Dreizers Teodors

Ģēnijs

Teodors Dreizers

Ģēnijs

— Jūdžin Vitla, vai tu gribi ņemt šo sievieti par savu laulātu draudzeni un dzīvot ar viņu svētā laulības kārtā pēc dieva nolikuma? Vai tu solies viņu mīlēt, saudzēt, godāt un cienīt, gādāt par viņu veselībā un slimībā un, atsakoties no visām citām, būt viņai uzticīgs, līdz kamēr nāve jūs šķirs?

— Es solos.

PIRMĀ GRĀMATA. J A U N Ī B A

.

1 n o d a ļ a

Šis stāsts sākas starp 1884. un 1889. gadu Ilinoisas štatā, Aleksandrijas pilsētā, kurā tolaik bija ap desmittūkstoš iedzīvotāju. Īstenībā Aleksandriju varēja dēvēt par pilsētu vienīgi tiktāl, ciktāl tā atšķīrās no ciemata. Tai bija varena zirgu dzelzceļa līnija, teātris, kuru sauca par operu (kāpēc, to neviens nezināja, jo operas tur nekad nebija uzvestas), divas dzelzceļa līnijas, divas stacijas un veikalu rajons — nami pie četrām ietvēm, kuras ietvēra laukumu. Šai rajonā atradās apgabala tiesa un četru avīžu redakcijas. Divas rīta un divas vakara avīzes cītīgi pūlējās iegalvot iedzīvotājiem, ka pasaulē daudz visādu — gan vietējo, gan valsts mēroga jautājumu un ka dzīvē ir veicams daudz kas interesants. Pilsētas nomalē bija vairāki ezeri un gleznaina upīte — varbūt pati skaistākā apkārtnes ainavas īpatnība, — un tie piešķīra Aleksandrijai ne visai dārgas kūrvietas raksturu. Pilsētas celtnes nebija jaunas, lielākoties no koka, kā vispār tolaik Amerikas pilsētās, taču daži kvartāli izskatījās gluži glīti, jo nami atradās atstatu no ielas lielos dārzos, un puķu dobes, ar ķieģeļiem bruģētie celiņi un zaļie koki liecināja par mājību un pārticību. Aleksandrija bija jaunu amerikāņu pilsēta. Tās gars bija jauns. Katram nākotne vēl bija priekšā. Te patiešām valdīja dzīves prieks un spars.

Šai pilsētā dzīvoja ģimene, kuru pēc tās stāvokļa un sastāva varēja uzskatīt par tipisku Amerikas Rietumu vidienei. Tā nebūt nebija nabadzīga — vismaz pati tā nedomāja, taču arī par bagātu to nevarēja saukt. Ģimenes galva — Tomass Džefersons Vitla, šujmašīnu aģents, bija. šai apgabalā galvenais plaši pazīstamu un iecienītu šujmašīnu piegādātājs. Par katru mašīnu divdesmit, trīsdesmit piecu un sešdesmit dolāru vērtībā viņš saņēma trīsdesmit pieci procenti komisijas. Mašīnu noiets nebija liels, taču ar to pietika, lai aģents ieņemtu ap divi tūkstoši dolāru gadā. Šie ienākumi atļāva Vitlam nopirkt gabalu zemes ar māju, ērti iekārtot to, sūtīt bērnus skolā un pat atvērt centrā veikalu, kur tika izstādīti šujmašīnu jaunākie modeļi. Viņš arī pieņēma apmaiņā nolietotas šujmašīnas ar desmit vai piecpadsmit dolāru nolaidi, laboja tās un ar īsti amerikānisku uzņēmību sāka pat mazliet nodarboties ar apdrošināšanu. To viņš darīja cerībā, ka ap to laiku, kad būs pieaudzis viņa dēls Jūdžins Tenisons, apdrošināšanas nozare būs pietiekami plaši attīstījusies un šo darbu varēs uzņemties dēls. Protams, viņš nezināja, kaš izveidosies no dēla, taču nebija par sliktu kaut ko paturēt rezervē.

Misters Vitla bija straujš, kustīgs, enerģisks vidēja auguma vīrietis ar gaišiem matiem, zilām acīm, kuplām uzacīm, ērgļa degunu; viņa smaids bija starojošs un pieglaimīgs. Viņa darbs un nepieciešamība iegalvot mazrunīgajām sievām un viņu vienaldzīgajiem vai grūti iekustināmajiem vīriem, ka viņiem mājās vajadzīga jauna šujmašīna, bija iemācījuši viņam piesardzību, taktu un izmanību. Viņš prata apieties ar cilvēkiem. Viņa sieva uzskatīja, ka pat pārāk labi.

