai es par to atbildu. Nu, es jau neesmu vienīgais puisis šajā apkārtnē. To visi zina.

Tad viņš apklusa, pamanījis, ka viņa pēdējie vārdi pamodinājuši Idā tādu spēku un apņēmību, par kādu agrāk pat iedomāties nevarēja. Viņš saprata, ka briesmīgi aizvainojis meiteni. Viņas seja kļuva pilnīgi balta. Acīs uzliesmoja dusmu zibšņi.

—   Tie ir meli, un tu to zini! Tas nav tiesa! Cik briesmīgi! Kā tu varēji man sacīt kaut ko tādu! Tagad es visu saprotu. Tu esi bezgodis un gļēvulis. Tātad visu laiku tu mani esi mānījis! Tu nekad neesi domājis mani precēt, bet tagad esi nobijies un gribi izķepuroties, mēģini novelt vainu uz kādu citu. Gļēvulis, sīks gļēvulis tu esi, nekas vairāk! Un pēc visa, ko tu man sacīji, pēc visiem taviem solījumiem! It kā es kaut reizi mūžā būtu iedomājusies par kādu citu! Tu iedrošinies tā runāt, kaut gan pats visu labi zini!

Viņas seja vēl arvien bija balta kā lilija. Un pat rokas. Acīs dega bezgalīgs, bezpalīdzīgs, bezspēcīgs izmisums. Un tomēr, par spīti dusmām, cauri bēdām lauzās mīlestība, spēcīga, vitāla, liesmaina mīlestība, pati mīlestības būtība. Taču tas bija tik mokoši, ka asaras spiedās Idai acīs.

Un viņš, skaidri zinādams, ka šī mīlestība vēl dzīva, tūliņ pieķērās Idas pēdējiem taisnīgajiem vārdiem un sāka tēlot apvainoto.

—   Ak tā? Ak es gļēvulis? Nu labi, paskatīsimies, ko tu ar to panāksi, muļķīte! — Un viņš apsviedās un aizgāja, domādams tikai par vienu — kā saglabāt savu reputāciju apkārtnes iedzīvotāju acīs. Viņš pat neatskatījās.

Bet Ida, neizsakāmu baiļu un izmisuma pārņemta, iesaucās:

—   Ed! Ed! Nāc atpakaļ! Neiedrošinies mani tā pamest! Es to nepieļaušu! Dzirdi, nepieļaušu! Tūlīt nac atpakaļ! Vai dzirdi? — Redzēdama, ka viņš strauji aiziet, nemaz neklausīdamies, viņa skrēja pakaļ, saprindzināta līdz pēdējam, kā prātu zaudējusi, gandrīz neapzinādamās, ko dara. Un Haupt- vangers, pārsteigts un uztraukts par šo jauno pavērsienu viņu attiecībās, spēji pagriezās atpakaļ un teica:

—   Paklau! Beidz muļķoties, citādi dabūsi no manis- vai dzirdi! Mani tev neizdosies cilpā ievilkt. Pati esi vainīga — un tagad pati tiec ar visu galā! Vācies projām, citādi dabūsi — vai dzirdi? — Viņš piegāja tuvāk un paskatījās tik draudīgi un nikni, ka pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Ida nobijās no viņa. Cik dusmīga, drūma seja! Niknas, cietsirdīgas, nežēlīgas acis. Vai tiešām viņš piedevām vēl

varētu viņai sist? Tad laikam gan Ida viņu nekad nav īsti pazinusi. Un viņa apstājās un stāvēja nekustēdamās — viņu stindzināja bailes no fiziska spēka, tās pašas bailes, kas spieda viņu pakļauties tēvam. Un Hauptvangers, manīdams, ka Idu ietekmējis viņa dusmu uzliesmojums, piebilda: — Nenāc vairs man tuvumā, vai dzirdi? Citādi dabūsi tā, ka ilgi pieminēsi. Visam beigas starp mums, beigas uz visiem laikiem — saprati?

Viņš atkal apgriezās un aizgāja -— šoreiz uz centra pusi, uz Haiielas un Vorena avēnijas rajonu, bet Ida palika stāvam, galīgi satriekta, nespēdama pat skaidri apzināties, ka nepieciešams saņemties. Cik briesmīgi! Kāds negods! Kāds kauns! Tagad, protams, viņai draud nelaime!

Lai nepiesaistītu sev pārāk lielu uzmanību, viņa sāka iet ļoti, ļoti lēni, grīļodamās -— saraustītu domu jūklis jauca soļus. Trīcoša un bāla viņa pārgāja mājās un nemanīta ielavījās savā istabā. Pārāk nomocījusies, viņa vairs nespēja raudāt, tikai domāja — drūmi, brīžam nikni, brīžam pat bezpalīdzīgi un bezspēcīgi — par visu, kas nule noticis.

Tēvs! Pamāte! Ja viņš . . . viņa … ja viņi uzzinātu! Bet nē, kaut kam citam jānotiek, pirms notiek tas. Viņai jābrauc projām vai . . . vai . . . varbūt pat labāk — jānoslīcinās . . . kaut kā japadara sev gals . . . vai. . .

Mājas bēniņos, kur viņa kā bērns bieži bija gājusi spēlēties, stāvēja veca stieple, uz kuras šad tad žāva veļu. Un tagad . . . varbūt tagad . . . kad zaudētas visas cerības . . . varbūt tagad . . . viņa bija lasījusi, ka tā kādreiz padara sev galu. Un diezin vai kāds tur ieskatīsies , . . kamēr . . . kamēr . . .

Bet vai viņa to darītu? Vai spētu izdarīt? Viņa taču modās dzīvība, viņa to juta, un tā viņu biedēja. Vai viņai ir tiesības to iznīcināt? Un iznīcināt sevi? Vai viņai ir tiesības iznīcināt, ko viņai devusi pati dzīve? Un viņa tā gribēja dzīvot! Un Edvar- dam taču pienākums pret viņu — vismaz palīdzēt viņai un viņas … viņas . . . viņas . . . Nē, viņa nevarēja … viņa negribēja vēl domāt par to . .. jo nomirt tā — tas taču nozīmēja atbrīvot viņam ceļu uz citām vieglām un laimīgām uzvarām. Nē! Nē! Viņa vispirms nogalinās Edvardu — un tad pati. . . Vai arī atmaskos viņu, tātad arī pati sevi … un tad … un tad …

Bet tēvs! Pamāte! Negods! Un tā . . .

Veikalā tēva rakstāmgaldā stāvēja revolveris — liels, pamatīgs ierocis, ar kuru, kā viņa bija dzirdējusi no tēva, varēja šaut astoņas reizes pēc kārtas. Tas bija tik smags, zilgans, salts. Viņa bija to redzējusi, pataustījusi, reiz pat paņēmusi rokā — tomēr ar lielām bailēm. Tas vienmēr uzvedināja uz domām par nāvi, par dusmām, tikai ne par dzīvi. Bet tagad… ja nu.. . ja viņa gribēja sodīt Edvardu un pati sevi. . . vai arī sevi vien. Tomēr nē, tā nebija izeja. Bet kur tad ir izeja? Kur ir izeja?

Tā viņa domāja un domāja nomocījusies, gluži kā neprātīga aiz izmisuma, kamēr tēvs, ievērojis viņas garastāvokli, nopietni apjautājās, kas viņai pēdējā laikā noticis. Vai viņa sastrīdējusies ar Hauptvangeru? Sen viņu neesot redzējis. Vai varbūt viņa slima? Viņai nemaz neesot ēstgribas. Viņa gandrīz nekā neēdot. Saņēmis uz abiem jautājumiem steidzīgu «nē», viņš gan gluži nenomierinā- Jās, tomēr nolēma pagaidām vairs neizprašņāt. Pro

tams, kaut kas bija noticis, bet tas neapšaubāmi drīz vien noskaidrosies.

Tā kā tēvs jau kaut ko nojauta, vajadzēja rīkoties, izlemt. Un tā, domājot par pašnāvību un revolveri, nobrieda lēmums — jāmēģina piedraudēt Hauptvangeram. Viņa tikai pabiedēs viņu. Varbūt pat mērķēs uz viņu ar revolveri — redzēs, ko viņš tad darīs. Protams, nogalināt Edu viņa nespēs — to viņa zināja. Bet ja … ja jau mērķē … ne jau uz viņu, protams … un … un .. . (ak, nē, nē!) pašķīst uguns, nokūp dūmi, nāvīga lode .. . viņa sirdī . . . pēc tam viņas sirdī, protams. Nē, nē! Jo ko tad pēc tam? Uz kurieni?

Neskaitāmas reizes šo divu dienu laikā viņa gāja pie atvilktnes, kur atradās revolveris, skatījās uz to, beidzot paņēma to rokā — tikai tāpat vien, nekā nedomājot. Tas bija tik smags, auksts, zilgans. Jau tā svars un nozīme biedēja viņu, tomēr beidzot, pēc divdesmit mēģinājumiem, viņai izdevās to labi un droši paslēpt pie krūtīm. Tas bija briesmīgi — auksts metāls pie krūtīm, kur vasarā tik bieži bija atdusējusies Edvarda galva.

Tad kādu pēcpusdienu, kad viņa vairs gandrīz nespēja paciest sasprindzinājumu, tēvs jautāja:

— Kas tev noticis? Vai tu pati apzinies, ko dari? Vai esi sastrīdējusies ar savu kavalieri? Viņš vairs nemaz nenāk pie mums. Ir laiks tev vai nu apprecēties ar viņu, vai arī vairs nesatikties. Es nepieļaušu nekādas muļķības starp jums. — Un šī saruna piespieda Idu pieņemt lēmumu, no kura viņa tā baidījās. Tagad .. . tagad . . . viņai jārīkojas. Šovakar pat viņai jāsatiek Edvards un jābrīdina, ka viņa ies pie viņa tēva un visu izstāstīs … un, ja Edvards viņu neprecēs, viņa nogalinās viņu un nonāvēsies

pati. Varbūt parādīs viņam revolveri, pabiedēs viņu … ja varēs … katrā ziņā vēl pēdējo reizi mēģinās lūgt, lūgt un piedraudēt. Ja tikai … ja tikai viņš šoreiz viņu uzklausītu .. . nesadusmotos .. . varbūt viņš nobaidītos un palīdzētu viņai … nelamātos . .. nedzītu viņu projām.

Edvardu varēja sastapt viņa tēva ogļu noliktavā pie upes līča. Vai arī pie viņa mājas. Vispirms viņa aizies uz noliktavas kantori. Viņš droši vien nāks no turienes puspiecos, ap sešiem viņš būs pie mājas. Septiņos vai pusastoņos droši vien ies projām, iespējams, uz satikšanos … uz satikšanos … ar ko? Vislabāk … vislabāk būs aiziet uz noliktavas kantori. No turienes viņš nāks viens. Tā būs visātrāk.

Tajā vakarā Hauptvangers iznāca no kantora labā noskaņojumā — kā jau cilvēks, kam nav nekādu raižu. Bija vējains novembra vakars, krēsloja, tālumā mirdzēja ugunis, bija dzirdama mašīnu dūkoņa, tālās dzīves trokšņi, vējš virpināja pa zemi sausas lapas — un tad pēkšņi pie ķieģeļu kaudzes, kurai viņš parasti gāja garām, parādījās meitenes stāvs ar pazīstamo apmetni ap pleciem.

—     Ed! Acumirkli, es gribu ar tevi parunāt!

—   Atkal tu! Pie velna, ko es tev teicu? Man nav laika runāties ar tevi, un es arī negribu! Ko es …

—   Paklausies, Ed, izbeidz to! Es esmu izmisusi. Es esmu izmisusi, Ed, — vai dzirdi? Vai tu pats to nesaproti? — viņas balss skanēja aprauti, gandrīz griezīgi, tomēr skumji. — Esmu atnākusi pateikt, ka tev jāprecas ar mani. Tas ir tavs pienākums — dzirdi? — Viņa sataustīja uz krūtīm smago, zilgano ieroci, tagad tas vairs nebija tik auksts. Rokturis bija uz augšu. Tagad jāizvelk revolveris .. . jāparāda .. . vai arī jātur zem apmetņa, lai varētu parādīt to, kad vajadzēs . . . piespiest viņu saprast, kas notiks, ja viņš nekā nedarīs . .. Taču roka viņai drebēja tā, ka viņa tikko varēja noturēt revolveri. Tas bija tik smags — tik šausmīgs. Pati gandrīz nedzirdot savu balsi, viņa piebilda: — Citādi es iešu pie tava tēva un pie sava. Es nevaru pat iedomāties, ko mans tēvs ar mani darīs, droši vien kaut ko briesmīgu, bet tu dabūsi vēl vairāk. Tāpat no sava tēva, kad tas uzzinās … Galu galā … — Viņa gribēja piebilst: «Tev jāprecas ar mani, un cik drīz vien iespējams, vai … vai … es nogalināšu tevi un pati sevi, tas ir viss,» — tad izvilkt revolveri un draudoši pavicināt to Edvardam gar acīm.

Taču to izjauca Edvards, kurš, nekā nenojauzdams, trakās dusmās uzkliedza:

— Kas par nekaunību! Izbeidz, vai dzirdi! Ko tu gan iedomājies, kas tu tāda esi? Ko es tev teicu? Ej pie mana tēva, ja gribi! Ej pie sava! Es nebaidos! Domā, ka viņi ticēs . . . tādai kā tu? Man ar tevi nekad nekas nav bijis, tā tas ir! — Un viņš pagrūda Idu vai nu dusmās, vai gribēdams pabiedēt.

Un tad, kaut arī viņa gribēja savaldīties, viņu sagrāba tāds niknums un sāpes, kādu viņa nekad vēl nebija pārdzīvojusi, acis aizmiglojās, pašķīda ugunīgu dzirksteļu spiets, un sāka griezties dīvaini apļi — strauji, juceklīgi, sarkani, kaut kā neizprotami skaisti. Un tiem pašā vidū Hauptvangera — viņas mīļotā seja … ne jau tāda kā pašlaik … ak, nē . .. bet savādas baltas mirdzas apņemta … kā toreiz, pavasarī, zem kokiem. Viņa apgriezās un,

kaut arī Hauptvangers viņu bija atgrūdis, metās pie viņa:

—  Tu precēsi mani, Ed, precēsi! Precēsi! Vai redzi šo? Tu precēsi mani!

Un tad abiem par lielu izbrīnu tik negaidīti, ka viņi pat izbīties nepaspēja, ierocis ar skaļu grandienu izspļāva uguni, gandrīz izraudamies viņai no rokas. .. un, pirms viņa paspēja to pagriezt uz citu pusi, atskanēja vēl viens gran- diens, vēlreiz puskrēslā uzliesmoja sarkanā uguns. Pirmajā mirklī Hauptvangers bija tik pārsteigts, ka nevarēja izteikt ne vārda, tad iesaucās:

—  Jēzus Kristus! Ko tu .. . — Tad, juzdams asas sāpes, viņš piespieda roku pie krūtīm un piebilda: — Ak dievs! Mani nošāva! — un gāzās uz priekšu, zemē, viņai pie kājām .. .

Sarkanām dzirkstīm vēl arvien joņojot gar acīm, viņa sacīja pati sev: «Tagad . .. tagad . . . man pašai arī jānonāvējas. Jā. Jā. Jāaizbēg kaut kur un jānošaujas ar šo pašu revolveri.» Taču tajā mirklī viņa nekādi nespēja pacelt ieroci . . . kāds nāca . . . kāds vīrietis … bija dzirdama balss . . . steidzīgi- soļi, un viņa sāka skriet, meklēt kādu koku, sienu, vārtus vai durvis, kur varētu nostāties un izšaut uz sevi. Bet kāds kliedza:

—   Ei! Turiet to meiteni! Slepkavība! — Un vēl kāda balss no citas puses: — Ei! Slepkavība! Turiet to meiteni! — Soļi, smagi, strauji soļi viņai aiz muguras. Kāds satvēra viņas roku, kas vēl neapzināti bija sažņaugusi revolveri. Kāda roka parāva viņējo: — Atdod revolveri! — Un kāds spēcīgs puisis, ko viņa nekad nebija redzējusi — tomēr viņš atgādināja Ediju —, satvēra viņu, saturēja:

— Paklausies, tu! Pie velna, kas tad te notiek? Nāc! Projām jau nu netiksi!

Tomēr viņa acis lūkojās bez ļaunuma, spēcīgās rokas gan turēja Idu, bet ne pārāk rupji, un viņa iesaucās:

—   Laidiet mani! Laidiet! Es arī gribu mirt, dzirdiet! Laidiet mani! — Viņa raudāja bez asarām, raustīdamās elsās.

Tūlīt saskrēja ļaudis — vesels pūlis: vīrieši un sievietes, zēni un meitenes; beidzot viņai apkārt sanāca policisti, katrs cieši apzinādamies savu uzdevumu — savākt pēc iespējas vairāk ziņu par notikušo, parūpēties, lai ievainotais drīzāk tiktu aizvests uz slimnīcu, bet meitene uz tuvāko policijas iecirkni, pierakstīt liecinieku vārdus un adreses. Bet nabaga Ida, pilnīgi sabrukusi, sēdēja kādā pagalmā uz pakāpieniem pie kādas mājas durvīm, apkārt drūzmējās ļaužu pūlis, un viņai ausīs skanēja balsis: — Kur? Kas? Kā?

—     Jā, jā! Tikko, re, tur.

—     Jā, ātrā palīdzība jau izsaukta.

—   Viņš laikam beigts. Divreiz iešauts krūtīs. Droši vien neizdzīvos.

—     Redziet! Viss vienās asinīs!

—   Skaidrs, ka viņa. Ar revolveri, milzīgu revolveri. To paņēma policists. Viņa mēģināja bēgt. Jā, Džimijs Allens viņu noķēra. Viņš tai brīdī nāca mājās.

—   Ahā. Tā ir vecā Zobela meita, viņam ir krāsu veikals Vorena avēnijā. Es viņu pazīstu. Un tas ir jaunais Hauptvangers, viņa tēvam pieder ogļu noliktava. Es kādreiz pie viņa strādāju. Viņš dzīvo Greja ielā.

Pa tam jaunais Hauptvangers bezsamaņā bija nogādāts slimnīcā, tieši uz operāciju galda, un viņa stāvokli atzina par bezcerīgu — viņam atlicis dzīvot, vislabākajā gadījumā, divdesmit četras stundas. Viņa tēvs un māte, uzzinājuši, kas noticis, steidzās turp. Bet izmocīto Idu aizveda uz policijas iecirkni Hendersona avēnijā, kur viņu nopratināšanas istabā apstāja policisti un detektīvi, atkal un atkal uzdodami tos pašus jautājumus:

— Tātad jūs ar šo puisi iepazināties pirms gada? Pareizi? Toreiz viņš tikko bija pārnācis dzīvot šinī rajonā — vai ne? — Un Ida, izmisumā gandrīz nekā neapjēgdama, tikai pamāja ar galvu. Un ārā milzīgs slimīgas ziņkāres pārņemts ļaužu pūlis. Skaista meitene! Jauns cilvēks pie miršanas! Droši vien kāda mīlas dēka!

Pa tam Zobels un viņa sieva, kuriem dūšīgs policists bija paziņojis par notikušo, bāli un uztraukti steidzās uz policijas iecirkni. Ak dievs! Ak dievs! Abi iebrāzās tur galīgi aizelsušies. Zobelam uz pieres bija sviedru lāses, delnas mitras — bēdas, bēdas plosīja viņa sirdi. Kā? Viņa Ida kādu nošāvusi! Jauno Hauptvangeru! Un uz ielas, pie viņa kantora! Slepkavība! Augstais dievs! Tātad starp viņiem kaut kas bijis. Jā. Bijis. Bet kā tad viņš nemanīja? Viņas bālā seja. Nomāktais garastāvoklis pēdējā laikā. Viņa ir piekrāpta. Tā tas ir. Nolādētie! Nolādētie! Tā tas ir! Velns un elle! Bet viņš taču vienmēr bija Idai aizrādījis, kā jāizturas! Un viņi ar sievu tā rūpējās par Idu! Ko tagad sacīs kaimiņi? Kas notiks ar viņa veikalu? Policija! Tiesa! Droši vien sods — varbūt pat nāves sods! Augstais dievs debesis! Viņa paša meita! Un šis nelietis, tik iznesīgs un labi ģērbies! Kāpēc . . . kāpēc viņš ļāva Idai sa

tikties ar to? Viņam taču vajadzēja zināt … viņa meita bija tik nepieredzējusi.

—   Kur viņa ir? Ak dievs! Ak dievs! Cik briesmīgi!

Viņš ieraudzīja Idu, tā sēdēja bāla, noskumusi un, kad viņš to uzrunāja, pavērsa pret viņu sastingušu seju, kurā nebija ne asins lāsītes, un sacīja:

—    Jā, es viņu nošāvu. Jā. Jā. Viņš negribēja mani precēt. Viņam vajadzēja mani precēt, bet viņš negribēja … un tā . . . — Tad viņa pēkšņi sāka lauzīt rokas neizsakāmās ciešanās un raudāt: — Ak Ed! Ed! — Un Zobels iesaucās:

—   Ak dievs! Ida! Ida! Dieva dēļ — tas nevar būt! Kāpēc tu man neteici? Kāpēc nenāci pie manis? Vai tad es neesmu tavs tēvs? Es būtu sapratis. Protams! Protams! Es būtu gājis pie viņa tēva … pie viņa. Bet tagad … tas … un tagad … — Un viņš sāka lauzīt rokas.

Taču visvairāk viņu mocīja doma, ka tagad pasaule zinās visu . .. Visas viņa pūles tātad bijušas veltīgas. Un viņš ņēmās gari un plaši stāstīt dežurējošajam leitnantam, detektīviem un policistiem visu, ko zināja. Bet nelaimīgās Idas apziņā, kad viņa kaut cik bija atguvusies, rosījās viena vienīga doma: vai tas tiešām viņas tēvs? Un viņš runā par., par palīdzību? Ka viņai vajadzējis iet pie viņa… bet viņa taču domājusi… ka … ka viņš pavisam citādi izturēsies pret viņu. Tad … pēc brītiņa … atkal jādomā par Edu. Tas briesmīgais strīds. Tā briesmīgā nelaime. Viņa to nemaz negribēja, patiesi ne. Negribēja. Negribēja. Nē! Bet vai viņš tiešām miris? Vai viņa tiešām nogalinājusi viņu? Kā viņš atgrūda viņu, gandrīz iesita, ko viņš sa

cīja! Tomēr … Ak dievs! Ak dievs! Un viņa sāka raudāt klusi un sāpīgi, bet Zobels un viņa sieva noliecās pie viņas pirmo reizi īstā līdzjūtībā. Cik sarežģīta ir dzīve! Cik briesmīga! Nevienam zemes virsū nav miera .. . nav miera .. . nav miera. Visur tikai neprāts un bēdas. Bet viņi tagad nepametīs Idu nelaimē, nē, nē!

Un tad — reportieri. Kņada, ko sacēla laikraksti ar saviem žurnālistiem un žurnālistēm, māksliniekiem, kuri darbojās ar spalvu un tinti, fotogrāfiem. Kliedzoši raksti: «Septiņpadsmit gadus veca skaista meitene nošauj savu divdesmit vienu gadu veco mīļāko. Divreiz izšauj uz cilvēku, ko apvaino neuzticībā. Meitene ir stāvoklī. Jauneklis pie miršanas. Meitene atzīstas noziegumā. Lūdz atstāt viņu vienu ar viņas bēdām. Abu vecāki izmisuši.» Un arvien jaunas ziņas laikrakstos dienu pēc dienas, jo otrā dienā trijos Hauptvangers patiešām nomira, pirms nāves atzinies, ka piekrāpis īdu. Tūlīt pēc tam izmeklētājs pieņēma lēmumu paturēt meiteni apcietinājumā līdz lietas izskatīšanai zvērināto tiesā, turklāt bez tiesībām uz atbrīvojumu pret drošības naudu. Tomēr viņa bija tik skaista un viss notikušais tik aizkustinošs; un uz laikrakstu redakcijām sāka plūst vēstules, rakstīja garīdznieki, cilvēki ar ievērojamu stāvokli sabiedrībā, politiķi un vienkārši lasītāji, prasīdami, lai šo piekrāpto meiteni, kura drīz kļūs māte un kuras vienīgā vaina ir tā, ka viņa pārāk stipri, kaut arī nesaprātīgi mīlējusi, — lai viņu nesodītu pārāk bargi, lai viņai piedotu, lai atbrīvotu pret drošības naudu. Bija skaidrs, ka nebūs tādu zvērināto, kas viņu varētu notiesāt. Amerikā tas nebūtu iespējams. Slikti klātos tiem, kas mēģinātu sodīt meiteni, kura jau tik daudz

cietusi. Skaidrs, ka tiesneša pienākums bija atbrīvot šo nabaga piekrāpto radījumu pret drošības naudu, lai viņa mierā un klusumā varētu dzīvot kādā mājā vai iestādē, kamēr piedzims bērns; kāda ļoti bagāta labākās sabiedrības dāma, kuru bija dziļi aizkustinājusi šī traģēdija, ne tikai bija izsacījusi līdzjūtību šim nevainīgajam mīlestības, paklausības un pienākuma upurim, bet arī piedāvājusi iemaksāt jebkuru summu kā drošības naudu, lai meitene tiktu atbrīvota un viņa to varētu uzņemt savā mājā, kur tā mierā un klusumā sagaidītu bērna piedzimšanu, kā arī neizbēgamo tiesas procesu, kas izlems tās nākotni.

Un tā Idai pašai par lielu izbrīnu un apjukumu viņu atbrīvoja un nodeva aizbildnībā šai ārēji stingrajai, bet ļoti sirsnīgajai sievietei, kura jau kopš tā brīža, kad Idu ieslodzīja apgabala cietumā, pūlējās iegūt viņas labvēlību un simpātijas; tā bija pusmūža sieviete, ne visai skaista, bet ar patīkamu balsi un labsirdīga, un viņa pastāvīgi apgalvoja, ka saprotot Idu, ka arī viņa esot cietusi, arī viņas sirds esot salauzta un ka Idai vairs nevajagot raizēties. Un tā galu galā Idu (pret drošības naudu atbrīvotu apcietināto, kam pēc pieprasījuma jāatgriežas cietumā) pārveda uz māju ar plašu dārzu un lieliskām istabām, kādreizējo lauku māju, kas tagad jau atradās pilsētas robežās, pašā labākajā dzīvojamo namu rajonā. Par spīti savam izmisumam, viņa bija pārsteigta un izbrīnījusies: tur bija sagatavots viss, kas viņai varētu būt vajadzīgs, viņas rīcībā bija kalpotāji, ēdienu viņai pasniedza viņas istabā, ja viņa tā vēlējās, viņa pēc savas patikas varēja baudīt klusumu vai izklaidēties. Vecākiem bija ļauts viņu apmeklēt, kad viņa vēlējās. Taču viņai tagad bija tik grūti viņu klātienē. Tiesa, viņi vienmēr, kad ieradās, bija tik laipni, tik mīļi. Viņi runāja par jaunu citādu dzīvi, kas sāksies, kad būs garām šis grūtais pārbaudījums — bērna piedzimšana, par ko ieminējās tikai aplinkus, un pēc tam tiesa. Viņiem būs jauns veikals pavisam citā rajonā. Jau izlikts sludinājums, ka vecais veikals pārdodams. Un pēc tam . . . nu, viņa varēs dzīvot mierīgi, varbūt labāk nekā līdz šim. Bet vai tad viņa, tēvam runājot, pēc viņa acīm nenoprata, cik smaga rūpju nasta uzvelta viņam plecos? Viņa taču bija nogrēkojusies! Nogalinājusi cilvēku! Izpostījusi arī viņa ģimeni, salauzusi viņa vecāku sirdis, laupījusi savam tēvam dvēseles mieru, labo slavu sabiedrībā un materiālo labklājību. Vai viņš spēja piedot to, kaut arī apliecināja viņai savu līdzjūtību? Kā sajust šo piedošanu aiz tēva un pamātes nopietnības?

Taču visvairāk laika viņa pavadīja vienatnē, tāpēc ka tas, kā likās, nāca par labu viņas garastāvoklim un veselībai, un viņa varēja mierīgi padomāt par neizprotamo notikumu virkni, ko bija izraisījušas viņas alkas pēc mīlestības. Cik apbrīnojami liela atšķirība starp vecāku izturēšanos pret viņu tagad un agrāk, pirms šīs briesmīgās nelaimes viņas dzīvē! Tagad viņi ir tik uzmanīgi un līdzjūtīgi, ka apsola pat laimīgāku dzīvi viņai un viņas bērnam nākotnē, kamēr agrāk viss bija — vismaz viņai tā likās — tik draudīgi un bezcerīgi. Cik dīvaini, neizprotami izturas šī sieviete, tik laipna un labsirdīga pret Idu, kaut arī tā kritusi grēkā un negodā.

Un tomēr — kā viņa varētu dzīvot mierīgi šeit vai kādā citā vietā? Kādas briesmīgas mokas viņa

pārcieta vēl pirms šīs briesmīgās nelaimes! Tad — Edvarda kliedziens! Viņa nāve! Un viņa taču tā mīlēja Edvardu! Mīlēja? Mīl vēl tagad! Taču viņa paša vainas dēļ, viņa briesmīgās stūrgalvības, cietsirdības, nežēlīguma dēļ viņa to zaudējusi. Tomēr, tomēr . .. tagad, kad viņa vairs nav … pēc tam kad viņš mirstot, kā viņai bija stāstīts, sacījis, ka sākumā «iegrābies viņā», «viņas dēļ vai prātu zaudējis», bet vēlāk savu un arī viņas vecāku dēļ nolēmis, ka neprecēs viņu, — pēc visa dzirdētā viņa neviļus atmaiga. Viņš tiešām bija nežēlīgs. Bet viņš taču ir miris! Un viņa nogalināja viņu. Viņa nošāva viņu … noslepkavoja. Jā, noslepkavoja. Ak! Ak! Ak! Viņa atcerējās briesmīgo notikumu, atcerējās — kāds bija iesaucies, ka viņam viss krekls vienās asinīs. Ak! Ak! Ak! Un, kad viņa toreiz puskrēslā pieskrēja pie Edvarda, viņas sirdī neapšaubāmi bija niknums … niknums un pat acumir-

klīgs naida uzliesmojums. Jā, jā. Un viņš kliedza: «Ak dievs! Mani nošāva!» (Viņas Edvarda kliedziens.)

Un tāpēc pat šo grezni iekārtoto istabu klusumā, kur viņas rīcībā bija kalpotāja, bieži lija klusas, karstas asaras vai sirdi plosīja sāpīgas elsas, kad neviens neredzēja un nedzirdēja, un viņa domāja, domāja, domāja . .. tumšas, drūmas domas — ka viņai pietrūcis saprašanas, drosmes vai gribas padarīt sev galu tai briesmīgajā vakarā, kad tas tik viegli bija izdarāms. Un tagad viņa bija devusi vārdu, ka nerīkosies neapdomīgi — nemēģinās atņemt sev dzīvību. Bet nākotne! Nākotne! Un ko tikai viņa nav pārdzīvojusi kopš tā briesmīgā vakara! Edvarda tēvs un māte izmeklēšanā! Kā viņi skatījās uz Idu! Hauptvangers, vecākais, — enerģisks vācietis ar platu seju, kas pauda dziļas sāpes. Un misis Hauptvan- gera — maza, ģērbusies

viscaur melnā, ar tumšiem lokiem ap iekritušajām acīm. Viņa visu laiku klusītēm raudāja. Abi apzvērēja, ka nekā neesot zinājuši par dēla izturēšanos, ne arī par viņa aizraušanos ar Idu. Viņš bijis stūrgalvīgs, nemierpilns, agri nobriedis zēns. Grūti bijis viņu kontrolēt. Tomēr viņš nebijis Jauns — stūrgalvīgs gan, bet labprāt strādājis, bijis jautrs … viņu vienīgais dēls.

Plašā dārza vienā stūrī, starp kailajām piramidā- lajām papelēm, bija strūklaka — tagad, ziemā, bez ūdens. Uz postamenta, bronzas klints, kuras pakāji apskaloja bronzas viļņi, stāvēja Reinas meitene, blonda vācu Loreleja, jaunības un mīlas sapņos nogrimusi. Un pie viņas kājām cejos nometies viņas mīļotais — vācu bruņinieks formas tērpā, gaišmatains, spēcīgs, daiļo seju pievērsis skaistulei, kuras gurnus apskāvušas viņa rokas, viņa skatiens kaisls, neatlaidīgs. Meitene uzlikusi labo roku uz viņa bronzas matiem un uzlūko viņu ar ilgpilnu, paļāvīgu skatienu. Ak Edvard! Ak, mīlestība! Pavasaris! Viņa nedrīkst vairs nākt šurp! Tomēr kopš decembra sākuma, kad bija aprimis briesmīgās vētras pirmais spēcīgais brāziens un Ida jau varēja mazliet mierīgāk domāt par visu notikušo, viņa ik vakaru gāja paskatīties strūklaku. Un dažreiz, pat janvārī, jauns mēness pie debesīm atgādināja viņai Kingleikparku. Mazās laiviņas, kas slīdēja šurpu turpu. Viņa un Edvards vienā no tām. Viņa atlaidusies un nogrimusi sapņos … tāpat kā šī meitene uz klints. Un Edvards … Edvards pie viņas kājām. Protams, viņš lamājās. Teica tos vienaldzīgos, nežēlīgos vārdus, kas galu galā satracināja viņu līdz neprātam. Taču kādreiz viņš mīlēja viņu tieši tāpat kā šis bruņinieks savu meiteni. Tikai šeit, vienīgi pie strūklakas, viņa rada mierinājumu savās bēdās…

Piedzima bērns, taču ari pēc tam šīs domas viņu neatstāja. Pēc tam tiesa un attaisnojums. Tāds spriedums bija paredzēts, un publika to uzņēma ar skaļu piekrišanu, jo tā taču bija aizraujoša mīlestības drāma. Tad Ida šķīrās no lielajām istabām un sirsnīgās uzmanības, kas viņai tur bija veltīta. Galu galā likumīgi taču tagad viss nokārtots, lai nu ar viņas jūtām būtu kā būdams. Un, tā kā Idas tēvs nebija nabags, kam nepieciešama žēlsirdība, viņa atgriezās pie savējiem — jaunā pasaulē, kas bija sagatavota un gaidīja viņu: jauna māja un jauns veikals pavisam citā pilsētas rajonā. Labi, ka viņai bija piedzimis puisēns — vēlāk varēs pats gādāt par sevi. Viņa tam nebūs vajadzīga. Jaunais krāsu veikals atradās netālu no cita dzīva ielu krustojuma, netālu no cita kinoteātra. Un zēni un meitenes šeit, tāpat kā visur citur, stāv ielu stūros, staigā rokrokā, bet viņa atkal mājās vāra, šuj, tīra kā agrāk. Un misis Zobela tikpat atturīga un aizdomu pilna kā agrāk. Jo vai tad Ida galu galā nebija sapostījusi savu dzīvi — un kā dēļ? Ko tagad iesākt? Palikt mūžīgi šeit? Kaut arī Zobels, par spīti savam bargumam, iemīlēja bērnu. Cik nožēlojama, niecīga patiesi ir dzīve!

Bet kaut kur tālu bija Kingleikparks un pazīstamā apkārtne. Domas pastāvīgi aizklīda tur. Pērnvasar viņa bija tik laimīga. Un atkal vasara! Nāks yēl citas vasaras .. . varbūt kādreiz . .. kad mazais ĒriĒs būs paaudzies . . . viņai būs cits mīļotais, kurš neko neiebildīs .. . Bet nē . .. nē, tikai ne to. Nekādā ziņā! Viņa negribēja. Viņa nevarētu … viņa to neizturētu.

*

Un beidzot kādā sestdienas pēcpusdienā, pateikusi, ka brauc uz pilsētas centru nopirkt kaut ko Ērikam, viņa patiesībā devās uz Kingleikparku. Viss tur bija kā agrāk — mazās laiviņas, pazīstamie celiņi, zināms stūrītis zem krūmu un koku lapotnes. Viņa tik labi pazina šo vietu. Šeit viņa toreiz prasīja, lai viņu izlaiž krastā, un viena aizgāja mājās — tik satriekta, tik nokaunējusies. Bet tagad pati uzmeklēja šo vietu.

Pasaule to nesaprot. Tā ir pārāk aizņemta ar daudz ko citu.

Jau krēsloja, viņai sen jau vajadzēja atgriezties mājās. Puisēns! Tas viņu gaidīs! Viegls vējiņš, pēdējā rūsgansārtā blāzmas strēle rietumos. Un tad zvaigznes! Visa pasaule aizgājusi pusdienās. Parks pavisam tukšs. Ūdens ezerā tik rāms, melns kā ahāts. (Pasaule … pasaule … tā nesapratīs, nē!) Kur tagad Edvards? Vai viņi kaut kur sastapsies? Vai viņš priecāsies? Vai piedos viņai, kad viņa izstāstīs viņam visu, ja atradīs viņu? (Pasaule, rosīgā, skaļā, vienaldzīgā, lietišķā pasaule — cik maz tā zina!)

Un tad klusumā vakara ēnās meitene piegāja tieši pie tās vietas, kur viņu laivas gals bija atdūries pirms viena īsa, īsa gada. Mierīgi iekāpa ūdenī, iebrida līdz ceļiem . .. līdz vidum … līdz krūtīm … maigajā, glāsmainajā ūdenī … tad līdz lūpām un vēl tālāk … un beidzot labprātīgi … apņēmīgi … nozuda zem ūdens bez kliedziena, bez nopūtas.

Pasaule kaut ko tādu nespēj saprast. Pārāk straujš ir dzīves plūdums. Tik daudz skaista, tik daudz briesmīga aizslīd garām … garām … garām… paliek nesaprasts, nepamanīts lielajā straumē.

Tomēr viņas līķi atrada, vēlreiz skaļās, spilgtās frāzēs pārstāstīja visu, kas ar viņu noticis. (Ida Zo- bela, jauna meitene, Hauptvangera slepkava, izdarījusi pašnāvību.) Un tad … un tad .. . viņu aizmirsa.

OLIVA BRANDA

Kad domāju par viņu, man acu priekšā rādās Voseču kalni, Soltleiksitija to piekājē, lielais mormoņu templis un plašais Sālsezers. Un prātā nāk Jutās universitāte augstu kalnos uz no- gāzes, no kuras atklājās skats uz pilsētu. Viņas tēvs tur bija matemātikas profesors. Brīvajā laikā viņš nodarbojās ar bankas operācijām, kā arī pildīja draudzes vecākā vai mantziņa pienākumus pilsētas galvenajā baptistu baznīcā. Atceros māju, kuru, kā ļaudis runāja, Brigems Jangs uzcēlis mīļākajai no savām divdesmit divām sievām. Atceros arī garās, klusās ielas, vienā no tām atradās viņas vecāku māja — ļoti solīda tipiska vidējo rietumu māja —, atceros viņas tēva solīdo sabiedrisko stāvokli — viņa jau bērnībā to apzinājās, tāpēc ka tēvs bija saistīts ar universitāti un banku. Atminos viņas tēva kalseno, nopietno, bārdaino seju, — reiz viņa man sacīja, ka nespējot saprast savu tēvu, viņš vienmēr esot tik nopietns un gudrs. Bet viņas māte, kā viņa to raksturoja, vienmēr nomocījās, domādama, kā būtu labi, pienācīgi un pareizi, ko sacīs ļaudis un kā viņai rīkoties vienā vai otrā gadījumā.

Viņa stāstīja man, ka mācījusies turpat pilsētas skolā, pēc tam iestājusies universitātē, kur strādāja viņas tēvs. Tai pašā laikā viņa apmeklējusi dievkalpojumus un svētdienas skolu baznīcā, kuru ar savu piederību pagodināja viņas tēvs. Taču domas, kas toreiz nodarbināja viņas prātu, gluži nesakrita ar viņas vecāku uzskatiem un priekšstatiem. Viņa jau bija sadraudzējusies ar zēniem un meitenēm, kas piederēja pie citām reliģiskajām sektām vai ne pie vienas un kam bija savā ziņā maldīgi vai pat dum

pīgi uzskati; ar šiem paziņām viņa dalījās savos vērojumos un domās, kaut gan māte un reizēm arī tēvs viņu pastāvīgi brīdināja, ka tāda pazīšanās bīstama. Kad viņai bija četrpadsmit gadu, kādreiz baznīcā, kad draudzi bija pārņēmusi svētā aizgrābtība un apbrīnojami skaistais sludinātājs skaļā balsī izkliedza brīdinājumus, viņai radās pārliecība, ka viņa ir grēcīga un garīgi mazvērtīga. Tad jau pieminētais sludinātājs svētīdams uzlika rokas viņai uz galvas un pleciem — un viņa tika atgriezta un «glābta» un kādu laiku pēc tam par lielu prieku vecākiem ar sajūsmu lasīja bībeli; gan baznīcā, gan citur uzstājās ar runām par savu atgriešanu un galīgi apnika saviem draugiem un kaimiņiem, pūlēdamās pārliecināt šos prātīgos cilvēkus, ka viņi garīgi degradējušies un nepieciešama tāda brīnišķīga glābšana, kādu viņa piedzīvojusi. (Tas var likties dīvainā pretstatā viņas turpmākajai dzīvei.)

Taču šo drudžaino aizraušanos ar reliģiju drīz vien nomainīja gandrīz tikpat drudžaina ziņkāre par dzīvi, kas pārņēma viņas sirdi, ja arī ne prātu. Viņa gribēja zināt. Viņa gribēja iepazīties ar cilvēkiem, kuri nemaz nebija līdzīgi viņas vecākiem, ne arī tiem, ko viņas vecāki atzina par labiem; gribēja domāt un spriest par to, ko vecāki tik noteikti nosodīja. Un lasīt grāmatas, kuras, kā viņa zināja, vecāki neatzina par piemērotām, — dažus apšaubāmus romānus par mīlestību un par Brigema Janga un viņa pravieša Džozefa Smita nakts gai- tām. (Pēdējos divus sējumus, ko Oliva bija dabūjusi no kādas meitenes, galu galā atrada viņas māte un atdeva meitenes vecākiem, izteikdama stingrus aizrādījumus un ierosinājumus, ka vainīgo vajadzētu sodīt.) Patiešām — māte uzskatīja

par nepieciešamu zināt, vismaz pūlējās uzzināt, kur ir un ko dara viņas meita kopš piedzimšanas līdz astoņpadsmit gadu vecumam un pat vēlāk. Taču viņa centās nekļūt pārāk uzmācīga. Viņa ļoti mīlēja meitu. Tomēr Oliva, būdama atjautīga un viltīga, gandrīz vienmēr prata izvairīties no mātes uzraudzības.

Bet es esmu aizsteidzies notikumiem priekšā. Ar Olivu es iepazinos pie kāda advokāta — kalsena, īgna Kasi ja tipa Griničvilidžas pasaules pārstāvja, kurš bija uzaicinājis Olivu un viņas draugus pusdienās «Melnajā kaķī» tai laikā, kad šī iestāde vēl bija pilnā plaukumā. Oliva tad bija precējusies ar ļoti bagātu rietumu kokrūpnieku, kurš bija atļāvis viņai braucienu uz austrumiem. Toreiz viņa viesojās pie kāda redaktora, diezgan aušīga cilvēka, un viņa sievas, kuri draudzējās ar advokātiem; viņi lepojās ar to, ka viņiem ir saskare ar Griničvilidžu gan intelektuālā ziņā, gan visādi citādi. Olivu, kā es novēroju pusdienu laikā, uzskatīja par īstu ieguvumu. Viņa bija bagāta, viņa bija gudra, turklāt — un tas vēl svarīgāk — jauna, enerģiska un skaista: smagi, spīdīgi melni mati, izšķirti uz celiņa pēc spāņu parauga, apņēma zemu ziloņkaula krāsas pieri, kvēlas mandeļveida acis raudzījās silti un atklāti. Ziloņkrāsas kakls un rokas bija daiļi apaļīgas. Kleita, kādas valkā spānietes, šalle, auskari, matos plata spraude — atceros, es nodomāju: patiešām amizanti, šī lēdija no Spoukenas izskatās gluži kā kastīliete.

Starp viesiem bija kāds dzejnieks, toreiz diezgan labi pazīstams — gara auguma, cirtainiem matiem —, uz kuru Oliva, kā es ievēroju, skatījās, acis nenovērsdama. Un viņš glaimots uzsauca vi

ņai tostus un izteica komplimentus — visai nodrāztus un salkanus. Vēl tur bija kāds rakstnieks, anarhistu žurnāla redaktors, kurš, jaunās viešņas skaistuma iedvesmots, spēcīgiem izteicieniem nosodīja bagātību un sociālo nevienlīdzību, pa vidam apbērdams Olivu ar iereibuša cilvēka komplimentiem. Vēlāk es daudzas reizes satiku viņu viesībās pie Olivas — un viņš nevarēja vien beigt viņai veltītos slavinājumus. Tad vēl tur bija … nē, diezgan .. . Pietiks, ja pateikšu, ka pie galda sēdēja vismaz divdesmit cilvēki, vīrieši un sievietes, gan pusmūža, gan jauni, dažādu profesiju un rangu pārstāvji, un visi, kā likās, uzskatīja Olivu par atdarināšanas cienīgu paraugu un ievērojamāko personu šajās viesībās. Un viņa, kā es pats redzēju, patiešām bija visinteresantākā un vispievilcīgākā sieviete šinī sabiedrībā. Dāsno pirmskara laiku lētais sarkanais vīns! Kokteiļi un skotu viskijs, cik uziet! Un «Kasijs», cik es manīju, nebija skops namatēvs. Ap pusnakti viņš uzaicināja visus pie sevis mājās vecajā Grouvnerā, kur atkal bija dažādi dzērieni, cigaretes, mūzika, sarunas. Šķita — gaiss vai sīc no zobgalīgiem mājieniem par šo un par to, par visu ko.

Bet galvenais, kas tovakar saistīja manu uzmanību un modināja īpaši lielu ziņkāri par šo jauno sievieti, bija manas paziņas un šīvakara viesību partneres drudžainā un pat pazemojošā greizsirdība. Starp citu, ar mani šai greizsirdībai nebija nekāda sakara. Viņa mīlēja citu vīrieti, kura pašlaik nebija šai pilsētā, bet kuram absolūti piederēja viņas simpātijas. Bet kādu tirādi es noklausījos pa ceļam mājup! Kādus aizrādījumus par Olivas dzīvi! Kas tad viņa galu galā esot? Neaptēsta provinciete

no rietumiem, nulle, nekas vairāk! Viņas vīram, kokrūpniekam no tālajiem rietumiem, protams, naudas diezgan, bet pats neizglītots, tīrais tumsonis! Diezin kāpēc viņa dzīvo te Ņujorka viena un viņš tur, rietumos, pelna viņai naudu? Nu, tas taču skaidrs! Tāpēc, ka Oliva Branda ir cietsirdīga avantūriste, viņa ļauj sevi uzturēt cilvēkam, kuru nicina un no kura kaunas. Viņa ir dīkdiene, tukša sieviete — ne vairāk un ne mazāk, patiešām, — un vēl izliekas, it kā viņai būtu kāds sakars ar literatūru un mākslu. Tēlo interesi un sajēgu par mākslu! Ak dievs! Uzstājas kā diezin kāda smalka dāma! Iedomājas sevi par diezin ko! Nauda, nauda, nauda! Liels, grezns dzīvoklis Riversaiddraivā! Mašīna! Apkārusies ar ādām un dārgakmeņiem, mīļāko vesela varza, un vēl iedrošinās ierasties Grinič- vilidžā un spriest par nabadzīgo tiesībām un Marksa un Kropotkina teorijām: jā, jā, tēlo interesi par sociālismu un radikālismu! Nu, vai zināt! Lai visi radikāļi, kas sevi ciena, piesargās no tādiem faķīriem un liekuļiem! (Es laikam gan stāstu mazliet juceklīgi un nesaprotami; neko darīt, viņa tieši tā izteicās.)