Šā vai tā, bet viņš bija godīgs, darbīgs un taupīgs. Viņiem bija ilgi nācies gaidīt uz to laiku, kad pašiem būs sava māja un šis tas atlikts nebaltai dienai. Beidzot šis laiks pienāca, un viņi varēja justies apmierināti ar dzīvi. Viņu glītais namiņš, balts, ar zaļiem aizvirtņiem, stāvēja zem staltiem, kupliem kokiem, pagalmā pletās gluds maurs un lepojās rūpīgi koptas puķu dobes. Mājas priekšā uz terases atradās šūpuļkrēsli, zem viena koka bija šūpoles, otrā karājās guļamtīkls, šķūnī stāvēja viegli rati un vairākas segtas ores. Vitla mīlēja suņus, tāpēc pagalmā skraidīja divi skotu aitu suņi. Misis Vitla mīlēja visu dzīvu radību, tāpēc mājās bija kanārijputniņš, kaķis, vistas un garas kārts galā strazdu būrītis, kurā mājoja strazdu pāris. Vispār tas bija jauks stūrītis, un vecie Vitlas lepojās ar savu māju.

Miriama Vitla bija laba sieva savam vīram. Viņas tēvs tirgojās ar lopbarību Vusterā, nelielā pilsētiņā netālu no Aleksandrijas, Maklīnas apgabalā, un viņa pati nebija tālāk braukusi par Springfīldu un Čikāgu, Springfīldā viņa bija nokļuvusi agrā jaunībā uz Linkolna bērēm, bet Čikāgu apmeklējusi kopā ar vīru, kad tur bija gada tirgi vai izstādes, kuras tolaik mēdza rīkot ezera malā. Misis Vitla bija labi saglabājusies ūn joprojām izskatījās skaista; aiz ārējās atturības viņā slēpās dzejiska dvēsele. Pēc viņas ierosinājuma vienīgais dēls tika nosaukts par Jūdžinu Tenisonu ne tikai par godu brālim Jūdžinam, bet arī cildinātajam dzejniekam, kura «Karaļa idiles» bija misis Vitlu kādreiz tik dziļi ietekmējušas.

Vitlas tētim gan Jūdžins Tenisons šķita pārāk smalks vārds vienkāršam puikam Amerikas Rietumu vidienē, taču viņš mīlēja sievu un bieži rīkojās tā, kā viņa vēlējās. Silvijas un Mirtlas vārdi, ko viņa bija izvēlējusies meitām, tēvam gluži labi patika. Visi trīs bērni izskatījās glīti. Divdesmit vienu gadu vecā Silvija, melnmate tumšām acīm, veselīga, enerģiska, smaidīga, ziedēja kā roze. Mirtla, mazliet trauslāka, sīka auguma, bāla, kautra, bija neparasti pievilcīga kā puķe, kuras vārdā bija nosaukta, — tā māte mēdza sacīt. Mirtla bija centīga, klusa, sapņaina, mīlēja dzejoļus. Vecāko klašu jaunieši cits par citu traucās pavadīt meiteni uz mājām vai apmainīt ar viņu kādu vārdu, taču nespēja sakarīgi pasacīt ne pāris teikumu viņas klātbūtnē. Arī Mirtla nezināja, ko ar tiem runāt.

Jūdžins Vitla, divus gadus jaunāks par Mirtlu, bija ģimenes acuraugs. Viņam bija gludi, melni mati, tumšas, mandeļveidīgas acis, taisns deguns, glīti veidots zods, kas gan norādīja uz vāju gribas spēku. Līdzenie, baltie zobi, ar kuriem viņš lepojās, padarīja sevišķi pievilcīgu viņa smaidu. Zēns nebija diezin cik veselīgs, ar mainīgu noskaņojumu un ar jūtamu slieksmi uz mākslu. Aiz gremošanas traucējumiem un mazasinības viņš izskatījās trauslāks, nekā īstenībā bija. Ārējā savaldība slēpa liesmainu, kaislu dvēseli un dedzīgas ilgas. Viņš bija kautrs, lepns, jūtīgs un cieta aiz pašapziņas trūkuma.

Mājās viņš slaistījās bez darba, lasīdams Dikensu, Tekereju, Skotu un Po, pavirši lapoja grāmatu pēc grāmatas un prātoja par dzīvi. Viņu vilināja lielpilsētas. Viņš sapņoja par ceļojumiem kā par kaut ko brīnišķīgu. Skolā viņš starpbrīžos lasīja Tēnu un Gibonu, jūsmodams par aprakstīto karaļgalmu krāšņumu un skaistumu. Valodu, matemātikas, dabas zinātņu un fizikas stundas šķita viņam garlaicīgas, tikai šad tad viņam pamodās īslaicīga interese. Dažreiz viņu aizrāva interesantas parādības — mākoņu uzbūve, ūdens un zemes ķīmiskais sastāvs. Mājās viņam vislabāk patika gulēt šūputīklā, vienalga, pavasaris, vasara vai rudens, un vērties caur koku zariem zilajās debesīs. Tur viņa uzmanību piesaistīja lija, it kā sastingusi savā vērotājas lidojumā. Brīnumainie, sniegbaltie mākoņi, augsti sliedamies kā dūnu kalni un traukdamies vējā kā peldoša sala, apbūra viņu līdzīgi dziesmai. Viņam netrūka asprātības, viņš izjuta gan humoru, gan pacilātības jūtas. Dažreiz viņam šķita, ka viņš kļūs gleznotājs, dažreiz — ka dzejnieks. Zēns nojauta, ka viņam ir nelielas dāvanas tiklab vienā, kā otrā nozarē, taču. viņš pagaidām nekam nepievērsās nopietni. Šad tad viņš kaut ko uzskicēja, bet tikai fragmentus — jumta stūri, dūmu svītru virs skursteņa un lidojošus putnus, upes līkumu ar nokārušos vītolu, piesietu laivu, dzirnavu dīķi ar peldošām pīlēm un krastā zēnu vai sievieti. Viņš tolaik vēl neprata attēlot dabu, tikai dziļi izjuta skaistumu. Viņu valdzināja daile, kas izpaužas putna lidojumā, uzplaukušā rozē, kokā, kurš līgojas vējā. Viņam patika vakaros klejot pa savas pilsētas ielām, apbrīnot skatlogu spilgtumu, baudīt jaunības un apgarotības dvesmu, kas plūda no ļaudīm ielās, un izjust piemīlīgo mājību, ko izstaroja namu gaišie logi caur koku zariem.

Viņš jūsmoja par meitenēm, tās vilktin pievilka viņu, — tomēr tikai tās, kas bija patiesi skaistas. Skolā bija divas trīs meitenes, kuras ieraugot viņam nāca prātā grāmatās lasītie dzejiskie salīdzinājumi: «Skaistums kā uzvilkts loks», «Tev zelta mati, daiļa seja», «Ak, jaukais tēls, ak, fejas gaita», taču meiteņu klātbūtnē viņš mulsa. Zēns savā iztēlē apveltīja tās ar lielāku daili, nekā tām īstenībā piemita, — skaistums mājoja viņa dvēselē, kaut viņš to neapzinājās. Viena meitene ar nobriedušām vārpām līdzīgiem, zeltainiem matiem, kuri kuplās pīnēs bija sasprausti pakausī, pastāvīgi nodarbināja viņa domas. Jūdžins dievināja meiteni iztālēm, bet viņa to nezināja. Meitenei prātā nenāca, ka zēna melnās, degošās acis kavējas pie viņas, līdzko viņa novērsusies. Meitenes vecāki drīz pārcēlās uz citu pilsētu, viņa aizbrauca, un laiks dziedināja Jūdžina brūces, — pasaulē bija vēl tik daudz skaistuma. Taču meitenes matu krāsa un cēlās kakla līnijas iespiedās viņam atmiņā uz visiem laikiem.