Tas ir ļoti interesanti, es nodomāju. Patiešām jā- būt kaut kam sievietē, ja viņa spēj radīt tādu noskaņojumu, sacelt tādu vētru otrā sievietē — turklāt visai izcilā. Bez tam viņa patiesi ir ļoti skaista. Diezin kur viņa dzīvo? Mani viņa nemaz neievēroja.

Pagāja diezgan ilgs laiks, un es nekā netiku dzirdējis par šo izdaudzināto «avantūristi». Tad kāds pavisam cita tipa cilvēks, redaktors un talantīgs rakstnieks, kuram patika klaiņot pa Ņujorku un interesēties par visu ko, ieminējās man par viņu.

Viņš bija kaut kur iepazinies ar Olivu Brandu. Viņai esot ļoti īpatnējs dzīvoklis Riversaiddraivā. Viņa bieži rīkojot viesības, un tur sanākot interesanti cilvēki. Protams, arī daži radikāļi, no tiem, kas darbojas V.R.S.*, piemēram, kāds kalnrūpniecības strādnieks, nozīmīgs strādnieku kustības vadonis no rietumiem, un tiem visiem Oliva, redzams, ļoti patīkot. Un kas par to? Viņai ļoti vispusīgas intereses. Bez tam tur viesojoties daudzi citi, gan vīrieši, gan sievietes, kurus nekādā ziņā nevarot saukt par radikāļiem. Viņa pulcinot visdažādākos cilvēkus — redaktorus, māksliniekus, piedzīvojumu meklētājus, dīkdieņus. Man tur patiktu. Kāpēc neaiziet kādreiz pie viņas? Es šo ierosinājumu noklausījos diezgan vienaldzīgi, tāpēc ka toreiz biju ļoti aizņemts. Tomēr šie pilnīgi pretējie Olivas raksturojumi mani ieinteresēja, un es viņu bieži atcerējos. Jādomā, ka viņa patiešām valdzinoša sieviete. Tukša auša vai pavisam nenozīmīga persona nespētu piesaistīt tik dažādus cilvēkus. Mans paziņa, starp citu, izteicās, ka viņa esot ļoti izglītota, ar plašiem uzskatiem un viņas bibliotēka esot sevišķi izcila. Es sāku domāt, ka vajadzētu aiziet.

Tad kādu dienu zvanīja telefons — un es izdzirdu glāsmainu sievietes balsi. Vai viņa mani netraucējot? Lūdzu piedošanu! Runā Oliva Branda. Vai es viņu atceroties? (Protams.) Viņa jau sen gribējusi uzaicināt mani pie sevis, bet kaut kā neesot izdevies. Pat lūgusi savus paziņas, lai paņem mani līdzi, bet viņi to nav izdarījuši. Tāpēc viņa tagad zvanot. Vai es neaizietu šovakar pie viņas pusdienās? Nē? Kāpēc mani vajagot tā lūgt? Nu, ja ne,

* Vispasaules rūpniecības strādnieki.

tad nekā darīt, viņa saprotot. Bet rīt viņa ar dažiem paziņām, patiešām interesantiem cilvēkiem, ejot uz bohēmiešu teātri Istsaidā. Būšot lieliska tautas luga — oriģinālvalodā, bohēmiešu aktieru izpildījumā. Vai es neietu viņai līdzi? Viņa stāstīja tik aizraujoši, ka teātris mani ieinteresēja. Apsolījos iet. Bez tam mani ieinteresēja tieši viņas stāstījums, tas, kā viņa aprakstīja lugu un aktierus. Tie neesot profesionāli aktieri. Dažus viņa pazīstot, tie dzīvojot un strādājot bohēmiešu kolonijā. Luga esot traģiska. Par mīlestību, nabadzību, apspiestību. Klausīdamies viņas runā, es jutu, ka tā nav tukša čalošana. Viss, ko viņa sacīja, pauda dziļu cilvēcīgumu un kritisku nostāju.

Norunātajā laikā viņa gaidīja mani pie durvīm, mašīnā, atkal izgreznojusies dārgakmeņiem un ādām, kā parasti, un es nodomāju: cik dīvaini, ka sievietei, kas interesējas par bohēmiešu zemniekiem un viņu traģēdijām, piemīt tāda tieksme pēc ārišķīgas greznības. Taču, kad mēs sarunājāmies, pūlēdamies pēc iespējas drīzāk atklāt viens otra garīgo pasauli, es sapratu, ka man darīšana ar spilgtu personību, gudru, vispusīgu cilvēku, kas daudz lasījis, tomēr nav piedzīvojis un pārdzīvojis pārāk daudz, nav pārsātinājies. Ņujorka viņai liekoties tik interesanta. Ak, ja tikai es zinātu! Pēc Spou- kenas! Pēc Soltleiksitijas! Pēc garīgās un jūtu dzīves nabadzības Vidējo un Tālo Rietumu vienmuļībā! Šeit viss tik neparasts, pat ielas, drūzma, svešā apkārtne, ārzemnieki, kas svešā zemē tomēr turas kopā un runā savā valodā, ievēro savas nacionālās paražas! Ak! Man pašam patika liela pilsēta, bet viņai ar savu sajūsmu izdevās iekvēlināt mani vēl vairāk, un, kaut gan mani, tāpat kā visus, kas

sastapās ar Olivu Brandu, saistīja viņas apburošā āriene, daudz spēcīgāks tomēr bija viņas garīgo spēju valdzinājums.

Un tad mēs jau bijām pie kādas lielas, vienkāršas, strādnieku klubam līdzīgas halles tālu īstsaidā. Pa durvīm plūda iekšā ārzemnieki, pēc izskata strādnieki. Man šķita, ka mēs, it īpaši Oliva savās elegantajās ādās, esam krasā kontrastā ar šo ikdienišķo pasauli. Bet viņa, kā likās, par to sevišķi neuztraucās. Kā es vēlāk uzzināju — pret skaistumu un pat pret grezniem tērpiem, ja tie piestāv, pēc viņas domām, nekas nebūtu iebilstams. Katrs cilvēks, kā viņa apgalvoja — vismaz Amerikā —, var tiekties pēc tā. Kāpēc vienmēr un visur neparādīties labi apģērbtam, ja tas netiek darīts, lai slavinātu savu bagātību un aizvainotu citus? Viņa varētu atteikties no greznības, kad tas nepieciešams — un arī esot to darījusi —, taču dzīve esot pārāk pelēcīga, tāpēc viņa atzīstot, ka vienmēr vajag izskatīties, cik reprezentabli vien iespējams, protams, bez nolūka aizvainot kādu. (Likās — tā bija laba atbilde lēdijai, kura būtu gribējusi atņemt viņai krāšņos tērpus un rotas, lai viņa ģērbtos mais- audeklā un kaisītu pelnus sev uz galvas.)

Blakus galvenajai ieejai atradās neliels restorāns un bārs, kas, acīm redzot, piederēja pie šī kluba, — tas bija dīvains apvienojums: spēļu zāle, lasītava, kafejnīca, alus bārs un varbūt vēl kaut kas. Lejā bija pat ķegļu spēles iekārta (Nu kā tad, ārzemnieki!), no turienes atskanēja koka bumbu klaudzoņa. Oliva paņēma mani pie rokas un atvēra ar portjerām aizsegtās durvis.

— Pirms ejam augšā, izdzersim tasi kafijas ar bohēmiešu cepumiem. Te tos var dabūt. Es reiz

ieraudzīju šo restorānu un iegāju. Tur ir ļoti patīkami.

Viņa aizveda mani pie maziem galdiņiem ar zaļa marmora virsām, kuri bija ērti novietoti pie zilganzaļas sienas. Patiešām — te izskatījās ārzemnieciski. Šur tur sēdēja un lasīja cilvēki, kā likās, strādnieki, sīki ierēdņi vai veikalnieki. Kamēr mēs ēdām, Oliva kaut ko dūdoja un murrāja par Ņujorkas kolorītu. Un es neviļus iedomājos, kā gan viņa dzīvojusi rietumos. Tad mēs gājām augšā, teātra zālē. Kā Oliva bija paredzējusi, luga patiešām bija interesanta un atgādināja — vismaz pēc sižeta — Tolstoja «Tumsības varu». Tai vakarā es atklāju kaut ko jaunu — agrāk neievērotu: ka Olivu dziļi saviļņo, satrauc tās parādības, ko es uzņemu kā neizbēgamu dzīves ļaunumu, bet ko viņa pretēji man neuzskata par tik bezcerīgi nenovēršamām. Dzīve,, kaut arī lēnām, iet uz priekšu, vismaz tā vajadzētu būt! Kā Oliva paskaidroja, viņa to sapratusi, mācīdamās vēsturi. Kaut arī viņa neatzina pārāk krasu — es varbūt sacītu: nihilistisku — rīcību, tomēr nopietna cīņa, kas risinājās Amerikā starp darbu un kapitālu, radīja viņā pārliecību, ka nepieciešama strādnieku stāvokļa uzlabošana. Nožēlojamie smagā darba strādnieki īst- saidas rūpnīcās! Cepuru un zīda rūpniecības strādnieki Denberijā un Petersonā! Cik briesmīgos apstākļos viņi dzīvo! Kā es sapratu — viņa jau bijusi abās šajās pilsētās, kad tur notikušas strādnieku cīņas. Tur bija Bils Heivuds, Emma Goldmena, Bens Reitmens, Moiers, Petibons — lielie, daudzās sadursmēs rūdītie strādnieku kustības vadoņi —, ar kuriem viņa bija iepazinusies šeit vai arī jau pirms ierašanās Ņujorkā.

Bet ko es domājot par nežēlīgo cīņu starp darbu un kapitālu? No manām grāmatām redzams, ka es jūtot līdzi nabagajiem un apspiestajiem. Protams, es atbildēju, nabagajiem un apspiestajiem visā pasaulē. Tomēr, manuprāt, nepareizi būtu iedomāties, ka cilvēks pats itin nemaz nav vainojams savā nabadzībā un apspiestībā. Protams, ir ne tikai netaisni, despotiski likumi, bet arī netaisni, despotiski cilvēki un organizācijas, un pret tiem vajadzētu cīnīties. Taču padarīt visus cilvēkus pilnvērtīgus un līdztiesīgus — diezin vai tas atbilstu dabas likumiem. Heivuds, Emma Goldmena un daži citi strādnieku kustības vadoņi maldās, kā es toreiz sacīju, uzskatīdami, ka cilvēks tikai tāpēc, ka viņš nabags un apspiests, tūlīt ar kaut kādas maģiskas sociālās ķīmijas (kuras būtība man līdz šim palikusi neizprotama) palīdzību jāpārvērš — turklāt acumirklī — par apzinīgu, radošu sabiedrisku faktoru, kura rokās jānodod vara un tiesības norādīt, kādi sabiedriskie pienākumi ikvienam jāpilda un kādus dzīves labumus viņš drīkst baudīt; pie tam jebkuras citas vides radošie spēki pilnīgi jāparalizē. Es tam nekādi nespēju pievienoties. Jāiznīcina nevienlīdzība? Protams, ja vien tas iespējams, tāpat nabadzība, ciktāl tas panākams ar cilvēka gribu un spējām. Taču apgalvot, ka visus cilvēkus, vienalga, kādā sabiedriskā iekārtā, iespējams atbrīvot no viņu pašu trūkumiem un muļķības vai arī ka strādniekiem, cilvēkiem, kas strādā vienīgi fizisku darbu, tikai sava skaitliskā pārsvara dēļ vajadzētu kļūt par sabiedrības un valdības galveno uzmanības objektu, — nē, nemūžam ne! Es to nespēju saprast. Es nevēlos, lai strādnieks būtu apspiests. Bet es arī nevēlos, lai viņam pārmaksātu

un — tikai tāpēc, ka viņš spēj organizēt un drīkst balsot, — atļautu norādīt visiem citiem strādniekiem vai domātājiem, vai radošajiem dižgariem visā pasaulē, kā un kādā mērā tiem jāsaņem atlīdzība par savu darbu. Jo cilvēkam, kurš savu garīgo spēju aprobežotības dēļ spiests strādāt fizisku darbu, nav tiesību noteikt radošam domātājam, kā un kādās sabiedriskās vai citādās robežās tam jādomā un kāda atlīdzība jāsaņem par savu garīgo darbu. Dzīve radīta nevis vienai atsevišķai šķirai — vienalga, vai tie būtu strādnieki, amatnieki, tirgotāji, finansisti vai kas cits —, bet visām. Un nekādā ziņā nevajadzētu visas šķiras uzskatīt par pilnīgi vienlīdzīgām. Visi cilvēki nedomā un nespēj domāt vienādi un nepelna vienādu atlīdzību — un nekad tā nebūs. Dzīve radīta nevis vienādībai, bet daudzveidībai. Visās sakarībās, gan ķīmiskās, gan citās, ir nepastāvīgs līdzsvars. Un tāpat ir cilvēku sabiedrībā. Tātad … Mani apgalvojumi kļuva visai kategoriski, ja arī varbūt nebija pilnīgi skaidri formulēti, tāpēc …

Sākās viens no tiem garajiem strīdiem, kas galu galā parasti izrādās gluži veltīgi, tas turpinājās viņas dzīvoklī, kur mēs iebaudījām vēlas vakariņas, tā ka es beidzot tiku mājās trijos pēc pusnakts. Tagad es biju pārliecinājies, ka esmu sastapies ar neparastu sievieti, kas spēj valdzināt tiklab ar savu skaistumu, kā ar garīgo pasauli. Vēl vairāk — es sapratu, ka viņai piemīt sirds siltums un cilvēcīgums, kas neļauj mierīgi noskatīties uz cilvēku ciešanām. Šīs īpašības, manuprāt, mudināja viņu lasīt, domāt, runāt, meklēt — iet visur, kur vien iespējams, lai pati visu redzētu, dzirdētu, uzzinātu no pirmavotiem. Es sāku domāt, ka, par spīti visam,

ko biju dzirdējis par viņas vieglprātīgajām tieksmēm — vai varbūt tieši to dēļ —, mēs vēl dzirdēsim par viņas panākumiem garīgā darba laukā.

Ieinteresējies par viņu, es drīz vien pieņēmu uzaicinājumu pusdienās un sastapu pie viņas dažādus interesantus cilvēkus. Piemēram, līdz ar Moi- eru, kuru kopā ar Heivudu un Petibonu tiesāja par to, ka viņi pirms dažiem gadiem, lielā Kolo- rādo ogļraču streika laikā, noslepkavojuši kādu Steinenbergu, bijušo Kolorādo štata gubernatora palīgu, tur bija divi gleznotāji un kāds mūziķis, kurus es labi pazinu; liberāla politiska nedēļas laikraksta redaktors; sociālistiska «Daily Worker» tipa nedēļas laikraksta redaktors; tas pats dzejnieks, kas bārstīja viņai komplimentus, kad pusdienojām «Melnajā kaķī»; vienmēr apbrīnojamais Bens Reitmens, Emmas Goldmenas kādreizējā «lielā laime»; kāds žurnālists (atcerieties viņu, lūdzu!), kurš, izmantojot līdzekļus un brīvo laiku, vadīja «Ņujorkas jaunumu» nodaļu kāda liela laikraksta svētdienas pielikumā; un — sabiedrības krāsainībai un greznumam — kāds pusducis jaunu gan precētu, gan neprecētu sieviešu, visas diezgan pievilcīgas un apveltītas ar to ne visai izsmalcināto, bet aso intelektu, kas ļauj apzināt ikvienu uzmanības cienīgu garīgās pasaules, mākslas vai sociālu problēmu. Taču šoreiz mēs bijām sapulcējušies tikai izklaidēties pie pusdienu galda.

Kā viss, kas saistīts ar Olīvu Brandu, mani tovakar ieinteresēja viņas dzīvokļa iekārtojums, pareizāk, noskaņa, kādu radīja šis iekārtojums. «Krāšņs» varētu būt gandrīz īstais apzīmējums. Redzams — kokrūpnieks bija neskopodamies ļāvis, lai viņa pērk visu, ko vēlas. Pārsvarā bija stila mēbeles,

grīdas noklātas ar skaistiem tepiķiem. Gobelēni, dažas ultramodernas skulptūras un dažas interesantas, kaut arī pārāk spilgtas neoimpresionistiskas gleznas, diezin kur sadabūtas. Paklāji, aizkari, lampas, gleznas, grāmatas — viss liecināja par tīšu nevērību, kas bieži raksturīga cilvēkiem, kuri vēlas pārsteigt ar savas apkārtnes izsmalcinātību. Milzums grāmatu par visdažādākajiem tematiem. Šī sieviete, acīm redzot, lasīja daudz, alkatīgi un ne tikai izklaidēšanās dēļ. Sākumā es šaubījos, vai tas viss atspoguļo viņas pašas gaumi un intereses vai varbūt radies kāda cita ietekmē. Gada laikā pārliecinājos, ka viņa rīkojusies pilnīgi pēc savas gaumes.

Pret visiem viņa pūlējās izturēties laipni un uzmanīgi, un, dzirdot viņas viesu parupjās un pat brutālās piezīmes, es nospriedu, ka viņa ļoti iecietīga pret citu uzskatiem. Toreiz man likās — pat pārāk iecietīga. Viņas intereses šķita pārāk plašas, pārāk nenoteiktas. Taču bija skaidrs, ka pretstatā tiem, kas atzina krasus sociālus līdzekļus, kuri parasti saistīti ar revolucionāriem nemieriem, viņa aizstāvēja vispusīgu attīstību. Cilvēkiem jāmācās, jāmācās, jāmācās! (Ja tikai viņiem tas būtu iespējams!) Vēlāk es viņai reiz sacīju, ka viņai vajadzētu izvēlēties lecošu sauli par savu simbolu un emblēmu. Vispār viņa pārāk interesējās par cilvēkiem — jebkuras nozares pārstāvjiem, tā ka tas kavēja viņu nostāties viena vai otra pusē, tomēr dažos gadījumos, tas ir, dažos aktuālos strādnieku kustības jautājumos, viņa bija tikpat krasa kā jebkurš radikālis.

Vēl tajā vakarā es nopratu, ka Olivu kā sievieti iekāroja ļoti daudzi un arī viņai pašai patika pār

maiņas, kaut gan rietumos viņai bija tāds devīgs vīrs. Aiz tā iemesla — īpaši sākumā — man radās tieksme nosodīt Olivu. (Visu zināt nozīmē visu piedot.) Viens no viņas pielūdzējiem bija žurnālists, kas man toreiz stāstīja par viņas viesībām. Tas bija spēcīgs, enerģisks, pievilcīgs vīrietis, un man radās aizdomas, ka viņš Olivas mājā īpaši ieredzēts. Un izrādījās, ka man taisnība. Tad dzejnieks, kurš dziedāja viņai slavas dziesmu «Melnajā kaķī». No viņa iereibuša cilvēka vaļības tajā vakarā un arī citos gadījumos es nopratu, ka viņš bauda Olivas labvēlību, un vēlāk viņš man arī atzinās. Un strādnieku kustības milzis. Jā, arī viņš! Vai šī sieviete patiešām tik negausīga mīlestībā, es nodomāju.

Tomēr viņa man ļoti patika. Patiešām varēja smelties iedvesmu viņas dzīves alkās, dzīves priekā, skaistuma, poēzijas, romantikas izjūtā, viņas neatslābstošajā interesē par cilvēkiem, kuriem piemita radošas garīgās spējas, it īpaši, ja tas apvienojās ar skaistuma izpratni, un viņas patiesajā nožēlā, ka dažiem cilvēkiem šādu spēju nav. Es nospriedu, ka viņā izpaužas jaunā — vai varbūt vecā, nezinu, kā to nosaukt, — sievietes tieksme pēc brīvības, viņas šodienīgā atbilde mūžsenajai vīriešu nepastāvībai. Šķita, ka viņai vienalga, vismaz pašlaik, kā ļaudis vērtē sievietes skaidrību. Viņa mīlēja dzīvi, darbību un romantiku jebkurā tās izpausmē. Un tikumību — vai laulības morāles kodeksu — viņa uzskatīja par izdomājumu, kas citiem vajadzīgs, citiem ne. Par sevi viņa, acīm redzot, bija nolēmusi, ka viņai tiesības uz to dionīsisko brīvību, ko grieķi piešķīra heterām. Viņa uzskatīja, ka sievietes mīlestībā drīkst būt tikpat brīvas kā vīrieši, taču savu pārliecību viņa nevienam neuzspieda un arī nedo-

māja, ka vīriešiem šīs viņu tiesības vajadzētu ierobežot. Cik es nopratu no viņas rīcības un vārdiem, viņa bija pārliecināta, ka brīvām attiecībām starp gudriem vīriešiem un sievietēm jābūt tādām, lai tās ne tikai viņiem pašiem sniegtu līksmu iedvesmu un garīgu atdzimšanu, bet arī veicinātu sabiedrības labklājību, radītu jaunas vērtīgas idejas un spēcīgus stimulus sabiedrības attīstībai. Es bieži tiku smējies, klausīdamies, kā viņa ar Gargantijas līdzinieku Benu Reitmenu apspriežas par to, kas pasaulei būtu vislabākais. (O, Rablē, kāpēc jūs tur nebijāt klāt?) Jāpiebilst, ka Oliva neuzskatīja juteklisko mīlestību par savu iegribu apmierināšanu. Tieši pretēji — viņa to saistīja ar romantiku, laimi un lielām idejām. Visu lielākas gara brīvības iegūšanai — tā viņa reiz man sacīja, — jūtu dzīvei jābūt kā virpulim, kurā vīrieši un sievietes bauda laimi un tai pašā laikā domā un gūst jaunas vērtīgas atziņas.

Runājot par tāda pieņēmuma pareizību no pieklājības normu viedokļa, man jāsaka tā: ja vīrieši un sievietes spēj ilgu laiku rast prieku tādā virpulī, tad, jādomā, tam ir kāds attaisnojums. Protams, puritānisms tiecas pēc vienmuļības un pa- rastības — lai mīlestība tikai rada ģimeni, bērnus. Bet kālab? No otras puses, ne visi vīrieši spēj paciest nepastāvīgu sievieti, tāpat kā visas sievietes nespēj paciest nepastāvīgu vīrieti. Un ne visi spēj paciest vienmuļību — pat tie, kam patīk kārtība. Un, ja dažus viņu iekšējās dziņas urda griezties trakā virpulī, — kāpēc viņus atturēt?

Lai katrs domā ko domādams — Oliva Branda tomēr bija neparasta personība. Viņa iepazīstināja mani un, bez šaubām, arī citus ar interesantiem cilvēkiem, idejām, notikumiem un grāmatām. Atceros — reiz viņa aizveda mani uz slepenu sapulci, ko vadīja viens no toreizējiem strādnieku kustības vadoņiem, lielā Lorensas streika dalībniekiem. Sapulce notika īstsaidā kādā nolaistā zālē, logi bija rūpīgi aizklāti, baidoties no policijas, jo bija izdots rīkojums arestēt šo cilvēku. Ļaužu pūlis, kas drūzmējās pārpildītajā, smacīgajā zālē, bija skaidra liecība tam, cik kaisli dzīves pabērni un beztiesīgie reizēm pieķeras tiem, kas sola viņiem kaut vai cerību stariņu. Protams, šis cilvēks nebija nekāds īstais «glābējs». Beigu beigās viņš cieta neveiksmi, kopā ar citiem tika izsūtīts un nesen nomira kaut kur ārzemēs. Viņš bija tikai entuziasts, varbūt garīgi mazliet nenosvērts, viņš domāja par dzīves ļaunumiem un pilnīgi nesavtīgi uzsāka cīņu, nesaudzīgu cīņu par strādnieku šķiras tiesībām. Bet šī telpa! Šīs bālās, izmocītās, gaidpilnās sejas. Fabriku strādnieces un kalpones, kas nenovērsa no viņa jūsmīgus skatienus! Bija tāda sajūta, it kā es lūkotos pa logu uz nekad vēl neredzētu pasauli. It kā redzētu Kristu domīgi staigājam starp nelaimīgajām pazemes ēnām.

Bet tas vēl nav viss. Tieši Oliva aizveda mani uz Ņujorkas muhamedāņu mošeju; uz to vienīgo vietu Ņujorkā, kur pulcējās kopā mazdaisma piekritēji; uz kādām aizliegtām boksa sacīkstēm. Bez tam pašā vasaras karstumā, kad es biju galīgi nomocījies aiz tveices un naudas trūkuma, viņa sameklēja lētu restorāniņu, kuru kāds diezgan nepraktisks laivinieks bija ierīkojis Ziemeļu upē, netālu no Deviņdesmit sestās ielas uz veca dūņās iegrimuša kuģīša, — tur pavasara vai vasaras vakaros varēja pasēdēt un par karalisku summu —

septiņdesmit pieciem centiem — ēst bifšteku vai karbonādi un tīksmināties par saulrieti.^ vai zvaigžņu mirdzu. Laivas, kas slīdēja garām! Ūdens šļaksti gandrīz pie paša galdiņa! Cik jautri tērzēja kāds ducis cilvēku, kurus Oliva bija pierunājusi braukt šurp! Es iztēlē redzu, kā viņi ap septiņiem steidzas uz upmalu, priecādamies par gaidāmo baudījumu — bifšteku ar kartupeļiem uz pusnogrimuša kuģīša klāja. Cik tas viss bija jauki, kaut arī mazliet aušīgi! Bija tāda sajūta, it kā piedalītos kādā aizraujošā dēkā — tieši tā bija atvedusi šurp Olivu un tagad urdīja mūs pievienoties viņai!

Taču es atkal esmu novirzījies sānis. Sastopoties ar Olivu, es vienmēr pūlējos likt viņai saprast, ka mani pie viņas saista tīri garīgas intereses. Taču drīz vien atklāju, ka, par spīti manai atturībai, es, tāpat kā daudzi citi, biju izraudzīts mīlas dēkai. Sākumā, protams, tas nebija tik stipri manāms. Viņa pret visiem izturējās draudzīgi, kā labs biedrs. Taču, ieraugot «izredzēto», viņa smaidīja sevišķi vēlīgi un pastiepa rokas tādā žestā, kas skaidrāk par vārdiem sacīja: «Priecājos jūs redzēt!» Un vienmēr viņai bija kāds īpašs jaunums, ko pastāstīt tikai viņam vienīgajam. Pēc laiciņa es ievēroju, ka viņa sāka ielūgt mani vienu pašu. Dažreiz viņa gribēja, lai es paklausos mūziku — viņa lieliski dziedāja un spēlēja klavieres. Vai arī gribēja parādīt man kādu jaunu retu grāmatu, ko es noteikti nebūšot vēl redzējis. Tieši tā es iepazinos ar Frei- zera «Zelta zaru». Tāpat ar Freida «Trim apcerējumiem par seksa teoriju». (Pie Olivas es vēlāk satiku kādu amerikāni, kas atbalstīja šī austrieša uzskatus par dzīves galveno virzošo impulsu.)

Kādu dienu, kad brokastoju pie Olivas, viņas

izturēšanās kļuva nepārprotama. Uz galda bija vīns, cigaretes. Viņa prata kaut kā rotaļīgi apsēdināt savu viesi krēslā, tad nometa sev spilvenu pie viņa kājām un atnesa zemu galdiņu, uz kura pasniegt kafiju, saldumus vai augļus vai novietot grāmatu, vai izkārtot gleznas. Un viņa zināja, kādā graciozā pozā vislabāk atlaisties. Bet pirms tam mēs bijām virtuvē, lai pagatavotu kaut ko sevišķu mūsu dzīrēm, pie kam es darbojos kā pavāra palīgs un trauku mazgātājs. Tieši tur, bez šaubām, lai drīzāk ievirzītu mūsu attiecības vēlamā gultnē, viņa sāka stāstīt man savu dzīves stāstu. Daļa no tā jums jau zināma. Esmu aprakstījis viņas nopietno bārdaino tēvu. Oliva apgalvoja, ka nekad nespējusi saprast tēvu un astoņpadsmit gadu vecumā mocījusies ar neciešamu vēlēšanos izdarīt kaut ko tieši pretēji vispār atzītām pieklājības normām, kuru simbols bijis viņas tēvs. Tad kādu dienu, rakņādamās pa grāmatplauktiem Soltleiksitijas bibliotēkā, viņa satikusi jaunu advokātu, par kuru līdz tam nekā nezinājusi, viņš ieradies diezin no kurienes, meklēdams iespēju taisīt karjeru. Viņš bijis ļoti patīkams un glīts. Palīdzējis viņai izvēlēties grāmatas un ieteicis, ko vēl vajadzētu izlasīt. Pastāstījis, kur atrodas viņa kantoris, un norunājis ar Olivu satikšanos turpat bibliotēkā, tā bijusi visai piemērota vieta. Vēlāk uzaicinājis viņu pie sevis.

Šis romāns turpinājies vairāk nekā gadu. Kā Oliva man tagad pastāstīja — advokāts viņai gluži labi paticis. Viņa smiedamās paskaidroja — viņas interese par šo cilvēku bijusi tik ilgstoša tāpēc, ka viņiem ļoti grūti bijis satikties un tieši kavēkļi iekvēlinājuši viņas interesi. Un visam šim notiku-

mam bijusi īstas dēkas pieskaņa. Viņš, protams, bijis precējies. Tomēr nevis briesmas vai kaut kāda nelaime darījusi visam galu, bet apnikums — apziņa, ka, par spīti visam, viņas dzīve tomēr paliek ierobežota un ka šis piedzīvojums nav nekāds nozīmīgais. Pēc dažiem mēnešiem viņa sākusi nojaust, ka iemīļotais nemaz nav tik ievērojams cilvēks un ka viņa nonākusi diezgan neapskaužamā situācijā. Viņš vēl gluži labi iztika ar savu sievu, kura bija bagāta, un, kad pienāca laiks, pavisam mierīgi šķīrās no Olivas.

Drīz pēc tam redzes laukā parādījās nākamais vīrs, Spoukenas un Aļaskas kokrūpnieks, kuru es jau esmu aprakstījis (Oliva to nekad netika darījusi) kā rupju materiālistu un neciešamu cilvēku. Pēc Olivas vārdiem — viņš gan bija skaists un ļoti bagāts, bet garīgi diezgan aprobežots. Viņam eksistēja tikai tas, ko var redzēt ar aci, aptaustīt ar rokām, izmērīt ar metra mēru vai saskaitīt. Nekas viņam nelikās mīklains, izņemot varbūt vienīgi psihiskās slimības un reliģiskas vai politiskas ilūzijas. Visvairāk viņš dievināja naudu un visu, kas iegūstams par naudu: plašus zemes īpašumus, lielas mājas, dārgas mēbeles, rēķinus bankā, direktoru posteņus, tādu pašu nodrošinātu, bagātu cilvēku sabiedrību vai vismaz atzinību.

Šajā sakarībā viņai bija vēl kaut kas sakāms par tēvu. Jūs droši vien atceraties — viņa jau bērnībā bija atklājusi, ka nesaprot tēvu. Šinī gadījumā, kad runa bija par viņas precībām, tēvs viņai likās vēl neizprotamāks. No visa, ko tēvs agrāk bija sacījis, viņa bija secinājusi, ka pats svarīgākais dzīvē ir reliģija, pie tam viņš runāja nevis par kristietību vispār, bet par baptistu sektu, pie kuras pats pie

derēja. Tieši sekta bija pats svarīgākais — viņa baznīca, piederība pie tās, sabiedriskie un komerciālie labumi, ko viņam nodrošināja aktīva un nopietna piedalīšanās sektas dzīvē. Taču, kad parādījās iespējamais precinieks, kurš nemaz nebija īsteni ticīgs, tikai kaut kā pavirši saistījies ar metodistiem, viņu tūlīt veda mājās un iepazīstināja ar meitu, tāpēc ka tēvs un māte labi zināja un tikpat kā apgalvoja, ka viņai laiks precēties. Vai nu ticīgs vai neticīgs, toties bagāts! Viņš bija ieradies šinī apvidū, lai apskatītos un, ja iespējams, nopirktu kaut kādas ganības. Un tēvs bija ārkārtīgi norūpējies, lai meita atstātu iespaidu: iepriekš piezvanīja uz māju un pateica, ka atvedīs līdzi kādu ievērojamu jaunu cilvēku, nākamo bankas klientu, vai meita nebūtu tik laipna un neparādītu viņam mazliet uzmanības, tēva labad — ne vārda par baptistu ticību, ne arī par šī džentlmeņa reputāciju. Viņš bija bagāts. Tas bija noskaidrots bankā.

Lai nu būtu kā būdams — svešais parādīja viņai lielu uzmanību. Pilsētā viņš uzturējās vairākas dienas. Turklāt piedziedāja viņai un arī viņas vecākiem pilnas ausis par savu finansiālo stāvokli, nosaucot noteiktus skaitļus. Un, kad viņš bija projām, vecāki bieži viņu pieminēja. Pie tam kāda Olivas skolas biedrene nesen bija ļoti izdevīgi apprecējusies un kopš tā laika sākusi izturēties pret viņu it kā ar pārākuma apziņu. Olivas aizskartā patmīlība un tas, ka vecāki tā cildināja precinieku, iekvēlināja viņu. Vismaz viņa būs bagāta! Turklāt viņa jau bija ieguvusi pārliecību, ka nepieciešams nodrošināt sev ērtu ģimenes ligzdiņu, kamēr nav par vēlu, un tā vēl pastiprināja domu, ka pēc dēkas ar advokātu būtu ļoti prātīgi un piesardzīgi apgā-

duties ar laulības apliecību. Tāpēc, kad pielūdzējs atrakstīja, viņa atbildēja. Viņš atbrauca atkal. Oliva nosprieda, ka apprecējusies varēs rīkoties pēc savas patikas. Kāpēc tad neprecēties? Bez tam viņa tad būtu pārspējusi savu skolas biedreni. Kad viņš atkal ieradās, viņa deva jāvārdu. Laulības notika baznīcā, Olivai rokās bija lilijas. Sekoja brauciens uz На vāju, kur viņam pat medusmēnesī bija kārtojami kaut kādi komercdarījumi, tad uz Spou- kenu.

Mūsdienās, bez šaubām, ikviens zina, cik vienmuļa ir intelektuālā un garīgā dzīve tādā nelielā Amerikas pilsētā, vienā no tām, par kurām varētu sniegt, piemēram, šādas ziņas: deviņpadsmitā vieta pēc iedzīvotāju skaita, septiņpadsmitā — pēc finansiālajiem resursiem un tā tālāk. Tomēr, kad Oliva stāstīja par to, bija interesanti klausīties. «Amerikas revolūcijas meitas» — ļoti ietekmīga organizācija, Tagores literārais pulciņš, Jaunās domas pulciņš, Sieviešu klubu amerikāņu federācija, vismaz septiņas biedrības kaut kā novēršanai vai uzlabošanai un vēl dažādie reliģiskie uzskati — dažās no pašām labākajām ģimenēm bija stingri sektanti. Bez šīs, tā sakot, intelektuālās dzīves bija vēl otra — pilsētas ievērojamāko cilvēku, viņu sievu un meitu komerciālie darījumi un izklaidēšanās: birža, piepilsētas klubs, tirdzniecības klubs, tāda un tāda ģimene un viņu septiņdesmit zirgspēku automašīna, Konstance, tāda un tāda, un viņas augsto draugu pulks. Pašu inteliģentāko cilvēku viesistabas, kā Oliva stāstīja, toreiz vēl lepojās ar F. Hopkinsona Smita, Marijas Korelli un Tomasa Nelsona Peidža jaunākajiem darbiem. Reizēm vēl rādīja «dzīvās bildes», kas jau sāka

iziet no modes. Billijs Sandejs bija ievērojama sabiedriska persona un tika ielūgts pašās labākajās ģimenēs.

Kaut arī Oliva dzīvoja tādos apstākļos un tolaik pati nebija nekas vairāk kā viltīga, juteklīga un godkāra jauna sieva, tomēr viņā bija kaut kas tāds, kas lika viņai pārmainīties — pie tam ļoti strauji. Viņa tagad saprata, ka viņai nav vajadzīga vienīgi nauda. Varbūt viņa tad bija tikko sasniegusi to mirkli, kad cilvēks sāk veidot savu «es». Katrā ziņā apkārtējā atmosfēra lika viņai gremdēties sevī un pastiprināja viņas interesi par visu, kas atšķīrās no viņas apkārtnes. Viņa sāka pirkt un lasīt nopietnas grāmatas — vēsturiskus aprakstus, romānus, biogrāfijas. Jāatzīst — viņa pārsteigta bija atklājusi, ka vīram ir plaša bibliotēka, — to viņš dabūjis no kāda, kurš bijis spiests no tās atteikties. Taču grāmatas tikai pastiprināja viņas neapmierinātību. Skota, Dikensa, Bret-Harta un Ro izlases! Dabiski, ka viņa sāka meklēt citu — aktīvāku garīgo dzīvi, tātad cilvēkus, kas domāja citādi nekā tie ap viņu. Taču pagaidām viņai bija tikai piepilsētas kluba «Dzīres», golfa kluba «Saulainā nogāze» un jahtkluba «Akmeņainais krasts» biedra kartes, turklāt vīrs skaidri pateica, ka vēlas, lai sieva kļūtu tikpat ietekmīga persona sabiedrībā, cik ietekmīgs viņš pats bija finansu pasaulē. Viņš pastāvīgi mudināja viņu aicināt viesos un uzņemt, cik vien iespējams, tādus cilvēkus, kas varētu būt viņam kaut kā noderīgi. Viņas godkāri tas neapmierināja. Viņa sāka vairīties no šī pienākuma. Radās nesaskaņas ar vīru. Bez tam viņa ap šo laiku sadraudzējās ar jaunu precētu sievieti savos gados, kura bija gandrīz tikpat neapmierināta ar savu stāvokli. Viņa bija diez

gan turīga nekustamu īpašumu pārdošanas aģenta sieva un alka izklaidēties, tikai ne parastā, vispārpieņemtā veidā. Viņu vairāk saistīja radikāļu darbība un sevišķi interesēja paši radikāļi.

Piecpadsmit vai divdesmit jūdzes no pilsētas, kurā Oliva dzīvoja, atradās rietumu radikāļu kūrorts vai nometne, kur pašlaik atpūtās daži rakstnieki un aģitatori, kas interesējās par arodbiedrību sīvajām cīņām rietumu štatos, — pazīstami zviedru un norvēģu, kā arī amerikāņu un angļu aģitatori. Kolonijai nebija visai laba reputācija — klīda baumas, ka daži no tiem, kas dzīvojot tur kā vīrs un sieva, nemaz neesot precējušies. Taču trūka pierādījumu, tāpēc atklāts skandāls neizcēlās, tomēr pietika ar to, ka šie cilvēki bija radikāļi un saistīti ar strādnieku kustību, lai aizdomas kristu uz visu nometnes sabiedrību. Taču Olivas jaunā draudzene aiz kaut kādiem personiskiem iemesliem izturējās draudzīgi pret šo grupu. No savas draudzenes — kāda kolonijas vadoņa sievas viņa bija uzzinājusi daudz interesanta par šo cilvēku domām un mērķiem. Vai Oliva negribētu satikties ar kādu no viņiem? Tur iespējams nodibināt pazīšanos ar interesantiem, gudriem un ievērojamiem cilvēkiem. Vai Oliva gribētu aiziet uz turieni? Un galu galā iznāca tā, ka abas sievietes iedrošinājās ierasties kolonijā.

Kā Oliva tagad stāstīja — atmosfēra tur bijusi ļoti patīkama. Maz naudas, bet daudz pārdomu, intensīva garīgā dzīve. Starp citu, tur dzīvojis jauns dzejnieks, radikālis, ar kuru Oliva neprātīgi aizrāvusies. Viņa vārds bija Gitero, vēlāk viņš kādā streikā nogalināts, kā Oliva man pastāstīja, un tieši viņš iepazīstinājis Olivu ar literatūru un revolucicb

nārās kustības vadoņiem — ar Strindbergu, lbsenu, Gorkiju, Kropotkinu, Henriju Džordžu un Marksu. Iemīlējies dzejnieks nācis arī pie viņas mājās, un drīz vien H. B. Brandam, viņas vīram, sākuši aizrādīt, ka viņa ģimenē viss neesot kārtībā. Viņa sieva un misis Rīltora redzētas minētajā nometnē. Kāds radikālis no šīs nometnes šad tad viesojoties viņa mājās, kad viņš izgājis.

Sekoja vētraina ģimenes scēna. Brands gribēja zināt patiesību, bet Oliva dažādi atrunājās. Tā bijusi tikai nevainīga ziņkāre, nekas vairāk. Šie radikāļi esot patīkami cilvēki, ļoti inteliģenti. Kas tur slikts? Taču Brands, izcila persona pilsētā (deviņpadsmitā vietā pēc iedzīvotāju skaita), veiksmīgs rūpnieks, tirdzniecības palātas loceklis, ļoti labi zināja, kas tur slikts. Sasodītā musinātāju, anarhistu, sociālistu banda! Tos vajadzētu arestēt, ieslodzīt cietumā, pa-

dzīt no valsts! Viņš necietīšot, ka tādi plukatas nākot viņa mājā, un Oliva lai vairs neiedrošinoties rādīties nometnes tuvumā. Ja viņa neprotot vai negribot saieties ar kārtīgiem savu aprindu cilvēkiem, tad ar šādiem jau nu viņai nevarot un nedrīkstot būt nekā kopīga. Viņa pazudināšot pati sevi un arī savu vīru — tas, protams, bija taisnība.

Par nelaimi, šīs pazīšanās bija paplašinājušas Olivas garīgo apvārsni. Vīrs un viņa draugi viņai bija kļuvuši vienaldzīgi, bet radikāļi patika -— vismaz patika idejas, par kurām tie cīnījās —, un vīrs viņai tagad likās aprobežots, alkatīgs, iedomīgs, neizglītots. Viņam bija nauda, tas tiesa, un, lai

kļūtu bagāts, vismaz dažos gadījumos patiesām bija nepieciešama alkatība un zināma aprobežotība, nevis intelekts un romantika, nemaz nerunājot par radikāļu idejām. Oliva sāka prātot, kā izkļūt no dīvainās situācijas, kādā viņa atradās. Viņu vēl arvien savā varā turēja konservatīvie uzskati, kas viņai bija iepotēti kopš bērnības.

Tomēr viņa nespēja vai varbūt negribēja piespiest sevi pakļauties. Viņa nevēlējās atteikties no draudzības ar misis Rīltoru, ne arī no radikāļiem. Sākās slepenas satikšanās, tika notverta kāda zīmīte. Olivai lika atstāt māju un, kad viņa taisījās iet, pavēlēja palikt — vājuma izpausme, kuru viņa, kā pati atzinās, nekavējās izmantot. Tad viņa mēģināja aizstāvēt radikāļus, un tas saniknoja viņas vīru vēl vairāk nekā notvertā vēstulīte, jo, kā viņš baidījās, Oliva bija saindējusies ar radikāļu idejām. Taču Oliva zināja, ka vīrs viņu pārāk stipri mīl un tik viegli nespēs šķirties, tāpēc palika pie sava un vēlreiz mēģināja aiziet. Tad vīrs, briesmīgi saniknots, norāva viņai drēbes un ieslēdza viņu istabā. Pēc tam raudāja, lūdza piedošanu un sapirka daudz vairāk apģērbu nekā bija saplēsis.

Taču tas bija tikai sākums. Viņš ņēmās izklaušināt Olivu par viņas uzvešanos, uzskatiem, par pienākumiem pret viņu, sabiedrību un savu stāvokli. Draudēja nogalināt viņu. Reiz viņš iesita Olivai un, kad viņa mēģināja bēgt, pateica, ka tik un tā notveršot viņu un piekaušot atkal vai pat nogalināšot. Vēl vairāk — viņš paziņoja, ka rakstīšot viņas vecākiem vai aizbraukšot pats pie tiem un visu izstāstīšot. Tādēļ un vienīgi tādēļ, kā viņa apgalvoja, viņa vēl vilcinājusies — kaut arī viņu pārņēmis pretestības gars, viņa nespējusi uzreiz

izšķirties par tādu rīcību, kas varētu kaitēt viņas vecāku stāvoklim sabiedrībā un traucēt viņu mieru, jo vecāki taču nekā nezināja par viņas jaunajiem uzskatiem un nekādā ziņā nespētu tajos dalīties. Tas viņiem būtu smags trieciens — īpaši tēvam, un Oliva baidījās viņu sāpināt. Pa tam vīrs, izmantodams šo vilcināšanos, ar laikrakstu starpniecību tik asi uzbrucis radikāļu kolonijai, ka tai vairs nebijis iespējams pastāvēt. Tās locekļi izklīdināti. Taču runa bija par augošu, mainīgu organismu (un tieši to Brands nespēja aptvert), un kādu rītu pie brokastgalda šis organisms paziņoja, ka visam beigas. Viņai nepatīkot Spoukena. Viņa nemīlot vīru. Negribot vairs dzīvot ar viņu, lai viņš darot ko darīdams, kaut vai sitot. Māja, mašīna, nauda, stāvoklis sabiedrībā — nekas viņai neesot vajadzīgs. Viņa iešot projām un dzīvošot patstāvīgi. Braukšot uz Ņujorku, iestāšoties Kolumbijas universitātē, pārbaudīšot — varbūt viņai esot dotības, tad rakstīšot stāstus un lugas. Viņa vairs ilgāk nespējot dzīvot dīkdienībā tādā sabiedrībā kā līdz šim. Lai viņš pameklējot sev citu, kas to spēj! Beigas!

Brands sākumā iedegās dusmās, pēc tam apjuka un pat izbijās. Viņš palika mājās, lai pierunātu Olivu. Viņa nepiekāpās. Brands sekoja viņai guļamistabā, ilgi klusēdams stāvēja viņai aiz muguras un beidzot iesaucās: «Kāpēc tu galu galā neciet mani, Oliva? Vai es tev neesmu labs? Vai tā ir?» Kā Oliva izteicās — viņa tonī izskanējusi tā kā nožēla un zaudējuma sāpes. Pirmo reizi, kopš Oliva viņu pazina, viņš, kā likās, bija zaudējis to nepārprotamo pašpārliecību, kas tā ietekmēja visus, pat Olivu. Viņa gribēja draudzīgi aprunāties,

izskaidroties, taču saprata, ka tas būtu veltīgi. Viņš nespētu saprast ne viņu, ne pats sevi. Un arī Oliva nespēja pilnīgi izprast vīru. Viņa apzinājās, ka, vienīgi aiziedama, viņa varētu apspiest savu nicinājumu pret Brandu. Tāpēc viņa tikai pateica, ka nav iespējams palikt pie viņa.

Tad viņš nāca ar citu priekšlikumu. Kāpēc šķirties pavisam? Ja viņa grib braukt uz Ņujorku — labi, lai brauc, viņš maksās visus izdevumus un mācību maksu universitātē, ar noteikumu, ka pēc zināma laika (teiksim, pēc diviem gadiem) viņa atgriezīsies un vēlreiz mēģinās dzīvot kopā ar vīru viņa pasaulē. Varbūt viņi galu galā varēs satikt. Varbūt arī viņš kļūs citāds. Un vai viņa neatļautu šad tad apciemot viņu Ņujorkā, kaut vai apsveicināties? Viņš apsolot, ka tas būšot tikai draudzīgs apciemojums, nekas vairāk. Ak jā, vēl viens noteikums — tā kā viņš maksāšot visus izdevumus, tad viņai jāapņemas neielaisties ar šiem radikāļiem, īpaši ar to dzejnieku, un nelauzt uzticību, kamēr viņa nav nolēmusi aiziet no viņa pavisam. (To visu es uzzināju vēlāk gan no Olivas pašas, gan no citām personām, kuru liecības Brands pūlējās izmantot pret savu sievu. Sākumā viņa stāstīja pavisam citādi. Vismaz neko neminēja par šādiem vīra noteikumiem.)