Vitla bija domājis dot bērniem augstāko izglītību, taču neviens no viņiem nejuta alkas pēc zinībām. Varbūt viņi bija gudrāki par grāmatām, jo dzīvoja iztēles un jūtu pasaulē. Silvija sapņoja par mātes laimi un divdesmit viena gadā vecumā apprecēja Henriju Berdžesu, Bendžamena S. Berdžesa, avīzes Morning Appeal [Rīta aicinājums] izdevēja dēlu, un jau pirmajā kopdzīves gadā laida pasaulē mantinieku. Mirtla, iegrimusi algebrā un trigonometrijā, prātoja, vai kļūt par skolotāju vai precēties, jo ģimenes ierobežotie līdzekļi prasīja, lai viņa pati sevi uzturētu. Jūdžins mācījās kā pa sapņiem un nerūpējās par praktisku zināšanu iegūšanu. Viņš šo to rakstīja, bet šie sešpadsmit gadu veca zēna mēģinājumi vēl bija bērnišķīgi. Viņš zīmēja, tomēr nebija neviena, kas varētu pateikt, vai zīmējumiem ir kāda vērtība. Visam praktiskajam viņa acīs nebija nekādas nozīmes, un viņu biedēja tas, ka dzīve spiež cilvēku nodoties praktiskam darbam — pirkt un pārdot, kā to darīja tēvs, vest tirdzniecības grāmatas, nodarboties ar lieliem veikaliem. Jūdžinu tas mulsināja, un viņš jau zēna gados sāka prātot, kas gan no viņa iznāks. Viņš nepēla tēva nodarbošanos, tikai tā viņu neinteresēja. Viņš saprata, ka tā ir bezjēdzīga, garlaicīga dzīšanās pēc maizes kumosa, tāpat arī apdrošināšanas aģenta profesijā nebija nekā pievilcīga. Vajadzēja krietni saņemties, lai izlasītu visus bezgalgaros paragrafus, kas ietilpa apdrošināšanas polisē. Kad vakaros vai sestdienās vajadzēja palīdzēt tēvam veikalā, zēns jutās kā nosodīts. Šis darbs viņam derdzās.

Kad Jūdžinam palika divpadsmit gadu, tēvs jau sāka noprast, ka no dēla nekāds veikalnieks neiznāks, un, kad zēnam apritēja sešpadsmitais gads, tēvs bija jau galīgi pārliecinājies par to. Spriežot pēc grāmatām, ar kurām zēns aizrāvās, un tāpat pēc viņa atzīmēm skolā, tēvam bija skaidrs, ka Jūdžinu neinteresē arī mācības. Mirtla, kura gan bija brālim divas klases priekšā, bet dažreiz mācījās ar viņu vienā telpā, stāstīja, ka Jūdžins vienmēr esot kā aizsapņojies un lūkojoties ārā pa logu.

Jūdžina pieredze attiecībā uz meitenēm nebija nekāda plašā. Viņa dala bija aši garām slīdošās izjūtas, kādas mums visiem ir agrā jaunībā, kad zagšus noskūpstām meitenes vai viņas zagšus noskūpsta mūs — pēdējo varēja attiecināt uz Jūdžinu. Viņš nebija iemīlējies kādā noteiktā meitenē. Viņam bija četrpadsmit gadu, kad viesībās jauniņa skolniecīte izraudzījās viņu par savu tā vakara kavalieri un rotaļā «pasts» tumšā istabā meitenes rokas apvija viņa kaklu un meitenes lūpas pieskārās viņējām. Tas bija neaizmirstams mirklis, taču abiem nebija lemts vēl kādreiz sastapties. Pamatojoties uz šo pirmo pārdzīvojumu, Jūdžins sapņoja par mīlu, taču vienmēr bikli, iztālīm. Viņš baidījās no meitenēm, un tās, patiesību sakot, baidījās no viņa, jo nevarēja zēnu izprast.

Tomēr sava septiņpadsmitā dzīvības gada rudenī Jū džins sastapa meiteni, kura viņu dziļi ietekmēja. Stella Epltona bija īsta skaistule, gaišmate ar tumšzilām acīm un slaidu silfīdas augumu. Viņa bija vienos gados ar Jūdžinu. Stella bija valdzinoši jautra un dzīvespriecīga, pati nemaz neapzinādamās, cik bīstams ir viņas skaistums jūtīgajām vidusmēra vīriešu sirdīm. Viņa labprāt flirtēja ar zēniem tāpēc, ka flirts viņu uzjautrināja, un nevis tāpēc, ka viņai kāds zēns sevišķi patiktu. Viņas koķetērija bija brīva no sīkumaina aprēķina, viņai šķita, ka visi zēni ir jauki, turklāt kautrīgie viņu saistīja vairāk nekā pārgudrie. Jūdžins viņai iepatikās galvenokārt ar savu kautrību.

Jūdžins mācījās pēdējā klasē, kad pirmo reizi ieraudzīja Stellu, kura nesen bija ieradusies Aleksandrijā un iestājusies priekšpēdējā. Viņas tēvs bija atbraucis no Molinas pilsētas Ilinoisas štatā un sāka šeit strādāt par pārvaldnieku jaunajā pievadsiksnu fabrikā. Stella ātri sadraudzējās ar Mirtlu, — laikam viņu saistīja Mirtlas lēnīgais raksturs, tāpat kā Mirtlu Stellas draiskulība.

Kādu pēcpusdienu, kad Mirtla un Stella nāca mājup no pasta pa Galveno ielu, viņas sastapa Jūdžinu, kurš devās apciemot kādu draugu. Jūdžins, ieraudzījis meitenes, gribēja aiz kautrības bēgt, bet viņas jau bija zēnu pamanījušas, un Stella pašapzinīgi tuvojās, tāpat Mirtla alka aizturēt brāli, lai parādītu tam savu glīto draudzeni.

— Vai tu nāc no mājām? Mirtla uzrunāja brāli. Nu viņai radās iespēja abus iepazīstināt, jo zēns nekur nevareja izbēgt. — Mis Epltona, tas ir mans brālis Jūdžins.

Stella apveltīja viņu ar saulainu, iedrosminošu smaidu un savu roku, kuru viņš bikli paspieda. Zēns bija pavisam uztraucies.

— Es neesmu visai tīrs, — viņš atvainodamies murmināja. Es palīdzēju tēvam labot ratus.

— Nieki, — Mirtla attrauca. — Uz kurieni tu ej?

— Pie Harija Morisa, — viņš paskaidroja.

— Ko tu tur darīsi?

— Mēs iesim riekstot.

— O, no riekstiem es arī neatteiktos, — iesaucās Stella.

— Es jums tos atnesīšu, — viņš galanti piedāvājās.

Stella atkal pasmaidīja.

— Ļoti priecāšos.

Stellai gandrīz jau gribējās lūgt, lai Jūdžins ņem viņas līdzi, bet viņa neiedrošinājās.

Jūdžinu viņas burvība mirklī savaldzināja. Stella bija viena no tām nesasniedzamajām būtnēm, kuras arī agrāk bija pavīdējušas pie viņa apvāršņa. Viņa mazliet atgādināja meiteni ar zeltainajiem matiem, tikai tā bija izskatījusies vairāk pēc šās zemes iemītnieces, turpretim Stella likās trausla, smalka, kā rožaina porcelāna statuete. Viņa šķitās glezna, kaut īstenībā bija veselīga un spēcīga. Jūdžinam aizrāvās elpa, viņam uznāca bailes. Ko gan šī meitene domā par viņu?

— Mums jāiet uz mājām, — Mirtla ierunājās.

— Es labprāt ietu jums līdzi, ja nebūtu norunājis ar Hariju.

— Nekas, mēs neņemsim ļaunā, — Mirtte atteica.

Jūdžins atvadījās, juzdams, ka radījis nožēlojamu iespaidu. Stellas acis jautājoši vērās viņā. Meitene noskatījās viņam nopakaļ.

— Cik viņš jauks,—Stella vaļsirdīgi sacīja Mirtlai.

— Jā, tā ir, tikai viņš ļoti vairās no cilvēkiem.

— Kāpēc?

— Viņam diezgan vāja veselība.

— Man patīk viņa smaids.

— Es viņam to pateikšu!

— Ak, lūdzu, nesaki vis! Tu taču neteiksi, vai ne?

— Nē.

— Bet smaids viņam patiešām jauks.

— Atnāc pie mums kādu vakaru, tu viņu noteikti sastapsi.

— Labprāt. Tas tiešām būs lieliski.

— Atnāc sestdienas vakarā un paliec pa nakti. Viņš tad arī ir mājās.

— Es atnākšu, — Stella nosolījās. — Tas tik būs skaisti!

— Es redzu, ka viņš tev iepaticies, — Mirtla iesmējās.

— Man viņš patiešām patīk, — Stella bez aplinkiem atzinās.