Tā es uzzināju, kas apmēram slēpjas aiz Ņujorkas dzīvokļa, mašīnas, mēbelēm un mākslas priekšmetiem. Gluži dabiski, ka viņš vēlējās, lai Oliva dzīvotu, kā H. B. Branda sievai pieklājas. Starp citu, kā es vēlāk uzzināju, viņš samaksājis par dzīvokli trīs gadus uz priekšu. Kaut arī es toreiz vēl nezināju viņu vienošanās noteikumus, viss notikušais mani sevišķi neaizkustināja. Es nebiju ieroīlē-

jies Olivā Brandā, un neatrisināmie sarežģījumi, kas rodas no raksturu nesaderības, mani neskāra. Par vienīgo pareizo izeju uzskatīju šķiršanos — par katru cenu. Un man nepatika doma, ka viņa izmanto vīra naudu, lai baudītu vaļīgu, romantisku dzīvi. Bet kas tad es galu galā biju, ka gribēju izdot sabiedrisko attiecību likumus? Oliva interesēja mani kā personība un interesē vēl šobrīd, desmit gadus pēc nāves. Toreiz man šķita — un vēl tagad šķiet —, ka viņa varbūt pati sevi īsti neizprata vai varbūt viņas jūtu dzīve liesmoja tik spožās ugunīs, ka viņa nespēja atšķirt robežu starp «mans» un «tavs». Tā mēdz būt. Bez tam summa, kuru viņš Olivai piešķīra, nevarēja likties sevišķi liela ne viņai, ne viņam. Viņš taču bija ļoti bagāts. Atceros — reiz jautāju Olivai, vai viņa atgriezīsies pie vīra, kad trīs gadi būs pagājuši, un viņa atbildēja, ka neatgriezīšoties, piebilstot, ka līdz tam laikam varbūt vīrs arī to vairs negribēšot, — šī doma pārsteidza mani ar savu asumu un saltumu. Tomēr Oliva man patika. Viņā bija tik daudz pievilcības, rotaļīguma, un galvenais — nekad nevarēja iepriekš paredzēt, ko viņa sacīs un kā rīkosies.

Galu galā šīs brokastis, kas sākās tik romantiskā noskaņojumā, tā arī beidzās bez kāda iznākuma; ap pieciem pēcpusdienā es aizgāju, un mēs netikāmies vairākus mēnešus. Tad kādā ziemas pievakarē zvanīja telefons — runāja Oliva. Tik ilgs laiks pagājis, kamēr mēs neesam redzējušies, vai ne? Nu, kaut arī es viņu esot aizmirsis, viņa mani —• ne, un vai es neaizietu pie viņas uz tēju, būšot divas ļoti interesantas sievietes. Man likās, ka tas nebūs visai prātīgi, un es atteicos. Taču otrā dienā viņa piezvanīja atkal un aicināja pievienoties kādai kompānijai, kas gatavojoties kaut kur braukt. Es atkal atteicos kaut kāda iemesla dēļ, iespējams, ka man vajadzēja būt kur citur. Drīz pēc tam viņa pati atnāca mani apciemot. Es ievēroju, ka šoreiz viņa ļoti vienkārši ģērbusies un neparastā noskaņojumā. Kāpēc es no viņas izvairoties? Par viņu visādi runājot, to viņa zinot. Vai tāpēc? Nepavisam ne, es apgalvoju. Es pat neesmu nekādas tenkas dzirdējis, un tās mani arī neinteresē, bet viņa mani interesē vienmēr. Ļoti priecājos, ka viņa atnākusi; patīkami viņu atkal redzēt.

Viņa tūlīt sāka stāstīt par sevi tik sīki un atklāti, it kā es būtu viņas biktstēvs. Viņas dzīve esot bijusi viena vienīga nebeidzama maldīšanās, taču viņa gribējusi tikai labu. Ticat vai ne — viņa vienmēr pūlējusies augt, kaut arī varbūt akli. Viņu mēģinājuši kavēt, un šī tiekšanās uz augšu izrādījusies spēcīgāka par prāta balsi, par apdomu. Tas tiesa. Jā, protams. Tomēr viņa apzinoties, ka bijuši divi vērtīgi periodi — pazīšanās ar cilvēkiem, kas domā un cīnās, un šie pēdējie — Ņujorkā pavadītie gadi. Nodoms studēt Kolumbijas universitātē, kam viņa sākumā tik nopietni nodevusies, bijusi kļūda. Nevarot taču iemācīties rakstīt stāstus vai lugas. Vajagot dzīvot un izprast dzīvi. Tagad viņa to zinot. Arī to, ka rakstnieka stils — tā esot īpaša dāvana, kam ciešs sakars ar cilvēka raksturu.

Tas vēl nebija viss. Varbūt es uzskatot, ka viņa nepareizi izturējusies pret vīru, un tāpēc esot atsvešinājies? Bet lai nesodot viņu pārāk bargi. Iepriekšējā reizē viņa laikam neesot pietiekami skaidri apgaismojusi visu notikušo. Viņa nemaz nebijusi nabadzīga un precējusies ar Brandu īstenībā nevis aiz savas gribas, bet lai iztaptu vecākiem. Bez tam

toreiz viņa vēl bijusi pavisam jauna, nesaprātīga. Un vai tad viņa neesot divus gadus nodzīvojusi ar vīru? Viņš pats apgalvojis, ka bijis ļoti laimīgs. Bet par to no viņa saņēmusi tikai lietas, kas viņai gluži vienaldzīgas. Turklāt viņš ļoti bagāts. Kāpēc tad viņš nevarētu viņu mazliet pabalstīt, jo drīz viņa tā kā tā nekā no viņa vairs neņemšot? Viņai esot plāns. Viņa gribot pati gādāt par sevi. Tas būšot grūti, jo pēc šķiršanās no vīra viņa nevarēšot prasīt vecākiem palīdzību. Tie noteikti nostāšoties viņa pusē. Tomēr viņa mēģināšot pati izlauzt sev ceļu — viņa strādāšot. Vai tas nebūtu pareizi? Vai mēs tādā gadījumā atkal nevarētu būt draugi?

Es nepūlējos izklāstīt savas domas par viņu, kaut gan tās bija visai glaimojošas. Es tikai pateicu — esmu pārliecināts, ka viņa izvēlējusies pareizo ceļu, un zinu, ka viņai būs panākumi. Un ka mēs vienmēr esam bijuši draugi.

Nedēļas divas vēlāk viņa piezvanīja un pateica, ka mēģinot izīrēt savu dzīvokli uz atlikušo nomas laiku — mazliet vairāk par gadu. Un arī pārdot mēbeles un mašīnu. Par saņemto naudu viņa noīrēšot mazāku dzīvokli — daudz, daudz mazāku. Tagad viņa gribot dzīvot viena un pamēģināt rakstīt, lai pārliecinātos par savām spējām. Tikmēr, ja iespējams, panākšot šķiršanos vai arī ierosināšot, lai vīrs to nokārto. Drīz pēc tam viņa sameklēja dzīvokli, pārcēlās un tad uzaicināja mani pie sevis. Dzīvoklis atradās pilsētas ziemeļos, netālu no Simt deviņdesmitās ielas, jaunā un ne visai pievilcīgā, daudz nabadzīgākā rajonā. Māja bija piecstāvu, ar pavisam mazu liftu, ko varēja izmantot vienīgi tad, ja izdevās sameklēt nēģeri, kam bez lifta apkalpošanas bija vēl daudzi citi pienākumi,

Maksa par šo dzīvokli nevarēja būt augstāka par trīsdesmit pieciem vai četrdesmit dolāriem mēnesī. Oliva dzīvoja trešajā stāvā, tur bija neliela viesistaba, guļamistaba, mazītiņa virtuvīte un vannas istaba. Gan viesistabā, gan guļamistabā gar sienām bija plaukti — pilnum pilni ar grāmatām. Ļoti interesantas grāmatas! Gandrīz visu atlikušo pla- tību aizņēma klavieres, patafons un rakstāmmašīna. Omulīgs mājoklis! No virtuves loga atklājās skaists skats uz pilsētu, taču tikai no šī viena loga.

Nevaru apgalvot, ka Oliva šeit izskatītos praktiskāka vai prātīgāka nekā agrāk. Drīzāk gan viņa bija tā pati sapņotāja un dzejniece. Protams, viņa palēnām mainījās, taču tiekšanās pēc ideāliem nekad neļautu viņai aprimt. Viņa sacīja, ka gribētu uzrakstīt darbu, kas atspoguļotu viņas uzskatus un arī palīdzētu izlauzt ceļu dzīvē. Tagad viņa man patika daudz vairāk. Pamazām sāku ievērot, ka viņas apģērbs kļūst vienkāršāks, un tas mani nemaz neapbēdināja, jo agrāk viņai bija daudz pilnīgi nevajadzīgu lietu. Bez tam mani ieinteresēja kāds apstāklis, kas droši vien pārsteidza arī Olivu pašu: kaut gan šeit viņai nebija iespējas parādīt tādu viesmīlību kā Riversaiddraivā, ap viņu tomēr pulcējās tikpat interesanti cilvēki kā daža laba Ņujorkas slavenības mājās — redaktori, rakstnieki, mākslinieki, propagandisti, sociālisti, anarhisti, konservatīvie — ko vien vēlaties. Viņas mazās istabas vismaz divas trīs reizes nedēļā pildījās ar cilvēkiem, kuri bija braukuši tālo ceļu tikai tāpēc, lai satiktos ar viņu, necerēdami ne uz pusdienām, ne smalkiem dzērieniem.

Taču tieši tagad, kad viņa gribēja saraut visas saites ar agrāko dzīvi, sākās īstās grūtības. Jo viņas

vīrs, kurš bija ieradies Ņujorkā neilgi pirms viņas pārcelšanās uz jauno dzīvokli, paziņoja, ka visu laiku zinājis, kā viņa dzīvojusi un, bez šaubām, arī tagad dzīvojot. Ja viņa tagad neatgriezīšoties pie viņa, viņš vairs nedošot naudu, turklāt izstāstīšot visu viņas vecākiem rietumos un arī atmaskošot viņu sabiedrības acīs. Viņš tagad rīkošoties citādi nekā agrāk. Viņas izturēšanās tai laikā, kad viņa dzīvojusi viena, turklāt uz viņa rēķina, esot viņus pilnīgi atsvešinājusi. Viņa esot tāda, un viņa esot šitāda. Tomēr varēja redzēt, ka viņu vēl arvien saista pie Olivas kaut kāda dīvaina, kroplīga mīlestība. Jo galu galā viņš pateica (es vēlāk paskaidrošu, kā to uzzināju): kaut arī viņa nekrietna un kaut arī viņš cieši apņēmies viņu sodīt, tomēr, ja viņa atgrieztos un «uzvestos, kā pienākas», viņš nerīkotos tik nežēlīgi, kā piedraudējis.

Bet es to visu uzzināju tā: kādu dienu atskanēja zvans pie manām durvīm — starp citu, īsi pirms tam pie manis bija Oliva un pastāstīja, cik daudz nepatikšanu viņai sagādājot vīrs, cik viņš nepiekāpīgs un nemaz nemēģinot viņu saprast, un tagad viņš gribot piespiest viņu darīt to, ko viņa nekādi nespējot. Un nu ieradās šis cilvēks pats •— vidēja auguma, gludi noskuvies, spēcīgs, enerģisks un valdonīgs. Mani saucot tā un tā, vai ne? (Tā gan.) Es esot Olivas Brandas draugs — vai ne? Viens no viņas pielūdzējiem un labvēļiem? (Ceru, ka tā ir.) Nu, tādā gadījumā viņš gribētu aprunāties ar mani. Vai es varētu veltīt viņam dažas minūtes? Tas, ko viņš gribot sacīt, attiecoties gan uz Olivu, gan uz viņu pašu. Es lūdzu viņu ienākt, un viņš tūlīt ņēmās izklāstīt man savas laulības dzīves intīmos sīkumus. Ak, kas par medeni bijusi Oliva,

iekams saindējusies ar šo radikāļu indi! Cik lieliski cilvēki viņas vecāki! Viņa ļoti labi audzināta, un viņš domājis, ka viņa būšot apmierināta ar to materiālo un sabiedrisko stāvokli, ko viņš spējis nodrošināt viņai Spoukenā. Bet, ak vai, šie radikāļi! Tie sagrozījuši viņai galvu. Viņa nostājusies uz neprātīga, maldīga ceļa, tas varot beigties vienīgi ar bojā eju. Padomājiet tikai, kā viņa dzīvo šeit, Ņujorkā! Un viņš izklāstīja man visu, ko bija uzzinājis droši vien no īpaši nolīgtiem izsekotājiem. Viņa bijusi kopā gan ar šo, gan to, gan vēl citu personu— «bēdīgi slavenajiem», kā viņš tos apzīmēja, Griničvilidžas plukatām, neveiksmīgiem, neatzītiem māksliniekiem un dzejniekiem, visādiem dīkdieņiem, musinātājiem no V.R.S. un tamlīdzīgiem nekauņām un nešķīsteņiem. Pat tagad viņa apmeklējot Liberāļu klubu — viņš to skaidri zinot un varot pierādīt. Viņa satiekoties ar Emmu Gold- menu, Benu Reitmenu, Bilu Heivudu, Tomasu Moi- eru un citiem pazīstamiem radikāļiem un strādnieku kustības vadoņiem. Viņa pat piedalījusies streikos — palīdzējusi gatavot streikotājiem ēdienu, strādājusi pārtikas sagādes punktos. Viņam, to visu stāstot, ap muti ievilkās ciets apņēmības vaibsts, zods pastiepās uz priekšu, acis zibšņoja. Sī cilvēka pārliecība mani patiešām valdzināja. Tad vēl — nevainojami pašūtais uzvalks, jaunās līdz mirdzumam nospodrinātās kurpes, mazā, spilgtā tauriņ- veida kaklasaite, kas izcēla svītroto kreklu un zemo, atlokāmo apkaklīti.

«Dievs kungs, cik dziļš bezdibenis šķir šo vīrieti un šo sievieti!» es nodomāju. Un cik skaidrs piemērs tam aklumam un neizpratnei, kas cilvēkam piemīt jaunībā un bieži vien arī brieduma gados!

Šī meitenē un šis vīrietis taču bija iedomājušies, ka varēs dzīvot kopā; vēl tagad viņš domā, ka varēs dzīvot kopā, ja tikai viņa atgrieztos. Par kādu elli pārvērstos viņu abu dzīve, ja viņš tomēr piespiestu Olivu atgriezties! Es ar ziņkāri vēroju viņu. Es jutu — viņš diezin kāpēc bija pārliecināts, ka es spēju ietekmēt Olivu. Un ka esmu viņa pusē. Es sāku skaidrot, ka, manuprāt, viņi pārāk dažādi cilvēki pēc rakstura un mentalitātes un šo atšķirību nav iespējams pārvarēt ar strīdiem vai varu. Viņi katrs citādi skatās uz dzīvi. Kas viņam liekas tik briesmīgs, nemaz neliekas briesmīgs viņai, ne arī man, atklāti sakot. Šo iemeslu dēļ — es glaimīgi centos viņam ieskaidrot — vislabākais būtu, ja viņš nemēģinātu Olivu piespiest. Ja grib, lai atsakās sniegt materiālu atbalstu (cik es nopratu, to viņš jau izdarījis), bet lai ļauj viņai iet savu ceļu, pašai noteikt savu likteni.

Tad viņš pēkšņi aizsvilās. Nē, to viņš nepieļaušot. Viņa esot nekrietna, izlaidīga sieviete, izspiedēja. Ja viņa tūlīt neatgriezīšoties mājās un nedzīvošot pie viņa, viņš atklāšot visiem, kāda viņa patiesībā ir. Viņš visu laiku licis viņu novērot. Viņš pazīstot visus viņas draugus un zinot, kādas viņai ar tiem attiecības. Pagaidiet tikai, kad viņas vecāki, draugi un radinieki Soltleiksitijā to uzzinās! Viņš nolīgšot juristus un žurnālistus. Panākšot, ka par visu to publicē rakstus avīzēs, un satriekšot Griničvilidžu un šos radikāļus! Viņš saņemšot viņu grožos! Tad es aizrādīju, ka būs labāk, ja mēs šķirsimies. Veltīgi viņš visu to man stāsta. Man patiesībā nav nekādas ietekmes uz Olivu, un, ja arī būtu, es to neizmantotu, lai atjaunotu kopdzīvi, ko varu uzskatīt vienīgi par kļūdu. Brands lēni un cie

nīgi izsoļoja no istabas, un vairāk es viņu nekad netiku redzējis.

Kopdzīve netika atjaunota. Brands gan visādi apgrūtināja Olivu, pat biedēja, un bija skaidrs, ka viņa ļoti smagi to pārdzīvo. Viņas vēstules kontrolēja. Viņas telefona sarunas noklausījās un saturu paziņoja Brandam. Zvanīja viņas paziņām, un norisinājās apmēram tādas sarunas: «Vai misters tāds un tāds?» — «Jā.» — «Jūs pazīstat Olivu Brandu?» — «Protams!» — «Te runā jūsu draugs. Iesaku jums turēties tālāk no viņas. Viņa slimo ar …» (Sekoja tādos gadījumos parastās kaites apzīmējums.) Padomājiet tikai — tā pret Olivu karoja cilvēks, kurš izlikās viņu mīlam un gribēja dzīvot kopā ar viņu! Protams, dažus Olivas paziņas, kuriem viņa patika, tā izdevās atbaidīt. Citi (to skaitā arī es) nemaz neklausījās. Tomēr Brands mēģināja — un zināmā mērā viņam arī izdevās padarīt Olivu par izstumto, kaut gan viņš vēl arvien gribēja, lai viņa atgriežas mājās.

Starp citu, Brands panāca to, ka Olivai vajadzēja bēgt. Jo viņš izsekoja ikvienu viņas soli. Šoreiz Oliva naktī pārcēlās uz pavisam mazu dzīvoklīti Istsaidā, kur nebija telefona, ko varētu kontrolēt, un kur viņa dzīvoja ar citu vārdu. Ap to pašu laiku viņa aizbrauca pie vecākiem uz Soltleiksitiju, lai aizsteigtos priekšā, ja iespējams, tiem uzbrukumiem, kas Brandam bija padomā. Taču, kā viņa vēlāk man pastāstīja, nekāda labuma no šī brauciena nebija, viņai pat neizdevās nomierināt vecākus. Jo bija skaidrs, ka vecāki uzskatīja meitu par neizdevušos, bet viņas vīru — par likumības, kār- tīguma un visu citu labu īpašību iemiesojumu. Viņas tēvs bija neglābjami ortodoksālu un konser

vatīvu uzskatu varā un neatzina laulības šķiršanu. Ja reiz precējies, tad lai dzīvo laulībā. Kāpēc viņa nevarētu atgriezties pie sava bagātā vīra?

Bet šis mazais dzīvoklītis Istsaidas nomalē! Un kādā pretstatā tagadējā Oliva bija agrākajai! Atceros — reiz satiku viņu Pirmajā avēnijā, netālu no Sešdesmit sestās ielas. Viņa bija ģērbusies vienkāršā kokvilnas mājas kleitā un nesa groziņā pārtikas produktus un kādu žurnālu. Trūka tikai elegantās ārienes, citādi viņa bija maz mainījusies un drūzmainajā Istsaidā likās man vēl interesantāka nekā Riversaiddraivā. Viņa uzaicināja mani paskatīties jauno dzīvokli, un mēs pa betona kāpnēm uzgājām ceturtajā stāvā. Viņai bija dzīvojamā istaba un virtuve, kas noderēja arī par ēdamistabu. Taču viss bija ļoti tīrs, un no logiem pavērās brīnum jauks skats uz upi. Bija arī viņas grāmatas, rakstāmmašīna un klavieres. Viņa paskaidroja, ka vīra rīcības dēļ viņas draugiem draudējušas nepatikšanas, tāpēc labākais bijis paslēpties no visiem. Viņa tagad rakstot, mēģinot rakstīt stāstus, poēmas, aprakstus, lugu. Un, ja izdotos publicēt kaut ko no savu pūliņu augļiem, tad viņa varētu dzīvot laimīgi viena vai kopā ar kādu, tomēr garīgi brīva un neatkarīga — tā vismaz viņa domāja.

Taču no tā brīža viņas dzīve kļuva grūtāka, nevis vieglāka — vismaz uz kādu laiku. Kā viņa stāstīja, Brands, iekams ierosinājis laulības šķiršanu, aizbraucis pie viņas vecākiem un piemelsis tiem pilnas ausis par viņas izturēšanos, tā ka vecāki viņai vairs pat nerakstot. Bez tam viņš apķīlājis viņas agrāko dzīvokli un visu iekārtu. Un mēs visi labi zinām, cik ienesīga ir rakstniecība iesācējam, īpaši nopietna satura darbi. Turklāt, cik es nopratu, viņai

nemaz nebija skaidra priekšstata par to, ko viņa varētu rakstīt un kas patīk publikai. Tāpēc pirmā īstsaidā pavadītā gada laikā pazuda viņas klavieres un patafons, un šķita, ka viņai draud trūkums. Patiešām viņa maksāja augstu cenu par savu pārliecību un ideāliem!

Un tad . ..

Bet, pirms stāstu par tālāko notikumu gaitu, man gribētos pakavēties pie dažām brīnum jaukām epizodēm, kas viņai atgadījās, dzīvojot īstsaidā. Kādu vakaru, kad biju aizgājis apciemot Olivu, viņa parādīja man vēstuli, kas bijusi iemesta pa spraugu zem durvīm, to rakstīja kāds dzejnieks, viens no tiem dedzīgajiem mīlētājiem, kas dažkārt ar joni iekaro sieviešu sirdis. Viņš bija rakstnieks, pareizāk sakot, dzejnieks, diezgan apdāvināts jauneklis, kurš vēlāk guva slavu kaujas laukā Francijā. Viņš zināja par sarežģījumiem Olivas dzīvē, par to, ka viņa bijusi spiesta slēpties. Tā bija skaistākā vēstule, kādu es jebkad esmu lasījis. Pilna jūsmas un patiesu jūtu — ikviena sieviete priecātos par tādu vēstuli. Viņš runāja par viņas bālo, domīgo seju, melnajiem matiem, salīdzināja viņu ar perlamutru, ahātu, purpuru. Vai viņa neciešot trūkumu? Viņš ar prieku palīdzētu. Bet, ja arī viņa neveltītu viņam ne skatiena vai pat nekad neatcerētos viņu, viņš kā dārgumu glabāšot atmiņas par viņas seju, viņas soļu mūziku. Un tad kādu dienu, dažas nedēļas vēlāk, viņa tai pašā vietā atrada aploksni ar naudu. Laikam viņš domāja, ka viņa patiešām dzīvo trūkumā.

Arī viens no tiem strādnieku kustības vadoņiem, ko jau esmu pieminējis — patiešām izcils cilvēks —, uzmeklēja Olivu un piedāvāja palīdzībņ.

Un, kad es reiz par to ieminējos, viņš sacīja, ka no visām viņam zināmajām sievietēm, kas jutušas līdzi strādnieku kustībai, Oliva, kaut arī varbūt visu neizpratusi, tomēr bijusi visatsaucīgākā un -spējusi iedvesmot citus. «Viņa mums palīdzēja Lorensā un Petersonā,» viņš sacīja. «Tas vienmēr bija saistīts ar briesmām, grūtībām un risku. Viņa juta līdzi strādniekiem, īpaši izsalkušajiem un apspiestajiem, taču visvairāk, man liekas, viņu valdzināja kaut kas cits — risks, cieņa, skaistums šajā gandrīz bezcerīgajā cīņā. Nemaz nevajadzēja būt tuvam ar viņu, pietika viņu redzēt. Ar savu smaidu, savu cerību viņa mani ietekmēja. Man liekas — viņa mani iedvesmoja.»

Un tad kādu dienu, vēl tai laikā, kad Oliva dzīvoja īstsaidā, es pa pastu saņēmu no viņas poēmu. Tā bija adresēta man, mans vārds bija rakstīts veltījumā, tā pamudināja mani pārdomāt, un es sapratu, apzinājos, ka šī sieviete spētu gūt izcilus panākumus — nevis ikdienišķā, nenozīmīgā literārās darbības laukā, bet radošās domas plašumos, kur dzīvo, sapņo un rada tie, kas spēj ietekmēt visu pasauli.

Te būs šī poēma ieskatam.

Tur,

Nebeidzamā vienmuļībā, drūmā laika ritumā,

Es atrodu tevi.

Šķirtu no visa …

Vienu …

Un tev trūkst

Visa, kā tur nav.

Tur,

Kur gaismas nav,

Kur prāts un jutekligums

Ir tikai sapnis,

Ko paņem nakts Un izgaist nebūtībā,

Es atrodu tevi.

Stingumā.

Tu bālē līdzi sapnim,

Tu aizej līdz ar nakti un nebūtību, Tev vajag Visa, kā tur nav.

Tur,

Dzīves tuksnesī,

Es atrodu tevi.

Tu sakņojies tajā,

Bet neesi dzimis tam.

Tu alksti Visa, kā tur nav.

Kaut kur starp dzīves mutuļiem Un kūpošu vientulību Es atrodu tevi.

Satriektu…

Izslāpušu …

Neremdināmu!

Dzīves virpulī,

Kur

Mums visiem Ir katram sava vieta,

Tāpat kā lilijai,

Kaktusam Vai rezēdai,

Un kas mums,

Tāpat kā viņiem,

Sniedz iztiku Miesai un dvēselei,

Es atrodu tevi,

Tu augšup cel galvu,

Tiecies domāt,

Alksti mīlestības Un radīšanas spēku vēlies. Dzīves virpulī,

Kas noteic mūsu rīcību Vairāk nekā tradīcijas,

Vairāk

Varbūt

Nekā slepenā dziņa mūsos, ko sauc par gribu,

Es atrodu tevi Tiecamies pēc lietus Un saules,

Un dzīves,

Un gaismas

Ar ikvienu dedzīgu, alkstošu, cerību un ilgu pilnu Savas būtnes daļiņu.

Cilvēku tuksnesi Es atrodu tevi Bojā ejam

Svelmainā karstumā.

Cilvēki… Cilvēki… Cilvēki…

Visur!

Bet visi,

Ikviens, —

Dīvaina mirāža.

Reliģija, filozofija,

Tiekšanās pēc bagātības un varas.

Māksla,

Sacelšanās,

Revolūcijas . ..

Visur!

Taču tas viss tikai sapnis tuksnesī Par avotu, kas nesniedz veldzi.

Šo dzīves virpuli Tu sajūti —

Tāpat kā rezēda vai lilija.

Patiesi…

Tu … tu pats.. .

Esi tik augs.

Cilvēcīgs — augs.

Tavs augums ir stublājs.

Tavas smadzenes —-

Tam lemtais brīnumainais zieds.

Un, tāpat kā lilija

Vai rezēda,

Tu sakņojies dzīvē, kas ir ap tevi,

Un,

Tāpat kā tās,

Tu arī sajūti to.

Es atrodu tevi

Un

Stājos tev blakus.

Es tāpat pazīstu Vientulību un tukšumu,

Dīvainas mirāžas un gaistošus sapņus, Es lūkojos tevī

Ar izbrīnu, cieņu un godbijību.

Es vēroju tevi,

Redzu — tu pacel galvu,

Tiecies domāt,

Kāro dzīves un gaismas,

Alksti mīlestības,

Vēlies radīšanas spēku,

Un

Saprotu tevi.

Es nespēju runāt,

Nespēju elpot,

Nespēju kustēties.

Man tikai asara norit Nemanot,

Norit un aizmirstas.

Tad pretī tev Es izstiepju rokas.

Es gribētu tevi Mājās pie sevis vest Un tev sacīt:

Kad piedzimi,

Tu biji augs,

Tu biji sākumā Tik alku pilns — īsts lielās dzīves augs.

Bet vēlāk Tu biji

Tuksneša augs.

Un tā

Es atrodu tevi,

Bet tagad

Tu esi mans augs.

Es tevi rokās ņemu Un mājās pārnesu.

Starp krūtīm lieku tavu stublāju Un turu tevi pie savas sirds.

Es jūtu tavas saknes savā sirdi,

Tāpat kā jūtu

Asinis, kas dzīvību man dod.

Un reizēm

Man kārdinājums uzmācas,

Tik pazib dīka doma Un vēlos es,

Kaut bijusi es mātes augs,

Kas tevi radījis.

Kaut bijusi es trauslā pogaļa,

Kur šaurībā un tumsā reiz miti.

Vai augsne,

Kas valgā šūpulī Tev dāvāja dzīvību,

Jūtas

Un dziļas domas.

Un dārznieka roka

Kopt varēja plaukstošo dedzību …

Bet…

Ak … kāpēc vēlēties?

Tas tā nav noticis.

Un tomēr Brīžam Man šķiet,

It kā

Tas viss būtu bijis,

Viss dīvaini saldi patiess;

It kā …

Man šķiet — es kaut ko tādu atceros.

Bet galu galā

Man pārliecības nav,

Ka tas ir labāk Nekā meklēt

Un meklēt. ..

Un šad tad atrast. ..

Un mīlot pārstādīt —

Ar ilgām Un alkām Pēc dzīves.

Es meklēju

Vienmuļībā un tumsībā;

Es meklēju

Vientulībā un tukšumā,

Es meklēju

Garām slīdošā cilvēku drūzmā:

Es meklēju

Spilgtās mirāžās un gaistošos sapņos; Es meklēju Itin visā,

Kas pilnīgs man nelikās;

Bet tagad —

Tagad Es … jā …

Es vēlētos būt zeme,

Kur tavas saknes no jauna dēstīt;

Un lietus,

Kas veldzēdams Līst

Kā svētas prieka asaras;

Un gaiss,

Un vējš,

Kas tavus ziedus plaucē,

Un bite,

Kas savāc iedvesmas zelta putekšņus; Un stublājs,

Kas balsta tavus sulīgos augļus;

Un debess

Ar sauli, kas dāsnus starus raida;

Un tālais apvārsnis,

Kur lūkoties tev Un minēt, kas ir aiz tā;

Un pati saule,

Karsta un kvēla,

Kas ir tavs dzīvības avots.

Un … ak!

Un kaut es spētu būt

Tas plašais, glāsmainais kaut kas . . .

Tā radošā, auglīgā vientulība,

Pats dzīves virpulis …

Kas nav ne vienmuļīgs, ne skumju pilns, Kas nav ne vientulīgs, ne tukšs,

Kurā tu miti Un priecājies,

Kurā tu esi…

Tas plašums, miers Un gaisma,

Kurā tevjābūt.

Patiešām augs tu esi…

Cilvēcīgs augs,

Tavs augums ir stublājs,

Tavas smadzenes —

Tam lemtais brīnumainais zieds.

Un, kā visskaistākie augi,

Tik dziļi tu izjūti Visu, kas ir . . .

Visu dzives virpuli. ..

Kur

Sakņojas viss —

Tāpat kā lilija vai rezēda.

Kas veldzi dod mums Gan miesai,

Gan dvēselei.

Tak meklējam mēs to, kā nav . ..

Un sapņojam par to, kas nevar būt.

Ak, augs!

Mīļais cilvēcīgais augs!

Cel augšup lapas!

Sakņojies!

Augšup tiecies!

Nezaudē drosmi!

Nezaudē ticibu!

Un saulē droši raugies,

Un skatienu nenovērs Nekad!

Pēc dzives un gaismas tiecies, to gūsti,

Dzer lielu, baudi vēju

Un audz!

Un sapņot nerimsti!

Un ziedus raisi!

Un augļus dod!

Ak, augs …

Ak, cilvēcīgais augs …

Es pateicu Olivai, cik augstu vērtēju viņas poēmu un viņas dziļo, iejūtīgo dzīves izpratni, taču mūsu attiecībās nekas nemainījās, palika tā pati agrākā sirsnīgā draudzība. Viņa zināja, ka es viņu izprotu, saskatu viņā sapņotāju, kas vienmēr pēc kaut kā tiecas, kas platām, skaidrām, vērīgām acīm raugās uz dzīves mistēriju, izbrīnā domājot gan par to, gan citu parādību, tomēr apzinoties, ka dzīve nav pilnīgi izprotama, ka cilvēkam tā paliek un vienmēr paliks neatminama mīkla, tikai tuvošanās durvīm uz skaistumu.

Kaut kur agrāk es lūdzu jūs atcerēties kādu žurnālistu, vienu no viesiem, kas bija pusdienās pie Olivas, kad es tur pirmo reizi biju ielūgts. Tas bija interesants cilvēks, laiks pierādīja (vismaz man), ka par viņu būtu vērts uzrakstīt atsevišķu stāstu. Tomēr tas netiks uzrakstīts. Varu tikai šeit par viņu pastāstīt. Starp daudziem cilvēkiem, kurus es sastapu Ņujorkā un šad tad uzņēmu savā mājā, Džetro man visciešāk iespiedies atmiņā, atstājis ļoti dziļu iespaidu. Es dažreiz jautāju pats sev — kāpēc? Viņš nekādā ziņā nebija cilvēks ar sevišķi bagātu iztēli. Bet varbūt bija? Vienkāršs, lietišķs, mazliet parupju gaumi, ar tieksmi pēc izpriecām — viesībām, pusdienām, pirmizrādēm, dažādiem pasākumiem aktieru un bohēmiešu aprindās. Taču ikviens, kas stundu ar viņu sarunājās, saprata, ka viņš ir ļoti izglītots cilvēks, kurš no pirmavotiem

pēti vēsturi, zinātni un mākslu un iegūtās zināšanas prot izmantot redaktora un žurnālista darbā. Tomēr, kā es bieži nodomāju, viņam trūka tā smalkuma, iejūtlguma, bez kura . . . nu, tas taču skaidrs. Tomēr viņā bija ari kāda skumja nots, it kā par spīti pāri plūstošajam dzīves priekam, spriešanas un kritikas spējām viņā varētu saklausīt vēl kaut ko citu — kādu klusu, sērīgu balsi, tikko dzirdamu pusaizmirstu melodiju, noskaņu, žēlošanos. Es bieži par to brīnījos.

Bija pagājuši apmēram septiņi mēneši kopš tā laika, kad Oliva bija spiesta pārcelties uz īstsaidu un no turienes atsūtīja man poēmu, un, tā kā es ziemu pavadīju dienvidos, nebiju viņu redzējis mēnešus četrus. Te kādu dienu atskanēja klauvējiens pie manas darbistabas durvīm — bija atnācis Džetro. Viņš tikko uzzinājis, ka esmu atgriezies. Un gribot paziņot man kaut ko ļoti svarīgu.

—    Es zinu, jūs esat viens no Olivas labākajiem draugiem, — viņš iesāka.

— Ceru, ka tā ir, — es atbildēju.

—    Redzat, jūs to nezināt… mēs pēdējā laikā ļoti bieži tiekamies .. . nu . . . mēs precēsimies, tiklīdz viņa būs dabūjusi šķiršanos. Tas ir jau gandrīz nokārtots, un, ja jūs būtu ar mieru, mēs gribētu lūgt jūs par vedējtēvu, kad pienāks laiks. Viņa tā vēlas. -— Un viņš paskatījās uz mani, it kā sacīdams: «Jūs tas droši vien pārsteidz, es zinu, bet tā tas ir.»

—    Protams! Ar prieku! Apsveicu jūs! — es atbildēju. — Pasakiet Olivai, ka es priecājos un apsveicu viņu. Bet kā tad galu galā viss nokārtojās? Es domāju, ka viņai būs grūtības ar šķiršanos. Vai tad cienījamais H. B. Brands bija ar mieru?

— Viss izdarīts un nokārtots, — viņš sacīja. — Slikti tikai tas, ka Oliva nepavisam nav saimnieciska. Viņa parāda sevi ļaunākā gaismā nekā patiesībā ir. Un tikai tāpēc, ka no paša sākuma ir rīkojusies nepareizi. Bet par to nav vērts runāt. Mēs tik un tā precēsimies. Es palīdzēšu viņai ar visu tikt galā. Tikko biju pie viņas cienījamā vīra, bet pirms tam apgādājos ar liecībām no cilvēkiem, kuri šo to zina gan par Brandu, gan Olivu; starp citu, dažus no tiem Brands mēģinājis uzpirkt. Tas diezin cik labi vis neizskatītos, ja to publicētu Spoukenas laikrakstos, — viņš iesmējās, — bez tam man visu laiku likās, ka viņš tikai pūlas iebiedēt. Es salīgu divus advokātus, un mums izdevās viņu pārliecināt. Es pateicu viņam, ka gribu precēt Olivu. Galu galā viņš bija ar mieru, ka viņa ierosina laulības šķiršanas prāvu šeit, Džersijā, un drīz vien tas būs nokārtots. Tāpēc es šodien esmu ieradies pie jums.

Es biju neizsakāmi pārsteigts. Tā apstulbis, ka nekā nesapratu, kā mēdz teikt. Taču laulības uzskatīju par laimīgu notikumu Olīvas dzīvē. Jo Džetro visādā ziņā bija kārtīgs, solīds cilvēks, bagāts un gudrs; un, ja Oliva viņu mīl, kāpēc tad neprecēties? Protams, viņas līgavainis nebija ne dzejnieks, ne ievērojams aktieris, kas būtu vairāk piemērots viņas neparastajam temperamentam, — bet galu galā varbūt viņā ir kaut kas tāds, ko es neesmu pamanījis? Es sāku pārdomāt.

Tikmēr viņi salaulājās — un nevis kaut kur, bet pilsētas rātsnamā, un pilsētas padomes sekretārs, Džetro draugs, oficiāli apstiprināja šo savienību. Es biju klāt un parakstījos kā liecinieks. Pirms tam Džetro jau bija noīrējis veselu māju Vestsaidas

nomalē un ar Olivas palīdzību un viņas uzraudzībā to iekārtojis. Grāmatas, grāmatas, grāmatas. Plaša, ērta dzīvojamā istaba ar kamīnu; ēdamistaba, bibliotēka, atsevišķa darbistaba Olivai un atsevišķa Džetro — katram savā stāvā; vairākas guļamistabas un vannas istabas; jaunas klavieres un patafons. Un kā viņi priecājās, kad es ierados! Viņi arvien piezvanīja, apjautājās, kad iešu pie viņiem pusdienās. Taču, redzot viņus uzticīga vīra un sievas lomās, man nāca smiekli. Jo, tāpat kā Oliva, Džetro bija dzīvojis diezgan vētrainu dzīvi.

Jau pašā sākumā man radās aizdomas un arī nojauta, ka šīs vienības pamatā ir vēl kaut kas cits, ne tikai temperamentu un dvēseļu radniecība līdz ar visu, kas no tā izriet. Oliva, cik es zināju, bija ne tikai emocionāla, bet arī ideāliste. Kas tad galu galā piesaistīja viņas interesi tieši Džetro? Viņa prāts? Bet vai tad viņa prāts bija tik izcils, tik valdzinošs kā Olivas? Protams, ne, es to zināju. Viņa prāts bija skaidrs, veselīgs, labi bruņots ar zināšanām. Turklāt tam pievienojās dāsns, pagānisks temperaments. Bet vai ar to pietika? Ar savu nepastāvīgo, dziļi emocionālo, alkstošo dabu Oliva, kā likās, nespēja ne pie kā ilgi kavēties. Vai varbūt tagad j au spēj a? Runāj ot par viņa naudu vai arī viņa garīgo un fizisko prasmi tikt galā ar dzīves materiālo pusi, nespēju ticēt (īpaši pēc tam, kad biju redzējis, kā Oliva dzīvo Istsaidā), ka ar to viņš varētu piesaistīt Olivu. Bet, ja ne ar to, ar ko tad?

Es bieži vien kritiski novērtēju viņus abus, īpaši, kad viņi bija kopā savā jaunajā mājā. Zinādams, ka Džetro agrāk patika dažādas nakts izklaidēšanās un cik nepastāvīga pēc rakstura Oliva, nespēju atturēties neizteicis pa vāji slēptam mājienam.

—    Kā jūs to varat izskaidrot, Oliva? Es domāju, ka jums vairāk nekā jebkuram citam šī klusā mājas dzīve, šī slotu un putekļu lupatu būšana liksies mazliet. . . nu, zināt. . . teiksim, varbūt garīgi nenozīmīga, bez spožuma. — Uz to viņa parasti atbildēja tikai ar skatienu vai ar savu zobgalīgo Monas Lizas smaidu. Un kādas viņai bija acis — iegarenas, tumšas, austrumnieciskas un neizdibināmas. Bet reiz viņa sacīja:

—   Ak, ir daudz kas pasaulē, kas . .. jūs taču zināt.

—     Tā jau es domāju, — es atbildēju.

Un, kad Džetro kādu vakaru, apsējies baltu priekšautu ap savu apjomīgo vidukli, virtuvē gatavoja ēdienu, es viņam sacīju:

—    Tas ir pāri par manu saprašanu! Nakts klubi droši vien skumst, ka zaudējuši savu dedzīgāko apmeklētāju!

—    Pirmkārt, — viņš atbildēja, — es pašlaik cepu šķiņķi. Otrkārt, jūs mēģināt kaisīt strīda sēklu šajā magoņu laukā. Apžēlojieties!

Taču pretēji manām šaubām viņi, kā likās, sapratās ļoti labi. Un drīz vien — jau pašā pirmajā gadā — man arvien skaidrāks kļuva viņu vienības apslēptais pamats. Es nezināju, ka Džetro, iekams pilnīgi pievērsies žurnālista darbam, sapņojis kļūt par rakstnieku. Vēlāk Oliva man pastāstīja, ka viņš mēģinājis rakstīt stāstus, lugas, aprakstus, taču bez panākumiem. Un, kaut arī ārēji viņš likās bravūrīgs, klusībā tomēr cieta. Un tieši šī neveiksmes apziņa bija tas, ko es viņā toreiz nojautu, bet neizpratu. Arī Oliva sapņoja par to pašu, taču viņa, lai gan bija daudz jaunāka, bija vairāk sasniegusi. Neko gan viņai vēl nebija izdevies publicēt, taču

viņas rakstāmgaldā jau atradās ļoti daudz poēmu, aprakstu, stāstu, pat luga, vajadzēja vēl tikai dažus niecīgus labojumus — un tie būtu pilnīgi gatavi. Džetro lasīja šos darbus un saprata, ka tā ir īsta literatūra, un, tā kā viņš jau sen jūsmoja par Olivu, tad galu galā radās mīlestība un laulība. Oliva nojauta viņa vājās vietas, izprata viņa centienus un aiz mīlestības pret viņu piedāvājās strādāt kopā literatūras laukā. Rakstīt kopīgi lugas, stāstus, pat romānus. Dzeju un aprakstus viņa atstāja sev (tāpēc ka šinīs formās varēja vieglāk izteikt savas īpatnējās noskaņas un uzskatus). Bet Džetro, kurš interesējās par zinātni, filozofiju, vēsturi un biogrāfijas žanru, apņēmās rakstīt darbus šajās nozarēs. Īstenībā visvairāk viņam gribējās rakstīt lugas un stāstus, sevišķi lugas. Drīz pēc laulībām viņi sāka cītīgi strādāt un uzrakstīja vairākas lugas, visas interesantas un nozīmīgas, un viena no tām viņu otrajā laulības gadā parādījās uz skatuves.

Kā tas saviļņoja Džetro! Kādu gandarījumu tas viņam sagādāja! Un kā viņš jūsmoja par savu brīnišķīgo sievu, gandrīz vai dievināja to! Nakts klubi? Blēņas! Vakari Griničvilidžā? Bet kas tad pulcējās šajos vakaros? Dīkdieņu, neveiksmīgu sapņotāju un piedzīvojumu meklētāju bars! Nopietns darbs! Ievērojami sasniegumi! Tas ir ko vērts! Laimīga, saskanīga laulība, draugu pulks, kas pārvērš viņu jauno māju par burvīgu salonu. Džetro mainījās acīm redzami, Olivas ietekmē viņš kļuva mierīgs un pašpārliecināts un gandrīz vai aizmirsa, ka pats kādreiz bijis dīks sapņotājs no Griničvilidžas.

Ritēja dienas, gan priecīgas, gan skumjas, kāda kurā. Laika ritums un pārmaiņas mums visiem neizbēgamas. Gads, divi, trīs laimīgas dzīves, jautri, patīkami draugi, kas pulcējās ap jauno pāri. Un tad kādu dienu — nežēlīgs likteņa trieciens. No rīta piezvanīju Džetro, man vajadzēja kaut ko noskaidrot, un viņš, starp citu, pateica, ka Oliva nejūtoties labi… mazliet saaukstējusies, tā viņš domājot, nekas nopietns … uz redzēšanos! Bet otrā dienā viņš piezvanīja un pateica, ka viņai neesot labāk, pat ļaunāk, un viņš sākot uztraukties. Stipras sāpes kaklā, karstumi. Pašlaik gaidot ārstu. Vēlāk, vakarā, es piezvanīju un uzzināju, ka viņš vedot Olivu uz Svētā Lūkasa slimnīcu, ja es gribot aiziet pie viņas, viņa būšot tādā un tādā istabā, un pateica numuru.

Es steidzos uz slimnīcu. Atvieglots ieraudzīju Olivu ļoti ērti iekārtojušos un priecīgu — Džetro bija parūpējies, lai viņu ievietotu vienā no tām ļoti vienkāršajām atsevišķajām slimnīcas palātām, par kurām tik dārgi jāmaksā. Tomēr viņai bija paaugstināta temperatūra, un Džetro man pateica, ka ārsts baidoties, vai nav plaušu karsonis. Es pazobojos, ka viņš pārāk viegli uzdod, un atgriezos pie Olivas, kura runāja tikai par to, ka drīz būšot vesela. Pēdējā laikā viņiem ar Džetro radies nodoms celt vasarnīcu Džersijā, jūras krastā. Tur esot kāds neliels līcis, kura krastu, līdz pašai ūdens malai, varot izmantot zālāja ierīkošanai. Ēdamistabas un trīs guļamistabu logi būšot pret austrumiem, varēšot redzēt, kā saule iznirst no jūras. Viņi gribot ierīkot mazu piestātnīti, iegādāties motorlaivu; un tas viss būšot sasniedzams no Ņujorkas apmēram divu stundu laikā. Nākamajā pavasarī un vasarā es varēšot braukt tur pie viņiem ciemā.

Bet, kad es aizgāju uz slimnīcu otrā rītā, Oliva

jutās sliktāk — drudzis pastiprinājies, un naktī viņa murgojusi. Bija izsaukts speciālists, un Džetro bija neizsakāmi nomākts. Bāls kā vasks, kaut arī pūlējās savaldīties. Nākamajā dienā Oliva bija pie pilnas apziņas, tikai ļoti vārga. Es aiznesu viņai ziedus. Runājām par šo un to, un, tā kā Džetro nebija klāt, viņa pirmo reizi slimības laikā atklāti atzinās, ka jūtas nomākta. Kad es pajokoju, lai viņa nezaudē dūšu, viņa sacīja:

—     Ak, es jau nedomāju par sevi. Man žēl Džeka. Viņam bija tik labi ar mani.

Tiesa gan, es nodomāju, bet skaļi sacīju:

—     Es to zinu, Oliva.

—    Protams, jūs visu zināt. Vai atceraties poēmu, ko es jums aizsūtīju?

—    Brīnišķīga poēma. Tā ir ļoti jauka, nevis manis dēļ, bet jūsu dēļ. Es to vienmēr glabāju pie sevis.

—    Es gribēju, lai jūs zinātu. Bet vēlāk sapratu, ka tās bija atvadas no jums. Jūs taču nevarējāt mani iemīlēt?

—    Nē, Oliva, — atbildēju, — ne tā. Jūs taču zināt, kā dzīvē gadās. Ne vienmēr rodas mīlestība tur, kur tai vajadzētu būt. Taču nedomājiet, ka es nejūsmoju par jūsu skaistumu, neapbrīnoju jūsu prātu un dzīvi . . . un ari tagad es domāju tāpat. . .

Viņa satvēra manas rokas un cieši saspieda.

—     Es zinu, zinu, — viņa sacīja, — un tad es nodomāju, ka varēšu kaut ko darīt Džeka labā. Es viņam biju tik nepieciešama.

—    Jūs esat darījusi viņa labā visu iespējamo, — os sacīju. — Tas ir skaidrs!

—     Tāpēc es gribētu palikt pie viņa, — viņa sacīja.

Bet otrā dienā viņa bija bez samaņas. Nākamajā tāpat. Mēs vairs netikām runājuši. Un kādā pēcpusdienā ap pieciem Džetro piezvanīja un pateica, ka četros viņa nomirusi.

Tad, kā parasti, bēru ceremonija — krāšņa, nomācoša, drūma. Pēc tam Džetro garais ceļš uz Jutu. Olivas vecāki gribēja, lai viņu apglabātu tur. Un Džetro bija piekritis. Vēlāk, kad bēdas bija mazliet pierimušas, viņš pastāstīja man par Olivas vecākiem, par to, ko viņi īstenībā izjutuši un ko izrādījuši sakarā ar meitas nāvi un atgriešanos mājās. Jāatceras, ka viņi nebija samierinājušies ar meitas šķiršanos un otrajām laulībām, tāpat ar visu citu, ko zināja par viņas dzīvi. Taču tagad, kad viņa bija mirusi, viņu bēdas bija patiešām dziļas, aizkustinošas, kā Džetro stāstīja, jo viņi bija veci un ar Olivu saistījās viņu laimīgā pagātne. Taču tūlīt pēc bērēm viņi ņēmās iepazīstināt Džetro ar vietējo sabiedrību. Džetro apgalvoja, ka viņam tas bijis neciešami smagi. Bet profesors gribēja parādīt saviem paziņām Soltleiksitijā, ka baumas par viņa meitu bijušas bez pamata. Jo te nu bija Džetro, patiesi cienījams cilvēks. Tika izteikta līdzjūtība sakarā ar Olivas nāvi līdz ar atzinīgiem viņas māksliniecisko interešu novērtējumiem.

— Divas dienas es cietos, — Džetro sacīja, — tad ar rīta vilcienu devos uz Ņujorku. Vēl ilgāk izturēt to nebūtu spējis. Olivu apglabāja, — viņš turpināja, — kalna nogāzē, augstu virs pilsētas, no turienes redzams vecais dīķis, kur viņa kādreiz slidoja, un skola, un man šķiet, ka tā viņai būs laba vieta.

Bet kā Džetro pārdzīvoja Olivas nāvi! Es varbūt pārāk pavirši pieskaros tam drūmajam periodam

viņa dzīvē, kad viņš, izmisuma mākts, aptvēra, ka Olivas vairs nav; ka nekad vairs neatkārtosies tas laimīgais laiks, kad viņas mīlestība stiprināja viņu un palīdzēja pārciest likteņa pagriezienus un laika ritumu. Viņiem bija tik labi abiem kopā. Es domāju — viņi patiešām bija laimīgi, cik vispār iespējams būt laimīgam šai nemierīgajā, vētrainajā pasaulē. Bet tagad visam beigas. Palika lielā māja cir visām viņas grāmatām. Un viņa grāmatām. Viņas mūzika. Viņas rokraksti. Es bieži gāju pasēdēt pie viņa, uzmundrināt viņu, cik iespējams, taču drīz vien kļuva skaidrs, ka viņam pārāk smagi dzīvot vienam lielajā mājā. Viņš gan gribēja, lai māte un māsa brauc pie viņa, runāja par pārcelšanos uz citu vietu, solījās saņemties un turpināt savu darbu. Kaut arī māte un māsa patiešām atbrauca un viņi pārcēlās uz citu vietu, es vēroju, ka viņam tomēr neizdevās atsākt darbu — lugas un stāstus —, turpināt vienam to, ko viņi bija rakstījuši kopīgi. Nē, nē! Viņš pūlējās, tas jāatzīst. Kaut cik atguvies no smagā trieciena, viņš kādu gadu rakstīja, rakstīja, rakstīja. Un lasīja varbūt vairāk nekā jebkad agrāk. Tomēr nekas neiznāca. Tas bija skaidri redzams, noprotams. Viņam nebija neviena, ar ko parunāt, apspriesties par savām grūtībām literārajā darbā. Dzirdēju, ka viņš atkal sācis iet uz dažādiem bohēmiešu vakariem. Runāja, ka viņš dzerot un dzīvojot izlaidīgi, taču gluži tā nebija. Patiesībā viņš vēl arvien pūlējās strādāt, tikai ar pārtraukumiem. Tad viņš nejauši sastapa kādu mediķi, kurš dedzīgi pētīja cilvēka dziedzeru — endokrīno un citu — funkcijas un to ietekmi uz cilvēku temperamentu un sabiedrisko Uiņrāli, bet kuram pašam nebija nekādu rakstnieka

dāvanu; Džetro sāka strādāt kopā ar viņu un drīz vien uzņēmās literāri apstrādāt šī mediķa atklājumus, sagatavot tos publicēšanai. Kā viņš reiz izteicās, viņš īstenībā nezinot, cik nozīmīgs šis darbs un kas no tā galu galā iznākšot, tomēr esot interesanti — un varbūt viņš to izmantošot savās lugās un stāstos.

Taču es manīju, ka viņš kļūst arvien vienaldzīgāks pret visu. Dzīve viņam sāka likties neatrisināma, pat pavisam nejēdzīga mistērija. Cik ātri viss paiet! Cik nepastāvīga, dzīvnieciski rupja, ākstīgi bezjēdzīga ir homo sapiens dzīve — tukša godkāre, aizkustinoša ticība un mānīgas cerības! Viņa apbrīnojamās pūles radīt kaut ko no nekā! Mazliet vairāk vai mazāk kāda dziedzera hormonu — un, teiksim, Linkolns pārvēršas par sīku dīkdieni un jokdari! Ak dievs! Kāpēc tad galu galā cilvēki dzīvo? Atklāti viņi izliekas pavisam citādi — bet ko viņi dara, kad iedomājas, ka neviens neredz? Cilvēka skaidrība, pieklājība, morāle, žēlsirdība, brālība, vecāku jūtas — viss tikai meli! Mežonīga, bezjēdzīga ārprātīgo deja trako mājā!

Ja ir tādi uzskati, tad, protams, sākas dzeršana, dzīrošana, vienalga, kur un, vienalga, ar ko. Džetro māte, dedzīga kristīgās ticības piekritēja un gandrīz vai dziedniece, sāka izmēģināt pie viņa «dieva vārda patiesīgumu»; viņa māsa uztraucās un raizējās par viņu, pūlējās pierunāt viņu vairāk dzīvot mājās, atpūsties, vairāk strādāt. Taču, kā man likās, tas viss bija gluži veltīgi. Viņš atkal bija tāds kā toreiz, kad iepazinās ar Olivu, tikai desmit gadus vecāks, bez toreizējās savaldības, bez toreizējām cerībām. Un viņam bija tikai četrdesmit divi gadi.

Ap to laiku viņš kādu dienu atnāca pie manis. Mēs runājām par daudz ko — par viņa darbu, viņa nākotni. Viņš, protams, stāstīja man par endokrīnajiem dziedzeriem un to sociālo nozīmi. Drīz iznākšot viņa grāmata par šo tēmu. Bet viņš pats nejūtoties visai labi. Kaut kāds izaugums barības vadā — sazin jods ko tas nozīmē —, mazliet palielinātas aknas, vismaz rentgens tā rādot. Viņš patiešām izskatījās savārdzis. Dzeršanu pilnīgi atmetis un vakaros agri ejot gulēt. Tā ārsts noteicis. Un tūlīt atkal sāka zākāt dzīvi — tās īsumu, bez- jēdzīgumu.

— Vai zināt, Džek, kas jums vajadzīgs, — es sacīju. — Jums jāsameklē meitene, kas jūs saprastu un varētu strādāt kopā ar jums. Jums būtu pavisam labi, ja …

— Protams, ja man būtu tāda meitene kā Oliva, es zinu. Bet kur es tādu dabūšu? Otras tādas nav.

Viņš piecēlās, taisījās iet projām. Viņa skatiens pauda skumjas un padošanos liktenim. Mani pārņēma žēlums.

Pavasarī aizrakstīju viņam, ka gribu doties piecsimt kilometru garā ekskursijā kājām. Aicināju viņu pievienoties man kaut uz dažām dienām. Viņa atbildes vēstulē izskanēja reizē sajūsma un nožēla — ļoti labi jau tas būtu, taču nav vērts pat runāt par to. Gars ir labprātīgs, bet. . . Rudenī ielūdzu viņu pie sevis uz laukiem un pēc desmit dienām saņēmu vēstuli no viņa māsas. Viņa rakstīja, ka Džetro jau divas nedēļas slimojot un pēdējās desmit dienas esot bezsamaņā. Manu vēstuli viņš vēl izlasījis, pie samaņas būdams, un sacījis, ka atbildēšot, tiklīdz būšot vesels. Kopš tā laika drudzis, paātrināts pulss, temperatūra turoties ap četrdes-

mit. Un visu laiku murgojot par Olivu, tikai pai Olivu — kā viņi iepazinušies, kā dzīvojuši pēc kāzām. Es aizbraucu uz slimnīcu un tur satiku kādu mūsu kopīgu paziņu, kurš pastāstīja, ka tieši pirms Džetro saslimšanas viesojies pie viņa uz laukiem. Džetro toreiz atkal sācis dzert, kaut gan solījies atmest. Tad viegla saaukstēšanās, drudzis un tūlīt bezsamaņa.

—    Dīvaini, — viņš sacīja, — tiklīdz Džetro zaudēja apziņu, viņš sāka runāt par savu sievu, nu, par to Olivu Brandu, jūs taču zināt.

—     Jā, es zinu, -— es sacīju.

—     Visu laiku runāju par viņu.

—     Interesanti, — es sacīju.

Bet Džetro gulēja augšstāvā slimnīcas gultā, apkārt ārsti, trīs ārsti, un māsas, un viņš visu laiku nesakarīgi kaut ko murmināja, kā jau drudža slimnieks. Gan uzsauca kādam tostu: «Vai visiem ieliets? Pacelsim glāzes!» Gan aicināja sēsties mašīnā: «Vai visi sanākuši?» Tad viņš gribēja iet mājās. Viņam jāejot mājās. Oliva sacījusi… Pēc tam sāka saukt māti, tad māsu, tad abas reizē. Es saņēmu viņa roku, cieši paskatījos, uzrunāju:

—    Paklausieties, Džek, vai dzirdat! Jūs taču mani pazīstat! Noteikti pazīstat!

—     Protams, pazīstu, — viņš atbildēja, un viņa acis uz mirkli apskaidrojās. — Jūs esat… — Un nosauca manu vārdu. Tās bija atvadas.

Vēl divas nedēļas viņš bija dzīvs, bet «nenāca pie samaņas», kā parasti saka. Tāpat karstumi, tāpat murgi par Olivu.

—     Cik savādi, — viņa māsa man sacīja. — Slimība iesākās tāpat kā Olivai — sāpes kaklā, pēc tam karstumi. Oliva nomira sestajā dienā, un mēs

domājām, ka arī viņš to nepārdzīvos. Viņš bija pilnīgi zaudējis spēkus. Un visu laiku runāja par Olivu. Nesaprotu, kā viņš tomēr atspirga.

Taču divdesmit devītajā slimības dienā viņš nomira. Kāpdams taksometrā, lai aizbrauktu uz viņa mājām, es teicu šoferim:

— Brauciet caur parku, pāri Simt desmitajai ielai un tad pa Brodveju.

Bet viņš nogriezās citur, tieši gar slimnīcu, kur bija mirusi Oliva, tieši gar viņas istabas logiem. Es to pat nepamanīju, kamēr nejauši paskatījos augšup. Tad es nodomāju:

«Oliva, Oliva! Vai tu patiešām sauci viņu pie sevis? Vai tev bija viņa tik žēl?»

VAŽAS

Kad Gerisons no pēdējās veikalnieku konferences K. pilsētā, kur augstās celtnes un apbrīnojami lielie ļaužu pūļi uzskatāmi demonstrēja Amerikas un vispār pasaules varenību, spēku un bagātību, devās uz staciju, lai brauktu uz G., savu dzimto pilsētu, viņa domas ar sevišķu neatlaidību un cerību, ja arī ne ar prieku — un tomēr ar prieku, ar tādu kā skumju, sāpīgu prieku — kavējās pie Aidellas. Kur viņa pašlaik? Ko dara šajā mirklī?

Bija pelēka novembra pēcpusdiena, ap četriem, tieši tas laiks, kad Aidellai, kā viņš labi zināja, vienmēr, ziemu vai vasaru, patika spīdēt kādā pēcpusdienas pieņemšanā vai restorānā, kur dejoja un arvien, kā viņš labi zināja, ap viņu bija pilsētas  jaunie trokšņainie franti un izpriecu tīkotāji. Jāatzīst, ka Aidellai pat vēl trīs gadus pēc laulībām piemita kaut kas tāds, kas pievilka šos jaunos cilvēkus, gan labākos, gan sliktākos — visvairāk gan sliktākos, viņš dažkārt nodomāja — no tiem, kas darīja viņa dzimto pilsētu, lielo plaši izpletušos G., interesantu un vispār noteica tās sabiedrisko dzīvi.

Kas par meiteni! Kā tas viss bija noticis! Un cik savādi, ka viņš aizrāvies ar tādu sievieti, — viņam taču bija jau četrdesmit astoņi gadi, augsts (jā, krietni augstāks!) sabiedriskais stāvoklis, solīdi draugi un tikpat solīdi paradumi. Aidella bija pavisam citāda, tik draiska, parupja, reizēm pat vulgāra (šo īpašību viņa neapšaubāmi bija mantojusi no tēva, francūža, ādmiņa, nevis no maigās, atturīgās mātes — polietes) un tomēr tik pievilcīga — ar kupliem zeltaini rūsganiem matiem, tumšbrūnām acīm, tik tumšām, ka gandrīz nevarēja atšķirt zīlītes, daiļu, spēcīgu augumu un vienmēr eleganti ģērbusies. Viņa bija īsts skaistuma paraugs — vismaz viņa acīs —, vai arī varbūt tikai sākumā viņam tā bija licies.

Cik trokšņainas, putekļainas ielas šajā K., vienmēr drūzma! Cik ātri brauc taksometri šajā Vidējo Rietumu pilsētā, pat pagriezienos nesamazinot ātrumu!

Un ko tikai viņš nebija pārdzīvojis pa šiem trim gadiem, kopš apprecējās ar Aidellu! Kādas mokas, kādas ciešanas! Ja vien varētu ietekmēt Aidellu, lai viņi kļūtu saderīgs pāris! Bet cik brīnišķīgs un bīstams bija šis spēks, ko sauc par skaistumu, it īpaši tādam cilvēkam kā viņš, kam daudz kas dzīvē šķita apnicīgs, — cik brīnišķīgi, ka viņam varēja piederēt kaut kas tāds, ar ko spītēt laika nerimtīgajam plūdumam, ar ko visos modināt skaudību.

Beidzot stacija!

Aidella nebija viņa mīlestības cienīga. Tā bija vislielākā nelaime, ka viņš mīlēja viņu, — bet ko viņš vairs varēja darīt? Kā apspiest šo mīlestību? Kā sodīt Aidellu par viņas pāridarījumiem, reizē nesodot arī pats sevi — turklāt vēl smagāk? Mīlestība ir tik neizprotama! Cik bieži tā tiek izšķērdīgi dāvāta tam, kam tā nemaz nav vajadzīga. Ak dievs, viņš pats to var apliecināt! Viņš patiešām bija tam lielisks paraugs. Aidellai viņš bija tikpat vienaldzīgs kā laternas stabs ielas stūrī vai vecas novalkātas kurpes. Un tomēr . . . Viņam nekad neapnika noraudzīties uz viņu, domāt par viņas izturēšanos, noskaņojumu, par viņas noslēpumiem.

Viņa nebija rīkojusies un pašlaik nerīkojas ta, kā pieklātos, — viņš sāka nojaust, ka viņa laikam citādi nespēja, un tomēr . . .

Jānosūta viņai telegramma pirms vilciena atiešanas!

Kas tas bija par prieku — patiešām, vienmēr un visur — ar viņu zem rokas ieiet restorānā vai viesistabā un apzināties, ka nevienam no klātesošajiem nav tik pievilcīgas sievas, nevienam pašam. Kaut arī Aidella cēlusies no pavisam vienkāršas ģimenes un augusi trūcīgos apstākļos, viņa bija elegantāka, labāk ģērbusies, valdzinošāka — vismaz pēc viņa domām — par visām sievietēm tajās aprindās, kurās viņš bija viņu ievedis. Kādas acis! Kādi mati! Kāds piemīlīgs augums! Un vienmēr glīti ģērbusies. Protams, Aidella viņam mazliet par jaunu. Viņi abi blakus izskatījās tā kā nesaderīgi — viņš cienīgs, jau gados un, kā daudzi viņam bija teikuši, ar gandrīz militāru stāju, viņa tik jauna, tik valdzinoša, ka viņai apkārt vienmēr jauni cilvēki, lai viņi ietu kur iedami. Tikai viņu pastāvīgi uztrauca cita doma: viņa nepieder viņam pilnīgi un nekad nav piederējusi. Viņai tā patīk citi vīrieši un vienmēr ir patikuši. Viņas jaunība, šī viņas sasodītā pagātne bija briesmīgs vieglprātīgas, pat ļaunas — jā, ļaunas — uzvedības periods. Patiesību sakot, viņa bijusi nejauka meitene, juteklīga, patmīlīga, neapdomīga, bezkaunīga, un tāda ir arī tagad, un tomēr viņš bija apprecējis viņu, par spīti visam, zinādams, kāda viņa ir. Sākumā gan viņš nebija zinājis gluži visu.

—     Jā, visas trīs! Pagaidiet, es tūlīt dabūšu savu guļamvagona biļeti!

Nav brīnums, ka ļaudis tenkoja. Viņš bija to visu dzirdējis: ka Aidella apprecējusies ar viņu naudas un sabiedriskā stāvokļa dēļ, ka viņš pārāk vecs viņai, ka viņa apkaunojot viņu un tā tālāk. Jā, varbūt tas tiesa. Bet viņš bija iemīlējies viņā — traki iemīlējies un viņa tāpat, vismaz sākumā tā likās. Jā, droši vien viņa bija iemīlējusies — viņa tā izturējās pret viņu, tā jūsmoja, kaut arī ne visai ilgi. Cik laimīgas, laimīgas bija pirmās kopā pavadītās dienas! Sākumā viņa mierīgi uzņēmās namamātes pienākumus Sikarda avēnijā un sekmīgi tos veica. Tas bija brīnišķīgi, tik daudzsološi. Jā, par to nevarēja šaubīties — sākumā Aidella viņu kaut mazliet mīlēja. Bez tam tikai cilvēks viņa gados spēja saprast tādu sievieti — viņas noskaņas un iedomas, nu, un viņš .. . nu, viņš toreiz bija neprātīgi iemīlējies, tāpat kā tagad, vai pat vēl vairāk. Varbūt tā nebija? Vai tad tagad viņa nešķiet viņam tikpat brīnišķīga kā toreiz? Tā ir. Jā, mīlestība, tāda aizraušanās ir briesmīga, to nav iespējams apspiest.

—     Trešais vagons, septītā kupeja!

Viņš nekad neaizmirsīs to vakaru, kad pirmo reizi ieraudzīja Aidellu, — viņu uz ātrās palīdzības nestuvēm ienesa slimnieku uzņemšanas telpā ar nobrāztiem deniņiem, lauztu roku un tik nopietniem iekšējo orgānu ievainojumiem (diafragmas plīsums), ka bija nepieciešama tūlītēja operācija; un viņa pirmajā acumirklī viņu savaldzināja. Mati viņai bija vaļa, atrisuši pāri plecam, rokas slābi nokarājās. Kas par rokām! Viņš skatījās kā apburts. Viņš bija iegājis apciemot savu veco draugu ārstu Dorsiju un, ieraudzījis Aidellu, tūlīt gribēja zināt, kas viņa ir, kā viņai gadījusies tāda briesmīga nelaime. Un viņa likās tik skaista. Padomā tikai — šis skaistums varēja tikt sabojāts! Bet, paldies dievam, tas nebija noticis.

Telegrammai vajadzētu būt tur ne vēlāk kā pēc stundas — tātad viņa to saņems tieši laikā!

Toreiz viņš uz vietas nolēma, ka jāiepazīstas ar viņu, ja viņa paliks dzīva, un varbūt viņš patiks viņai — tāpat kā viņa viņam; un mocījās bailēs —- ja nu viņš nepatiks? Kas to būtu domājis! Viņš iemīlējies no pirmā acu uzmetiena — un sievietē, kas tik daudz ciešanu viņam sagādājusi kopš tā brīža, pie tam viņa toreiz bija savainota, sadauzīta, pie miršanas! Patiešām apbrīnojami!

Cik smacīgi ir vilcienā pirmajā mirklī, kad tikko iekāpj, — akmeņogļu dūmi!

Un tad operācija! Cik briesmīgi, patiešām! Tukšajā operāciju zālē tonakt bija tikai viņš, ārsts un trīs māsas. Dorsijs bija iespaidīga auguma, ļoti nopietns, vienmēr ļoti drosmīgs. Viņš lūdza Dorsijam atļauju būt klāt pie operācijas, kaut arī nepazina cietušo, un, tā kā nelaime bija notikusi pēc pusnakts kaut kur nomalē un klāt nebija neviena, kas meiteni pazītu, parūpētos par viņu un varētu aizliegt svešiem uzturēties operāciju zālē, Dorsijs atļāva viņam ienākt.

—     Ja, nolieciet šeit!

Viņš uzvilka baltu halātu, tīrus baltus kokvilnas cimdus, un tad viņu ielaida galerijā, no kurienes varēja redzēt, kā Dorsijs ar slimnīcas personāla palīdzību operēja. Viņš redzēja, kā viņu griež, redzēja asinis, dzirdēja, kā viņa narkozē vaidēja. Un visu laiku domāja — kas viņa ir? Kas viņai noticis? Un cik žēl bija viņas! Un kā viņš baidījās, ka viņa nenomirst! Acu priekšā stāvēja viņas skaistā, šķelmīgā seja, pašlaik paslēpta zem pārsējiem un narkozes maskas.

Uz blakus sliedēm vilciens — tik spodriem logiem. Restorānvagonā galdiņi jau uzklāti un lampas iededzinātas.

Atkal viņu paņēma savā varā muļķīgs sapnis — par mīlestību un laimi, tas vienmēr mocīja viņu pēdējā laikā. Pašā sākumā, pats gandrīz to neapzinādamies, viņš bija kā apburts, kā liesmās iededzies un pat iedomāties nespēja, ka viņa varētu nomirt. Vēlāk, kad viņas lauztā roka bija ieģipsēta un diafragma sašūta, viņš noskatījās, kā viņu ievieto atsevišķā istabā, ko viņš bija pasūtījis uz sava rēķina (Dorsijam tas droši vien likās dīvaini), pats pavadīja nemierīgu nakti klubā un otrā rītā, stāvēdams pie viņas gultas, sacīja:

—   Jūs mani nepazīstat, mani sauc Gerisons — Efems Breinerds Gerisons. Varbūt esat kaut ko dzirdējusi par mūsu ģimeni — šajā pilsētā Gerisonus pazīst. Es redzēju, kā jūs vakarnakt ieveda. Es gribētu kaut ko darīt jūsu labā, ja drīkstu, — paziņot

jūsu draugiem vai kaut ka citādi palīdzēt jums. Vai drīkstu?

Cik labi viņš atcerējās šos vārdus — viņš taču jau iepriekš bija izdomājis, ko teiks, un kā priecājās, kad viņa pieņēma viņa pakalpojumus ar dīvainu, zobgalīgu smaidu, uzmetusi viņam savādu, izvairīgu skatienu.

Strādnieki, bez šaubām, klaudzina pa riteņiem tāpēc, lai pārbaudītu, vai tie nav bojāti, vai tie, vilcienam pilnā gaitā ejot, nesalūzīs, pazudinot tik daudz dzīvību.

Tad viņa iedeva viņam savu adresi, pareizāk, savas mātes adresi, un viņš tūlīt aizbrauca un atveda māti pie viņas. Un bija tik priecīgs, uzzinājis, ka viņai ir tikai māte, ne vīra, ne … Un viņš sūtīja viņai ziedus. Un augļus. Un dāvināja visu, kas, pēc viņa domām, viņai varētu patikt. Un pēc tam radās dīvaina draudzība ar Aidellu, ātri piepildījās viņa sapnis par laimi: Aidella atļāva apciemot viņu ik dienas, protams, nekā nestāstīdama par sevi, vispār izturēdamās visai izvairīgi, lai viņš domā, ko grib, tomēr pacieta viņa klātieni. Jā, bez šaubām, viņa spēlēja godīgu spēli, bet viņam gribējās ticēt, ka viss būs labi — ka viņus gaida ilgi laimes gadi. Kāds viņš patiešām bijis iemīlējies muļķis!

Cik pretīga resna sieviete ienāca vagonā — ar daudzām somām! Vai šis vilciens nemaz nesāks kustēties?

Toreiz — cik spilgti viss iespiedies viņam atmiņā! — viņš uzzināja, ka viņa ir atraitne un dzīvo

ar savu mazo meitiņu pie mātes; bet patiesībā viņa nemaz nebija atraitne. Tie bija meli, maldināšana. Viņa jau toreiz bija izlaidīga, ņirgājās par vispār pieņemtām pieklājības normām, tikai viņš to nezināja. Viņš iedomājās, ka savaldzinājis naivu, nesamaitātu meiteni vai vismaz tādu, ko vēl nav skārusi dzīves raupjā puse, bet īstenībā viņš tai bija tikai jauns kārtējais piedzīvojums, laimīga izdevība, kas tai palīdzēja izkļūt no kļūmīgas situācijas. Viņš nezināja, ka toreiz divi vīrieši viņas dēļ sastrīdējušies un viens no tiem mēģinājis viņu nogalināt, inscenējot automašīnas katastrofu, un tad viņa vēlējās vienīgi mieru, lai kaut pagaidām varētu aizmirst pati savas domas un abus dedzīgos pielūdzējus. Un tieši tad viņi sastapās.

Taču bez šiem diviem viņai bija vēl citi, laikam gan vesela virkne gandrīz pretīgu radījumu — tomēr nē, gluži tā nevarēja sacīt —, ar kuriem viņa… Nē, kāpēc par to jārunā? Viņš taču bija iedomājies, ka viņš ir viss viņas dzīvē vai varētu kļūt… Viņš!

Bet, ja arī tas viss ir bijis, kāda tam nozīme, ja tikai viņa tagad mīl viņu? Vai tad viņam nav vienalga, kas viņa ir un kas ir bijusi vai ko darījusi agrāk, ja vien viņa jūt pret viņu to pašu, ko viņš, kaut vai pusi no tā vai pat mazu drusciņu? Taču Aidella īstenībā nevienu nespēja mīlēt — un viņu, tikai viņu vienu jau nu nekādā ziņā. Viņa bija pārāk nemierpilna, pārāk kāra pēc pārmaiņām dzīvē. Vai tad pat tajos pirmajos sešos vai septiņos mēnešos, kamēr viņi iepazinās un apprecējās, viņa nebija tikai piecietusi viņu, ne vairāk? Viņai arī nevajadzēja nevienu mīlēt, visi mīlēja viņu, centās iegūt viņas labvēlību.

Beidzot braucam!

Pārāk daudz vīriešu ar stāvokli sabiedrībā, jaunāki par viņu, tikpat bagāti vai bagātāki, daudz gudrāki un pievilcīgāki nekā viņš (vismaz viņas acīs, jo viņai patika vieglprātīgie švīti, bet viņš nekad tāds nav bijis un arī nebūs), sacentās ar viņu Aidellas dēļ, kā agrāk, pirms viņa parādīšanās, bija sacentušies savā starpā. Aidella bija savā ziņā dzimusi zem laimīgas zvaigznes, viņai piemita neaptveramas spējas aizraut, iekvēlināt. Vienalga, ko viņa nodarītu viņam vai kādam citam cilvēkam, vienalga, kā viņš pūlētos viņai atriebties, ja vispār to darītu, — liktenis vēl kādu laiku būs viņai labvēlīgs, tāpēc ka viņa tik interesanta un iekārojama. Kāpēc mēģināt to noliegt? Viņa vēl pārāk pievilcīga, pārāk gudra, pārāk vieglprātīga, vienaldzīga un neatkarīga, lai visi viņu neievērotu, nemaz nerunājot par kaislajiem, alkpil- najiem izpriecu tīkotājiem, kas arvien sekoja viņai. Un, tā kā viņa neļāva viņam iejaukties savā dzīvē (viņa bija ar mieru precēties, ja viņš apsolīja neapdraudēt viņas brīvību), viņa varēja vienmēr iet, kur gribēja, un darīt, ko gribēja, — kā agrāk, tā tagad.

Šie lielie pagalmi un nožēlojamās dzeltenās, melni nokvēpušās mājiņas, tik netīras no ārpuses un, bez šaubām, tādas pašas no iekšpuses, un varbūt jaudis, kas tajās dzīvo, arī tikpat nožēlojami. Cik nesalīdzināmi labāk būt bagātiem — kā viņi ar Aidellu; tikai viņa pārāk zemu vērtē savu bagātību un stāvokli.

Vienmēr, lai viņš būtu kur būdams — un darīšanas viņu kavēja bieži būt kopā ar Aidellu —, viņš domāja par viņu: ko viņa dara, kur pašlaik atrodas, ar ko .. . ak, šī mokošā doma — kur viņa varētu būt un ar ko . . . varbūt ar jauno izšķērdīgo Ķīnu, kam piederēja miljoni, medību rezervāts un jahta; vai ar Braunu, tas ir tikpat jauns un turas tepat tuvumā, lai gan viņa to pametusi un apprecējusies ar viņu, Gerisonu; vai ar Koulstonu, ar kuru Aidellai bija romāns Pitsburgā pirms pieciem gadiem, kad viņai bija tikai astoņpadsmit. Astoņpadsmit! Brīnumainais vecums! Arī tas ir šeit, G., pēc visiem šiem gadiem, tas pats Koulstons, kaut gan Aidella viņu jau reiz pametusi. Jā, viņš atkal lenc viņu, grib, lai viņa atgriežas pie viņa, precas ar viņu, lai gan viņi abi tagad jau precējušies.

Vārnu bars laižas pāri tur tam tālajam laukam.

Protams, Aidella par visu to smejas, vismaz izliekas, ka tas smieklīgi. Tēlo uzticīgu sievu, stāsta, ka tas viss tikai tenkas, kuras neizbēgamas, tāpēc ka viņai bijusi tik vētraina pagātne, taču toreiz jau viņi vēl nebija pazīstami. Bet vai viņš varēja ticēt? Varbūt viņa patiešām taisās atstāt viņu un atgriezties pie Koulstona —- šoreiz likumīgā laulībā? Kā to lai zina? Padomājiet tikai, cik untumaina ir cilvēka daba, un tādam bagātniekam kā Koulstonam piemīt liela pievilcība. Viņš bija pametis savu solīdo uzņēmumu Pitsburgā un pārnācis uz G., lai būtu Aidellas tuvumā un kaitinātu viņu (Gerisonu) — Aidellu varbūt tas nemaz nekaitinātu — ar saviem lūgumiem, neprātīgo mīlestību un dievināšanu, bet viņa taču bija precējusies un, acīm

redzot, laimīga. Padomājiet tikai, cik dīvaina, neparasta, pat kaunpilna bijusi Aidellas agrākā dzīve! Tomēr viņa vēl apgalvo, ka tāda dzīve bijusi laba! Viņai nepietiek ar viņa redzamo sabiedrisko stāvokli, bagātību, ar viņa bezgalīgo mīlestību — jo viņš taču nevar aizstāt astoņus vai desmit pielūdzējus reizē. Bet kāpēc viņam jāuztraucas? Kāpēc nešķirties no viņas? Pie velna viņu! Viņa ir tukša, izlaidīga sieviete un tikai izliekas, ka mīl viņu, — jā, viņa taču tā prot izmantot savu jaunību, tā notēlot mīlestību!

Barkersburga — pilsēta ar 30 000 iedzīvotāju, bet vilciens nepietur. Uz īsu mirklīti šai pelēkajā dienā paspīdēja saule — tur, aiz tiem kokiem.

Ļaunākais viņa dzīvē bija tas (kā Gerisons tagad atskārta), ka pēdējo divdesmit gadu laikā un pat agrāk, būdams jauns un bagāts, viņš bija alcis, kaut viņu mīlētu tieši tāda jauna, jautra, enerģiska, valdzinoša meitene kā Aidella vai Džesika, viņa jaunības mīlestība, bet saprata to tikai tad, kad sastapa Aidellu, savu sapni. Tāpēc viņam nekad neveicās ar tādām sievietēm. Pirms daudziem gadiem — veseliem četrpadsmit, padomājiet tikai! — viņam bija romāns ar Džesiku Belouzu no pazīstamas, bagātas ģimenes Leksingtonā, un tas viņam beidzās visai nelaimīgi. Viņš bija aizbraucis pie pulkveža Ledžbruka kārtot kaut kādu darījumu sava tēva uzdevumā, un tur, pulkveža mājā, viņš iepazinās ar Džesiku. Tad viņš pirmo reizi mūžā atskārta, kas tā par laimi, ja viņu mīl skaista meitene, viņu vienīgo, un patiesi mīl, kaut arī tikai īsu laiciņu. Tas bija brīnišķīgi!

Cik klusi, apslāpēti noskanēja pārbrauktuves zvans!

Tomēr neveiksme! Cik sāpīgi to atcerēties! Bet kā atvairīt atmiņas? Viss it kā risinājās pavisam labi — viņš iekaroja Džesiku un apprecēja — tomēr īstenībā beigas bija nelaimīgas — Džesika viņu pameta. Džesika bija ļoti līdzīga Aidellai — tikpat jauna, tikpat jautra, gandrīz tikpat uzstājīga, bet ne tik skaista un nepavisam ne tik gudra kā Aidella. Attiecībā uz Aidellu to nevarēja noliegt. Viņa bija daudz gudrāka, enerģiskāka, pašpaļāvīgāka un vērīgāka nekā vairums jaunu un vecu sieviešu, ko viņš kaut cik pazina.

Taču atgriezīsimies pie Džesikas. Sākumā šķita, ka viņa ir sajūsmā par Gerisonu, labāko aprindu cilvēku, gudru, asprātīgu, kam patīk viegli, bezbēdīgi pavadīt laiku — dejot, iedzert, tērzēt par niekiem, bet patiesībā viņš nemaz nebija tāds. Jā, laikam tāpēc viņam vienmēr tā neveicās un nekad neveiksies: viņš neprata novērtēt un baudīt šādu dzīvi, bet sievietes pēc tās alktin alka.

Re, baložu bars uz šķūņa jumta!

Īstenībā viņš pēc dabas bija gauss, romantiski noskaņots, viņam patika filozofēt, gremdēties domās, lai gan viņš pūlējās izlikties citāds, bet citi vīrieši — vismaz tie, kam lieli panākumi pie sievietēm, — bija lietišķi, jautri, attapīgi un bezbēdīgi — pēc viņa domām. Viņi runāja un rīkojās, instinkta vadīti (viņš to nekad nespēja), un guva panākumus — tieši tāpēc, ka viņi bija tādi, kā bija. Atdarināt viņus nebija iespējams, tādam vajadzēja

piedzimt. Un jautras, skaistas, valdzinošas sievietes, tādas kā Aidella vai Džesika, tās, ko vērts iekārot, kā likās, instinktīvi nojauta to un izvēlējās tikai tādus vīriešus. Ja gadījās nopietns, prātīgs vīrietis, tāds kā viņš vai vismaz ar tādu noslieci, šīs sievietes no viņa vairījās. Jā, vairījās; ne vienmēr apzināti, varbūt gluži instinktīvi. Viņām patika vienīgi vīrieši, kas bija līdzīgi viņām — skaļi, spoži, mirdzoši. Kāpēc gan sievietes mīlestībā vienmēr pakļaujas aklam instinktam un nenovērtē īstas, nesavtīgas jūtas?

Tur laikam redzama Filipsburga! To droši var pazīt pēc augstā, apaļā ūdenstorņa.

Ak, cik briesmīgi ir visu to redzēt un apzināties, un nespēt kaut ko grozīt, nespēt padarīt sevi par citādu cilvēku! Tomēr Džesika pievīlās, noturēja viņu par tādu, kāds viņš nemaz nebija. Viņa bija pati radījusi savu iedomu tēlu -— tādu, kādu vēlējās viņu redzēt. Bet, protams, tāpēc, ka viņš alka pēc tādas sievietes kā Džesika, viņš izlikās, ka ir «īsts vīrietis», kā viņa mēdza apzīmēt dzīvespriecīgos jaunos cilvēkus, kam bija stingri iesakņojušies paradumi, vienalga, labi vai ļauni, kā jums tīk: kam patika azarta spēles, medības, zirgu skriešanas sacīkstes un vēl daudz kas tāds, kas viņu nepavisam neinteresēja, bet ko darīja un ar ko aizrāvās cilvēki, kuru sabiedrībā viņš atradās un kuru acīs gribēja paspīdēt.

Nabaga laucinieki —- vienmēr tie slaistās lauku stacijās!

Un šie vīrieši gāja ar tādām sievietēm kā Dže- sika un Aidella — elegantām, ārišķīgām, kurām tādi vīrieši patika, un tā .. .

Jā, viņš izlikās, ka ir tāds kā šie vīrieši un pat pārspēj tos, kad uzradās viņa (Džesika) — smalka, blonda (Aidella bija tumšāka), enerģiska — un aizrāvās ar viņu, uzskatīdama viņu par labākās sabiedrības cilvēku un patīkamu kavalieri. īstenībā viņa iemīlējās viņā no pirmā acu uzmetiena, kā mēdz teikt, vismaz tā toreiz likās, — viņa! — un re, kas notika! Briesmīgie mēneši G. pilsētā, kad viņi abi bija atgriezušies tur! Tās bija garīgas un fiziskas mokas!

Kaut tas resnais pelēkā uzvalkā rimtos skatīties uz viņu! Droši vien viņš brīnās par brillēm raga ietvaros. Ir gan dīvaini šie ļaudis no Vidējiem Rietumiem!

Gandrīz tūlīt, tikai dažas nedēļas pēc kāzām, viņa saprata, ka kļūdījusies. Pēc kādas nedēļas viņai jau bija pilnīgi vienaldzīgi, ka viņi precējušies, ka viņš neprātīgi iemīlējies un jūsmo par ikvienu viņas kustību un domu. Vēl vairāk — šķita, ka tas viņu kaitina. Laikam tikai tad viņa juta, ka īstenībā viņš ne pēc rakstura, ne gaumes, ne uzskatiem nav viņai piemērots, nav tas cilvēks, par ko viņa to noturējusi, un tad sākās briesmīgs laiks, briesmīgs . . .

Cik skaista meitene iegriežas tur pa tiem vārtiem!

Patiešām smags, mokošs, pazemojošs laiks. Viņam bija divdesmit četri, viņai — deviņpadsmit,

un viņas skaistā seja visu laiku bija drūma kā lietus mākonis — laikam viņa saprata, ka kļūdījusies. Viņai taču bija vajadzīgs jautrs, enerģisks, vieglprātīgs cilvēks, kāds viņš bija izlicies toreiz pie Ledžbruka, nevis mierīgs, prātīgs un sapņains, kāds viņš patiesībā bija. Tas bija briesmīgi!

Kādas ēnainas velves veidojas vakarā zem lieliem kokiem!

Galu galā viņa aizgāja, nozuda kādā rītā, pateikusi, ka aiziet iepirkties, un nekad vairs pie viņa neatgriezās — ne reizes! Pienāca telegramma no Herisburgas: viņa braucot pie mātes, lai viņš nedomājot sekot; pirms viņš bija paspējis izdomāt, ko darīt, ieradās šis vecais viltnieks Koldvels, advokāts, G. pilsētā slavens laulību šķiršanas speciālists, kuru, bez šaubām, bija sūtījusi viņas māte, un laipni, glaimīgi, pārliecinoši sāka stāstīt, cik muļķīgs būtu mēģinājums samierināt cilvēkus, kas nesader kopā, lai cik tas skumji, ka laulība izrādījusies nelaimīga, ka vislabākais tādā gadījumā šķirties bez lieka trokšņa, ka viņam jādomā par savu reputāciju G. pilsētā un tā tālāk, kamēr beidzot Koldvels pārliecināja viņu, šķiršanās notika klusi un mierīgi kādā rietumu štatā, un Džesika uz visiem laikiem pazuda no viņa dzīves. Padomājiet tikai!

Pirmais zvans pusdienās! Varbūt tūlīt iet, lai tas būtu nokārtots. Šovakar vajadzētu agri likties gulēt.

Bet Džesika — domas par viņu neatstāja gadiem ilgi! Tik spēcīga bija zaudējuma sajūta, ka reizēm

ikviena vieta pilsētā atgādināja Džesiku pat pēc tam, kad viņš uzzināja, ka viņa otrreiz apprecējusies un ir divu bērnu māte. Vēl tagad Brendinge- mas viesnīca, kur viņi sākumā kādu laiku dzīvoja, madame Geitlijas modes ateljē, kur Džesika pasūtīja savus tērpus, un pilsētas parka Tasokvilas vārti — visas šīs vietas aizkustināja un mocīja viņu kā sena, dārga, sāpīga melodija.

Kā šis vilciens šūpo, kad eju pa vagonu! Kā buteri klaudz!

Pagāja daudzi gadi nopietnā darbā, viņš nomierinājās, saprata, ka nav un nekad nebūs jautrs vieglprātis, dendijs, uzdzīvotājs, ka viņš ir diezgan spējīgs komersants, ka viņam patīk dažāda satura literatūra, zirgi, vārdu sakot, ka viņš ir cilvēks, kas labi ieredzēts sabiedrībā, — un tad parādījās Aidella.

Kas to būtu domājis, ka restorānvagons tik agri jau pārpildīts! Un kādi tur cilvēki!

Viņš jau bija samierinājies ar to, ka pie sievietēm viņam nav panākumu, kad parādījās viņa — Aidella, šī pēdējā viesuļvētra, kas sajauca visu viņa dzīvi. Aidella bija gudrāka, skaistāka, enerģiskāka, iejūtīgāka nekā Džesika — vai varbūt viņš pats bija vecāks un prata to novērtēt? — tāpēc viņa tā valdzināja vīriešus un sievietēm bija vienaldzīga, tāpēc tik labprāt pieņēma viņa dievināšanu. Viņa laikam gluži labi saprata viņu, kaut arī viņš bija vecāks, daudz pieredzējis un pārdzīvojis, reizēm bija tik maiga pret viņu, un tomēr — cik dīvaini — dažreiz viņa bija pilnīgi vienaldzīga,

salta un nežēlīga. Gadījas, ka viņa nelikās ne zinis par viņu, rīkojās, kā pašai iepatikās. Ak dievs!

Viela laba, tikai tumšs, ārā nekā nevar redzēt. Cik smagas šeit dakšiņas!

Cik briesmīgi, ka viņa jaunībā dzīvojusi tik vaļīgi, gandrīz izlaidīgi; kaut vai tas zēns, kas sešpadsmit gadu vecumā nošāvās, tāpēc ka bija iemīlējies viņā, bet viņa atteicās bēgt viņam līdzi — viņai zēns bijis pilnīgi vienaldzīgs, tā viņa sacīja, citādi būtu bēgusi viņam līdzi. Bēdīgs notikums, spriežot pēc viņas pašas vārdiem. Zēna tēvs aizgājis pie viņas vecākiem un apvainojis viņu dēla nāvē, tomēr viņa neatzinusi savu vainu. Un vēl divi jaunekļi. . . Viens no tiem piesavinājies desmit tūkstošus dolāru un izšķiedis tos, uzjautrinādamies kopā ar viņu un citiem puišiem un meitenēm. Un otrs pa nelielām summām izzadzis no tēva kases un seifa piecsimt dolārus un dzīrojis ar Aidellu un viņas draugiem lauku krodziņos, kamēr aizturēts. Ak, šie lauku klubi! Viņa stāstīja par braukšanu pa upēm kanu laiviņās, par vizināšanos automašīnās, kas piederēja šiem jaunekļiem, par dejām, par dzīrošanu siltajās pavasara un vasaras naktīs mēness gaismā koku paēnā. Bet viņam nekā tāda nekad nav bijis, nekad! Kad vienu no šiem zēniem pieķēra un viņš žēlojās saviem vecākiem, ka Aidellas dēļ nogājis no ceļa, Aidella to noliedza un vēl līdz šim laikam apgalvo, it kā neesot zinājusi, ka viņš zog naudu, un saukāja viņu par gļēvuli un pienapuiku. Pirms dažiem gadiem Aidella stāstīja viņam par to kā par kādu jocīgu atgadījumu; un varbūt viņai tas arī likās jocīgi — kas zina? Tomēr šķita, ka viņa mazliet arī nožēlo, jo šo jaunekļu liktenis gluži vienaldzīgs viņai nebija, kaut gan viņa apgalvoja, ka parādniece nejūtoties, jo dāvājusi viņiem savu laiku, jaunibu un skaistumu. Jā, viņa ir slikta sieviete, vismaz tāda bijusi jaunībā, kas tiesa, tas tiesa, viņai jau iedzimušas ļaunas tieksmes. Tas tiešām nav noliedzams. Bet cik valdzinoša pat tagad un kur nu vēl toreiz — briesmīgi! Viņš saprata, kāpēc šie jaunekļi tā rīkojās, — viņi kļuva pārgalvīgi. Skaistumā, kaut arī tas būtu grēcīgs, bija kaut kas tāds, kas pārvarēja morāles likumus un sirdsapziņas balsi. Ar viņu tā bija noticis, citādi taču viņi būtu izšķīrušies. Un kāpēc tad tāpat nevarēja notikt ar šiem zēniem?

Cik nepatīkami sēdēt pie galda un ēst, kad vilciens apstājies stacijā!

Skaistums, skaistums, skaistums! Vai iespējams noliegt tā burvību, izvairīties no tā valdzinājuma? Viņš to nespēja. Viņu arvien valdzināja elegantas, skaistas sievietes, kuras izturējās tā, ka ikviena viņu kustība apliecināja kaislas jūtas, dedzību un vieglprātību. Lai zvana baznīcu zvani, lai miljoniem garīdznieku sludina aizkapa dzīvi, kur ikvienu gaida apbalvojums vai sods, — bet vai kāds patiešām zina, kas būs pēc nāves? Nē! Neviens to nezina, lai baznīca sludina ko sludinādama. Dzīvība rodas un atkal zūd — atveras zaļas durvis, un cilvēks aiziet, piemēram, vilciena katastrofā šādā naktī. Visi šie fermeri, kas apstrādā savus laukus un ceļ savas mazās mājiņas, ciematus, — kur viņi būs pēc četrdesmit piecdesmit gadiem ar visu savu tikumību? Nē, tikai šeit — virs zemes ir dzīvība, tikai šeit ir skaistums, tikai šeit ir Aidella, tādas sievietes kā viņa vai Džesika.

Jāsamaksā rēķins un pārmaiņas pēc jāaiziet už smēķētāju vagonu. Būs patīkami pasēdēt tur, kamēr sakārto viņa guļas vietu.

Pēc tam romāns ar baņķiera dēlu, jauno Greš- jetu, ar kuru viņam vēl tagad gadās sastapties tepat G., tikai Grešjets nenojauš, ka viņam viss zināms. Bet varbūt nojauš? Varbūt viņam vēl tagad draudzīgas attiecības ar Aidellu, kaut gan viņa to noliedz. Viņai nepavisam nevar ticēt. Viņa apgalvo, ka Grešjets savaldzinājis viņu ar savām smalkajām manierēm, naudu un mašīnu, kad viņai bijuši tikai septiņpadsmit gadi, un nolaupījis (vai to var saukt par laupīšanu, ja runa ir par Aidellu, tādu dedzīgu, alkstošu radījumu?) viņai nevainību. Protams, te nevar vainot vienīgi Grešjetu, lai viņa saka ko sacīdama.

Cik skaists skats — koksēšanas krāsnis liesmo tumsā gar sliežu malu jūdzi pēc jūdzes!

Kad viņa to visu izstāstīja pašā sākumā, tūlīt pēc kāzām, gribēdama atzīties un apņemdamās sākt jaunu dzīvi, tas parādīja viņas pagātni kaut kādā neparasti pievilcīgā gaismā.

«Jautri Stāsti». Ir gan nosaukums žurnālam! Un kā tas vecais resnītis var tādu lasīt!

Cik neparasti būt tādai meitenei — ar tādām kaislībām un ilūzijām! Bet varbūt galu galā īsteni dzīvo tikai tas, kas pats ņem no dzīves visu un ko pati daba jau apveltījusi ar tādu spēju. Un cik smagi tiem, kam nekā tāda nav! Tomēr cilvēkam vajadzētu atmest jaunības vieglprātību, Aidellai vajadzētu kļūt prātīgai. Diezgan viņa iztrakojusies,

tas ir skaidrs. Viņa ir bijusi tik nesavaldīga, dzīves alku pārpilna, bezatbildīga — pienācis laiks kļūt rāmākai. Kāpēc gan ne? Viņš taču tik daudz viņai ir devis! Vai ar to nepietiek, lai viņa mainītos? Šī pārmērīgā dedzība, kas viņu brīžam dara interesantu, tomēr ir smieklīga, tā nepiedien sievai un mātei. Tomēr šī dedzība bija savaldzinājusi viņu, jau padzīvojušu cilvēku, tāpat visus pārējos viņas pielūdzējus B. pilsētā un visur citur, — šī starojošā jaunība. Lai cik dīvaini tas liktos, viņš varētu piedot Aidellai viņas briesmīgo rīcību arī vēl tagad, tāpat kā piedotu viņas māte, ja tikai viņa tagad izturētos, kā pieklājas, ja mīlētu tikai viņu, viņu vienīgo, — bet vai viņa mīl? Šķiet, ka viņa stingri nolēmusi domāt tikai par sevi, izmantot visu savā labā, nekur nepiekāpjoties viņam.

Nē! Šie pasažieri smēķētāju vagonā nav paciešami! Jāsaka, lai pavadonis tūlīt sakārto viņa guļas vietu!

Pēc tam parādījās Koulstons, kurš vēl tagad neatstājas no viņas. Ar Koulstonu Aidellai bija tas nepatīkamais piedzīvojums Pitsburgā, par kuru viņam vēl tagad pretīgi domāt. Protams, viņai par attaisnojumu — ja vispār varētu viņu kaut kā attaisnot, bet tas nav iespējams — varētu sacīt, ka viņa vairs nebija nesamaitāta meitene, viņa jau daudz piedzīvojusi un viņas nevaldāmās tieksmes pamodinātas. Viņa pati noteica savu dzīvi un darīja, kas iepatikās. Tikai kāpēc viņai toreiz vajadzēja satikt Koulstonu, nevis viņu? Viņš taču arī gribēja dzīvot. Un vienmēr bijņ tik vientuļš. Kad viņa vēlāk atzinās viņam visā — nestāstot tieši par šo Koulstonu, bet par daudz ko citu —, kāpēc viņš tūlīt

viņu nepameta? Būtu aizgājis no viņas, tad nebūtu jācieš visas šīs mokas, — bet vai viņš būtu varējis aiziet? Viņš bija divreiz vecāks par Aidellu, kad viņi precējās, un labāk pazina dzīvi, taču cerēja ietekmēt Aidellu. Bet vai tā bija? Vai tas bija īstais iemesls? Vai viņš var pats sev atzīties, kāds bija īstais iemesls?

— Jā, sakārtojiet tūlīt, lūdzu! — Tagad būs jāgaida; cik tas nepatīkami!

Jā, par Koulstonu un viņas vētraino dzīvi Pits- burgā. Koulstons, kā liekas, bija viens no četriem vai pieciem ļoti bagātajiem jaunajiem Inversona- Sentilevera sabiedrības viceprezidentiem. Kad Aidellas tēvs pēkšņi nomira, nekā neuzzinājis par viņas romānu ar jauno Grešjetu, māte, nesaprazdama, ko iesākt, aizsūtīja Aidellu pie kādas krustmātes Pitsburgā (likās, Aidella tā vēlējās). Drīz pēc Aidellas ierašanās krustmātei vajadzēja uz laiku aizbraukt, un Aidella pierunāja māti, lai atļauj viņai palikt pie kādas draudzenes, kamēr krustmāte atgriezīsies.

Tai garajai, tievajai meitenei pretējā kupejā vajadzēs gulēt augšējā guļvietā. Eiropā guļamvagoni ir daudz ērtāki.

Aidellas draudzene, redzams, bija līdzīga viņai vai pat sliktāka. Katrā ziņā Aidella varēja tīt viņu ap pirkstu. Ar draudzenes palīdzību Aidellai izdevās iepazīties ar dažiem pilsētas bagātajiem, elegantajiem jaunajiem vīriešiem, starp tiem ar diviem jau pieminētajiem viceprezidentiem, no kuriem viens bija Koulstons. Kā Aidella stāstīja —

viņš bezrūpīgi šķieda naudu, gribēdams parādīt, ka viņam iespējams viss, kas dabūjams un pieejams par naudu. Viņš labprāt būtu parādījies vai desmit sabiedriskās vietās vienā vakarā, īpaši nedēļas nogalēs, tikai toreiz Pitsburgā nemaz nebija tik daudz tādu vietu.

Tā laikam ir Senterfīlda, E. štata galvaspilsēta, vilciens tur nepietur. Šie ekspreši tik daudzām lielām pilsētām drāžas cauri bez pieturām!

No paša sākuma, kā Aidella apgalvoja, viņš bijis neprātīgi iemīlējies viņā, kaut gan pats bijis precējies (protams, nelaimīgi), un viņa, nerēķinādamās ne ar kādām uzvedības normām, kā jau cilvēks, kas nepakļaujas nekādiem likumiem — stūrgalvīga, kaisla, pārgalvīga —, pieņēmusi viņa jūtu izpaudumus tikpat atklāti un dedzīgi, varbūt pat dedzīgāk. Tas bija pats ļaunākais viņas raksturā — šī mūžīgā, nerimtīgā, izlaidīgā kāre pēc izpriecām, nerēķinoties ne ar ko un ne ar vienu, un viņš to nespēja aizkavēt. Ir kaut kas pretīgs tādā dzīvnieciskā kaislē, kas dzen kopā divus cilvēkus. Tomēr — ja šie cilvēki būtu viņš un Aidella?

Cik labi, ka viņš dabūja guļamkupeju! Vismaz būs svaigs gaiss!

Tas bijis neprāta laiks, kā viņa pati atzinās vai varbūt lielījās, viņš nebija skaidrībā, kāds būtu īstais apzīmējums. Sešus vai septiņus mēnešus Aidella iegalvojusi mātei, ka pagaidām labāk padzīvot pie draudzenes un mājās neatgriezties. Viņai bijusi sava mašīna, savi kalpotāji, apģērbi, cik nevajag, un viss iespējamais — Koulstons viņai sagā-

dājis šo bagāto, brīvo dzīvi, tas bijis kā sapnis, no kura viņa nekad nedomājusi pamosties, un māte par to itin nekā neesot zinājusi. Viņai bijis viss, ko vien viņa vēlējusies, — vakari un naktis pagājušas vienās izpriecās: pikniki piepilsētas klubos vai restorānos, kur pulcējas pilsētas jaunie franti ar savām draudzenēm; mežonīgi ātri braucieni automašīnās; uzturēšanās tuvākajos smalkajos kūrortos un tā tālāk. Varbūt viņa meloja? Droši vien ne, spriežot pēc tā, kā viņa rīkojās vēlāk — ar viņu un arī ar citiem.

Ak, cik patīkami tā atlaisties un atpūsties, raugoties garām slīdošajā mēness gaismas apmirdzētajā lauku ainavā!

Aidella bieži atzinās — vai lielījās —, ka bijusi neprātīgi laimīga — tas bija pats ļaunākais; ka viņa nemaz nedomājusi, ko dara, tomēr sirdsapziņas pārmetumus nejūtot, arī tagad ne. Viņa taču dzīvojusi īstu dzīvi! (Un kāpēc gan viņai lai būtu sirdsapziņas pārmetumi? Vai tad visi cilvēki pēc dabas nav egoisti? Varbūt nav?) Tomēr viņas negausīgās izlaidības dēļ radušies citādi sarežģījumi — padomājiet tikai: parādījies vēl viens pielūdzējs, kāds vecāks miljonārs, daudz bagātāks nekā Koulstons, vēl iespaidīgāks vietējā sabiedrībā … un arī daži jaunāki lenkuši viņu, tikai bez panākumiem, viņai nebijis ne laika, ne patikšanas ar tiem noņemties. Vecais pielūdzējs, kuru pārspējis Koulstons, bet kuru viņa kaut cik pacietusi, kļuvis neprātīgi greizsirdīgs, kaut gan «viņam uz to nebija tiesību», kā viņa sacīja, un beidzot nolēmis satriekt laimīgo sāncensi, un tas viņam arī

izdevies: viņš atmaskojis Koulstonu netikumībā — kā jums tas patīk? Un pats tūlīt pūlējies ieņemt Koulstona vietu. Un panācis, ka tam bijis jāaiziet no lielā uzņēmuma un pat no Pitsburgas. Un viss tikai tādēļ, lai iegūtu izlaidīgas, vieglprātīgas deviņpadsmit gadu vecas meitenes mīlestību! Cik maz pasaule zina par tādām kaislībām — un paldies dievam! Kas notiktu, ja visi sāktu tā rīkoties?

Ritmiski klandz riteņi un šūpojas vagons — kā dzeja vai mūzika.

Aidella bija vai varbūt izlikās tik naivi bezrūpīga par savu pagātni, it kā viņai būtu vienalga, ko viņš vai kāds cits domās, ja uzzinās. Šķita — viņa nemaz nenojauta, kā viņš cieta, klausīdamies viņas stāstos vai atcerēdamies tos vēlāk. Viņa bija pārāk egoistiska. Laikam viņa pat nenojauta, kā viņš to visu uztver savā lielajā mīlestībā uz viņu. Nē, viņa nemaz nemīlēja viņu, ne arī kādu citu, citādi nebūtu to visu stāstījusi. Būtu kaut vai samelojusi. Viņa vienmēr ir bijusi un ir vēl tagad — kaut gan mazliet labojusies — vieglprātīga uzdzīvotāja, kurai nav sirds un kura domā vienīgi par sevi. Viņai bija vienalga, ka tiem diviem vīriešiem, kas lenca viņu B. pilsētā, ir sievas, viņu neinteresēja, kas notiek ar tiem, tāpat ar pārējiem pielūdzējiem. Vienīgais, kas viņai vajadzīgs — būt uzmanības centrā, būt laimīgai, brīvai, negarlaikoties. Ar savu pielūdzēju Aidella nemaz nerēķinājās. Kad viņa sagājās ar Koulstonu, par to bija paziņots viņa sievai, un daudzi, protams, viņus nosodīja. Koul- stons, juzdams, ka tuvojas negaiss, bez tam neprātīgi aizrāvies, aicināja Aidellu aizbraukt uz

dažiem gadiem uz Parīzi vai Rivjēru, bet — cik dīvaini! — Aidella atteicās no šī brauciena un arī no viņa. Viņa negribot saistīties uz tik ilgu laiku! Viņai pamodusies sirdsapziņa, viņa pat aizgājusi pie mācītāja un pēc tam atgriezās G., aizbēgdama no visiem pa vedinātā jiem.

Vilciens tuvojas kalniem. Cik iespaidīgas izskatās to nogāzes!

Arī to viņš varēja saprast — šo varbūt vienīgo reizi viņas mūžā, kad viņa rīkojās, kā pieklājās; gadās taču, ka cilvēks kaut vai uz īsu laiciņu sajūt pretīgumu pret pārmērīgu, nepārtrauktu izlaidību. Bet — ak vai! — tas notika vienīgi tādēļ, ka viņa nejutās pietiekami patstāvīga un negribēja šķirties no mātes un aizbraukt no Amerikas. Bez tam apstākļi sarežģījās. Ja izceltos skandāls Koulstona dēļ, viņa tiktu atmaskota. Bet pats ļaunākais — kā jau varēja sagaidīt — viņa bija atgriezusies agrākajā dzīvē. Viņa bija skaista, vieglprātīga, jaunekļi un vecāki vīri lakstojās ap viņu — viens mazs solītis uz izpriecu ceļa, tam sekoja otrs un vēl citi, un viņas jaunais reliģiozais noskaņojums izgaisa, kā nebijis. Protams, bija uzvarējis juteklīgums, baudkāre viņas raksturā.

Maza mājiņa kalna nogāzē — vientuļa uguntiņa spīd tumsā..

Un tad … tad …

Jau rīts, velns parāvis! Desmit! Viņš visu laiku gulējis ciešā miegā! Tagad steigšus jāģērbjas!

Bet ko tad viņš atcerējās par Aidellu? Ak ja! . .. Kā domas par viņu neatstājās ne mirkli visas šis dienas! Koulstons, sadusmojies par viņas atteikšanos atgriezties pie viņa (Aidella sacīja, ka nespējot to, kaut arī esot reliģiozi noskaņota, — viņa vairs nemīlot Koulstonu tā kā agrāk) un baidīdamies no sāncenšiem, galu galā pārcēla savu uzņēmumu no Pitsburgas uz G. un pašlaik, piecus gadus vēlāk, atsaukdamies uz tikumību, pienākumu un dievs vien zina ko vēl, pūlējās pierunāt savu sievu šķirties, lai viņš varētu precēt Aidellu un adoptēt viņas bērnu. Bet viņa jau bija Gerisona sieva! Cik neprātīga var būt cilvēce!

Jāpasteidzas ar brokastīm; drīz būs G. Vispirms vajadzēs aizbraukt pie Kiraliija un nopirkt viņai ziedus.

Taču Aidella nebija pierunājama. Viņa vairs nemīlot Koulstonu, vismaz viņa tā sacīja. Bez tam laikam tikai gadi varēja izārstēt viņas pārmaiņu kāri. Bet kas gan gaidīs, kamēr gadi padara viņu rāmāku? Viņš jau nu ne. Kaut vai tas gadījums, kas iemeta Aidellu viņa skavās, — toreiz gan viņam pašam vajadzēja saprast, ja viņam būtu jel cik prāta. Vai tas nebija tikai vēl viens piedzīvojums — tāpat kā ar Koulstonu un veco Kandiju, tikai šoreiz saistīts ar daudz jaunākiem vīriešiem, tādiem pašiem uzdzīvotājiem, no kuriem vismaz viens bija bezprātīgi iemīlējies viņā, bet otrs stipri aizrāvies. Kāpēc vienmēr sagadījās tā, ka pēc Aidellas uzmanības sacentās divi vai vairāki pielūdzēji?

Cik pretīgi no rīta mazgāties vilciena!

Pēc viņas apgalvojumiem, viņa sākumā iemīlējusies (vai vismaz domājusi, ka ir iemīlējusies) jaunākajā no šiem vīriešiem — Geiterā Braunā no G. pilsētā labi pazīstamās Braunu ģimenes, un, kamēr tas vēl lakstojās ap viņu (un visu laiku redzes laukā bija arī Koulstons, kuru viņa nebija galīgi izstūmusi no savas dzīves), parādījās jaunais Ge- čards Kīns, kuram piederēja vairākas automašīnas, jahta un zirgi, un viņa sāka flirtēt arī ar to. Ap to laiku — gan bez sevišķas patikas …

Cik daudz cilvēku restorānvagonā — visi tie paši, kas vakar vakarā, un vēl citi! Droši vien piekabināti vēl klāt vagoni.

. . . viņa gandrīz apsolījusies jaunajam Braunam, ka precēsies ar to, vismaz ļāvusi viņam cerēt; pat pastāstījusi viņam šo to par savu pagātni (vismaz tā viņa sacīja), un viņš piedevis, teicis, ka tam neesot nozīmes. Kad parādījies Kīns un viņa sākusi interesēties par to, Braunam tas nemaz nepaticis, viņš kļuvis briesmīgi greizsirdīgs. Bijis tā iededzies, ka draudējis nogalināt viņu un pats sevi, ja viņa nepametīšot Ķīnu, un tas tikai vēl pastiprinājis viņas aizraušanos ar Ķīnu. Kad Brauns, baidīdamies, ka Kīns viņu nepārspēj šajā sacensībā (tas, protams, nenotiktu, jo Aidella ar viņu tikai spēlējās), vairs ilgāk to visu nespējis paciest, viņš uzaicinājis Aidellu izbraukt ar automobili — un Gerisons ieraudzīja Aidellu, kad viņu pēc šī izbraukuma ieveda slimnīcā. Jādomā, ka Brauns patiešām mīlējis viņu, ja jau gribējis labāk mirt kopā ar

viņu nekā zaudēt viņu, jo, pēc Aidellas izteicieniem, viņš iedrāzās ar mašīnu tieši klintīs pie Solterbrukas, tikai avīzēs par to nekā nerakstīja un ne Aidella, ne Brauns nekā nestāstīja.

Cik netīri vagoni pēc tik ilga brauciena!

Pēc tam viņa ļoti žēloja Braunu un ik dienas apjautājās par viņu, kaut gan, protams, viņai bija vienaldzīgs gan viņš, gan Kīns — visi, kas tā sacentās pēc viņas mīlestības. Viņa vienmēr domāja tikai par sevi un savu labumu. Kīns nāca ik dienas un mēģināja izdibināt, kā īsti notikusi katastrofa, arī Koulstons bija noraizējies par viņas stāvokli (droši vien arī vecais Kandija un varbūt vēl kāds — kas zina, cik pielūdzēju viņai toreiz bija), bet viņa nekā nestāstīja ne viņiem, ne arī pusducim pārējo apmeklētāju, kas ieradās viņu izjautāt. Un ar visu to viņa deva cerības viņam, Gerisonam, pamudināja viņu iemīlēties un pat iedomājās (tā viņa dzēlīgi apgalvoja, kad viņi ķildojās), ka pati iemīlējusies viņā, ar mieru laboties un sākt citu dzīvi, un galu galā piekrita braukt viņam līdzi un precēties par spīti visiem pārējiem. Kā lai zina, kas tādam radījumam prātā? Varbūt viņš bija jucis vai viņa? Vai varbūt abi? Protams, abi.

Kenelma! Vilciens uzņem ātrumu. Re, tur tajā laukā četras koka govis — reklamē kādu sviesta šķirni!

Bet viņa var būt tik jauka, ja grib, un vienmēr ir tik valdzinoši skaista, kaut arī šis skaistums reizēm kaitina.

Tomēr nav šaubu, ka tagad tuvojas mirklis, kad jānotiek kādai pārmaiņai. Viņš ilgāk to vairs nespēj paciest. Tādas sievietes kā Aidella ir bīstamas, pret tādām nevajadzētu būt iecietīgiem. Vairums vīriešu būtu viņu pametuši, taču viņš pacieta. Bet kāpēc? Kāpēc? Tāpēc, ka viņš mīl, tikai tāpēc, un mīlestība jau nav izskaidrojama. Un otrs iemesls — pats ļaunākais: pēdējos gados viņš vienmēr baidījās, ka atkal paliks viens, ja Aidella viņu pametīs. Viens! Tā bija briesmīga sajūta — šīs bailes palikt vienam, turklāt ja vēl tā mīl sievieti, kura ar visiem saviem trūkumiem varētu darīt viņu bezgala laimīgu, ja vien gribētu. Kungs dievs, cik neizprotama tomēr ir mīlestība! Kā tā paņem cilvēku savā varā! Liek tam ciest! Kā viņu visu laiku moka apziņa, ka viņš būs nelaimīgs, ja Aidella viņu pametīs, un ka viņam vajadzīga tieši tāda sieviete kā viņa, lai viņš varētu būt laimīgs, — skaista, jautra, laipna, kad tāda vēlējās būt, pievilcīga pat tad, kad nepūlējās izlikties, taču viņš skaidri zināja, ka vajadzēs pierast pie vientulības, ja viņš kādreiz uzdrošināsies un mēģinās piespiest Aidellu dzīvot labāk, godīgāk. Bet kāpēc gan viņš to nevarētu? Un kāpēc viņa nevarētu reiz aprimt un dzīvot, kā pieklājas? Jā, vajadzēs par to izrunāties ar viņu reizi par visām reizēm. Ilgāk viņš vairs tādu dzīvi necietīs. Viņai jākļūst prātīgai! Diezgan viņa rīkojusies pēc savas patikas, patiešām! Viņš vairs netēlos vīra lomu un nebūs vairogs, aiz kā viņa varēja justies drošībā! Nē, ser, velns parāvis, nē!

Vairs tikai trīsdesmit astoņas jūdzes! Ja nu viņa nebūs mājās, kā apsolījās?

Sākot ar šodienu, viņai vajadzēs rēķināties ar viņu, citādi būs jāšķiras. Viņš nevar … viņš negrib ilgāk to paciest. Padomājiet tikai — pagājušo reizi viņš atgriezās mājās no K. tieši tāpat kā šodien, un viņa bija apsolījusi būt mājās, viņš bija izdabūjis šādu solījumu, un tad, velns parāvis, kad viņš izkāpa no vilciena un abi ar Arbatnetu iegāja «Bren- dingemā» piezvanīt pa telefonu, viņa bija tur kopā ar jauno Ķīnu un vēl četriem vai pieciem paziņām, dzēra un dejoja, un viņš bija tikko pateicis Arbatnetam, ka Aidella apsolījusi sagaidīt viņu mājās.

—    Re, jūsu sieva ir šeit, Gerison, — Arbatnets smiedamies aizrādīja, un viņam vajadzēja kaut kā izlocīties:

—    Ak jā, pareizi! Es biju piemirsis! Mēs bijām norunājuši satikties šeit! Cik muļķīgi iznāca!

Kāpēc viņš toreiz nesarīkoja skandālu? Kāpēc tūlīt visu neizbeidza? Tāpēc, ka viņš ir galīgs muļķis, tikai tāpēc, jo atļauj Aidellai vazāt sevi aiz deguna un darīt, kas viņai iepatīkas. Tāpēc, ka viņš mīl! Sasodīti muļķīgi ir mīlēt viņu tā, kā viņš mīl, labi zinot, kāda viņa ir!

Jau Sivlija! Pulkveža Branda ferma! Drīz mājās! Tā mazā pilsētiņa tālumā — tā ir pavisam nost no dzelzceļa līnijas.

Toreiz, kad viņi beidzot sēdēja taksometrā, viņa, kā parasti, sāka melot, it kā braukusi uz pilsētu nopirkt kaut ko — laikam Tatijai kombinezonu —, bet, kad viņš ieminējās, ka viņa ar savu izturēšanos apkauno viņus abus, muļķo savu vīru un ka viņš to vairs nespēj paciest, viņa, kā parasti, sadusmo-

jās un iesaucās: — Nu labi, labi! Kāpēc tad tu nešķiries no manis? Man vienalga! Man vienalga! Man apnicis! Es citādi nevaru! Es nevaru mūžīgi sēdēt Sikarda avēnijā un gaidīt tevi!

Sikarda avēnijā! Viņa taču negrib ne būt kopā ar viņu mājās, ne braukt viņam līdzi, kad viņam jādodas uz kādu citu pilsētu, ne arī iet ar viņu uz restorānu vai kur citur. Kā jūs domājat — vai tā ir laimīga laulības dzīve? Mīlestība! Mīlestība! Jā, tikai mīlestība! Velns parāvis!

Jau Londeila, atlikušas tikai astoņpadsmit jūdzes — tādā ātrumā astoņpadsmit minūšu brauciens, drīz viņš ieraudzīs Aidellu, ja viņa būs mājās. Kaut tikai viņa būtu mājās vismaz šoreiz — noskūpstītu viņu, smietos, pajautātu, kāds bijis brauciens un kā viņš visu nokārtojis, un tad viņi paēstu pusdienas kādā klusā restorānā divi vien, klusi un mierīgi paši vien, un tad atkal brauktu mājās. Cik tas būtu brīnišķīgi. Tikai . . . Čārlzs noteikti sagaidīs viņu stacijā ar «taksi», kā viņš sauca dzelteno sacīkšu mašīnu. Vajadzēs saņemties un bezrūpīgi apjautāties — nedrīkst taču kalpotāju acīs zaudēt cieņu —, bet pilnīgi iespējams, ka Čārlzs nezinās, vai viņa ir mājās vai ne. Viņa bieži vien aiziet, kalpotājiem nekā nepateikusi. Ja nu viņa arī šoreiz nebūs mājās . . . viņš taču rakstīja vēstuli un aizsūtīja telegrammu .. . Nu .. . tad … šoreiz! Pie velna!

Vīlraita! Vilciens laikam mazliet kavējas, tomēr galā būsim gandrīz laikā.

Bet tā pēdējā reize, tā pretīgā scēna «Šekemek- sonā», S. pilsētā, kur Aidella, viņam nezinot,

bija aizgājusi ar Bodinu, Arbat- netu un to sasodīto Eikenhedu. Padomājiet tikai — parādīties tādā vietā kā «Šekemeksons» kopā ar Eikenhedu un vēl diviem tādiem uzdzīvotājiem (nelīdzētu pat, ja misis Bodina būtu tur — tā nebija labāka par pārējiem!)! Aidella taču precēta sieva, un jau tā par viņu visādi runā! Tikai viņa dēļ Aidellu vēl uzņem sabiedrībā! Protams, citādi viņa jau sen būtu izstumta! Toreiz taču ģenerālis de Pesijs ar sievu pagāja viņai garām, it kā nemaz neredzētu, un tikai tad, kad ieraudzīja viņu Aidellai blakus, laipni sasveicinājās, tomēr ar savu izskatu skaidri lika noprast, kā rīkotos, ja viņa būtu viena.

Tā brūnā mašīna grib apdzīt vilcienu! Cik muļķīgi rīkojas daži automobilisti!

Jā, toreiz, atgriezies mājās un viņu nesaticis, viņš steidzās uz S., cerēdams atrast viņu tur, un patiešām — Aidella bija tur, dejoja pārmaiņus ar Eikenhedu un Bodinu, un vēlāk viņiem pievienojās misis Bodina, Bella Džirija un tā iz-

laidiga misis Gildasa. Un, kad viņš uzmeklēja Ai- dellu, lai viņa zinātu, ka viņš atgriezies sveiks un vesels un noilgojies pēc viņas, viņa metās virsū kā nikna kaķe: -— Mūžīgi tu seko man un izošņā, gribi pieķert! — Un tik skaļi, ka visi varēja dzirdēt. Tas bija. briesmīgi! Vai to kāds varēja paciest, nezaudējot pašcieņu? Nē, tas nebija iespējams! Tomēr viņš pacieta jā, pacieta, kauns atcerēties. Varbūt nebūtu pacietis, bet pirms tam viņš bija juties tik vientuļš, tā ilgojās redzēt Ai- dellu, un kabatā viņam bija dāvana Aidellai — auskari, un viņš cerēja, ka

viņai tie patiks. Ja nebūtu bijis visa tā, varbūt viņš nebūtu tā rīkojies, tā apkaunojis pats sevi. Viņš taču tai mirklī nevarēja izdomāt nekā cita kā atvainoties — pats savai sievai! — un apgalvot, ka nemaz nav domājis sekot viņai un «izošņāt». Padomājiet tikai! Pie velna, kāpēc viņš toreiz uz vietas nešķīrās no viņas? Ja viņa vairs neatgrieztos? Aizietu pavisam? Kas par to? Kas par to? Tikai.. .

—     Izeja šeit, lūdzu!

Beidzot G., un Čārlzs gaida kā parasti. Vai viņa būs mājās? Vai būs? Varbūt galu galā labāk nejautāt Čārlzam, aizbraukt pie Kiralfija un nopirkt ziedus? Bet kāpēc, patiešām, ja viņas atkal nav mājās? Un kā šoreiz rīkoties? Ja šoreiz viņas nebūs mājās, tad noteikti jāizbeidz viss, ja tikai viņam pietiktu apņēmības. Viņš vairs necietīs, ka viņu tā krāpj, galu galā viņš taču bija pats sev noteicis, ka šķirsies, ja tas vēlreiz notiks. Viņš taču riskē ar savu reputāciju. Viss atkarīgs no tā, kā viņš tagad rīkosies. Ko gan kalpotāji domā, redzēdami, ka viņš skraida Aidellai pakaļ, bet viņa nekad nav mājās un neliekas par vīru ne zinis?

—   Ā, Čārlz, jūs jau šeit! Vispirms pie Kiraliija, tad uz mājām!

Aidella padara viņu par apsmiekla objektu vai arī padarīs, ja viņš šodien pat nesaņemsies un neizbeigs to. Viņš taču tā pieķēries šai sievietei tikai tāpēc, ka viņa ir jauna un skaista; viņš samierinās ar to, ka sieva pret viņu ir vienaldzīga un izklaidējas ar citiem vīriešiem, kad viņš aizbraucis, pre

tīgā bezjūtīgu cilvēku sabiedrībā. Viņa velk viņu sev līdzi, tā tas ir, līdz savam līmenim. Agrāk viņam ne prātā nenāca, ka viņš varētu tik zemu krist. Tas likās neticami … un tomēr … Bet vienalga — jāiet un jānopērk ziedi!

—     Acumirkli, Čārlz!

Un nu jau klāt Sikarda avēnija, vecā labā Si- karda avēnija, skaistas koku rindas abās pusēs platajai ielai, viņu lielā māja dārzā starp gobām — tik mierīga un aristokrātiska! Kāpēc viņa nav apmierināta ar tādu māju, ar savu augsto stāvokli sabiedrībā? Kāpēc? Kāpēc viņa nevar būt laimīga? Viņa varētu kļūt par interesantu personu sabiedrībā, ja tikai gribētu, ja tikai papūlētos. Bet nē, nē — viņa negrib. Un vienmēr būs tāpat, kamēr … kamēr . . .

Dārznieks atkal nopļāvis zāli. Un tik kārtīgi!

—    Nē, mister Gerison, — Džordžs jau pateica dziedošā balsī, kā mēdz runāt nēģeri, iedams Geri- sonam pa priekšu augšā pa kāpnēm. Tieši tādu atbildi viņš bija gaidījis un baidījies. Tā bija vienmēr, un tā būs vienmēr, līdz kamēr viņš reiz saņemsies un šķirsies. Šodien pat viņš to izdarīs, velns parāvis! Viņš to necietīs vairs ne minūti ilgāk, ne minūti! — Misis Gerison teic, viņa būt pie misis Gildas (tikpat labi viņa varēja iet pie Bodiniem, Del Gardijām vai Kreiniem — tie visi vienādi), lai jūs aizbrauc viņai pakaļ, kad atgriezīsies. Teic, lai pateic, ka viņa atstāt jums zīmīti uz tualet galdiņa.

Velns viņu rāvis! Velns viņu rāvis! Velns viņu rāvis! Vienmēr viens un tas pats! Bet šoreiz viņš

viņai paradīs! Jā, noteikti! Šoreiz viņš ta nepaļausies!

Ārdurvju misiņa rokturis arī nav notīrīts, kā pienākas.

— Džordž, — viņš teica kalpotājam, kas viņam pa priekšu iegāja istabā — viņu istabā, kur viņam vienmēr tā patika uzturēties, kad viss bija labi, — čemodāni pagaidām lai paliek. Es jūs pasaukšu vēlāk, kad vajadzēs. — Un tad, tiklīdz durvis bija aizvērušās, pameta visapkārt gandrīz niknu skatienu. Aiz spoguļa rāmja, tieši virs viņa sukām, bija aizsprausta zīmīte — droši vien lišķīgu, ķircinošu vārdu savārstījums, tā viņa mēdza rakstīt šādos gadījumos, gribēdama pielabināties. Nu redzēsim, kādus muļķīgus melus viņa šoreiz būs te atstājusi, uz kurieni liks viņam braukt, ko darīt. Bet viņai taču vajadzēja būt mājās un sagaidīt viņu, kā solīts, tas īstenībā bija viņas pienākums, ikviena kārtīga precēta sieva tā būtu rīkojusies — un ikviens kārtīgs precēts vīrs to drīkstēja sagaidīt. Ak, pie velna!

Kā tā muša sīc, sizdamās pret loga rūti, pūlēdamās tikt ārā!

Kāda nozīme vispār dzīvot? Kāds labums, ja ir nauda un viss pārējais? Viņš vairs ilgāk to necietīs, viņš to nespēj — nē, nespēj, un tas ir viss! Lai viņa iet pie velna! Viņš vairs neskraidīs viņai pakaļ — nē un vēlreiz nē! — kā pēdējais .. . Beigas! Vienmēr viņa tā! Bet šī ir pēdējā reize! Viņš šķirsies! Pie velna, šoreiz viņš nepiekāpsies — viņš ir vīrie

tis, nevis lupata, nevis nožēlojams ubags, kas lūdzas pēc mīlestības, kas, cepuri noņēmis, gaida viņas labvēlību! Nekad vairs, velns parāvis! Nekad! Nekad! Tikai. . .

Viņas vēstule uz tualetes galdiņa gaida viņu kā parasti.

«Mans mīļais vecais soģi! Šī nav īstā vēstule. Te ir tikai simt skūpstu. īstā ir piesprausta pie Tava spilvena, pie mūsu spilvena, kur tai pienākas būt, — vai ne? Es negribu, ka Tu skumsti, neatradis mani mājās, manu soģīt! Un es negribu, ka Tu dusmojies un strīdies. Un ļoti gribu, lai Tu sameklē to otru vēstuli. Tad nedusmojies — dzirdi? Atbrauc man pakaļ pie Gildasiem! Es mirstu aiz ilgām pēc Tevis, mīļumiņ, goda vārds! Es tā garlaikojos bez Tevis! (Jā!) Es noteikti būšu tur. Tikai Tu neskaisties, neesi īgns — vai dzirdi? Es nevarēju neiet, mīļais! Un tagad izlasi otru vēstuli!

Aidella.»

Kaut viņam tā nedrebētu rokas! Lai viņa nolādēta! Nolādēta! Vienmēr izrīkojas ar viņu tā! Nekad viņi abi ne stundu nevar mierīgi pavadīt divi vien! Vienmēr viņai jāskrien gan tur, gan citur, visur kur, tikai projām no viņa!

Viņš saņurcīja zīmīti un nosvieda to uz grīdas, tad piegāja pie loga un paskatījās ārā. Pa pretējās mājas platajām durvīm iznāca jaunā misis Džas- tesa un iekāpa mašīnā — vienkārša sieviete, kas mīl savu māju un ģimeni, kam pat prātā nenāk tāda neuzticība un ekscentriski izlēcieni, pie kādiem pieradusi Aidella. Ja viņa tikai nojaustu, kas par

sievieti ir Aidella, viņa to vairs pat pazīt negribētu. Kāpēc gan viņš nevarēja iemīlēt tādu vienkāršu meiteni? Kāpēc? Tur tālāk, lielā, klusā mājā, dzīvo Voltersi, ļoti cienījami un bagāti cilvēki, vienmēr tik laipni un vēlīgi, pūlas uzturēt draudzīgas attiecības, bet Aidella viņiem neatrod cita apzīmējuma kā «neinteresanti». Viss, ko citi uzskata par labu, patīkamu, kārtīgu, viņai ir neinteresants, garlaicīgs. Bez šaubām, viņa arī viņu uzskata par neinteresantu un garlaicīgu. Tāpēc ka viņa pati ir pavisam citāda, lai viņa tūkstoškārt nolādēta! Viņa necieš un pat nespēj saprast cienījamus cilvēkus, tādus kāDžastesi vai Voltersi. (Mēja Voltersa tikko pienāca pie ēdamistabas loga.) Un tad vēl Hārt- liji. . . Bet kas rakstīts viņas otrajā zīmītē? Jāizlasa tā, vai nu viņš brauc vai nebrauc; bet šoreiz viņš noteikti brauks projām, katrā ziņā!

Viņš piegāja pie divguļamās gultas un atkabināja pie rakstainā pārklāja piesprausto gaišvioleto sasmaržoto vēstulīti — tādas Aidella arvien uzšņāpa, kad juta, ka rīkojas tā, kā neklājas rīkoties. Tagad viņam pilnīgi vienalga, ko viņa tur raksta, protams, tikai . .. Šoreiz viņš neskries viņai pakaļ, nē, nekādā ziņā! Viņam vairs nav daļas gar Aidellu! Viņš izbeigs visu tūlīt — aizslēgs durvis, atlaidīs kalpotājus, naudu viņai nedos, pateiks, lai iet pie visiem velniem. Pats dzīvos klubā, kā jau agrāk bieži vien bija sev nosolījies, vai pavisam aizbrauks no G., kā arī bieži solījies. Viņš nevarētu paciest dažādās runas, kas noteikti sāktos. Diezgan viņš tās jau izklausījies. Nolādētā pilsēta! Viņam šeit nekad nav veicies. Nekad viņš šeit nav bijis laimīgs, kaut gan šeit viņš dzimis un uzaudzis, un divreiz precējies . . . nekad! Divreiz sievietes bija

viņu tā piekrāpušas šajā pilsētā, dzimtajā pilsētā, kur visi viņu pazīst. Divreiz viņš izmuļķots, bet tagad .. .

— Jā, vēstule!

«Vismīļākais, vislabākais no vīriem, es zinu — Tu būsi bēdīgs, ka manis nav mājās, un, lai es teiktu ko teikdama, droši vien briesmīgi dusmosies. (Kaut Tu nedusmotos, mīlulīt!) Bet, dārgumiņ, tici man šoreiz (es jau agrāk esmu tā sacījusi, bet Tu man neticēji, es zinu, un tā nebija mana vaina) — tas nebija ar nodomu, patiešām ne! Goda vārds, mīļais, nudien, lai es uz vietas nomirstu, ja meloju!

(Viņai nu gan maza bēda pai viņa vilšanos un ciešanām, velns viņu rāvis!)

Tikai vakar četros Betija piezvanīja un sacīja, lai es noteikti ierodos. Viņi rīko lielas viesības, un Tu arī esi ielūgts, protams, kad atgriezīsies. Būs viņas brālēns Frenks un daži viņa draugi,

(Jā, viņš pazina gan šos draugus!)

un četras no manām vecajām draudzenēm, tā ka es nevarēju atteikties un arī negribēju, tāpēc ka Betija lūdza mani palīdzēt viņai, un es tik daudzas reizes esmu lūgusi viņu mums palīdzēt. . . Nu, vai tad es varēju atteikties?»

Aidella rakstīja vēstules, tāpat kā runāja — it kā ķircinādamās. Kaut viņa izputētu, šī Betija Gil- dasa ar visām savām viesībām — izlaidīgais bez- sirds radījums! Kāpēc gan Aidella nevarēja būt mājās kaut šo vienu reizi, viņam tā gribējās pabūt

kopā ar viņu, un viņš taču laikus rakstīja, sūtīja telegrammu, lai viņa zinātu!

Bet nē, Aidella nemīl viņu. Nekad nav mīlējusi. Tikai grib vazāt viņu aiz deguna, izmantot viņa vārdu, viņa stāvokli sabiedrībā, visu, ko viņš var dot. Viņa māja, draugi, viņš pats — tas viņai nav itin nekas! Viņa grib vazāt viņu aiz deguna un pati izklaidēties ar sev līdzīgiem radījumiem — nekrietniem, izpriecu kāriem, nesātīgiem —, kuriem patīk vienīgi restorāni, dejas, braukšana automašīnās uz visādām šaubīgām vietām — viesībām kaut kur ārpus pilsētas, piepilsētas klubiem, gan šur, gan tur, gan uz Ņujorku, kur viss ir zemiska, nežēlīga ņirgāšanās par vienkāršību un mieru. Viņam pietiek! Aidella vienmēr garlaikojās ar viņu, nekad nekāroja palikt ar viņu divatā, bet ar viņiem nekad negarlaikojās; viņai patika pašas vaļīgākās, nejēdzīgākās izpriecas. Tagad visam beigas. Viņam pietiek. Lai viņa tagad iet savu ceļu! Lai paliek ziedi — kam viņam tie? Viņai jau nu nenesīs. Viss izbeigts. Viņš izdarīs, ko nolēmis … pametīs visu . .. Tikai…

Viņš sāka likt somā vēl kaut ko no savām mantām, piedevām tiem čemodāniem, kas jau bija sakravāti, — zīda kreklus, veļu, apkaklītes. Šoreiz jau nu viņš nesamierināsies — neparko! Neparko!

Tikai…

Nikni raudzīdamies apkārt, viņš pamanīja Aidel- las fotogrāfiju, kas viņam patika labāk par visām, — jauna, apaļīga, juteklīga, tikai divdesmit četrus gadus veca (viņam bija četrdesmit astoņi), — ikviens vīrietis justos glaimots, ja viņam būtu tāda sieva. Un tad viņš atcerējās viņas daudzos draugus — smaidošus, nežēlīgus, pašapzinīgus: Koul-

stons vēl arvien sekoja viņai kā ēna, kaut arī viņa bija precējusies; jaunais bagātais Kins, Arbat- nets … un vēl daudzi citi. Un ikviens no viņiem ar prieku ņemtu Aidellu, ja viņš to atstātu. Un viņa to zināja. Tieši tur slēpās viņas spēks, pat pievilcība — lai viņa nolādēta! Nolādēta! Nolādēta!

Bet pats galvenais — jaunība, jaunība, skaistuma un dzīvīguma mūžīgais valdzinājums. Brīžiem viņa bija tik laipna, iecietīga, staroja smaidā un mīļi tērzēja ar viņu — tās bija jaukas pēcpusdienas un vakari. Visas šīs atmiņas sauca, aicināja pie viņas. Taču tas viss zudīs, varbūt nekad vairs neatgriezīsies, ja viņš atstās Aidellu. Viņa taču bija brīdinājusi — pat vairākkārt: «Ja es aiziešu, tad pavisam. Nedomā, ka es kādreiz atgriezīšos. Nekad!» Viņa neatgrieztos, to viņš zināja. Aidella viņu pārāk maz mīlēja. Ja viņa aizietu, tad neatgrieztos.

Viņš vilcinājās, domāja, kodīdams lūpas kā parasti, sarka, rauca pieri, viņa seja bija kā debesis — te apmākusies, te skaidrojās … un tad .. .

—  Džordž, — viņš sacīja, kad, zvana aicināts, ienāca kalpotājs, — pasakiet Čārlzam, lai piebrauc mašīnu, bet jūs sakārtojiet man mazo brūno somu. Es braucu projām uz vienu vai divām dienām.

—     Jā, ser!

Tad viņš gāja lejā pa kāpnēm, atkārtodams pats sev, ka Aidella mele, uzdzīvotāja, bezsirds tauriņš un pelnījusi, ka viņu pamet, kā viņš pašlaik nodomājis. Bet, iesēdies mašīnā, kur Čārlzs pie stūres gaidīja norādījumu, uz kurieni braukt, viņš atkal pavilcinājās, tad skumji sacīja:

—  Pie Gildasiem! Un labāk brauciet caur Skili- taunu! Tur tuvāk!

Un atkal nogrima domās.

LAMATAS

Bija tveicīgs jūlija dienvidus. Vairākus mēnešus pārdomājis brīdinājumu, ko bija saņēmis no sava drauga un domu biedra politikā un kas šinī laikā nebija apstiprinājies, Gregorijs posās atgriezties jūrmalas viesnīcā, kur pašreizējā labklājība ļāva viņam uzturēties. Tā bija grezna viesnīca, šis «Tritons», tikai stundas brauciena attālumā no viņa kantora, jūras krastā, starp Ailendas priedēm un smiltīm. Kaut gan pret viņu, kā likās, gatavojās intriga, viņa sieva, «meitene», kā viņš to mēdza saukt, bija spiesta bērna slimības dēļ doties kalnos pie mātes — paprasīt padomu un atpūsties.

Viņš pats sakarā ar rudens kampaņas tuvošanos nevarēja izbraukt no pilsētas. Darbdienās un svētdienās bieži vien līdz vēlai naktij viņš meklēja faktus, kuri atmaskoja pārkāpumus pilsētas pārvaldes darbā un kurus viņš gribēja izmantot kā cīņas ieroci mazliet vēlāk. Katrā ziņā vajadzēja padzīt pilsētas mēru un visu viņa kliķi. Ja tas izdotos, viņš, Gregorijs, noteikti nepaliktu tukšā. Turklāt viņš bija pārliecināts, ka dara vērtīgu un nepieciešamu darbu. Pilsētas pārvaldē tika pieļauti rupji pārkāpumi. Izdibināt visus sīkumus un atklāt tos apvainotiem, sašutušiem pilsoņiem — kas būtu vēl svarīgāk?

Taču arī ienaidnieks nebija bezspēcīgs. Kāds ar izdevniecībām saistīts džentlmenis, par kuru Gregorijs nekad ne dzirdējis nebija, ieradās pie viņa un piedāvāja darbu Vidējos Rietumos — tad viņš būtu projām no pilsētas vismaz četrus vai piecus gadus un saņemtu sešus septiņus tūkstošus gadā. Tā kā viņš nekādu atsaucību neizrādīja, viņam šad tad sāka zust pasta sūtījumi un šķita, ka dažādi

nepazīstami tipi aizdomīgi interesējas par katru viņa soli. Galu galā kāds no politiskajiem darbiniekiem tai pašā partijā, pie kuras piederēja Grego- rijs, ieradās pie viņa kantorī.

—     Redzat, Gregorij, kā tas ir, — viņš sacīja pēc īsa ievada, — jums rokās ir pavediens, kas ved uz operācijām ar zemi Dienvidpenjenkā. Tur iejaukts mērs, un viņš ar savu partneri Tilniju ir nolēmuši, ka neviens to nedrīkst uzzināt — vismaz līdz tam laikam, kamēr būs notikušas vēlēšanas. Viņi bez vilcināšanās pielietos jebkurus līdzekļus, tāpēc piesargieties! Jūs taču mīlat savu sievu? Labāk lai viņa vienmēr ir jūsu tuvumā, tāpat bērns. Neļaujiet pretiniekiem jūs izšķirt ne uz mirkli, lai jūs būtu kur būdams. Jūs taču zināt, kas notika ar Kro- zersu pirms diviem trim gadiem? Viņš taisījās atmaskot mahinācijas Jeloupointferijā, un neviens, protams, nekā par to nezināja, un tad pēkšņi — caps! — viņu arestēja sakarā ar kādu senu apvainojumu, ka viņš pametis ģimeni, izvilka gaismā kādu vecu parādu, pievāca viņa mēbeles un piespieda sievu šķirties no viņa. Nedodiet viņiem iemeslu notvert jūs tādā veidā! Ja jums ir parādi, pasakiet mums, paskatīsimies, ko mēs tur varam līdzēt. Ja esat aizrāvies ar kādu citu sievieti, izbeidziet to, sūtiet viņu projām, atbrīvojieties no viņas.

Gregorijs skatījās uz viņu ar piktu un reizē līdzjūtīgu smaidu.

—     Nekādas citas sievietes man nav, — viņš vienkārši pateica. Padomājiet tikai — viņš varētu būt neuzticīgs «meitenei» un mazulim — zilacainajam mazulim ar sārtiem kāju pirkstiņiem!

—     Nedomājiet, ka es gribu bāzt degunu jūsu darīšanās, — politiķis turpināja. — Es tikai jums

paskaidroju. Ja jums būs vajadzīgs padoms vai palīdzība, nāciet pie manis! Bet, dariet ko darīdams, esiet piesardzīgs! — To pateicis, viņš uzlika galvā savu zīda cilindru un aizgāja.

Kad apmeklētājs bija prom, Gregorijs palika stāvam sava kabineta vidū un apjucis blenza grīdā. Protams, pēc tā, ko viņš jau bija uzzinājis, varēja droši apgalvot, ka mērs rīkosies tieši tā, kā bija sacījis viņa draugs. Un, runājot par mēra paziņu, kas spekulēja ar nekustamiem īpašumiem, bija skaidrs, spriežot pēc tā, ko par viņu paklusām tenkoja, ka viņš gatavs uz jebkuru viltību vai nelietību. Kāds no politiskajiem darbiniekiem, viņu raksturodams, reiz izteicās, ka viņš nevairītos pat no slepkavības, bet noziegumā viņu nekad nepieķeršot, un tas neapšaubāmi bija taisnība. Viņš bija bagātāks un ietekmīgāks nekā jebkad, daudz ietekmīgāks nekā mērs.

Kopš Gregorijs ar sievu bija ieradušies šajā jūrmalas viesnīcā, vairāki atgadījumi lika viņam domāt, ka patiešām kaut kas var notikt, kaut arī pagaidām vēl nekas neapstiprināja viņa aizdomas. Bija ieradusies kāda sīrupsalda, pārmērīgi grezni ģērbusies, dārglietām apkārusies jautra atraitne ap gadiem četrdesmit — pēc viņas pašas apgalvojumiem — komersante, vadot visai ienesīgu teātra aģentūru kādā lielā pilsētā, tātad, kā tādos gadījumos izteicās viens no Gregorija draugiem, bagātīgi apgādāta ar «iekarošanai nepieciešamajiem materiālajiem resursiem». Viņa ģērbās brūnā un vīn- krāsas zīdā, valkāja brūnas mājas kurpes un zeķes, un viņai bija kupli, aizdomīgi spoži kastaņbrūni mati. Viņas mašīna, pašas īpašums, bija sevišķi labas markas. Viņa apbrīnojami labi spēlēja vistu, ne-

baidīdamās riskēt. Kā izteicās viesnīcas kalpotāji un «Tritona» verandas apmeklētāji — viņa bija jautra un devīga izšķērdētāja. Misis Skeltona bija ieradusies, kad misis Gregorija vēl dzīvoja «Tritonā», ērti iekārtojusies divās istabās ar vannu, ar logiem uz jūru, sadraudzējusies ar pārvaldnieku un vairākiem apmeklētājiem, kā likās, mākleriem un nekustamu īpašumu aģentiem, kuri interesējās par golfu un tenisu, un «Tritona» restorānu. Viņa bija ļoti laipna, sirsnīga, optimistiski noskaņota, un Gregorijs un viņa sieva gribot negribot juta simpātijas pret viņu. Tomēr pirms aizbraukšanas Gregorija sieva reizēm iedomājās, vai tikai misis Skeltona arī nav iesaistīta intrigā. Viņas draudzīgumu varēja visādi iztulkot, taču tas bija tik neuzmācīgs, ka nemodināja aizdomas. Tomēr iespējams, ka viņa tikai gaidīja izdevīgu brīdi — kad Gregori js paliks viens.

— Esi uzmanīgs, mīļais, — viņa brīdināja vīru. — Ja tev rodas nopietnas aizdomas, brauc projām un apmeties citur! Tad vismaz viņiem vajadzēs meklēt citus cilvēkus. — Un viņa aizbrauca, pilnīgi pārliecināta, ka vīrs tiks galā ar visu.

Tā sākumā pats pret savu gribu Gregorijs palika viens. Viņš sāka prātot — braukt projām vai izturēt šo pārbaudījumu, kā viņš domās to apzīmēja. Kādēļ gan viņam jāpamet šī komfortablā viesnīca pilsētas tuvumā, kas viņam pašlaik tik nepieciešama, kur viņš pastāvīgi, īpaši nedēļas nogalēs, satikās ar saviem draugiem un domu biedriem politikā? Līdz ar pilsētas tuvumu šai vietai bija vēl citas priekšrocības: lielisks golfa laukums, vairāki tenisa laukumi, par uzturu un istabām arī nevarēja žēloties, un patīkams, brīnišķīgs skats uz jūru pāri

plašam zālājam. Turklāt viņam bija pilnīgi nepieciešams lielāko darbdienas daļu pavadīt pilsētā. To prasīja viņa īpašie — neatliekamie pētījumi, un tikpat nepieciešama bija mierīga vieta, kur naktī atpūsties un atgūt spēkus.

— Te ir skaisti, — viņš beidzot sacīja pats sev, — un te es palieku. Man nav mašīnas — un kur ir vēl otra tik izdevīga vieta? Bez tam, ja viņi nolēmuši man sekot, tad sekos visur.

Un tā viņš braukāja no pilsētas uz viesnīcu un atpakaļ, neatlaidīgi domādams par to, kas varētu notikt. Kad radās šaubas, viņš nolēma aprunāties ar Frenku Blantu. Blants kādreiz bijis žurnālists, pēc tam kļuvis par advokātu un, beidzot, par mākleri. Kā likās, klientu viņam bija maz, tomēr viņam klājās sevišķi labi. Viņš bija vecpuisis, pastāvīgs apmeklētājs trijos klubos, vairākās viesnīcās un kāda ducī ārpilsētas māju, nemaz nerunājot par to, ka viņam piederēja lieliska mašīna. Pašlaik viņš bija sevišķi aizņemts darbā, tāpēc bieži braukāja pa piekrasti. Viņš labprāt spēlēja golfu un tenisu, un, starp citu, viņam patika Gregorijs, kuram viņš novēlēja panākumus, kaut arī nespēja vadīt viņu pa īsto ceļu. Kādu rītu aizbraucis uz pilsētu, Gregorijs devās uz Blanta kantori un izklāstīja viņam visus apstākļus.

—- Tāds pašlaik ir stāvoklis, — viņš nobeidza, raudzīdamies sava drauga sārtajos vaigos un papli- kajā galvvidū, — un es gribētu zināt, kā tu rīkotos manā vietā.

Blants domīgi vērās pāri pilsētas augstajām celtnēm zilajās debesīs, bungodams ar pirkstiem pa rakstāmgalda stikla virsmu.

—    Jā, — viņš atbildēja pēc brītiņa, domīgi berzēdams zodu, — es tavā vietā nepadotos. Ja tur iejaukta sieviete, turklāt pievilcīga, tu vari mazliet izklaidēties bez kādām briesmām. Tas man liekas it kā vasarīga sporta spēle. Protams, tev jātur acis vaļā. Es tavā vietā dabūtu atļauju nēsāt revolveri. Viņi to uzzinās, ja viņiem ir kaut kas padomā pret tevi, un tas viņus vis neiepriecinās. Tālāk — tev vajadzētu ik dienas pierakstīt, kur esi bijis un ko darījis, un apstiprināt to pie notāra. Ja viņi to uzzinās, tas arī viņus neiepriecinās, un varbūt viņiem būs jāizdomā kaut kas patiešām oriģināls.

Bez tam, — viņš turpināja, — vakaros un nedēļas nogalēs es neesmu sevišķi aizņemts, ja tu vēlies, es vienmēr varu būt pie tevis — vajadzības gadījumam. Ja mēs esam kopā, viņi neko nevar izdarīt tā, lai viens no mums to nezinātu, turklāt tev būs aculiecinieks. — Blants nodomāja, varbūt šī lēdija varētu arī viņu ieinteresēt. — Es dzīvoju Sanset- pointā, turpat kaimiņos, un, ja vēlies, ieradīšos katru vakaru paskatīties, kā tev klājas. Ja viņiem izdosies uzrīkot tev kaut kādas lamatas, es gribu redzēt, kā tas notiek. — Un viņš mīļi, uzmundrinoši uzsmaidīja Gregori jam.

—    Tur jau ir tas āķis, — domīgi atteica Gregorys, — ka es negribu nekādu lamatu. Es to nevaru atļauties. Ja tieši tagad ar mani kaut kas notiktu, tad politiskā ziņā esmu pagalam uz visiem laikiem, bet man ir sieva un bērns un man apnikusi šī avīžu būšana. — Un viņš stingi lūkojās ārā pa logu.

—    Nu, neuztraucies par to, — Blants mierināja. — Tikai turi acis vaļā un, ja kādreiz gadās vēlāk aizkavēties pilsētā, ziņo man, es aizbraukšu tev pakaļ. Vai arī, ja es to nevarēšu, paliec pa nakti pilsētā. Apmeties kādā no lielajam viesnīcām, kur vari justies pilnīgi drošs.

Dažas dienas Gregorijs, negribēdams apgrūtināt draugu, agri atgriezās hotelī. Bez tam viņš bija dabūjis atļauju, un tagad viņa bikšu kabatu novilka smags ierocis, kurš viņam nemaz nepatika, bet kuru viņš tomēr naktī turēja zem spilvena. Nedrošība tā ietekmēja viņa iztēli, ka viņš gandrīz ikviena cilvēka rīcībā saskatīja kaut ko aizdomīgu. Katrs jauns viesnīcas apmeklētājs viņu uztrauca. Viņš bija pārliecināts, ka viņu pastāvīgi novēro kaut kādi ar misis Skeltonu saistīti cilvēki, kaut arī viņš to nevarētu pierādīt un arī pats īsti negribēja tam ticēt.

—    Smieklīgi, — viņš galu galā noteica. — Es izturos kā piecgadīgs bērns tumsā. Kam gan vajadzīgs man ko nodarīt? — Un viņš pajokoja par to vēstulē sievai un pūlējās atgūt agrāko bezrūpību.

Tomēr tas gluži neizdevās, jo drīz vien atgadījās kaut kas tāds, kas viņu stipri satrauca. Vismaz viņš pats sev iegalvoja, ka ir iemesls uztraukumam, jo šādiem gadījumiem raksturīga ir īpatnība, ka tos var iztulkot gan tā, gan citādi. Par spīti Blanta padomam, viņš kādu vakaru ap deviņiem nolēma atgriezties «Tritonā», nelūdzot drauga palīdzību.

—    Vai ir vērts? — viņš jautāja pats sev. — Viņš tikai noturēs mani par lielāko gļēvuli pasaulē; un galu galā nekas pagaidām nav noticis, un es šaubos, vai viņi tik tālu ies. — Viņš mierināja sevi ar domu, ka cilvēce varbūt nav tik ļauna, kā viņš iztēlojas.

Tomēr, izkāpis no vilciena un noskatījies, kā tas aizmirgo pāri pļavām uz austrumu pusi, viņš sāka

šaubīties, vai prātīgi rīkojies. «Tritona» stacija bija vienmēr ļoti klusa, lielāks cilvēku pieplūdums bija vienīgi no rītiem un ap septiņiem vakarā, un šovakar te nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Viņš vienīgais izkāpa no vilciena. Gandrīz visi brauca uz viesnīcu un atpakaļ savās mašīnās pa citu ceļu. Kāpēc gan viņš nebija paklausījis Blantam, Gregori js jautāja pats sev, pārlaizdams skatienu līdzenumam visapkārt, kāpēc nebija lūdzis viņa palīdzību vai palicis pa nakti pilsētā? Ņemt taksometru arī galu galā nebūtu nekādas jēgas, kā Blants jau bija aizrādījis, tas tikai dotu ienaidniekam izdevību uzbrukt. Nē, vajadzēja gan palikt pilsētā vai lūgt, lai Blants atved viņu savā mašīnā, — tā domādams, viņš sāka soļot pa vientulīgo, kaut arī īso ceļu, kas veda uz viesnīcu un ko apgaismoja tikai kāds pusducis nelielu spuldzīšu, kuras karājās diezgan tālu cita no citas.

Viņš gāja un domāja, cik tas lieliski, ka līdz viesnīcai tikai daži simti metru, ka viņš labi apbruņots un diezgan spēcīgs fiziski, ja gadītos sadursme, un tad pēkšņi ceļa līkumā parādījās mašīna un apstājās netālu no viņa. Izkāpa divi vīrieši un sāka pētīt riteni, turēdamies tālāk no gaismas, kas jau tā bija vājāka nekā parasti. Gregori jam tūlīt likās dīvaini, ka prožektoru gaisma tik tumša. Kāpēc tie tik tumši šajā nakts laikā, un kāpēc šī dīvainā mašīna apstājusies šai tukšajā ceļa līkumā tieši tajā mirklī, kad viņš tam tuvojas? Un kāpēc viņam tāda savāda sajūta — tirpas skrien pār kauliem, un mati ceļas stāvus? Piegājis tuvāk, viņš novirzījās pašā ceļa malā, lai būtu pēc iespējas tālāk no mašīnas. Tad viens no vīriešiem devās pie viņa. Gregorijs tūlīt, gandrīz neapzinādamies, ko dara, izrāva

revolveri no bikšu kabatas un ielika mēteļa kabatā. Tai pašā laikā viņš apstājās un uzsauca svešajam:

—     Palieciet uz vietas, mister! Es esmu apbruņots, nenāciet man klāt! Citādi šaušu. Es nezinu, kas jūs esat, draugs vai ienaidnieks, bet nekustieties no vietas! Ja jums kas vajadzīgs, runājiet, tikai nenāciet tuvāk!

Svešais apstājās, kā likās, pārsteigts.

—      Gribēju palūgt jums sērkociņus, — viņš sacīja, — un uzzināt, kā aizbraukt uz Treidžerspointu.

—      Sērkociņu man nav, — Gregorijs nikni atcirta, — un uz Treidžerspointu jābrauc pavisam pa citu ceļu. Tur ir viesnīca … ja jūs braucat no turienes, kāpēc nepaprasījāt ceļu un arī sērkociņus? — Viņš apklusa, bet vīrietis stāvēja ēnā un, kā likās, ziņkāri noskatījās uz viņu.

—     Nu labi, labi, — viņš vienaldzīgi novilka.

—     Ja jau negribat, tad nevajag arī. — Tomēr viņš neatgriezās vis pie mašīnas, bet palika stāvam turpat, nenolaizdams acis no Gregorija.

Gregorijam šķita, ka viņam mati uz pakauša slienas stāvus kā saniknotam kaķim spalva. Drebēdams viņš izvilka revolveri un draudīgi pavicināja to gaisā.

—     Tagad es iešu jums garām, — viņš uzsauca.

—     Stāviet, kur esat! Es mērķēju tieši jums virsū, ja pakustēsieties, tūlīt šaušu. Es jūs neaiztikšu, ja jūs paši mani nepiespiedīsiet, tikai palieciet uz vietas. — Un viņš sāka virzīties garām, visu laiku nenolaizdams no abiem vīriešiem acis un revolveri.

—     Stāviet! — viņš vēl kliedza, kamēr pagāja krietnu gabaliņu uz priekšu, tad pēkšņi, abiem vīriem noskatoties droši vien izbrīnā, viņš apgriezās un skrēja, cik ātri varēdams, un nonāca pie

viesnīcas durvīm galīgi aizelsies un nosvīdis. — Pēdējo reizi braucu viens, — viņš nosolījās pats sev.

Kad viņš pastāstīja par to Blantam, tas pasmējās par viņa bailēm. Kas gan izvēlēsies tādu atklātu vietu, ja gribēs kādam uzbrukt vai nogalināt? No vilciena varēja izkāpt arī citi pasažieri. Varbūt tiem vīriem patiešām vajadzēja sērkociņu, un varbūt viņi nemaz nebrauca no viesnīcas. Tur bija otrs ceļš, sāņus no viesnīcas.

Tomēr Gregorijs bija gandrīz pārliecināts, ka viņam draudējušas briesmas, — viņš pats nesaprata, kāpēc tā domāja, bija tāda nojauta, kā viņš apgalvoja.

Tad kādu dienu vai divas vēlāk — un sakara ai notikušo tas viņam likās visai zīmīgi — misis Skel- tona sāka arvien vairāk rūpēties par viņa ērtībām un labsajūtu. Ēdamzālē viņa sēdēja pie viena no galdiņiem ar skatu uz jūru gandrīz vienmēr kopā ar vienu vai otru no saviem draugiem mākleriem, vai ar abiem, vai vēl kādu citu nejauši te pagadī jušos paziņu. Bet parasti ceturtais krēsls palika brīvs, un drīz vien Gregoriju sāka aicināt pie šī galda un, kad Blants bija klāt, nolika piekto krēslu Sākumā Gregorijs šaubījās, bet Blants, kuru misis Skeltona uzjautrināja, pierunāja viņu, un viņš pieņēma uzaicinājumu. Blants apgalvoja, ka misis Skeltonas sabiedrībā esot jautri. Viņa tik labi ģērbusies, moža, piemīlīga, labsirdīga — labāku kom panjonu jūrmalā grūti vēlēties.

— Paklau, draudziņ, viņa ir interesanta, — viņš apgalvoja, kad viņi kādu vakaru pēc pusdienām devās nelielā izbraukumā. — Gluži sprauna, kaut vairs nav tik jauna. Man viņa patīk. Patiešām pa

tik. Varbūt viņa ir krāpniece, bet bridžu spēlē labi, golfu — tāpat. Vai viņa ir mēģinājusi kaut ko izvilkt no tevis?

—  Nekā tāda neesmu manījis, — atbildēja Gregorys. — Liekas diezgan vientiesīga. Viņa šeit ir tikai kādas trīs nedēļas.

—  Tomēr no viņas jāpiesargās. Man ir aizdomas, ka viņa iejaukta kādā intrigā, bet pārliecināts neesmu. Liekas, ka viņa ir viens no Tilnija provokatoriem. Bet mēs turpināsim spēli, redzēsim, kā tā beigsies. Es būšu laipns pret viņu tevis labad, tu rīkojies tāpat manis labad.

Sīs jaunās draudzības ietekmē notikumi risinājās ļoti strauji. Tikai dienu vai divas pēc tam, kad Gregorys bija apsēdies pie misis Skeltonas galdiņa, viņa kā lielu un svarīgu noslēpumu paziņoja, ka viesnīcā uz kādu laiciņu apmetīsies viņas draudzene no Rietumiem, bagāta meitene no labas ģimenes, kāda Imodžena Kārla no Cincinati, ļoti bagātā pilsētā pazīstamā Breitona Kārla meita. Izrādījās, ka misis Skeltona iepazinusies ar meitenes vecākiem šajā pilsētā pirms piecpadsmit gadiem. Imodžena esot viņas mīlule. Pašlaik viņa viesojoties pie Flečeriem Greiskavā, pie jūras šauruma, bet misis Skeltona pierunājusi viņas vecākus, lai atļauj viņai padzīvot kādu laiciņu «Tritonā». Viņai esot tikai divdesmit gadu, un kopš šā brīža misis Skeltona būšot viņas uzticamā pavadone. Visi taču atzinīgi novērtējot viņas nodomu? Un ja viņi būtu tik mīļi — misis Skeltona pārlaida visiem ašu skatienu — un palīdzētu viņai izklaidēt viešņu! Vai tas nebūtu jauki? Imodžena esot tik brīnišķīga meitene, gudra, pievilcīga, labi dejojot, spēlējot klavieres, vārdu sakot, gandrīz pārāk jauka, lai tas lik-

tos ticami. Taču galvenais — viņa patiešām ļoti skaista: kupli, brūni mati, nevainojama sejas krāsa, brūnas acis un tā tālāk. Blants un Gregorijs noklausījās visu šo tirādi, pat nesaskatīdamies, bet vēlāk, kad viņi sastapās lielajā verandā, kas atradās jūras pusē, Blants sacīja:

—     Nu, kā tu domā?

—     Jā, man šķiet — tā ir viņa. Izstāstīja gan lieliski. Interesanti — ja nu viņa patiesi ir tik nevainojami skaista? — Gregorijs pasmējās.

Dažas dienas vēlāk parādījās skaistā viešņa un bija tieši tāda, kādu misis Skeltona viņu bija aprakstījusi, pat vēl jaukāka. Viņa bija valdzinoša. Gregorijs pirmo reizi viņu ieraudzīja, kad septiņos iegāja plašajā ēdamzālē. Kā misis Skeltona bija sacījusi, viņa bija jauna, noteikti ne vecāka par divdesmit vienu. Acis viņai bija gaiši pelēcīgi brūnas, mati, seja, rokas it kā izstaroja gaismu. Viņa likās vienkārša, nemākslota, smaidoša un jautra, diezgan gudra; ne jau nu pati pilnība, taču bija patīkami skatīties uz viņu, ļoti patīkami. Viņa sēdēja pie misis Skeltonas galdiņa, mākleri veltīja viņai sevišķi lielu uzmanību, un Blantam viņa iepatikās no pirmā acu uzmetiena.

—     Re, kas par skaistuli, — viņš sacīja. — Laikam man vajadzēs glābt tevi no tevis paša. Zini, ka mēs rīkosimies? Tu glāb mani, un es glābšu tevi. Vecā lēdija zina, kādas vajag izraudzīties, un Til- nijs tāpat. Nu tad piesargies, veco zēn! — Un viņš gāja pie galdiņa ar tādu izskatu kā cilvēks, kurš kāro pats kļūt par pirmo upuri.

Gregorijam nāca smiekli. Kaut arī piesardzīgs, tomēr viņš bija ieinteresēts, un, it kā tieši gribēdama iekvēlināt viņa interesi, meitene pievērsa

visu uzmanību misis Skeltonai un tās abiem draugiem, Gregoriju un Blantu tikpat kā neievērodama. Viņa izturējās — vai izlikās — ļoti sirsnīgi, it kā nezinādama, ka viņai lemta sirēnas loma, un viņi savukārt izlikās, ka ņem viņu par pilnu, tikai Blants pēc pusdienām jautri paziņoja, ka viņa varot valdzināt viņu, cik vien viņai tīkot. Viņš esot ar mieru.

Taču pamazām jau pirmajā un arī nākamajā vakarā Gregorijs sāka nojaust, ka meitene nolēmusi savaldzināt viņu. Viņš notvēra sev pievērstu viņas skatienu, gan viltīgu, gan biklu, gan viltīgu un biklu reizē, un neatlaidīgi, pat diezgan iedomīgi apgalvoja pats sev, ka Imodžena tieši viņu izraudzījusi par savu upuri. Kad viņš to pateica Blan- tam, tas tikai pasmējās.

— Neesi tik iedomīgs, — viņš sacīja. — Varbūt tu maldies. Es labprāt gribētu būt tavā vietā. Paskatīsimies — varbūt man izdodas atkarot tev viņas uzmanību. — Un Blants sāka aplidot Imodženu tāpat kā visi.

Tomēr Gregoriju nebija viegli atgriezt no maldiem. Viņš uzmanīgi vēroja meiteni, kamēr viņa jautri tērzēja par šo un to — kā pavadījusi pagājušo ziemu Cincinati, par peldēšanos Bīčemptonā, kur nesen bijusi, par apsolīto braucienu ar jahtu, par tenisu, golfu. Kā vēlāk izrādījās, viņa lieliski spēlēja tenisu. Gregorijs, kad vien spēlēja ar viņu, dabūja krietni noskrieties un izsvīst. Šoreiz viņš pūlējās noskaidrot, vai meitene nemēģina viņam tuvoties, taču nekā tāda nemanīja. Viņa savu labvēlību izdāļāja ļoti taisnīgi un, kad sākās dejas austrumu zālē, vispirms izvēlējās vienu no mākleriem, pēc tam Blantu.

Blantam, tāpat kā misis Skeltonai un mākleriem,

bija mašīna, un, kaut arī gandrīz vienmēr bija klāt Blants, vienmēr kāds no viņiem, pošoties izbraukumā pēcpusdienā vai vakarā, aicināja Gregoriju par kompanjonu. Tomēr viņš neuzticējās un uzaicinājumus noraidīja, pieņemdams vienīgi tad, ja Blants bija tur un arī tika uzaicināts. Viesnīcā šad tad spēlēja vistu vai pokeru, un Gregorijs, tāpat Blants, kad gadījās tur, parasti pievienojās, padodamies neatlaidīgiem aicinājumiem. Gregorijs nedejoja, un Imodžena viņu par to bāra. Kāpēc viņš nemācoties? Tas taču tik brīnišķīgi! Viņa iemācīšot! Un, kad viņa pārējo dejotāju jūklī slīdēja garām, viņš gribot negribot jūsmoja: cik viņa gracioza un dzīvesprieka pārpilna! Blants to manīja un ķircināja viņu, kaut arī pašam meitene likās ļoti interesanta un valdzinoša. Gregorijs neviļus nodomāja: cik tas savādi, neizprotami (ja vien tā bija patiesība), ka tāda tumša personība kā Tilnijs var atrast tik pievilcīgu meiteni savu zemisko nodomu realizēšanai. Padomājiet — tikai divdesmit vienu gadu veca, skaista, neapšaubāmi spējīga dzīvē daudz ko sasniegt, bet te nu viņa ir, Gregorijs viņu tur aizdomās, iespējams, ka viņa patiešām ir krāpniece. Kas viņu spiež, kādēļ viņa to dara?

— Tu nepazīsti šos cilvēkus, draugs, — Blants viņam apgalvoja. — Viņi ir spējīgi uz visu. Politikā cilvēkus var piespiest darīt visu, itin visu. Tas nav tā kā parastajā dzīvē vai veikalu darījumos, tā ir politika, un tas izteic visu. Izklausās ciniski, bet tā tas ir. Spried pats pēc saviem atklājumiem! Ko tie liecina?

— Es zinu, tomēr tāda meitene un … — Gregorijs nopietni sacīja.

Taču galu galā, kā viņš pūlējās iestāstīt Blantam,

viņi nezināja, kā tas viss īstenībā bija. Varbūt viņa bija sirēna, varbūt nebija. Iespējams, ka viņi abi maldīgi sprieda par Imodženu un citiem pilnīgi nevainīgiem cilvēkiem.

Par misis Skeltonu viņiem līdz šim bija izdevies uzzināt tikai to, ka viņa bija, kā jau pati bija sacījusi, veiksmīga teātra aģentūras īpašniece un vadītāja. Iespējams, ka viņa kādreiz pieredzējusi labākas dienas un viņai patiešām bijuši sakari, ar kuriem viņa mēdza palielīties. Gregorijs reizēm juta, ka viņam galva griežas — kā cilvēkam, kurš tumsā sadūries ar ienaidnieku, viss likās nedrošs un nenoteikts, tomēr viņi ar Blantu nolēma, ka vislabākais būs palikt un nogaidīt līdz beigām, lai notiek kas notikdams. Tā bija lieliska spēle arī tādā stadijā kā pašlaik, interesanta, pat ļoti aizraujoša. Kā Blants aizrādīja — tā atklāja visā dziļumā to politisko jucekli, ko viņš mēģināja atmaskot, par ko viņam agrāk pat jausmas nebija.

— Neatkāpies, — Blants uzstāja ar azartista dedzību. — Nevar zināt, kas tur iznāks. Varbūt tu no visa tā iegūsi tieši to trumpi, kas tev vajadzīgs. Mēģini dabūt viņu savā pusē! Kāpēc gan ne? Viņa var pa īstam iemīlēties tevī. Tad redzēsi, kas tur iznāks. Ar vaļējām acīm tevi lamatās neiemānīs.

Ar laiku Gregorijs tam piekrita. Turklāt pievilcīgā meitene sāka viņu kaut kā nemanāmi valdzināt. Viņš tādu sievieti nekad nebija pazinis, pat redzējis nebija. Tā bija pavisam jauna, neparasta un aizraujoša spēle. Viņš sāka ģērbties labāk un pats pievērst meitenei uzmanību. Tomēr katru rītu tika sastādīts pārskats par viņa darbību. Vakaros Blants atveda viņu uz viesnīcu ar savu mašīnu vai arī viņš atbrauca ar agro vilcienu. Gandrīz nebija

iespējama kompromitējoša situācija, tomēr … kas zina?

Nākamajos vakaros saskaņā ar jūrmalas viesnīcu paražām Gregorijs un Imodžena iepazinās tuvāk. Gregorijs uzzināja, ka viņa spēlē un dzied, un, klausīdamies viņā, saprata, ka viņa ir dedzīgas, pat jutekliskas dabas. Un, kā viņš tagad manīja, daudz vairāk pieredzējusi, nekā sākumā likās: reizēm viņa kaut kā dīvaini, aicinoši savilka lūpas un kārdinoši skatījās gan uz vienu, gan uz otru, arī uz Gregoriju. Kad pieņēmums par slepenu uzbrukumu bija aprasts un zaudējis asumu, Blants un Gregorijs sāka jokot ar Imodženu par to, pareizāk sakot, miglaini aizrādīja uz viņas lomu.

—    Nu, kā šovakar veicas lielā spēle? — Blants reiz jautāja viņai otrajā vai trešajā pazīšanās nedēļā, piegājis pie Imodženas un Gregorija, kuri sēdēja starp citiem viesiem lielajā verandā, un uzlūkodams viņu ar nozīmīgu, ciniski zobgalīgu skatienu.

—    Kas tā par spēli? — Imodžena paskatījās uz viņu nevainīgā izbrīnā.

—    Nu, izraudzītā upura ievilināšana cilpā. Vai tad visas pievilcīgas jaunas sievietes to nedara?

—     Vai jūs runājat par mani? — viņa jautāja diezgan augstprātīgi, it kā nepatiesi aizvainota. — Tad zināt, ka man nav vajadzīgs nevienu ievilināt cilpā — un precētu vīru jau nu nepavisam ne. — Viņas zobi pamirdzēja ļaunā smīnā.

Gregorijs un Blants uzmanīgi vēroja viņu.

—     Protams, ne. Tikai ne precētu vīru, kā tad. Un es nemaz nerunāju tieši par jums — zināt, dzīve vispār … spēle.

—     Jā, es zinu, — viņa mīļi piekrita. — Es arī tikai pajokoju. — Gregorijs un Blants pasmējās.

—     Viņa tā izlocījās, ka pat skropstas nenodrebēja, — Blants vēlāk piezīmēja, un Gregorijs gribot negribot viņam piekrita.

Citreiz tādu mājienu izmēģināja Gregorijs. Imo- džena pienāca pie viņa, piecēlusies no klavierēm, pēc tam kad bija nospēlējusi kādu īsu improvizāciju, pie kam, kā Gregorijam likās, sēdējusi izmeklēti graciozā pozā .. . diezin kura dēļ viņa to darīja? Viņa zināja, ka Gregorijs varēja viņu redzēt no tās vietas, kur sēdēja, un Gregorijs arī to zināja.

—     Tas ir diezgan grūti. Un gluži veltīgas pūles, — viņš it kā garām ejot ieminējās.

—     Par ko jūs runājat? Es īsti nesaprotu. — Un viņa paskatījās it kā jautādama.

—     Nē? — viņš ironiski pasmaidīja. — Man ir paradums runāt kriptogrammās. Es vienmēr kaut ko tādu pasaku. Kaut ko līdzīgu sīkam aizrādījumam uz tumšu intrigu. Nepievērsiet tam uzmanību! Jūs tikpat nesapratīsiet, ja nezināsiet to, ko es zinu.

•— Ko tad jūs zināt tādu, ko es nezinu? — Imo- džena jautāja.

—     Pagaidām vēl nekā noteikta. Tikai tāda iedoma. Nepievērsiet uzmanību!

—      Patiešām, jūs esat ļoti dīvains, jūs abi ar misteru Blantu. Jūs vienmēr tik dīvaini izrunājaties un tad piebilstat, ka tas neko nenozīmē. Un kas ir kriptogramma?

Gregorijs, vēl arvien zobodamies, paskaidroja.

—      Vai zināt, jūs mani ļoti interesējat kā pavisam neparasta tipa cilvēks. Es visu laiku jūs vēroju.

—     Jā? — viņa brīnījās, saraukusi uzacis un

mazliet iepletusi acis. — Tas ir interesanti. Vai tad esat izpētījis, pie kura tipa piederu?

—     Nē, vēl ne. Bet, ja jūs piederat pie tā tipa, kuru es domāju, tad jūs esat ļoti gudra. Man vajadzēs atzīt jūs par uzvarētāju.

—     Patiešām, jūs mani mulsināt, — Imodžena teica nopietni. — Nudien, tā ir. Es jūs nepavisam nesaprotu. Par ko jūs runājat? Ja tas ir kaut kas jēdzīgs, lūdzu, sakiet skaidri, bet, ja ne, tad labāk nemaz nerunājiet.

Gregorijs bija pārsteigts. Viņas balsī izskanēja it kā izaicinājums.

—     Lūdzu, nedusmojieties, — viņš apjucis sacīja. — Es tikai pajokoju, nekā nopietna tur nebija.

Imodžena piecēlās un aizgāja, bet Gregorijs staigāja šurpu turpu pa verandu, meklēdams Blantu. Atradis viņu, pastāstīja par savu sarunu.

—     Nu, iespējams, ka mēs maldāmies. Ko tur var zināt! Ļauj viņai vēl mazliet padarboties. Kaut kas drīz vien noskaidrosies.

Pēc tam Gregorijam sāka likties, ka misis Skel- tona un vēl citi kaut kā nemanāmi palīdz Imodže- nai, taču nesaprata, ko viņi grib panākt. Viņam nepavisam negribējās sev glaimot, taču brīžam radās tāda nojauta, it kā viņš būtu izraudzīts par objektu kaut kādām smalkām intrigām. Par spīti visam, kas starp viņiem bija noticis, Imodžena izturējās pret viņu draudzīgi un, kā likās, nemaz nevairījās, drīzāk tieši centās vienmēr būt viņa tuvumā.

Viesnīcā apmetās kāds pašapmierināts eleganti ģērbies ļoti kustīgs sīka auguma ebrejs, nāca un gāja, un, kā likās, nepazina ne misis Skeltonu, ne viņas draugus, taču kādu dienu, iedams pa smilšainajām kāpām, kas apjoza līci, Gregorijs ierau-

dzija viņus — īmodženu un skudrai līdzīgo ebreju — pastaigājamies divatā. Viņš bija tik pārsteigts, ka apstājās neziņā. Pirmā doma bija pieiet tuvāk un pilnīgi pārliecināties, taču viņi lēnām tuvojās, un, redzēdams, ka nav kļūdījies, viņš steigšus devās projām. Vakarā šis noslēpumainais atgadījums tika atklāts Blantam, un pie pusdienu galda, redzēdams, ka ebrejs ienāk un apsēžas pie kāda attālāka galdiņa, viņš vienaldzīgi iejautājās:

—     Laikam kāds atbraucējs?

Misis Skeltona, Imodžena un viens no mākleriem uzmeta svešajam ziņkāru, bet vienaldzīgu skatienu — kā jau nepazīstamam cilvēkam.

—     Nav ne jausmas, — atteica mākleris. — Pirmo reizi viņu redzu. Varu derēt uz tūkstoti — viņš darbojas apģērbu nozarē.

—     Lai nu viņš būtu kas būdams, šķiet, ka bagāts, — naivi ieminējās Imodžena.

—     Viņš laikam ieradās ceturtdien. Nekas sevišķs viņš man neliekas, — misis Skeltona vienaldzīgi piebilda, un par to vairs netika runāts.

Gregori jam radās kārdinājums tūlīt apvainot jauno sievieti un viņas draugus melos, taču viņš nolēma nogaidīt un pavērot īmodženu. Tas viss katrā ziņā bija ļoti interesanti. Ja viņi tā varēja melot, tad tur noteikti kaut kas slēpās. Tātad viņa tomēr ir krāpniece — un tik apburoša. Gregorija interese par īmodženu, misis Skeltonu un viņas draugiem stipri pieauga.

Tad parādījās noslēpumains zils sacīkšu automobilis, «pēdu dzinējs», kā Gregorijs vēlāk to sauca, milzu mašīna, lieliski, pat pārāk grezni apdarināta, un tās motoram bija pavisam neparasta skaņa. Tā rūkoņai bija metāliska pieskaņa, un dzidrajā gaisā

tā aizskanēja tālu pāri piekrastes kāpām. Kā viņš vēlāk uzzināja no misis Skeltonas, mašīna piederēja vienam no tiem četriem laimes lutekļiem, kas pavadīja vasaru kaimiņu viesnīcā, kādu jūdzi uz rietumiem no «Tritona». Mašīnas īpašnieks, vārdā Kāslmens, vienīgais dēls un mantinieks ļoti bagātā ģimenē, bija misis Skeltonas draugs — viņi iepazinušies pilsētā sakarā ar kaut kādiem komerciāliem darījumiem. Kā viņa paskaidroja, jaunekļi ieradušies tūlīt pēc Imodženas, lai palīdzētu viņu izklaidēt, un viņi vienmēr braucot ar šo mašīnu. Kāslmens un viņa draugi, visi eleganti, švītīgi jaunekļi, spēlēja tenisu un bridžu un zināja visus jaunumus teātru, deju un dzērienu jomā. Visi, vismaz trīs no viņiem, bija ļoti jautri un tiecās pēc Imo- dženas labvēlības, kaut gan misis Skeltona, kā viņa uzticēja Gregorijam, to negribēja pieļaut. Imodže- nas vecākiem varbūt tas nepatiktu. Gregorijs un Blants turpretī esot pavisam kas cits — abi tādi nopietni, apdomīgi cilvēki.

Kopš tā laika misis Skeltona gandrīz ik dienas izbrauca vai nu savā, vai Kāslmena mašīnā kopā ar Gregoriju, ja viņš vēlējās, un Imodženu. Taču Blants jau pašā sākumā noteikti paziņoja, ka viņš ir pret to.

— Nekad nepaliec viens ar viņu, to es tev saku, ne arī kopā ar viņu un viņas draugiem nekur citur kā tikai šajā verandā. Viņi grib ievilināt tevi lamatās, un tas nav tik viegli, bet viņi pūlas, cik varēdami. Drīz viņi kaut kā sevi atklās, tas ir skaidrs kā diena. Viņi grib nobīdīt mani pie malas — nepieļauj to vai arī sameklē kādu citu manā vietā. Tu nemaz nezini, kā vari iekrist. Tieši tā jau cilvēkiem uzveļ visādus nepamatotus apvainojumus.

Ņem mani līdzi, vai ari lai viņi brauc manā mašīnā un tu paņem kādu citu. Tad tu vismaz kaut daļēji būsi noteicējs ikvienā situācijā.

Gregorijs apgalvoja, ka negribot Blanta vietā neviena cita, tāpēc pieņēma aicinājumu tikai tad, ja tika aicināts ari Blants, kaut gan, cik viņš noprata, pārējiem tas nepatika. Nevarētu sacīt, ka Imodžena iebilstu, bet misis Skeltona vienmēr pukojās: «Vai mums viņš jāgaida?» — vai: «Vai tad bez viņa nepavisam nevar iztikt?»

Gregorijs paskaidroja: Blants esot viņam vecs un labs draugs. Viņi īstenībā pavadot vasaru kopā. Blantam pašlaik nekā neesot ko darīt. . . Viņi, kā likās, tam noticēja, un Blants vienmēr bija ar mieru, pat aicināja pats, lai visi braucot viņa mašīnā.

Taču, jo biežāk gadījās šādi nejauši pārkārtojumi, jo biežāk misis Skeltona ar dažādām nevainīgām viltībām ierosināja neparedzētas pastaigas. Esot ļoti patīkams gājiens caur priežu mežu pāri kāpām līdz kaimiņu viesnīcai, tur esot brīnišķīgs paviljons, un viņa gribot aizstaigāt tur tieši ar Gregori ju. Bet, tiklīdz viņš piekrita un viņi posās iet, vienmēr parādījās Imodžena, un vajadzēja ņemt arī viņu līdzi. Tad misis Skeltona atcerējās, ka aizmirsusi saulsargu, naudas maciņu vai mutautiņu, un atgriezās viesnīcā, atstādama īmodženu divatā ar Gregori ju. Taču Gregorijs vienmēr gaidīja, kamēr atnāca misis Skeltona. Tik vienkārši viņu cilpā nevarēja iemānīt.

Tikmēr viņi ar īmodženu, par spīti aizdomu un neskaidrības atmosfērai, bija ļoti sadraudzējušies. Viņš redzēja, ka patīk Imodženai. Reizēm viņa skatījās uz viņu platām acīm un drebošām nāsīm —

ko tas gan nozīmēja? Un, kad viņi sēdēja blakus mašīnā vai kur citur, viņa mīļi un glaimīgi pievirzījās viņam cieši klāt. Pēdējā laikā viņa mēģināja iemācīt Gregoriju dejot un bāra ar tādiem mīļiem izteicieniem kā: «Ak jūs, palaidņa zēns!» — vai: «Esat gan jūs tāpiņš!» (kad viņam reiz kaut kas nokrita) — vai: «Lielais neveiklis — cik jūs liels un stiprs! Nemaz nevaru jūs izgrozīt.»

Un Gregorijam, par spīti tumšajām aizdomām, viņa likās ļoti skaista un gracioza. Cik daiļa seja, viņš bieži vien nodomāja. Cik skaisti, zīdaini mati! Un acis — pelēcīgi brūnas, bargas un reizē maigas — kad Imodžena skatās uz viņu. Mazs, taisns deguntiņš, izliekta lūpu līnija kā anglietei, augšējā lūpa pilnīga un vidū mazliet noslīgusi pāri apakšējai. Un kā viņa skatījās uz Gregoriju, kad viņi bija divatā! Viņš mulsa vien.

Bet ko tad darīja «zilais dzinējs» šajos izšķirīgajos vakaros? Reiz misis Skeltona bija uzaicinājusi Gregoriju aizbraukt uz Bejsaidu, divdesmit piecas jūdzes no «Tritona», arī Blants brauca līdzi, un viņi vēl nebija nobraukuši ne desmit jūdzes, kā Gregorijam likās, kad pēkšņi izdzirda neparasti spēcīga motora troksni. It kā tālumā, metoties pret stiklu, dūktu bite vai sirsenis. Šajā troksnī izskanēja kaut kas nikns, negants. Gregorijs tūlīt atcerējās, pazina — tā bija jaunā Kāslmena lielā zilā mašīna. Kāpēc mēs vienmēr dzirdam to, viņš domāja, tiklīdz kaut kur braucam? Un tad, nekā nedomādams, teica Imodženai:

—    Izklausās, it kā tā būtu Kāslmena mašīna, vai ne?

—    Liekas gan, — mierīgi atteica Imodžena. — Interesanti, vai tiešām tā ir.

Tobrīd vairs nebija iemesla par to prātot, bet citreiz, kad viņi bija aizbraukuši patālu no viesnīcas, viņš atkal izdzirda šo motora troksni turpat blakus uz otra ceļa, un pēc tam zilā mašīna pabrauca viņiem garām. Tās pastāvīgie pasažieri ieradās tai pašā restorānā, kur bija viņš ar Blantu un Imodžena, un misis Skeltona.

Un tad viņš pēkšņi atskārta, ko tas nozīmē. Viņš atcerējās, ka ik reizes, kad atskanēja šis motora troksnis, zilā mašīna parādījās tai pašā ceļmalas restorānā vai viesnīcā, kur viņš bija kopā ar Imo- dženu un Blantu, un vienmēr tajā atbrauca tā pati jauno cilvēku kompānija («jautrie braucēji», kā viņi paši dēvējās) un paskaidroja, ka laimīga sagadīšanās visus savedusi kopā. Viņš atcerējās (to apstiprināja arī vērīgais Blants), ka tajās reizēs, kad motora troksnis netika dzirdēts un jaunekļi neieradās, tiklīdz viņi bija sasnieguši savu ceļa mērķi, vai nu misis Skeltona, vai Imodžena tūlīt devās uz dāmu atpūtas istabu, ja tur tāda bija, un drīz pēc tam tālumā kļuva dzirdams motora troksnis un ieradās «jautrie braucēji». Bet kādā nolūkā? Kā viņi cerēja kompromitēt viņu, ja vispār to gribēja?

Kādu vakaru vienā no šiem restorāniem, kad «jautrie braucēji» vēl nebija ieradušies un misis Skeltona uz brīdi kaut kur aizgājusi, Gregorijs sēdēja uz balkona margām un raudzījās uz kluso priežu mežiņu, un piepeši viņam šķita, ka no tālienes, motoram rēcot, tuvojas mašīna kā dzinējsuns, kas ticis medījumam uz pēdām. Bija kaut kas dīvains, baismīgs šajā motora troksnī, vai varbūt tikai vakara tumsā tā likās. Pēc brītiņa parādījās mašīna un restorānā iesoļoja četri draugi, eleganti

un vasarīgi, un likās izbrīnījušies, sastopot paziņas. Gregorijam pārskrēja salti drebuļi. Cik briesmīgi, ka tā izspiego cilvēku! Cik sarežģīta, neizprotama ir politika, cik svarīgi šiem cilvēkiem — Til- nijam un tā draugiem — sagrābt savās rokās varu pār lielo pilsētu miljoniem iedzīvotāju — ja jau viņi uzskata par nepieciešamu rīkot intrigas pret vienu vienīgu cilvēku, kas mēģina viņus atmaskot! Viņu noziegumi! Piesavināšanās un laupīšana! Cik labi viņš zināja par dažiem šādiem darījumiem, cik tuvu viņš savam mērķim — atklāt tos un padzīt vainīgos no viņu augstajiem un ienesīgajiem posteņiem, tālāk no valsts kases!

Tāpēc šie cilvēki tā interesējas par viņu — neatkarīgu žurnālistu, kas patstāvīgi nodarbojas ar šiem pētījumiem. Patiešām — cik daudz tur neģēlības, noslēpumu un viltus! Ko viņi nodomājuši — abas smaidošās sievietes viņam blakus un šie četri elegantie vasarnieki ar sārtiem vaigiem un patīkamām manierēm? Kas viņiem īstenībā no viņa vajadzīgs? Kā tas viss beigsies?

Kad misis Skeltona, Imodžena, Blants un Gregori js taisījās braukt atpakaļ un Kāslmens ar saviem draugiem sēdās mašīnā, parādījās trešā kompānija, līdz šim Blantam un Gregorijam nepazīstama, sāka sarunāties ar abām sievietēm un galu galā pierunāja tās braukt viņu mašīnā. Misis Skeltona atvainojās un paskaidroja, ka tie esot viņas seni draugi, ko viņa ilgu laiku neesot redzējusi, un ka viņi vēlāk satikšoties viesnīcā, spēlēšot bridžu. Blants un Gregorijs, palikuši vieni, nolēma izbraukt pa īsāko ceļu, lai pirmie tiktu mājās. Jaunais gājiens viņus ieinteresēja, kaut arī viņi nesaprata, kas aiz tā slēpās. Kad viņi laiciņu bija braukuši pa

šo ceļu, ko stipri noēnoja koki, pēkšņi viņus apžilbināja pretim braucošas mašīnas ugunis, tā drāzās pilnā gaitā, un, lai gan Blantam neticami veikli izdevās nogriezt savu mašīnu pašā ceļa malā, tuvu žogam un kokiem, pretim braucošā aizšāvās garām tādā briesmīgā ātrumā un tik cieši, ka aizķēra viņējās kreiso pakaļējo riteni.

—     Kāslmena mašīna! — Blants klusu sacīja, kad tā bija garām. — Es viņu redzēju. Vēl centimetrs — un viņi būtu uzdrāzušies mums virsū!

—     Padomā tikai! — Gregorijs sašutis iesaucās. — Diez vai viņi atgriezīsies paskatīties, ko nodarījuši?

Taču tūlīt viņi izdzirda, ka lielā mašīna brauc atpakaļ.

—     Paklau, tas nav joks! Man nepavisam nepatīk! — Blants čukstēja. — Tā mašīna varēja sadragāt mūs gabalgabalos, un pašai nebūtu ne skram- biņas. Un tur jau viņi brauc. Piesargies! Labi vēl, ka esam apbruņoti. Tev taču revolveris ir līdzi?

Kompānija tuvojās pavisam mierīgi.

—      Hello! Vai kas noticis? — viņi uzsauca no tālienes. — Piedodiet! — Un tad, it kā nule ieraudzījuši, kas sēž mašīnā: — Ai-ai, tas taču Gregorijs un Blants! Nu, piedodiet, piedodiet, draugi! Tas bija nelaimes gadījums, ticiet mums. Vadīšanas mehānismos kaut kas nav kārtībā.

Gregorijs un Blants jau agrāk bija nolēmuši neatkāpties un, ja sekotu vēl kāds nodevīgs uzbrukums, aizstāvēties ar lodēm. Situāciju saglāba trešās mašīnas ierašanās. Tajā sēdēja četri pusmūža vīrieši, kuri, ieraudzījuši mežā cilvēkus un divas mašīnas, apstājās noskaidrot, kas noticis,

Gregorijam ienaca prata laba doma — aizkavēt nule atbraukušos.

— Vai jūs nevarētu pagaidīt šeit, kamēr tā otra mašīna aizbrauc? — viņš pačukstēja vienam no atbraucējiem, kurš palīdzēja Blantam izvilkt mašīnu uz ceļa. — Man liekas, viņi tīšuprāt mēģināja mūs sabraukt, bet droši to apgalvot nevaru; tikai mēs nekādā ziņā negribētu palikt vieni ar viņiem.

Redzēdami, ka stāvoklis mainījies un jaun- atbraukušie nolēmuši palikt, Kāslmens un viņa draugi ļoti atvainojās un piedāvāja palīdzību. Paskaidroja, ka aizmirsuši kaut ko restorānā un braukuši pakaļ. Atbraukuši līdz šai vietai un ieraudzījuši Blanta mašīnas ugunis, viņi mēģinājuši apstāties, bet vadīšanas iekārtā kaut kas sabojājies. Mēģinājuši nogriezties malā, bet nevarējuši, gandrīz sadragājuši savu mašīnu. Vai esot bojājumi? Viņi labprāt samaksāšot. Blants pateica, ka bojājumu nav, viņi ar Gregoriju laipni pieņēma atvainošanos, bet no palīdzības atteicās. Kad jaunekļi bija aizbraukuši, Blants ar Gregoriju svešo apsardzībā devās uz viesnīcu, kas jau bija tumša un klusa.

Tieši jābrīnās, Gregorijs atkārtoja atkal un atkal, milzīgā metropole pārklāta ar šai līdzīgu intrigu tīklu. Viņu aukstasinīgi mēģināja noslepkavot — un kas? Jauna meitene un jaunekļi, tikko pāri divdesmit gadiem. Tomēr nav nekādas iespējas viņiem to pierādīt. Viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka divos gadījumos domāts vai mēģināts izdarīt slepkavību, taču pierādīt viņš neko nevar, pat neiedrošinās kādu apvainot. Un Imodžena, šī skaistā, jautrā meitene, izliekas iemīlējusies viņā — un viņš gandrīz notic un tai pašā laikā ir pārliecināts, ka viņa iejaukta intrigā. Vai viņš nav zaudējis prātu?

Tagad viņš gribēja tūlīt braukt projām, jo juta, ka darīšana ar slepkavu bandu, kas taisās nogalināt viņu it kā «nelaimes gadījumā», ja neizdosies celt viņam neslavu ar viltu vai intrigu palīdzību, bet Blants domāja citādi. Viņš uzskatīja, ka nav īstais laiks prombraukšanai. Galu galā līdz šim taču viss iznācis viņiem par labu. Turklāt Blants bija nospriedis, ka meitene ir pārāk vājš ierocis šo cilvēku rokās, nav visai spējīga intrigante. Viņš sacīja, ka secinājis to no dažiem faktiem, ko izdevies uzzināt par Imodženu. Viņa kādreiz strādājusi par privātsekretāri pie labi pazīstama baņķiera, kuram bijušas kopīgas intereses ar Tilniju Pen- jenkā un kura karjera beigusies ar to, ka pret viņu ierosināta apsūdzība un viņš aizbēdzis. Varbūt saglabājušies kaut kādi dokumenti, kurus viņa parakstījusi kā sekretāre vai kasiere un kuru dēļ viņa varētu kļūt par Tilnija vai kāda viņa sabiedrotā upuri. Bez tam Blants tagad bija ar mieru, ja rastos vajadzība, palīdzēt Gregorijam sagādāt naudu pētījumu turpināšanai. Jāpasargā pilsēta no tādiem cilvēkiem. Blants uzskatīja, ka Imodžena ir maiga, viegli ietekmējama un Gregorijs varētu dabūt viņu savā pusē.

— Neatkāpies, — viņš uzstāja. — Nepadodies! Es zinu — stāvoklis ir nopietns, taču neaizmirsti, ka citur tev nebūs labāk un šeit mēs vismaz zinām, ar ko mums darīšana. Tagad viņi jau sapratuši, ka mēs ņemam virsroku. Tas viņiem jāsaprot. Viņi sāk uztraukties, tas ir viss, un laika maz. Tu varētu izsaukt uz šejieni savu sievu, taču tas neko nelīdzēs. Bez tam, ja tu pratīsi izmantot apstākļus,

tu vari dabūt šo meiteni savā pusē. Lai ari viņa darītu ko darīdama, man liekas — tu viņai patīc. — Gregorijs nosprauslājās. — Vai arī tu vari panākt, ka iepaticies Imodženai, un pēc tam uzzināt viņu nodomu. Tu taču esi manījis, kā viņa visu laiku skatās uz tevi. Un neaizmirsti, ka ar katru dienu tuvāk nāk vēlēšanas, bet tu tikai velc garumā un neļauj viņiem novadīt savu nodomu līdz briesmīgajām beigām. Ja viņiem drīzumā neizdosies kaut ko izdarīt, Tilnijs nepaspēs sagudrot nekā jauna, kad jau būs klāt vēlēšanas, un tad būs par vēlu. Saproti?

Gregorijs beidzot piekrita, ka vēl mazliet jāpakavējas, tomēr juta, ka pastāvīgais sasprindzinājums viņu nervozē. Viņš kļuva ļauns, viegli sakaitināms un, jo vairāk par to domāja, jo sliktāk jutās. Vai gan ilgi iespējams būt laipnam pret cilvēkiem, kuri savā dvēselē ir slepkavas un grib tevi pazudināt?

Taču otrā rītā pie brokastgalda Imodžena bija jauka un laipna un uzlūkoja viņu ar to draudzīgas intereses izteiksmi, kas pēdējā laikā arvien biežāk parādījās viņas skatienā, un Gregorijs gribot negribot jutās valdzināts, kaut gan visādi pūlējās to neizrādīt.

•— Kāpēc jūs vakar vakarā nenācāt pie mums spēlēt kārtis? — viņa jautāja. — Mēs jūs tā gaidījām.

—    Vai tad jūs neesat dzirdējusi par pēdējo «nelaimes gadījumu»? — viņš jautāja, uzsvērdams pēdējo vārdu un uzlūkodams Imodženu ar cinisku, zobgalīgu skatienu.

—    Nē. Kas tas par nelaimes gadījumu? — Šķita, ka viņa nekā nezināja par notikušo.

—     Protams, jūs nezināt, ka Kāslmena mašīna gandrīz uzdrāzās mums virsū, pēc tam kad jūs bijāt aizbraukuši.

—     Nē! — viņa iesaucās neviltotā pārsteigumā. — Kur?

—     Tikko jūs bijāt projām, mežā aiz Belpointas. Jums abām laimējās, jūs aizbraucāt īstā laikā. — Viņš pasmējās un izstāstīja, kā viss norisinājies, izmezdams dažas ciniskas piezīmes par stūres iekārtu, kas neesot darbojusies.

Pie tam viņš uzmanīgi vēroja Imodženu, un viņa skatījās, kā viņam likās, ar izbailēm un līdzjūtību. Viņas skatiens nekādā ziņā nepauda interesi par viņas draugu vai darba devēju plāniem, ja tādi bija. Viņa brīnījās tik sirsnīgi, aizkustinoši, ticami, ka Gregorijs nespēja šaubīties. Viņš nespēja piespiest sevi ticēt, ka Imodžena iejaukta šajā intrigā. Droši vien, kā Blants sacīja, viņa bija ierocis citu rokās. Iespējams, ka viņa pati bija bezpalīdzīga vai arī nezināja, cik tālu ies viņas tā saucamie «draugi». Viņas acis raudzījās satraukti, skumji. Šoreiz viņa likās sevišķi bezspēcīga, nevarīga, un, kaut arī tas nevairoja Gregori ja cieņu pret viņu, tomēr mazināja viņa naidīgumu. Viņš juta, ka zināmos apstākļos Imodžena viņam varētu ļoti patikt. Un nodomāja, ka arī viņš varētu Imodženai tā iepatikties, ka viņa būtu ar mieru viņam palīdzēt. Nodomāja, ka spēj ietekmēt Imodženu un ka tas jau kaut ko nozīmē. Viņš bija aprakstījis sadursmi tik sīki un dzīvi, cik vien spēja, likdams viņai saprast, ka viņi ar Blantu bijuši par mata tiesu no nāves. Imodžena, kā likās, nejutās labi un drīz vien aizgāja no galda. Gregorijs bija papūlējies paskaidrot, ka cilvēki, kas brauca ceļā sastaptajā

mašīnā, zinājuši notikušo visos sīkumos un piedāvājušies par lieciniekiem, ja tas būtu vajadzīgs.

— Bet mēs nedomājam neko uzsākt, — viņš labsirdīgi noteica, — vismaz pagaidām ne. — Šajā mirklī Imodžena, kā likās, apjuka, nobālēja un aizgāja.

Vai nu šis sarunas, vai nelaimes gadījuma, vai kādu citu viņam nezināmu apstākļu dēļ pretinieku darbībā iestājās tāds kā pagaidu pierimums. Zilais «pēdu dzinējs» vairs ik dienas netraucēja viņu dzīvi. Misis Skeltonu izsauca uz pilsētu darīšanās uz dažām dienām, tāpat arī misteru Daiemend- bergu — no «apģērbu nozares», kā Blants viņu sauca, — kurš pa visu laiku, kamēr uzturējās viesnīcā, nekad atklāti nebija pievienojies viņiem. Misis Skeltona atgriezās tikpat jautra un optimistiski noskaņota kā vienmēr, bet Imodžena pa to laiku bija pūlējusies vēl ciešāk sadraudzēties ar Gregoriju, tā ka varēja gaidīt kaut kādas pārmaiņas. Viņa izturējās brīvāk, dabiskāk un sirsnīgāk nekā agrāk. Vairāk bija kopā ar Gregoriju, smaidīja, jokoja, tomēr, kā viņam likās, bija par kaut ko noraizējusies. Atcerēdamies sarunu otrā rītā pēc nelaimes gadījuma, Gregorijs jutās brīvāk viņas klātienē, vairāk uzticējās un varbūt domāja, ka drīz vien varēs izrunāties par visu un nodrošināt sev viņas palīdzību.

Otrā dienā pēc misis Skeltonas aizbraukšanas viņi pavadīja kopā divas stundas, un tas ļāva viņiem labāk izprast vienam otru. Tas sākās pēc lenča — Gregorijs bija palicis viesnīcā izskatīt kaut kādus pārskatus. Imodžena piegāja pie viņa un nostājās blakus.

— Ko jūs darāt? — viņa jautāja.

—     Vācu kopā datus, — viņš atbildēja mīklaini, uzsmaidot viņai. — Apsēdieties!

Viņi runāja vispirms par tenisa maču, ko rīkoja šeit, tad par viņa darbu, ko Gregorijs raksturoja īsi, piezīmēdams, ka viņa jau visu zinot, vismaz viņai vajadzētu zināt.

—     Kāpēc jūs par visu, kas attiecas uz jums, runājat ar mani tā savādi? — viņa jautāja, brītiņu klusējusi. — Tik dīvaini, it kā es zinātu par jūsu darīšanām kaut ko tādu, ko man nevajadzētu zināt.

—- Bet jūs taču zināt, vai ne? — viņš drūmi noprasīja, raudzīdamies uz Imodženu.

—     Redzat, atkal! Ko jūs ar to gribat sacīt?

—     Vai jums patiešām vajadzīgi mani paskaidrojumi? — viņš turpināja asi un izsmējīgi. — It kā jūs nezinātu! Laikam jūs nekad neesat dzirdējusi, piemēram, par tādu «Union» banku Penjenkā? Un par misteru Sveinu, tās prezidentu? Un par misteru Tilniju vai misteru Mīrsu, kasieri?

Dzirdot šos vārdus, tāpat kā toreiz, kad Gregori js stāstīja par automašīnas sadursmi, viņai acīs kaut kas pazibēja — kā fotoaparāta objektīvā, kad no- klikst slēdzis, tikai šoreiz nebija ne vēsts no sāpēm, pat no apmulsuma. Viņa likās pilnīgi mierīga un nosvērta, tikai vaigos iesitās gandrīz nemanāms sārtums. Viņa mazliet pavēra muti, it kā pūlēdamās iecietīgi pasmaidīt.

—     «Union» banka? Misters Tilnijs? Par ko jūs runājat? — viņa palika pie sava. — Kas ir misters Sveins, un kur atrodas tāda «Union» banka?

—     Paklausieties, mis Kārla, — viņš sacīja nikni, kategoriski, — ja gribat, lai es turpmāk jūs kaut cik cienu, beidziet melot! Jūs labi zināt, par ko es runāju. Jūs labi zināt, kas ir misters Sveins un

kāpēc viņš aizbrauca no Istridžas. Tāpat jūs pazīstat misteru Daiemendbergu, kaut gan apgalvojāt, ka nepazīstot — un tieši pēc tam, kad es redzēju jūs pastaigājamies pa kāpām, tas bija pirms trim nedēļām. Laikam esat aizmirsusi? — To dzirdot, Imodžena viegli nodrebēja.

Viņa skatījās plati ieplestām acīm, galīgi izsista no līdzsvara, un sārtums pārlējās viņas vaigiem un kaklam. Uz mirkli viņas sejā ievilkās it kā nežēlības vaibsts, taču to tūlīt nomainīja nevarība un apjukums. Šķita, ka viņa jūtas vainīga un nezina, ko iesākt.

—     Ak, mister Gregorij, — viņa nevarīgi žēlojās, — kā jūs runājat! Patiešām, man nav ne jausmas, par ko jūs runājat, lūdzu, neesiet tik ass! Man liekas — jūs pats nezināt, ko runājat, vai vismaz jūs nekā nezināt par mani. Droši vien jaucat mani ar kādu citu vai iedomājaties par mani kaut ko tādu, ko es nemaz nezinu. — Viņa- sakustējās, it kā grasīdamās iet projām.

—     Uzklausiet mani vienu mirkli, — Gregorij s asi pateica, — un nesteidzieties tā projām! Jūs zināt, kas es esmu un ko es daru. Man ir savs birojs, un es uz sava rēķina vadu izmeklēšanu, lai satriektu pilsētas valdošo politisko kliķi, un man ir vesels lēvenis pierādījumu, kas rudenī var sagādāt misteram Tilnijam, mēram un dažiem citiem lielas nepatikšanas, viņi to zina, un tāpēc jūs esat šeit. Misters Tilnijs ir saistīts ar mēru un bija sirdsdraugs jūsu draugam Džekam Sveinam. Daiemend- bergs un misis Skeltona pašlaik kalpo viņam, un jūs tāpat. Jūs domājat — es nezinu, ka šis Kāsl- mens un viņa draugi darbojas kopā ar jums, misis Skeltonu, Daiemendbergu un šiem «mākleriem»

un ka šis Kāslmens mēģināja tovakar uzbraukt mums virsū un nogalināt mani, ka mani šeit visu laiku novēro un izspiego; tā tas ir, un es to zinu, man nekas nepaliek noslēpumā, itin nekas, pat par jums es visu zinu. — Un viņš nikni paskatījās uz Imodženu. — Pagaidiet, — viņš steigšus turpināja, kad Imodžena pavēra muti un dzīrās kaut ko sacīt. — Jūs man neliekaties tik viltīga un velnišķīga, kā varētu domāt pēc visa, kas noticis, citādi es ar jums nemaz nerunātu, jūsu izturēšanās liecina par ko citu — jūs esat tik draudzīga un līdzjūtīga, ka man dažreiz šķita — varbūt jūs nemaz īsti nezināt, kas notiek. Bet tagad es redzu, ka jūs to zināt. Jūsu izturēšanās to rīt pie brokastgalda vedināja mani domāt, ka jūs varbūt neesat tik ļauna, kā man likās. Bet tagad es redzu, ka jūs man visu laiku esat melojusi, kā jau es domāju, tikai, jāatzīstas, līdz šim man negribējās tam ticēt. Starp citu, šī nav pirmā reize, kad cilvēku mēģina ar tādiem paņēmieniem ievilināt cilpā. Tas ir vecs politisks triks, tikai jūs to gribat izmēģināt vēlreiz pie manis, bet es papūlēšos, lai jums tas neizdodas. Ir skaidrs, ka jūsējie nešaubīdamies nogalinātu mani tikpat mierīgi, kā Tilnijs pirms trim gadiem pazudināja Kro- zersu, tikpat mierīgi, kā viņš tagad pazudinātu mani vai jebkuru citu, vienalga, vīrieti vai sievieti, kas stātos viņam ceļā, taču viņš vēl nav dabūjis mani savos nagos un arī nedabūs, to jūs viņam varat pateikt no manis. Viņš ir blēdis. Viņš komandē veselu blēžu bandu — mēru un visus, kas ar viņu sadarbojas —, un, ja jūs arī piederat pie viņiem, un es zinu, ka tā ir, un zinu, ar ko jūs nodarbojaties, — tad arī jūs esat blēde.

— Ak, nevajag tā! — viņa iesaucās. — Lūdzu,

nevajag! Tas ir tik briesmīgi! Padomājiet tikai — kā jūs ar mani runājat! — Tomēr viņa nemaz nemēģināja iet projām.

— Es jums vēl kaut ko gribu pateikt, mis Kārla, — ja tas ir jūsu īstais vārds, — Gregorijs turpināja. Imodžena piespieda plaukstas pie deniņiem un sarāvās. — Kā jau sacīju, manuprāt, jūs neesat tik ļauna, kā var likties, un tāpēc es tagad ar jums runāju. Jūs redzat, kā tas ir: es esmu jauns cilvēks, īstenībā mana dzīve tikko sākas, un tagad jūs mēģināt mani pazudināt. Es mierīgi dzīvoju šeit ar savu sievu un divus gadus veco puisīti, bet tad mazais saslima un sievai vajadzēja braukt ar viņu uz kalniem, un tad jūs un misis Skeltona, un Daie- mendbergs, un Kāslmens, un «mākleri», un visi pārējie, kas mani šeit novēro un izspiego, ieradās un sāka man sagādāt nepatikšanas. Bet es neesmu bezpalīdzīgs. Un nedomājiet, ka es netiku brīdināts jau pirms jūsu ierašanās, mani brīdināja. Pašlaik manā pusē ir — vai būs — tikpat daudz iespaidīgu cilvēku kā Tilnija pusē, un viņam neizdosies tik viegli ar mani tikt galā, kā viņš iedomājas. Bet padomājiet par to, kāda jums loma šajā intrigā! Kāpēc jūs gribat mani pazudināt, kāpēc gribat palīdzēt šiem cilvēkiem? Ko es jums esmu nodarījis? Es varu saprast, ka Tilnijs to dara. Viņš domā, ka manā rīcībā ir dati, kas viņam var kaitēt, un man tādi ir, un, tā kā es atklātībā nekā neesmu ziņojis, tad pierādījumi vēl atrodas manās rokās, un, ja mani novāc no ceļa vai diskreditē, viss noklusīs un viņam nekas nedraudēs, taču te viņš maldās. Tagad tā nebūs! Tā nevar būt! Viss turpināsies, vienalga, vai es esmu vai neesmu. Taču runa nav par to. Pirms diviem mēnešiem man jau

paziņoja, ka jūs ieradīsieties — nevis misis Skel- tona paziņoja, bet mani draugi — un ka mani mēģinās nogalināt. — To dzirdot, Imodžena iepleta acis un likās pārsteigta. — Un te nu jūs esat — kā pēc saraksta — un darāt, ko jums liek darīt, un, redzams, nepavisam nekaunaties par to. Bet vai jūs nedomājat, ka piedalāties zemiskā spēlē? — Gregory's gurdi paskatījās uz Imodženu, un Imo- džena skatījās uz viņu, taču neteica nekā, tikai sēdēja klusēdama. — Tai zilajai mašīnai tovakar vajadzēja mani nogalināt, — viņš turpināja, mazliet pārspīlēdams to, ko zināja, — tas viss jau bija izkārtots ilgi pirms jūsu ierašanās. Man nav ne jausmas, kāpēc jūs kalpojat Tilnijam, bet tagad es zinu, ka jūs ar to nodarbojaties, un jūs man esat apnikusi — tāpat kā tas viss. Jūs neesat nekas cits kā sīka blēde, nu man reiz pietiek, un es vairs nekā negribu par jums zināt. Un vēl kas — es nedomāju braukt projām no šīs viesnīcas, jūs varat paziņot to Tilnijam vai misis Skeltonai, vai kādam citam, kas ar to nodarbojas. Es katru dienu pierakstīju visu, kas līdz šim noticis, un man ir liecinieki, un, ja man vēl kaut kas notiks, es iešu uz laikrakstu redakcijām un visu izstāstīšu. Ja jums būtu kaut drusciņ godīguma palicis, jūs nekā tāda nedarītu, bet jūs neesat godīgs cilvēks, jūs esat nožēlojama sīka viltniece, tas jūs atklāja, un tas ir viss, ko es jums gribēju sacīt.

Viņš piecēlās un grasījās iet projām, bet mis Kārla sēdēja kā apstulbusi, tad pietrūkās kājās un sauca viņam nopakaļ:

— Mister Gregorij! Lūdzu! Lūdzu! Mister Gregory, es jums gribu kaut ko pateikt!

Viņš apstājās un apgriezās. Viņa piesteidzās klāt.

—      Neejiet projām, — viņa lūdza. — Vēl neejiet! Pagaidiet mirklīti! Lūdzu, nāciet atpakaļ! Man jārunā ar jums. — Gregorijs salti viņu uzlūkoja, tomēr gāja atpakaļ.

—     Nu? — viņš jautāja.

—      Jūs nezināt, kā tas ir, — viņa taisnojās un paraudzījās uz Gregoriju ar satraukuma un bažu pilnu skatienu. — Un es jums neko nevaru stāstīt, pašlaik nevaru, bet kādreiz izstāstīšu, ja jūs atļausiet. Bet jūs man patīkat, un es patiešām negribu darīt jums ļaunu. Patiešām negribu. Es nekā nezinu par tādām automašīnām, par ko jūs stāstījāt, — ticiet man, nezinu. Visi šie cilvēki ir briesmīgi, šausmīgi, un, ja viņi kaut ko tādu mēģina darīt, tad es vismaz to nezinu un negribu, ka man ar to būtu kas kopīgs, ticiet man! Ak, tas ir briesmīgi! — Un viņa sažņaudza rokas. — Misteru Daiemendbergu es pazīstu, tas tiesa, bet es nepazinu viņu pirms braukšanas šurp, pazīstu arī misteru Sveinu un misteru Tilniju. Es atbraucu šurp, lai mēģinātu jums iepatikties, tas tiesa, bet viņi man neteica, kāpēc tas vajadzīgs. Viņi man stāstīja, tas ir, misis Skeltona stāstīja, ka jūs vai kaut kādi cilvēki, kurus jūs pārstāvot, mēģinot sadabūt pierādījumus pret dažiem viņu draugiem — mistera Tilnija draugiem, man šķiet —, kuri nepavisam neesot vainīgi; ka jūs neesot laimīgs ar savu sievu un, ja kāda sieviete, vienalga, kāda, spētu panākt, ka jūs viņā iemīlaties vai vismaz kļūstat labi draugi, tad viņa varētu jūs pārliecināt, lai jūs to nedarat, — skaidrs? Cik man zināms, neviens nedomāja jūs nonāvēt vai ievainot. Man neteica, ka taisās jums uzbrukt, patiešām neteica. To es pirmo reizi dzirdu, un tas ir briesmīgi. Viņi tikai sacīja, ka vajadzīgs kāds, kas

varētu jūs atturēt .. . piedāvāt naudu, ja izdotos. Es nedomāju, ka tas būtu tik ļauni, tāpēc ka viņi agrāk tik daudz darījuši manā labā — misters Til- nijs, misis Skeltona un vēl daži citi. Bet, kad es redzēju -jūs … — Viņa apklusa, palūkojās uz Gregoriju, tad novērsās. — … es sapratu, ka jūs neesat tāds cilvēks, un tad … jā, tagad viss ir citādi. Es negribu darīt nekā tāda, kas jums varētu kaitēt. Patiešām negribu. Tagad es to nevarētu.

—     Tātad jūs atzīstaties, ka pazīstat misteru Tilniju, — Gregorijs piezīmēja drūmi, tomēr ar slēptu uzvarētāja prieku.

—     Es taču jums sacīju, — Imodžena teica.

Viņa apklusa, un Gregorijs pavērās viņā ar aizdomām. Bija skaidrs, ka meitenei viņš patīk, tas bija kaut kas vairāk nekā paviršs flirts, un viņš pats … jā, viņš gribot negribot juta sirsnību. Viņš atklāti atzinās pats sev: kaut arī viņa viltniece, tomēr pievilcīga un pagaidām nekā viņam nebija nodarījusi, vismaz viņš nekā skaidri nezināja. Pat tagad viņa likās tik jauna, kaut arī bija tik samaitāta un daudz pieredzējusi, un kaut kas viņas sejā — maigā āda, smalkā matu līnija virs pieres, pilnīgā virslūpa — saasināja viņa interesi un ierosināja pārdomas.

—     Nu? — viņš iejautājās pēc brītiņa.

—     Ak, lūdzu, nedusmojieties un neatstājiet mani, — viņa lūdzās. — Es taču neesmu jums nekā ļauna darījusi. Vismaz pagaidām ne.

—     Tieši tā — pagaidām! Viss skaidrs!

—      Jā, bet es svēti apsolu, ka nekā nedarīšu un nedomāju darīt. Patiešām! Jūs man neticat, bet tas ir tiesa. Nedarīšu, es jums to apzvēru. Kāpēc mēs nevaram palikt draugi? Pašlaik es nekā vairāk par

sevi nevaru stāstīt, pašlaik ne … bet kādreiz izstāstīšu, un es gribu, lai jūs arī turpmāk būtu mans draugs. Es apsolu nedarīt nekā tāda, kas varētu sagādāt jums nepatikšanas. Es taču nekā tāda neesmu izdarījusi? Neesmu taču, vai ne?

—     Kā es to varu zināt? — viņš atbildēja īgni un asi, domādams, ka viņa ar nolūku pūlas viņu ieinteresēt, par spīti viņa pretestībai, un paturēt savā tuvumā. — Manuprāt, jūs esat izdarījusi pietiekami daudz, saistīdamās ar šiem cilvēkiem. Pirmkārt jūsu dēļ man jābūt kopā ar viņiem. Tikai jūsu dēļ es piedalos visos šajos izbraukumos kopā ar viņiem. Vai ar to nepietiek? Ko jūs vēl gribat? Un kāpēc jūs man tagad nevarat izstāstīt, — viņš pieprasi ja, juzdamies savā ziņā kā uzvarētājs, — kas ir šie cilvēki un ko jūs par viņiem zināt? Es gribu zināt. Tas man varētu noderēt, ja jūs tiešām gribētu man palīdzēt. Kādi ir viņu plāni, ko viņi grib panākt?

—     Es nezinu. Nevaru pastāstīt jums neko vairāk, kā jau esmu izstāstījusi, ticiet man. Ja uzzināšu, varbūt kādreiz pastāstīšu. Es apsolu. Tikai ne tagad. Tagad es nevaru. Vai tiešām jūs nevarat man ticēt kaut vai tik daudz? Vai jūs nesaprotat, ka patīkat man, ja jau es tik daudz jums stāstu? Man nav nodoma jums kaitēt, patiešām nav. Esmu daudz pateicības parādā šiem cilvēkiem, taču ne tik daudz, ka būtu spiesta iet tik tālu. Vai jūs man neticat? — Viņa aizvainota plati iepleta acis. Viņas sejas izteiksmē bija kaut kas jauns — vilinošs, glaimīgs. — Man vairs nav neviena īsti tuva cilvēka, — viņa turpināja, — neviena, kas man patīk. Droši vien tā ir mana vaina, bet… — Viņas balss skanēja ļoti mīļi.

Kaut arī Gregorijs apzinājās, ka jābūt piesardzī-

gam, kaut arī bija pārliecināts, ka viņa sieva ir vislabākais, visvairāk piemērotais pavadonis dzīves gaitās, ka viņš ļoti mīl savu bērnu un tā gādīgo māti, tomēr viņu valdzināja šīs meitenes neparastais temperaments. Kāda vara Tilnijam pār viņu, ka viņš piespiež viņu tā rīkoties? Padomājiet tikai — tādu skaistu meiteni!

— Un misis Skeltona? — viņš jautāja. — Kas viņa galu galā ir? Un trīs šejienes dārznieki? Kas viņiem vajadzīgs? (Viesnīcā bija trīs dārznieki, un vienmēr, kad Gregorijs ar Imodženu bija divatā, tie kaut kā izmanījās strādāt turpat viņu tuvumā — šis apstāklis arvien mudināja viņu tūlīt iet projām.) Un Daiemendbergs?

Viņa apgalvoja, ka par dārzniekiem nezinot itin nekā. Ja viņi darbojoties misis Skeltonas vai kāda cita uzdevumā, viņai tas neesot zināms. Ar Daie- mendbergu, kā viņa paskaidroja, viņa iepazinusies tikai šeit un neciešot to. Misis Skeltona diezin kāpēc lūgusi viņu, lai izliekoties, ka nepazīstot Daie- mendbergu. Viņa apgalvoja, ka ar misis Skeltonu esot iepazinusies jau pirms vairākiem gadiem Cin- cinati, kā viņa jau sacījusi, un pēdējā laikā satikusies šeit, pilsētā. Misis Skeltona vairākkārt palīdzējusi viņai dabūt darbu, divreiz uz skatuves. Kādu laiku viņa strādājusi pie mistera Sveina, jā, apmēram gadu, bet bijusi tikai kantoriste. Nekā nezinājusi ne par viņu pašu, ne par viņa plāniem vai nodomiem, itin nekā. Kad Gregorijs jautāja, kā tas gadījies, ka tieši viņai jāievilina viņš lamatās, ja tāds uzdevums vispār ir, viņa apgalvoja, ka nezinot, ka viņš jāievilina lamatās. Viss esot tā, kā viņa jau stāstījusi.

Gregorijs nevarēja tikt skaidrībā, vai viņa stāsta 223

patiesību, taču likās diezgan ticami, un diezin vai viņa varētu visu tā samelot. Viņa šķita pārāk atklāta un sapņaina. Viņas izturēšanās, viņas domu gaita — viss pauda dziļas, dedzīgas jūtas. Vēlāk viņš visu uzzināšot, ja gribēšot, viņa apgalvoja, tikai ne tagad, lūdzu, ne tagad. Tad viņa painteresējās par Gregori ja sievu — kur tā esot, kad atgriezīšoties.

—    Vai jūs viņu ļoti mīlat? — beidzot viņa naivi jautāja.

—    Protams, mīlu. Kāpēc jūs tā jautājat? Man ir divus gadus vecs puisītis, kuru es dievinu.

Imodžena paskatījās uz viņu domīgi, tā kā apmulsusi vai nedroša, kā viņam likās.

Viņi nolēma, ka paliks tādi paši draugi kā agrāk. Gregorijs atzinās, ka Imodžena viņam patīk, tomēr viņš neuzticas viņai — pagaidām vēl ne. Viņi satiksies tāpat kā iepriekš, tikai ar noteikumu, ka viņam nenotiks nekas tāds, kur viņa būtu iejaukta. Viņa atklāti pateica, ka nespēj kontrolēt pārējo savu paziņu rīcību. Viņi paši par sevi noteicēji un zināmā mērā arī par viņu, taču viņa cik varēdama aizstāvēšot Gregoriju. Viņa nedomājot, ka viņi Gregoriju vēl ilgi vajāšot. Viņas dēļ viņš varot arī braukt projām, ja vēloties. Viņi varot satikties arī citur, ja viņš gribētu. Viņa neesot pārliecināta, vai viņa aizbraukšana kaut kā ietekmētu viņu plānus. Lai nu būtu kā būdams, ja viņš braukšot projām, viņa nesekošot, ja viņš to negribēšot, tomēr viņa ļoti priecātos, ja viņš to gribētu. Varbūt šeit nekas vairs nenotikšot. Ja viņa kaut ko dzirdēšot, viņa pateikšot, vismaz mēģināšot izdevības gadījumā pateikt. Bet tagad viņa neko vairāk nevarot sacīt. Varbūt vēlāk, kad viņa tikšot projām no šejienes … esot

kaut kas tāds, par ko viņa neesot noteicēja . . . Viņa runāja ļoti mīklaini un noslēgti, un Gregorijam likās — tas nozīmē, ka viņa iepīta kaut kādos sarežģījumos, no kuriem grūti izkļūt.

— Es uz viņu sevišķi nepaļaujos, — nosprieda Blants, kad Gregorijs bija viņam visu izstāstījis. — Turi tikai acis vaļā, tas ir viss! Piesargies no viņas, ka nesakompromitējies! Varbūt viņa atkal melo. Blēdis paliek blēdis. — Tāda bija viņa pārliecība.

Misis Skeltona atgriezās trešajā dienā pēc Grego- rija garās sarunas ar Imodženu, un, kaut ari viņi, kā likās, bija kļuvuši vēl tuvāki nekā agrāk, noslēguši tādu kā draudzīgu aizstāvības paktu, viņš tomēr jauta nodevību. Viņš pats nesaprata, kāds tam iemesls. Viņa likās jautra, draudzīga, atklāta, pat veltīja viņam sevišķu uzmanību, un tomēr … kā tas īsti bija? Reizēm viņš domāja, ka viņa ir nejaušs upuris, kas nokļuvis misis Skeltonas vai kāda cita ietekmē; citreiz — ka viņa ir politiska avantūriste bez jebkādiem principiem. Viņa gan izlikās par «godīgu cilvēku», kā Gregorijs izteicās, taču viņu ceļi krustojās tik dīvainos apstākļos, ka viņš, par spīti visam, ko viņa bija sacījusi un sacīja, sāka šaubīties — varbūt viņa vēl arvien mēģina viņu kompromitēt. Kaut arī viņš pret to bija nodrošinājies, viņu attiecības sāka kļūt valdzinošas — kā spēle, kam pamatā nepārvaramais seksa vilinājums.

Tā kādreiz pēc ieilgušas kāršu spēles, kad viņš izgāja uz nelielā balkona, kas atradās halles galā netālu no viņa istabas un no kurienes atklājās lielisks skats uz jūru, viņš ieraudzīja Imodženu turpat pie savas istabas durvīm vienu pašu — caurspīdīgā tērpā, ļoti mīļu, sirsnīgu. Tagad, pēc toreizējās sa-

runas, kad viņi bija kļuvuši labi draugi, viņa vien* mēr izturējās tā, it kā aicinātu viņu nodibināt vēl tuvākas attiecības, kas viņam nemaz nebūtu bīsta- mas. Viņa pasargātu viņu no visa, pati uzņemtos visu. Taču viņam ne prātā nenāca padoties. Vairākkārt viņš bija apgalvojis, ka negrib ielaisties ar viņu intīmās attiecībās, un tomēr — te nu viņa bija; un, kaut arī, kā viņš vēlāk pats sev pūlējās iestāstīt, par to nebūtu ko uztraukties, tomēr pēc viņu sarunas varēja likties, ka tagad viņa mēģina izkliedēt viņa aizdomas un piesardzību. Te varēja gadīties jebkurš cits viesnīcas iemītnieks (viņas istaba atradās kaut kur tuvumā), taču Noteikums Nr. 1, ko bija formulējis Blants un līdz šim stingri ievērojis Gregorijs, bija šāds: nekad nekādos apstākļos, ko varētu nepareizi iztulkot, nepalikt vienatnē ar Imodženu. Turklāt, projām iedams, — viņš tūlīt gāja projām, nevērīgi un zobgalīgi aizbildinādamies, — viņš ieraudzīja divus vīriešus iznākam no otra gaiteņa, un, redzot, ka viņš iet projām, viens no tiem sacīja: «Tas laikam ir viņā pusē, Džim.» Iespējams, ka arī tas nebija nekas sevišķs. Jebkuri divi vīrieši varēja nejauši ieiet hallē, kuras galā uz balkona sēdēja meitene visai caurspīdīgā tērpā, tomēr . . .

Tas pats notika ik reizes, kad viņš vakaros staigāja gar jūras malu, klausīdamies, kā viļņi dunēdami sitas pret dambi, domādams par to, cik jauka nakts, cik skaista viesnīca un cik nejēdzīga politika. Viņš ievēroja, ka Imodžena vienmēr gadījās viņam blakus, kad tuvumā bija kāds cits, bet nekad tādos apstākļos, kad viņi varētu būt vieni. Kādu vakaru kopā ar misis Skeltonu un Imodženu pastaigā iznāca Bullēns, viens no mākleriem, kurš

likās gluži lādzīgs cilvēks, un, ieraudzījis Grego- riju, sāka sarunāties ar viņu, pēc tam aizgāja, atstādams Imodženu viņa gādībā. Gregorijs, negribēdams izrādīt muļķīgas aizdomas, bija nopietni noraizējies un nesaprata, kā tādos gadījumos rīkoties. Imodžena viņu tagad pievilka, mokoši valdzināja un tomēr . . . Viņš bija vairākkārt sacījis, ka negrib palikt viens ar viņu šādos apstākļos, taču nekā — viņa pastāvīgi apgalvoja, ka nevēloties būt kopā ar viņu, ja viņš to negribot, — bet paskatieties vien! Viņa arvien aizbildinājās, ka neesot vainīga, ka tas gadījies nejauši vai izkārtots bez viņas ziņas. Viņa nespējot izvairīties no visām nejaušībām. Kad Gregorijs noprasīja, kāpēc viņa nebrauc projām, neizbeidz visu, viņa paskaidroja, ka nespējot tā rīkoties, stipri nekaitējot sev un misis Skelto- nai, turklāt viņš varot justies drošāk, kad viņa šeit.

—     Ko tas nozīmē? — viņš toreiz jautāja. — Atkal jauna cilpa? — Pamanījis, ka Imodžena apklususi un paraujas atpakaļ, viņš nokaunējās. — Nu, jūs taču zināt, ko es ar to gribu sacīt, — viņš skarbi piebilda.

—     Lūdzu, neesiet tik aizdomīgs, Ed! Kāpēc jūs vienmēr tā rīkojaties? Vai tad es pat pastaigāties šeit nevarēšu? Šovakar es no tā nevarēju izvairīties, ticiet man. Vai tad jūs nesaprotat, ka arī man jā tēlo sava loma — vismaz šad tad? Ko jūs gribat — lai es tūlīt braucu projām? Es taču jums sacīju, ka to nevaru. Jūs man neticat? Vai jūs nemaz man neuzticaties?

—      Nu labi, labi, — viņš norūca — nikns pats uz sevi un uz visu pasauli. — Sniedziet man roku! Jūs taču zināt, kā ir ar ļaunām mēlēm. — Un viņš pieklājīgi, bet noteikti veda viņu uz galveno verandu,

tai pašā laikā pūlēdamies būt laipns. — Es taču jums sacīju, Imodžen, ka to nevaru pieļaut un nepieļaušu. Jums jāprot no tā izvairīties. Ja ne, es vispār vairs nesatikšos ar jums. Jūs sakāt, ka gribat, lai es būtu jūsu draugs, ja ne vairāk. Labi. Bet kā to izdarīt? — Vēl brīdi pastrīdējušies, viņi šķīrās — ne jau nu gluži naidīgi, tomēr iekaisuši.

Galu galā Gregorijs ar lielu nepatiku konstatēja, ka pastaigu un atpūtas vietu izvēlē viņš tā ierobežots, it kā atrastos cietumā. Kad viņš pirmo reizi ieradās šeit, viņam iepatikās neliela aleja laukuma galā, apaugusi ziedošiem mežvīniem, ar soliņiem gar malām, — tur viņš parasti gāja pastaigāties un uzsmēķēt, taču tagad tas vairs nebija iespējams. Viņš bija pārliecināts, ka Imodžena viņu tur uzmeklēs vai ieradīsies misis Skeltona un Imodžena, lai atstātu viņu divatā ar Imodženu, un droši vien trīs dārznieki vai kāds no mākleriem būs turpat tuvumā kā liecinieks. Gribot negribot bija jādomā, cik smieklīgā situācijā viņš atradās.

Reizēm viņš izbrauca kopā ar Blantu un Imo- dženu Blanta mašīnā — misis Skeltonu dažreiz aicināja, citreiz ne, kā pagadījās, pietika ar to, ka Blants bija klāt, — uz kādu vietu viesnīcas tuvumā — nekad tālu, un vienmēr Gregorijam un Blantam bija līdzi ieroči neparedzētam gadījumam vai sadursmei, kā viņi paši izteicās. Bija diezgan riskanti, taču viņus mazliet iedrošināja tas, ka līdz šim viņiem bija veicies, turklāt Imodžena abiem ļoti patika. Tagad, atklājusi Gregorijam savas jūtas, Imodžena izturējās pret viņu ļoti kārdinoši, pret Blantu bija sirsnīga, mīļi paķircināja viņu un sauca par sargsuni. Blants lepojās, ka viņiem ar Gregoriju tik labi izdodas tikt galā ar visiem šiem

sarežģījumiem. Viņš vairākkārt pat īmodženas klātbūtnē aizrādīja, ka tas esot aizraujoši — kā azarta spēle vai valdzinoša drāma — un ka viņa «nespējot viņus apmuļķot», un tas viss palīdzot lieliski pavadīt laiku, kaut arī viņš varbūt riskējot ar savu un Gregori ja dzīvību, vismaz viņu reputācija esot apdraudēta.

—     Turpini tādā pašā garā, tas ir mans padoms, — Blants mēdza atkārtot, priecādamies par notikumu gaitu. — Lai viņa iemīlas tevī. Panāc, ka viņa liecina tev par labu. Ja vari, dabū no viņas rakstisku atzīšanos. Tas būtu milzīgs trumpis vēlēšanu kampaņā, ja jau tu būtu spiests to izmantot. — Kaut arī labsirdīgs, Blants tomēr bija ļoti praktisks un gudrs politiķis.

Gregorijs tomēr nespēja iedomāties, ka viņš to darītu. Imodžena viņam ļoti patika. Pašlaik viņa bija tik atsaucīga, tik tuva kā nekad agrāk. Izbraukumos viņi ar Blantu mēdza pazobot Imodženu par viņas lomu visā šajā notikumā, apjautājās, vai zilā mašīna pie rokas, vai dārznieki nostādīti savās vietās un kas slēpjas aiz tā koka vai aiz tās mājas.

—     Nav vērts veltīgi laiku kavēt, ja viss vēl nav kārtībā, — viņi sacīja. Imodžena nedusmojās, pat pasmējās un savukārt izzoboja viņus.

—     Labāk piesargieties! Re, kur nāk spiegs! — viņa reizēm iesaucās, ieraudzījusi pārdevēju stumjam ratiņus vai strādnieku ar tačku.

Blantam un Gregorijam tas viss sāka atgādināt farsu, tomēr viņi nosprieda, ka arī šai farsā ir savs skaistums. Varbūt viņas sabiedrotajiem apniks un tie mitēsies. Tā vismaz viņi cerēja.

Bet tad kādu vakaru, tieši, kad viņi bija nosprieduši, ka šī intriga galu galā varbūt nemaz nav tik

bīstama, ka iet jau uz beigām un misis Gregori ja rakstīja, ka drīz varēšot atgriezties, — tad notika kaut kas negaidīts. Blants, Gregorijs un Imodžena atgriezās no kāda izbraukuma, kuri pēdējā laikā vairs nebija tik ilgi kā agrāk, un, cieši ievērodams savu apņemšanos nekad nerīkoties pēc kāda noteikta plāna, ko ienaidnieks varētu pamanīt un izmantot savā labā, Blants pabrauca garām galvenajai ieejai un apstājās sānceļā, kas veda uz lieveni un ko no abām pusēm apņēma augsts buksusu dzīvžogs un kuplas priedes. Tāpat ievērodami savu norunu šādos gadījumos nekad nešķirties, viņi abi pavadīja Imodženu līdz durvīm, pēc tam kad Blants bija aizslēdzis mašīnu, lai to nevarētu aizbraukt, viņam promesot. Uz lieveņa kāpnēm viņi vēl mazliet paķircinājās, pazoboja Imodženu — sak, vēl viens vakars aizvadīts bez briesmām, tikai dārzniekiem gan grūti, jāpaliek augšā tik vēlu un jāslapstās tumsā —, tad Imodžena sacīja, ka esot nogurusi, jāejot iekšā. Un pasmējās par viņu nekaunību.

—   Jūs abi gan domājat, ka esat visgudrākie cilvēki pasaulē! — viņa gurdi pasmaidīja. — Būtu labi, ja jums abiem reiz kaut kas notiktu — jūs pārāk daudz zināt.

—    Ak tā? — Blants pasmīnēja. — Nu, tikai nerīkojiet tādēļ pusnakts konferences! Citādi nokavēsiet pašu labāko miegu.

Un Gregorijs piebilda:

—    Jā, jums vēl tik daudz darba priekšā, Imo- džen, vajag gan par sevi parūpēties.

—   Beidziet jel un ejiet! —viņa pasmējās, iedama uz durvju pusi.

Taču viņi bija pagājuši pa ēnaino sānceļu ne vairāK par piecdesmit soļiem, kad Imodžena pieskrēja gluži aizelsusies.

—     Ak vai! — viņa uzsauca, kad viņi, izdzirduši soļu dipoņu, pagriezās atpakaļ. — Man tik nepatīkami jūs apgrūtināt, bet kāds ir aizslēdzis durvis, un es nevaru dabūt vaļā, un neviens arī nedzird klauvēšanu. Vai viens no jums nevarētu atnākt man palīgā? -— Un, kad viņi abi dzīrās iet, viņa piebilda: — Pareizi. Es piemirsu. Jūs taču nekad nešķiraties!

Blants nosmējās sevī. Arī Gregorijs pasmaidīja. Viņi nevarēja atturēties. Reizēm tas bija tik smieklīgi -— piemēram, šoreiz.

—    Saprotiet taču, — Gregorijs ķircinājās, — varbūt durvis ir tik cieši aizkritušas, ka tikai mēs par abiem tās varēsim atvērt.

Redzēdams, ka Blants patiešām grib iet līdzi, viņš pārdomāja.

—     Varbūt es iztikšu viens. Nerūpējies šoreiz! Tik un tā man jāiet iekšā, — viņš piebilda. Viņš nodomāja, ka būtu labi palikt vienatnē ar Imo- dženu kaut īsu brītiņu.

Blants aizgāja, uzmetis brīdinošu skatienu Gre- gorijam un jautri novēlējis labu nakti. Pa visu viesnīcā pavadīto laiku viņi nekad tā nebija rīkojušies, taču šoreiz, kā likās, nebija iemesla baidīties. Gregorijs nekad nebija jutis tādu tuvību ar Imodženu kā šovakar. Viņa šķita tik sirsnīga, tik jautri smējās. Vakars bija tveicīgs, tomēr patīkams. Viņi bija tērgājuši par šo un to nenozīmīgu, jokojuši, un tagad Gregorijam gribējās vēl pabūt vienatnē ar Imodženu. Viņa bija kļuvusi gandrīz par neatņemamu viņa dzīves sastāvdaļu, par sir-

snīgu biedru, vismaz viņam ta likās. Viņš paņēma meiteni zem rokas.

—    Jauki bija Berklijā, — viņš sacīja, domādams par viesnīcu, no kurienes viņi nule bija atbraukuši. — Skaisti apstādījumi … un šī mūzika! Burvīgi, vai ne? — Viņi tur bija dejojuši.

—    Ak vai! — viņa nopūtās. — Vasara drīz būs galā, un man laikam būs jābrauc projām. Cik labi būtu, ja tā nekad nebeigtos. Es vēlētos palikt šeit vienmēr, tā kā tagad, ja jūs būtu šeit. — Viņa apstājās, palūkojās uz koku galotnēm, dziļi ievilka elpu un izstiepa rokas. — Paskatieties uz jāņtārpiņiem! — viņa piebilda. — Vai tie nav burvīgi? — Viņa palika stāvam, vērodama zem kokiem mirgojošos jāņtārpiņus.

—    Varbūt pasēdēsim šeit kādu brītiņu? — Gregorys ierosināja, kad viņi tuvojās lievenim. — Vēl ir agrs.

—    Vai jūs patiešām tā domājat? — viņa iepriecināta jautāja.

—     Redzat, esmu kļuvis tāds muļķis, ka gribu uzticēties jums. Vai tas nav idiotiski? Jā, es pat riskēšu pabūt ar jums kopā piecpadsmit minūtes.

—     Kaut jūs abi reiz beigtu ķircināt mani, — viņa sacīja lūdzoši. — Kaut jūs uzticētos man un šad tad šķirtos no Blanta, es taču jums vai cik reižu esmu sacījusi, ka nedarīšu nekā tāda, kas jums varētu kaitēt, jūs iepriekš nebrīdinājusi.

Gregorijs iepriecināts paskatījās uz viņu. Viņš jutās aizkustināts, viņam bija žēl Imodženas un vēl vairāk žēl pašam sevis.

Viņš saprata, ka, pašam negribot, kaut arī viņam bija sieva un bērns, viņš sācis iet ceļu, ko nevajadzētu iet, turklāt kopā ar sievieti, kuru viņš, godīgi

atzīstoties, nespēja cienīt. Viņš labi zināja, ka viņi nevarēs palikt kopā ne tagad, ne kādreiz vēlāk. Tomēr viņš vilcinājās.

—     Te nu mēs esam, — viņš sacīja. — Beidzot vieni. Tagad jūs varat darīt savus ļaunos darbus, nav neviena, kas mani aizstāvētu.

—      To jums gan vajadzētu, mister Viltniek. Ja es būtu aicinājusi jūs pasēdēt kaut minūti, jūs būtu iedomājies, ka mežs ir pilns ar spiegiem. Vārdos nav izsakāms, cik smieklīgi jūs izturaties. Tagad jums vajadzēs pagaidīt, kamēr es uziešu augšā, uzvilkšu citas kurpes. Šīs briesmīgi spiež, es ilgāk vairs nevaru izturēt. Ja gribat, varat iet augšā, otrā verandā, vai arī es nākšu atpakaļ šeit. Es nebūšu ilgi. Vai jums nav iebildumu?

•— Nepavisam ne, — viņš piekrita, domādams par to, ka augšējā veranda nav tik atklāta vieta kā šis lievenis, ka divatā palikt viņiem varbūt labāk šepat. — Nekādā ziņā. Skrieniet vien! Bet labāk nāciet atpakaļ šeit! Es gribu uzsmēķēt. — Un viņš izņēma cigāru un dzīrās ērti iekārtoties, kad viņa atkal atgriezās.

—     Bet jums jāatslēdz man durvis, — viņa sacīja. — To es biju pavisam aizmirsusi.

—     Ak jā, pareizi!

Viņš piegāja pie durvīm, vispirms meklēdams lielo atslēgu, kas parasti šādā vēlā stundā karājās pie stenderes, bet neatradis paskatījās uz durvīm. Atslēga bija durvīs.

—     Es mēģināju atslēgt. Es to tur ieliku, — Imo- džena paskaidroja.

Viņš satvēra atslēgu un — brīnums gan! — apgrieza to bez kādas piepūles. Viņš pārsteigts paskatījās uz meiteni.

—      Man likās, jūs sacījāt, ka nevarot atslēgt, — viņš teica.

—      Jā, pirmīt neslēdzās. Nesaprotu, kāpēc tagad slēdz, pirmīt es nevarēju pagriezt. Varbūt kāds pēc tam ir gājis. Nu, tad es skriešu augšā un tūlīt būšu atpakaļ. — Viņa steidzās augšā pa platajām kāpnēm.

Gregorijs atkal apsēdās krēslā; notikušais viņu uzjautrināja, un viņš nedomāja, ka tas būtu kaut kas dīvains vai slikts. Varēja taču būt tā, kā viņa sacīja. Durvis reizēm tā niķojās, vai arī varbūt kāds pēc tam bija gājis un atvēris. Kāpēc vienmēr jāšaubās? Varbūt meitene patiesi iemīlējusies viņā, kā lika viņam noprast, varbūt gluži bezprātīgi aizrāvusies un neļaus nevienam izmantot sevi kā ieroci pret viņu. Tā likās. Galu galā, viņš prātoja, viņa tagad ir pavisam citāda, nekā viņam sākumā likās, nekā viņa toreiz bija, viņa tagad sapinusies pati savās jūtās un, pakļaujoties viņam, rīkojas citādi nekā agrāk nolēmusi. Ja viņš nebūtu tik laimīgi precējies, viņš domāja, varbūt no visa tā kaut kas iznāktu.

Tumšzaļā koku siena viņam aiz muguras, dzeltenīgā gaisma, kas izstaroja no bumbveida lampas pie griestiem, jāņtārpiņi un cikāžu sisināšana — viss viņu nomierināja un iepriecināja. Viņš sāka domāt, ka galu galā politika, vismaz tā, ar ko viņš saistīts, nemaz nav tik slikta nodarbošanās, kaut arī viņu vajā. Līdz šim viņš samērā labi nopelnīja, apgādādams lielisku materiālu dažiem laikrakstiem un politiskām organizācijām, — pats labākais vēl tika taupīts vēlākam laikam, — šis darbs atklāja viņam daudz interesantākas izredzes nekā agrāk žurnālista gaitas un nākotne likās visai daudzso-

loša, protams, ņemot vērā to, kas noticis dažu pēdējo nedēļu laikā. Drīz viņš varēs dot pašreizējai pilsētas pārvaldei nāvīgu triecienu. Varbūt tas sagādās iespēju ieņemt augstu posteni. Viņu nav tik viegli pārspēt, kā viņi cerējuši, un šī apburošā meitene iemīlējusies viņā.

Brīdi viņš kā aizmirsies vērās tumšzaļajā ceļā, pa kuru viņi bija nākuši, pēc tam laiski aplūkoja kādu zvaigznāju, kas bija redzams virs koku galotnēm. Piepeši . . . vai tas bija piepeši? . . . klusa čaboņa vai tikai nojauta . . . viņš sadzirdēja tā kā troksni, un, kad ieklausījās vērīgāk, šķita, ka dzirdami viegli soļi dārzā aiz žoga. Tik viegli kā zāles čaboņa vai zariņa pakustēšanās. Gregorijs saausījās, sasprindzināja ik muskuli, sakoncentrējās — ne jau tāpēc, ka sagaidīja notiekam kaut ko briesmīgu, tomēr . . . vai viņi tiešām atkal sāks savus vecos trikus? Vai atkal noslēpumainie dārznieki? Vai tas nekad nebeigsies? Izņēmis cigāru no mutes un apstādinājis krēslu, kurā bija lēnītēm šūpojies, viņš nolēma sēdēt mierīgi, pat rokas nekustināt, — stabi, kas atradās starp viņu un krūmiem, noderēja par aizsegu. Šādā pozīcijā viņš varēja redzēt un pats palikt neredzams. Vai viņi zina, ka viņš ir šeit? Kā viņi to uzzinājuši? Vai vēl arvien seko viņam? Vai arī Imodženai ar to kāds sakars? Viņš nolēma celties un iet projām, bet mirkli vēlāk nodomāja, ka labāk vēl mazliet pakavēties šeit, nogaidīt un paskatīties, kas notiks. Ja viņš aizies, viņa atnāks un neatradīs viņu … Vai tiešām gatavojas atkal jauns uzbrukums?

Steigšus apdomādams to visu, viņš visu laiku saspringti klausījās. Noteikti bija dzirdami soļi, kāds nāca gar žogu pa kreisi no viņa, nevis viens, bet divi, jo, tiklīdz vieni soļi bija apklusuši turpat pavisam tuvu, varēja dzirdēt otrus tuvojamies no tās pašas puses — viegli, klusi, it kā tur zagtos kaķis . . . Spiegi, provokatori, pat slepkavas tur varēja būt, to viņš labi zināja. Tā bija tik pretdabiska, šī izošņāšana un pielavīšanās, tik nežēlīga un nomācoša, ka Gregorijam metās nelabi. Varbūt galu galā tomēr vajadzēja palikt kopā ar Blantu, nevis vienam kā tagad. Viņš jau grasījās iet projām, nervozas trīsas pārskrēja viņam pār muguru, un tad viņam likās, ka dzird uz kāpnēm Imodženas soļus. Tātad viņa tomēr nāk atpakaļ, kā solijās! Tātad viņa te nav iejaukta, kā viņš baidījās … vai varbūt tomēr? Kas zina? Taču tagad iet projām būtu muļķīgi. Viņa redzētu, ka viņam atkal radušās aizdomas, bet šī stadija viņu attiecībās šķita it kā jau pagājusi. Viņa vairākkārt bija solījusies pasargāt viņu no pārējiem un, protams, pati nedarīt viņam ļauna. Tagad viņš tikai pasacīs par tiem, kas tur slapstās dārzā, un ies projām. Pateiks, ka viņi seko viņam tāpat kā agrāk, lai izmantotu viņa labsirdību.

Soļu troksnis jau atskanēja no kāpņu lejasgala, tad apklusa, taču Imodžena nenāca. Uzdegās lampa blakus durvīm, kura parasti tik vēlā stundā nedega, un Gregorijs atskatījies ieraudzīja — vismaz domājās redzam — viņas ēnu uz pretējās sienas pa labi. Viņa kaut ko darīja . .. bet ko? Zem lampas atradās spogulis. Varbūt viņa kārto matus? Droši vien pārveido sasukājumu, lai parādītos viņam citādā izskatā. Viņš gaidīja. Tomēr viņa nenāca. Tad viņš pēkšņi nojauta nodevību, viņam pārskrēja tirpas, radās sajūta, it kā viņš piekrāpts un sakauts. Nervi saspringa kā stīgas, baiļu trīsas it kā mudināja: «Projām! Steidzies! Bēdz!» Viņš vairs nespēja

nosēdēt uz vietas ne mirkli ilgāk, it kā spēcīgs grūdiens uzrāva viņu kājās, un viņš metās pie durvīm — viņam šķita, ka atkal dzird ārā tumsā kaut ko kustamies, pat sačukstamies. Ko tas nozīmē? Kas tur ir? Tūlīt viņš paskatīsies!

Pavēris durvis, viņš meklēja Imodženu, un tur viņa arī bija, bet — kā pārmainījusies! Augšā viņa uzgāja, ģērbusies vieglā vasarīgā kleitā, ļoti elegantā izejamā tērpā, bet tagad viņai mugurā bija mīksts cieši pieguļošs mājas apģērbs, kādā neviena sieviete nerādītos ārpus viesnīcas. Turklāt viņa nebija pēc sava paraduma rūpīgi saposusies, bet izskatījās pavisam nekārtīga — kā pēc smagas un neveiksmīgas cīņas. Apkaklīte ieplēsta un vaļā atrauta, piedurkne pušu uz pleca un pie locītavas, svārki greizi sagriezušies un pārplēsti līdz celim. Seja pilnīgi balta — vai nu nopūderēta, vai nobālusi aiz bailēm un izmisuma, mati sajukuši, it kā tos kāds būtu parāvis uz vienu pusi. Viņa izskatījās kā cilvēks, kam uzbrukuši ļaundari un kas galu galā paglābies — saplēstā apģērbā, ar nervu satricinājumu.

Gregorijs uzmeta tikai īsu skatienu, taču pārmaiņa viņu pārsteidza. Viņš bija tā izbrīnījies, ka nespēja izteikt ne vārda, tomēr acumirklī nojauta, ko tas viss nozīmēja. Viņa vienīgā doma bija bēgt, drīzāk tikt projām no šīs vietas, lai viņu neieraudzītu, nesastaptu šeit. Ar vienu lēcienu viņš bija pie kāpnēm un augšā pa trim kāpieniem reizē pat neapstādamies, lai palūkotos uz Imodženu pēc tam, kad viņa pārsteiguma, dusmu un baiļu pilnais skatiens bija sastapies ar meitenes plati ieplestajām, bailēs sastingušajām acīm. Viņš neapstājās, kamēr nokļuva līdz savām durvīm, klupšus ieklupa istabā

un ieslēdzās. Brītiņu stāvēja nobālis un drebošs, klausīdamies, vai neatskanēs soļu troksnis, vai kāds neseko, bet, nekā nedzirdējis, piegāja pie spoguļa un izzoboja pats sevi, ka bijis tāds muļķis, tik viegli ļāvies sevi piekrāpt, ievilināt lamatās — ar visu apņemšanos piesargāties, ar visām gudrajām runām. Ak dievs! — viņš nopūtās. Ak dievs!

Un kā viņa visu noliedza, kā solījās pat vēl šovakar, viņš domāja. Te nu atklājās, cik nepastāvīga, nodevīga ir cilvēka daba! Tātad viņa visu laiku viņam melojusi, vazājusi viņu aiz deguna, kaut ari viņš tikpat kā lielījies ar savu piesardzību, ar savām aizdomām, un šovakar, sezonas beigās, viņai gandrīz izdevies ievilināt viņu lamatās. Tātad Tilniju nav vis tik viegli apmuļķot. Viņa padotie ir viltīgāki, uzticīgāki viņam, nekā Gregorijs spējis iedomāties. Bet ko viņš sacīs Imodženai tagad, uzzinājis, kas viņa patiesībā ir, ja vēl kādreiz

viņu sastaps? Viņa izsmies viņu, uzskatīs par muļķi, kaut arī viņam izdevās izbēgt. Vai viņš vēl gribēs viņu redzēt? Nekad, viņš nosprieda. Bet padomājiet tiķai — ka tik jauna, tik maiga, kā likās, iemīlējusies meitene var būt tik nežēlīga, tik velnišķīgi viltīga un cietsirdīga! Viņa ir daudz gudrāka, izmanīgāka, nekā viņi ar Blantu domājuši.

Aizbīdījis galdu un krēslus durvīm priekšā, viņš piezvanīja Blantam un sēdēja, gaidīdams viņu.

Tagad viņš saprata, ka Imodžena gribējusi notēlot uzbrukumā cietušo, un viņu tad apvainotu kā noziedznieku, un, ja viņi sadabūtu pietiekami daudz liecinieku, viņam grūti būtu pierādīt, ka nav vainīgs. Galu galā viņi taču bieži bijuši kopā ar Imo- dženu, viņš un Blants, kaut arī viņš apņēmies ne- sastapties.

Viņas liecinieki bija turpat tuvumā, slēpās tumsā. Pat ja viņam izdotos pierādīt savu nevainojamo pa-

gātni, tomēr, ievērojot to aizdomīgo apstākli, ka viņš flirtējis ar šo meiteni un atradies tādā kļūmīgā situācijā, — vai tiesa un publika viņam ticētu? Vēl mirklis, un viņa būtu sākusi kliegt, ka viņš uzmācas, un visu viesnīcu sacēlusi kājās. Viņas slepenie draugi būtu metušies viņam virsū un piekāvuši viņu. Kas zina — varbūt pat nogalinājuši! Pēc tam aizbildinājušies, ka aizstāvējuši meiteni. Neapšaubāmi viņa ar saviem draugiem būtu sameklējusi veselu gūzmu liecinieku. Tomēr viņa nekliedza — tas bija dīvaini, jo laika viņai pilnīgi pietika (tas bija skaidrs), un to no viņas gaidīja, viņai vajadzēja kliegt. Kāpēc tad viņa nekliedza? Kas viņu atturēja? Savāda, satraucoša, attaisnojoša doma sāka nostiprināties viņa apziņā, taču viņš tūlīt visiem spēkiem pūlējās to apklusināt.

«Nē, nē! Man pietiek,» viņš sacīja pats sev. «Viņa gribēja mani kompromitēt, ko tur vairāk. Un kā! Briesmīgi! Nē, nu visam beigas! Rīt pat es braukšu projām, tas ir skaidrs, braukšu pie sievas kalnos vai vedīšu viņu mājās.» Viņš sēdēja drebēdams ar revolveri rokā, slaucīdams sviedrus no sejas, viņš taču nevarēja zināt — varbūt viņi sekos viņam pat šeit un mēģinās apvainot viņu uzbrukumā. Vai viņi to darīs . . . vai spēs? Tai mirklī pie durvīm klauvēja, un Gregorijs, paprasījis, kas nāk, atvēra durvis un ielaida Blantu. Un steigšus izstāstīja savu šīvakara piedzīvojumu.

•— Jā, — Blants teica nopietni un reizē uzjautrināts, — viņa ir nepārspējama. Gudri izdomāts, saki, ko gribi, taisni jābrīnās! Un cik viņa aukstasinīgi rīkojās! Viņa taču jokojās ar mums par to! Es domāju gan, ka tu riskē, tomēr ne tik daudz. Man jau sāka likties, ka viņa nekur nav iejaukta, — un

te nu bija! Piekritu tev, ir pēdējais laiks braukt projām. Laikam gan tev neizdosies dabūt viņu savā pusē. Viņa ir pārāk viltīga.

Otrā rītā Gregorijs piecēlās agri, sēdēja verandā, smēķēja un pārdomāja, kā vislabāk rīkoties. Protams, viņš brauks projām un droši vien nekad vairs neredzēs šo meiteni ar sātana sirdi. Kas tas par atklājumu! Padomājiet tikai — līdzās tādām sievietēm kā viņa sieva pasaulē ir arī tik viltīgas, nežēlīgas un skaistas sirēnas! Salīdziniet viņas: viņa sieva — uzticīga, pašaizliedzīga, pacietīga, viņas vienīgās rūpes — lai labi klātos tiem, ko viņa mīl; un uz otra svaru kausa nolieciet šo meiteni — viltīgu, nekaunīgu, bez sirdsapziņas un morāles, viņas vienīgais dzīves mērķis laikam gan ir tikt uz priekšu, kā vien var, nerēķinoties ne ar vienu un ne ar ko.

Viņš gribēja braukt projām, nesaticies ar Imo- dženu, taču gribot negribot sēdēja, prātodams, ka nekas ļauns nenotiktu, ja vēl pēdējo reizi parunātos ar viņu, lai noskaidrotu, vai viņa patiešām taisījusies kliegt vai ne . . . vai viņa patiesi tik ļauna, kā pašlaik liekas; iemetīs Imodženai acīs viņas briesmīgo nodevību un apvainos zemiskumā. Kādi jauni meli viņai tagad būs uz mēles? Vai viņa spēs skatīties viņam acīs? Vai mēģinās izskaidroties? Vai varēs? Viņam gribētos vēl pēdējo reizi paskatīties uz viņu — bet varbūt viņa izvairīsies no sastapšanās? Šorīt viņa droši vien domā par to, kā viņai nelaimējies, neveicies, un tikai vakar vakarā viņa vēl turēja viņa roku, glāstīja to un čukstēja, ka nemaz neesot tik ļauna, tik nelietīga, kā viņš domājot, un kādreiz viņš par to pārliecināšoties. Un te nu bija!

Viņš gaidīja diezgan ilgi, pēc tam aizsūtīja viņai ziņu, ka veļas viņu redzet. Viņš negribēja, ka viss tā izbeigtos, — vajadzēja vismaz izbārt viņu, paskatīties, kā viņa šoreiz atkal izmelosies. Pēc brītiņa viņa nonāca lejā — bāla un, kā likās, nomocījusies, gurdenām acīm, it kā nebūtu gulējusi. Gre- gorijam par lielu pārsteigumu viņa gluži mierīgi piegāja pie viņa, un, kad viņš piecēlās, it kā gatavodamies dot prettriecienu, viņa stāvēja tik nevarīga, tik bezpalīdzīga kā nekad. «Cik lieliska aktrise!» viņš nodomāja. Viņš nekad nebija redzējis Imodženu tik nomāktu, tik satriektu, tik vāju.

—     Nu, — viņš iesāka, kad viņa tā stāvēja viņa priekšā, — kādus jaunus melus jūs šorīt esat sagudrojusi?

—     Nekādus, — viņa klusi atteica.

—     Kā? Nemaz nemelosiet? Nu tad vismaz sāksiet liekuļot nožēlu. Jūs jau to darāt. Protams, jūsu draugi jūs piespieda — vai ne? Tilnijs bija tur .. . un misis Skeltona! Viņi visi gaidīja jūs un, kad jūs uzgājāt augšā, pastāstīja jums, kas jādara un kā, — vai tā nebija? Un jums vajadzēja to darīt — vai ne? — viņš ciniski pasmīnēja.

—     Es jau jums sacīju, ka man nekā nav ko stāstīt, — viņa atbildēja. — Es nekā neesmu darījusi … tas ir, nekā negribēju darīt, tikai dot jums ziņu, lai bēgat, bet, kad jūs man tā uzbrūkat. . . — Viņš nepacietīgi pameta ar roku. — Nu labi, — viņa skumji turpināja. — Ko es varu darīt, ja jūs man neticat. Tomēr tā ir taisnība. Visas jūsu aizdomas ir maldīgas, vienīgi tas gadījums ar automobili — tur jums taisnība, bet es vairs nelūdzu, lai jūs man ticat. Es nekā nevaru darīt, ja jūs man neticat. Par vēlu. Bet man savu lomu galu galā vajadzēja nospēlēt. Lūdzu, neskatieties uz mani ta.

Ed … tik bargi! Jūs nezināt, cik vāja es patiesībā esmu un kas mani spiež tā rīkoties. Bet vakar vakarā, kad aizgāju no jums, es negribēju darīt jums nekā ļauna. Un nedarīju arī. Man nebija ne mazākā nodoma, ticiet man! Nu lai, smīniet, ja vēlaties! Bet es citādi nevarēju, tik un tā . . . ticat vai neticat. Man tas ne prātā nenāca, kad es gāju iekšā, tikai . . . ak, cik tālu esmu nonākusi! — viņa pēkšņi iesaucās. — Jūs to nezināt. Jūsu dzīve nav tā sajukusi kā manējā. Jūs nekad neesat bijis tādā stāvoklī, ka citi var piespiest jūs darīt to, ko viņi vēlas. Tur jau ir tas sliktums — vīrieši nekad neizprot sievietes. («Kā tad!» viņš iestarpināja.) Bet man daudz ko ir vajadzējis darīt pret savu gribu … Taču es nelūdzu jūs, Ed, patiesi ne. Es zinu, ka nav vērts, ka starp mums visam beigas, es tikai vēlos, kaut spētu jūs pārliecināt — lai arī es esmu cik ļauna, es nekad neesmu gribējusi būt pret jums tik ļauna, kā jums likās. Ticiet man, neesmu gribējusi. Ak, goda . ..

— Beidziet, lūdzu! — Gregorijs sacīja nikni. — Man apnicis. Ne tāpēc es lūdzu jūs atnākt, lai klausītos tādus niekus. Es tikai gribēju redzēt, kā jūs to izturēsiet, vai jums pietiks drosmes nākt šurp, patiešām, tikai tāpēc .. . ak, es tikai gribēju redzēt, vai jūs spēsiet sagudrot jaunus melus, un es redzu, ka spējat. Jūs patiešām esat apbrīnojama! Bet es gribētu jums lūgt tikai vienu: esiet tik laipna un turpmāk lieciet man mieru! Es esmu noguris un vairs ilgāk nespēju izturēt. Tagad es braukšu projām. Šis Tilnijs, kuram jūs kalpojat, ir ļoti gudrs, bet tagad cauri ir. Varat man ticēt. Jums vairs nebūs izdevības mani ievilināt, cik es pats sevi pazīstu. — Viņš devās projām.

— Ed! Ed! — viņa sauca. — Lūdzu .. . acumirkli . . . neejiet projām, Ed! — viņa lūdzās. — Vispirms man jums kaut kas jāpasaka. Es zinu — viss, ko jūs sakāt, ir taisnība. Jūs nevarat pateikt man nekā tāda, ko es pati sev jau tūkstoš reižu neesmu teikusi. Bet jūs nezināt, kāda man ir bijusi dzīve, ko esmu pārcietusi, kā mētāta no vienas vietas uz otru, un es jums to arī nevaru izstāstīt.. . pašlaik ne. Mūsu ģimenei nekad nav bijis augsts stāvoklis sabiedrībā, kā misis Skeltona stāstīja . . . bet jūs, protams, to zināt … un es vienmēr esmu bijusi tikai verdzene, esmu pārdzīvojusi smagu laiku, briesmīgu. — Viņa piespieda mutautiņu pie acīm. — Es zinu, ka neesmu neko vērta, tā tas ir. Bet es negribēju darīt jums ļauna pat tad, kad atnācu viena un tādā izskatā, ticiet man, es to negribēju. Es tikai izlikos, ka gribu to darīt, tā tas bija. Uzklausiet mani, Ed! Lūdzu, neejiet vēl! Es domāju, ka varēšu, viņiem neredzot, dot jums zīmi, lai bēgat. Kad es pirmoreiz no jums aizgāju, durvis bija aizslēgtas, un tikai tāpēc es atgriezos. Laikam viņi bija kaut ko izdarījuši, lai es nevarētu atvērt. Citi bija augšā, viņi piespieda mani iet atpakaļ … es nevaru izstāstīt jums, kā un kāpēc, un kas . . . bet viņi visi bija tur … kā vienmēr. Viņi ir cieši nolēmuši notvert jūs, Ed, tā vai citādi, kaut arī es viņiem nepalīdzētu, un es jums saku — esiet piesardzīgs! Es jūs lūdzu! Brauciet projām no šejienes! Nesatiecieties vairs ar mani! Izbeidziet jebkādas attiecības ar visiem šiem cilvēkiem! Es neko nevaru darīt, goda vārds, es citādi nevaru. Es negribēju, bet . . . ak . .. — Viņa sāka lauzīt rokas un gurdi atlaidās krēslā. — Jūs nezināt, kādos apstākļos es dzīvoju, kā viņi. ..

—    Jā? Nu, tas man galīgi apnicis, — Gregorijs sacīja drūmi un neticīgi. — Droši vien viņi jums lika nākt šurp un izstāstīt man visu šo, lai atgūtu manas simpātijas? Ak jūs, mēlītē! Jūs man esat apriebusies. Jūs esat īsta čūska un viltniece!

—     Ed! Ed! — viņa elsoja. — Lūdzu! Lūdzu! Vai tiešām jūs negribat saprast, kā tas ir? Kopš esmu šeit, viņi vienmēr uzmanīja visas ieejas, kad mēs bijām kaut kur izbraukuši. Nav svarīgi, pa kurām durvīm jūs gājāt. Viņiem ir savi cilvēki visur. Es nekā par to nezināju, kamēr uzgāju augšā. Patiešām nezināju. Ak, kaut es varētu atbrīvoties no visa tā! Man tas viss ir pretīgi. Es jums sacīju, ka jūs man patīkat, un tā tas ir. Ak, es esmu gluži kā bez prāta! Dažreiz man gribētos nomirt, tā man viss apnicis. Mana dzīve ir pretīgs juceklis, un tagad jūs mani neieredzēsiet. — Viņa zvārojās uz priekšu un atpakaļ kā izmisumā un klusītēm raudāja.

Gregorijs vērās viņā pārsteigts, tomēr neticīgi.

—      Jā, — viņš uzstāja. — Es zinu. Tās pašas vecās muļķības, bet es neticu. Jūs arī tagad melojat, tāpat kā visu laiku esat melojusi. Jūs domājat, ka raudādama, tēlodama bēdas, varēsiet vēlreiz mani piekrāpt, bet tas jums neizdosies. Šodien es no visa tā atbrīvošos reizi par visām reizēm, un starp mums visam beigas. Pašreizējās pārvaldes laikā policijas palīdzību nav vērts lūgt, citādi es to darītu. Bet es jums kaut ko pateikšu. Ja jūs vai kāds cits no šīs kompānijas mani vēl turpmāk vajās, es iešu uz laikrakstu redakcijām. Būs taču kāda iespēja ierosināt tiesas prāvu sakarā ar visu to, un es mēģināšu to panākt. Un, ja jūs patiešām būtu godīgs cilvēks un gribētu kaut ko darīt manis labā, tad jums izdevība būtu, protams, bet jūs jau nu nekā nedarītu

lie tagad, ne miljoniem gadu laikā. Es zinu, ka jūs nekā nedarītu.

—     Ak, Ed! Ed! Jūs mani nepazīstat, nezināt, kā es jūtos un ko es darītu, — viņa šņukstēja. — Jūs pat negribat par to pārliecināties. Ja jūs man neticat, sakiet, ko lai es izdaru, tad redzēsiet!

—     Nu, tas ir pavisam viegli, — viņš sacīja bargi. — Es jūs tūlīt varu atmaskot. Uzrakstiet atzīšanos, pastāstiet par visu, kas noticis. Manā klātienē nodiktējiet to stenogrāfistei, pēc tam aiziesim pie notāra vai prokurora — un jūs apstipriniet to ar zvērestu. Tad redzēsim, cik patiesības ir jūsu apgalvojumos, ka jūs mani mīlat. — Viņš uzmanīgi vēroja Imodženu, bet viņa skatījās uz Gregoriju — viņas asaras nožuva un elsas aprima. Šķita, ka viņa mazliet nomierinājusies un stīvi raugās grīdā, kaut ko pārdomādama. — Nu? Jā, tas ir pavisam kas cits — vai ne? Es tagad visu saprotu. Jūs domājāt, ka es nespēšu jūs atmaskot, vai ne? Jūs to nedarīsiet, tā jau es domāju. Nu, tagad es jūs esmu pilnīgi izpratis, palieciet sveika! Beidzot es zinu, kāda jūs īsti esat. Sveiki! — Un viņš gāja projām.

—     Ed! — viņa sauca, pēkšņi pietrūkdamās kājās un mezdamās viņam pakaļ. — Ed! Pagaidiet . . . neejiet projām! Es izdarīšu, ko jūs likāt. Izdarīšu visu, ko jūs vēlaties. Jūs neticat, bet es izdarīšu. Man ir pretīga šāda dzīve, ticiet man. Vienalga, ko viņi ar mani darīs pēc tam. Lūdzu, neesiet tik nežēlīgs pret mani! Ed! Vai tad jūs neredzat. . . vai jūs neredzat … Ed … ko es pret jums jūtu? Mīlu jūs bezprātīgi, tā tas ir. Es nemaz neesmu tik slikta, Ed, patiešām neesmu . . . vai tad jūs to neredzat? Tikai … tikai … — Gregorijs bija atgriezies un neticīgi skatījās uz viņu. — Kaut jūs mani drusciņ mī-

lētu, Ed! Vai jūs mīlat mani, Ed, kaut mazliet? Varbūt jūs varētu mani iemīlēt, ja es izdarītu, ko jūs vēlaties?

Viņš uzlūkoja meiteni ar izbrīnu, šaubām, nicinājumu, nožēlu, pat kaut ko līdzīgu maigumam. Vai viņa patiesi to izdarīs? Un, ja izdarītu, vai viņš varēs atbildēt viņai ar tādām jūtām, pēc kādām viņa alkst? Nē, to viņš zināja. Viņa nekad nespēs pilnīgi atbrīvoties no šiem briesmīgajiem cilvēkiem, no savas pagātnes, no atmiņām par to, ko mēģinājusi viņam nodarīt, un viņš . . . viņš taču ir precējies. Viņš ir laimīgs ar savu sievu, īsti laimīgs, uz Imodženas jūtām viņš atbildēt nevar. Bez tam — viņa karjera, viņa nākotne, viņa pašreizējais stāvoklis. Bet viņas pagātne … kā tas iespējams? Kā var cilvēki, īpaši tādi nelieši kā šie, tā izrīkoties ar citiem cilvēkiem, kā viņa apgalvo, un kāpēc viņa negrib viņam visu izstāstīt? Ko viņa izdarījusi tik briesmīgu, ka šiem cilvēkiem tik liela vara pār viņu? Pat ja viņš mīlētu viņu un varētu viņai uzticēties, kādas izredzes viņam izbēgt no slepeno ienaidnieku ordas, kas viņus abus tagad vajā, vai pārspēt to? Viņus atklās un visos sīkumos parādīs, cik nelabvēlīgā gaismā vien iespējams. Un pēc tam viņš vairs nevarēs pats uzstāties ar apvainojumu, kas viņu padarītu par tautas aizstāvi. Nē, nē, nē! Bet kāpēc Imodžena, kas tik daudz pūlējusies viņam kaitēt, tagad nāk viņu glābt? Varbūt gaida, ka viņš aiz pateicības darīs kaut ko viņas labā? Viņš drūmi, mazliet skumji uzsmaidīja viņai.

— Jā. Redzat, Imodžen, es nevaru runāt ar jums par to, vismaz pašlaik ne. Jūs esat vai nu pati lielākā aktrise un krāpniece, kāda jebkad dzīvojusi pasaulē, vai arī pārāk vientiesīga, Lai nu būtu kā

būdams, es domāju — jums gan vajadzētu saprast, ka jums nav ko gaidīt no manis simpātijas, nemaz nerunājot par mīlestību, — ja tikai padomā par visu, kas noticis, īpaši par jūsu vakardienas izturēšanos. Kas zina, varbūt jūs arī pašlaik melojat, tēlojat lomu — kā parasti. Bet, kaut arī tā . . . vispirms paskatīsimies, kā jūs izdarīsiet to, ko solījāt, un tad parunāsim.

Viņš palūkojās uz Imodženu, pēc tam uz jūru, kur dažas laivas tuvojās krastam.

—     Ak, Ed! — viņa skumji sacīja, pamanījusi viņa izklaidīgo skatienu. — Jūs nekad neuzzināsiet, cik ļoti es jūs mīlu, kaut gan jūs taču saprotat, ka man vajag jūs ļoti mīlēt, ja esmu ar mieru darīt to, ko solīju. Tas man ir pats ļaunākais, kas vien iespējams . . . varbūt tas mani pazudinās. Bet man gribētos, kaut jūs mēģinātu mani kaut mazdrusciņ iemīlēt, kaut vai uz īsu laiku.

—     Nerunāsim tagad par to, Imodžen, — viņš atteica neticīgi. — Vismaz kamēr neesam nokārtojuši atzīšanos. Jūsu pienākums ir to izdarīt. Jūs ari nezināt, kāda ir bijusi mana dzīve — nebeidzama cīņa, lai tiktu uz augšu. Bet, ja jūs nākat, tad iesim tūlīt, tāda pati, kā esat. Neejiet augšā uzlikt cepuri galvā vai pāraut kājas. Es dabūšu mašīnu, un jūs varat braukt man līdzi, kāda esat.

Viņa palūkojās uz viņu vienkārši, atklāti, gurdi.

—     Labi, Ed, bet man gribētos zināt, kā tas viss beigsies. Pēc tam es nevaru atgriezties šeit, jūs taču saprotat — ja viņi to uzzina. Es zinu — mans pienākums ir izdarīt to jūsu labā, bet. . . ak, es taču esmu tāda muļķe! Ar sievietēm vienmēr ir tā, ja viņas mīl, tāpēc es nosolījos pati sev nekad vairs neiemīlēties; bet redziet, kas tagad notiek!

Viņi abi aizbrauca uz pilsētu, uz Gregorija kantori, pie notāra, pie prokurora, — gluži necerēta veiksme. Viņa izstāstīja visu vai gandrīz visu: kā agrāk strādājusi pie mistera Sveina; kā tur sastapusi misteru Tilniju; kā vēlāk, kad Sveins aizbēdzis, Tilnijs pieņēmis viņu darbā — viņa bijusi sekretāre, rakstījusi, ko viņš diktējis, — un viņa sākusi uzskatīt viņu par savu aizstāvi; kur un kā iepazinusies ar misis Skeltonu un kā pēdējā pēc mistera Tilnija pieprasījuma (viņa sacīja, ka neesot pārliecināta, bet domājot, ka tā bijuša pavēle) uzdevusi, pareizāk, pavēlējusi viņai izpildīt šos uzdevumus; tomēr atteicās stāstīt, kāpēc viņa tā pakļāvusies, solīja pastāstīt vēlāk. Pašlaik viņa baidoties.

Ieguvis šādu dokumentu, Gregorijs bija sajūsmā, tomēr vēl šaubījās. Viņa jautāja, ko tagad, ko vēl darīt, un viņš lūdza viņu tūlīt iet projām un nemēģināt viņu satikt kādu laiku, kamēr viņš pārdomās un izlems, kā rīkoties tālāk. Viņš apgalvoja, ka starp viņiem nekas nevarot būt, pat draudzība ne, kamēr viņš nebūšot pilnīgi pārliecinājies, ka nekas nedraud ne viņam, ne viņa sievai, ne viņa darbam — vispār nekam. Laiks visu pierādīšot.

Tomēr divas nedēļas vēlāk, kad Imodžena piezvanīja viņam uz kantori un sacīja, ka grib viņu redzēt, vienalga, kur, pēc viņa ieskata, kaut vai uz dažām minūtēm, pateikt tikai dažus vārdus, — viņi atkal satikās, šoreiz tikai uz mirkli, kā viņš sacīja pats sev un viņai. Tas bija muļķīgi, viņam to nevajadzēja darīt, tomēr . .. Sājā sastapšanās reizē Imodženai kaut kā izdevās tā saviļņot viņa jūtas,

ka grūti bija viņu atraidīt. Tas notika kādā ncr mazajiem diezgan oriģinālā «Grili Parzan» restorāna sānu kabinetiem pilsētas tirdzniecības rajonā. Viņa svinīgi apliecināja, ka lūgusi sastapšanos vienīgi tāpēc, ka vēlējusies vēlreiz redzēt Gregoriju; ka ieradusies šeit pēc tam, kad noteikti un pilnīgi sarāvusi visas saites ar «Tritonu», pat neatgriezusies tur pēc savas garderobes, kā Gregorijs saprata, un slēpjoties kādā nomaļā pilsētas rajonā, kamēr izlemšot, kā tālāk rīkoties. Viņa likās ļoti vientuļa, it kā apjukusi un arī pati sacīja, ka tā esot. Viņa nezinot, kas ar viņu tagad notikšot, kāda nelaime viņai varot uzbrukt. Tomēr viņa nejustos gluži tik nelaimīga, ja tikai viņš vairs nedomātu ļauni par viņu. Viņš neviļus pasmaidīja par viņas aizkustinošo ticību mīlestības visuvarenībai. Padomājiet tikai, kā mīlestība var pārvērst sievieti! Tas bija saviļņojoši, taču tik skumji. Viņa jūtas pret Imo- dženu bija platoniskas, kā viņš tagad sacīja pats sev. Viņas mīlestība viņam glaimoja, pat aizkustināja viņu.

—    Bet ko jūs gaidāt no manis? — viņš atkārtoja atkal un atkal. — Jūs taču zināt, ka tas nevar turpināties. Man ir mana «meitene» un bērns. Es negribu darīt nekā tāda, kas viņiem nāktu par ļaunu, bez tam tikko sākas kampaņa. Pat šī sastapšanās ir muļķīga rīcība. Es riskēju ar savu karjeru. Šim lenčam jābūt pēdējam, to es jums pasaku.

—    Tātad, Ed, — viņa sacīja pašās lenča beigās, skumji uzlūkodama Gregoriju, — jūs esat izlēmis. Tātad jūs vairs negribat mani satikt? Kopš mēs esam pilsētā, jūs liekaties tik vēss. Vai es jums esmu tik nepatīkama, Ed? Vai es patiešām esmu tik ļauna?

•— Bet, Imodžen, jūs pati taču redzat, kā tas ir, — viņš turpināja. — Tas nav iespējams. Jūs tomēr esat vairāk vai mazāk saistīta ar tiem cilvēkiem, kaut arī pati to negribat. Jūs sakāt, ka viņi daudz ko zina par jums, un, protams, viņi nekavēsies to izmantot, ja radīsies vajadzība. Protams, viņi vēl nekā nezina par jūsu atzīšanos, ja jūs neesat izstāstījusi, un es nedomāju, ka viņi uzzinās, ja tikai es nebūšu spiests to izmantot. Bet man jādomā par sievu un bērnu, un es negribu darīt nekā tāda, kas viņiem varētu kaitēt. Ja Emīlija to uzzinātu, tas viņai būtu smags trieciens, un to es negribu. Viņa vienmēr ir bijusi tik krietna, un mēs daudz ko esam kopīgi pārdzīvojuši. Es visu esmu apdomājis un esmu pārliecināts, ka tā būs labāk. Mums jāšķiras, un šodien es nācu šurp, lai pateiktu jums, ka nevaru vairs satikties ar jums. Tas nav iespējams, Imodžen, vai tad jūs to nesaprotat?

—     Pat ne reizi vairs?

; — Pat ne reizi. Tas nav iespējams. Jūs man patīkat, un tas bija lieliski, ka jūs man palīdzējāt izkļūt no šīs ķezas, — bet vai tad jūs nesaprotat, ka tas nav iespējams? Vai jūs patiešām to nesaprotat?

Imodžena paraudzījās uz viņu, tad uz galdu, pēc tam sāka skatīties ārā pa logu pāri lielās pilsētas jumtiem.

—    Ak, Ed, — viņa teica skumji un domīgi, — kāda muļķe es esmu bijusi. Es nerunāju par atzīšanos … es priecājos, ka to izdarīju … to es saku par visu savu rīcību. Bet jums taisnība, Ed. Es jau visu laiku jutu, ka viss beigsies tieši tā, pat tai rītā, kad apņēmos rakstīt atzīšanos. Bet es tomēr vēl pūlējos cerēt — tikai tāpēc, ka pašā pirmajā dienā, kad ieraudzīju jūs, es sapratu, ka nespēšu

apspiest savas jūtas pret jums, un tagad jūs redzat, ka tā ari ir noticis. Nu tad atvadīsimies, Ed. Mīlestība ir tāda bēdīga būšana, vai ne? — Un viņa sāka posties promiešanai.

Gregorijs palīdzēja viņai, domādams par to dīvaino apstākļu virpuli, kas bija viņus savedis kopā un tagad šķīra.

•— Man gribētos vēl kaut ko izdarīt jūsu labā, Imodžen, ticiet man, — viņš sacīja. — Man gribētos pateikt kaut ko tādu, lai jums būtu vieglāk . . . mums abiem . . . bet kāda tam nozīme? Tas taču neko nelīdzētu. Vai nav tā?

—     Jā, — viņa aprauti pateica.

Viņi nobrauca ar liftu lejā, izgāja ārā un mirkli apstājās uz ietves.

—     Nu, Imodžen, — viņš iesāka, apklusa un tad turpināja: — Ne jau gluži tā mums vajadzētu šķirties, bet … neko darīt… — Viņš pastiepa roku. — Vēlu laimi. Palieciet sveiki! — Un dzīrās iet projām.

Imodžena lūdzoši viņu uzlūkoja.

—     Ed, — viņa sacīja, — Ed . . . pagaidiet! Vai jums . . . vai jūs negribat… — Un asarās aizvilgu- šām acīm sniedza viņam pretī lūpas.

Viņš pagāja atpakaļ, apskāva viņu un noskūpstīja. Bet viņa piekļāvās tā, it kā gribētu visu karsto jūtu straumi izliet šajā viņu pirmajā un pēdējā skūpstā, tad apgriezās un aizgāja pat neapstādamās un neatskatīdamās un tūlīt nozuda apkārt murdošajā ļaužu drūzmā. Kad Gregorijs sāka iet, viņš pamanīja divus kinooperatorus, kas no dažādām pusēm uzņēma šo scēnu. Viņš gandrīz nespēja ticēt savām acīm. Kamēr viņš apjucis skatījās, viņi savu bija pabeiguši, salika statīvus un devās uz mašīnu,

kas viņus gaidīja. Pirms Gregorijs bija paspējis attapties un padomāt, viņi jau bija projām … un tad . . .

— Debestiņ! — viņš iesaucās. — Vai tiešām viņa tā izrīkojās? Pēc visa, ko es pret viņu jutu! Pēc visa, ko viņa apgalvoja! Krāpniece! Tagad viņi uzņēma mūs, kad es viņu skūpstīju! Apveda mani ap stūri, nudien! Un kas? Tā pati meitene, visa tā pati kompānija — un pēc tam, kad man bija izdevies no tik daudz briesmām izvairīties! Tas izkārtots ar nolūku padarīt viņas atzīšanos nenozīmīgu! Viņa tā rīkojās tāpēc, ka ir mainījusi savas domas par mani. Vai varbūt viņa nekad mani nav mīlējusi. (Drūma, nomācoša doma!) Vai viņa . . . vai tiešām varēja . . . zināt . . . rīkoties tā? — viņš prātoja. — Kas man sekoja visu laiku — viņa un Tilnijs vai Tilnijs viens pats? — Drūmi un bezpalīdzīgi viņš apgriezās un gāja projām.

Tagad taču viņa karjera apdraudēta. Viņa sieva bija atgriezusies, un viss likās labi; bet, ja viņš turpinās savus atmaskojumus, kas tad būs? Šo uzņēmumu cels gaismā! Viņš tiks apkaunots! Kaut kas līdzīgs notiks. Un ko tad? Viņš varētu ierosināt sūdzību, apgalvot, ka tas ir apmelojums, ka uzņēmums viltots, uzrādīt atzīšanos. Bet vai tas izdotos? Viņas rokas taču bija viņam ap kaklu! Viņš bija viņu apskāvis! Divi kinooperatori bija uzņēmuši viņus no visām pusēm! Vai viņš to varēs kaut kā izskaidrot? Vai varēs atkal sameklēt Imodženu? Vai tā būtu prātīga rīcība? Vai viņa liecinātu viņam par labu? Un, ja arī liecinātu, kas no tā par labumu? Vai kāds ticēs cilvēkam ar samaitātu reputāciju? Vai viņš vēl varēs darboties politikā? Jāšaubās! Viņu izsmies! Izzobos! Nicinās! Neviens viņam ne-

ticēs, varbūt vienīgi sieva, bet viņa te nekā nespēj līdzēt.

Satriekts, sāpošu sirdi viņš lēnām vilkās pa ielu, pilnīgi pārliecināts, ka šīs muļķīgās labsirdības dēļ viņa daudzu mēnešu darbs pazudināts un nekad — politiķi ir tik piesardzīgi! — nekad viņam vairs nebūs cerību — vismaz šinī pilsētā — sasniegt savas labākās nākotnes apsolīto zemi — tās nākotnes, pēc kuras viņš tīkojis ar tik lielām cerībām . . . tās nebūs ne viņam, ne viņa sievai, ne bērnam.

«Muļķis! Muļķis!» viņš pats klusībā izlamāja sevi un vēlreiz: «Muļķis! Muļķis!» Kāpēc viņam vajadzēja būt tik smieklīgi līdzjūtīgam un lētticīgam? Kāpēc vajadzēja tā aizrauties? Nerazdams atbildes, ne arī skaidras izejas, ar vienīgo domu, ka jāmēģina viss noliegt un jāiesniedz pretsūdzība, viņš lēnām gāja uz savu kantori, kas viņam tagad likās tik drūms, kur viņš tik ilgi bija strādājis, bet tagad, pēc visa notikušā, droši vien vairs nevarēs strādāt un, ja arī varēs, tad bez sevišķiem panākumiem.

«Tilnijs! Imodžena! «Tritons»!» viņš domāja. «Kas tie abi par neliešiem . . . vismaz Tilnijs . . .» Par Imodženu viņš pat vēl tagad nebija skaidrībā. Tā domādams, viņš iegāja savā kantorī, atstādams aiz durvīm ielas drūzmu, milzīgo, nesaprātīgo ļaužu pūli, ko Tilnijs un mērs, un visi politiķi ik dienu, ik stundu izmantoja savā labā, to pašu pūli, kuram viņš bija gribējis palīdzēt un pret kuru, kā arī pret viņu tika perināta un tik viegli un beigu beigās tik veiksmīgi realizēta šī sīkā intriga.

SATURS

Ida Hošavuta ….

Viesulis………………….

Oliva Branda ….

Važas…………………….

Lamatas…………………

Content

Dreizers Teodors Važas - izlase

IDA HOŠAVUTA

VIESULIS

OLIVA BRANDA

VAŽAS

LAMATAS

SATURS