Otrā sastapšanās notika, kā norunāts, sestdienas vakarā, kad Jūdžins pārnāca no apnicīgā darba tēva apdrošināšanas kantorī. Stella bija ieradusies uz vakariņām. Jūdžins pamanīja viņu pa vaļējām viesistabas durvīm un metās augšā pārģērbties, jo viņā liesmoja jaunības uguns, kuru šai vecumā nevar apslāpēt ne kuņģa kaites, ne vārgas plaušas. Līksmas trīsas skrēja pār viņa augumu. Viņš pievērsa sevišķu uzmanību savai tualetei, sasēja sarkano kaklasaiti skaistā mezglā un rūpīgi pāršķīra matus uz celiņa. Pēc laiciņa viņš nonāca lejā, prātodams, ka jāpasaka Stellai kaut kas gudrs, viņa cienīgs, citādi meitene nepamanīs, cik viņš interesants, taču reizē viņš baidījās, ka netiek pārprasts. Kad viņš ienāca ēdamistabā, Stella ar māsu sēdēja pie kamīna. Galda lampa ar sarkanpuķotu abažūru lēja maigu gaismu istabā. Tā bija šādos namos parasta viesistaba — vidū galds ar zilu galdautu, fabrikā ražoti krēsli, plaukts ar romāniem un vēstures grāmatām, taču te bija mājīgi, un šis mājīgums izpaudās visā telpas iekārtā.

Misis Vitla staigāja te iekšā, te ārā, apkopdama savu mājasmātes soli. Tēva vēl nebija mājās, viņu gaidīja tikai uz vakariņām, jo viņš bija aizbraucis uz kādu attālu pilsētu, cerēdams tur pārdot kādu šujmašīnu. Jūdžinam bija vienalga, vai tēvs mājās vai ne. Misters Vitla labprāt jokoja un, kad bija labā omā, šad tad zobojās par bērniem, manīdams, ka tiem mostas interese uz pretējo dzimumu: viņš mēdza pareģot, ka jauniešu vētrainās kaislības izbeigšoties kādreiz gluži prozaiskā veidā. Viņš iegalvoja Mirtlai, ka tā galu galā apprecēšot zirgu dakteri, bet Jūdžinam paredzēja par sievu kādu Elzu Braunu, kurai, kā misis Vitla izteicās, esot vienmēr sataukojušies mati. Ne Mirtla, ne Jūdžins neņēma ļaunā tēva jokus. Jūdžins pat pielaidīgi smīnēja, jo viņš jokus cienīja, bet jau šai vecumā zēns prata pietiekami pareizi novērtēt tēvu. Viņš redzēja, cik nožēlojama ir tēva profesija, un viņam šķita smieklīgi, ka tamlīdzīga profesija varētu būt lemta arī viņam, Jūdžinam. Viņš nealka izsacīt savus uzskatus, taču viņā virda protests pret visu ikdienišķo kā izkususi magma atturības krāterī, no kura laiku pa laikam paceļas dūmi, baiga zīme tiem, kas to saprot. Ne tēvs, ne māte viņu nesaprata. Viņiem Jūdžins bija dīvains zēns, sapņains, slimīgs, kurš vēl nav skaidrībā, ko īsti grib.

— Ā, tu arī esi klāt! — Mirtla izsaucās, viņam ienākot. — Nāc apsēdies.

Viņš nostājās pozā pie kamīna, gribēdams ietekmēt meiteni, taču nezināja, kā iesākt sarunu. Apjukums neļāva viņam bilst ne vārda.

— Tu nu gan neuzminēsi, ko mēs nupat darījām! — Mirtla iečivinājās, vēlēdamās brālim palīdzēt.

— Nu, ko tad? — viņš apmulsis atsaucās.

— Uzmini! Pamēģini uzminēt!

— Miniet kaut vienreiz, — pievienojās Stella.

— Jūs grauzdējāt kukurūzu, — Jūdžins riskēja pasmīnēdams.

— Uz to pusi ir. — Tā bija Mirtla, kas to sacīja. Stella nenolaida no Jūdžina lielās zilās acis.

— Miniet vēlreiz, — viņa ierosināja.

— Kastaņus! — viņš minēja.

Stella jautri pameta ar galvu. «Kādi mati!» Jūdžins nodomāja un tad uzprasīja:

— Un kur tie ir?

— Te jums būs viens, — iesmējās viņa jaunā paziņa, pastiepdama kastani uz smalkās delnas.

Stellas laipno smieklu iedrošināts, viņš atguva valodu.

— Sīkstule!

— Kāda bezkaunība! — viņa izsaucās. — Es viņam atdevu vienīgo kastani, kas man bija. Nedod viņam nevienu no savējiem, Mirtla!

— Es ņemu savus vārdus atpakaļ, — Jūdžins atvainojās. — Es nezināju.

— Nedošu arī! — Mirtla paziņoja. — Še, Stella, ņem tos un nedod viņam neko! — Un viņa iemeta pāris atlikušo kastaņu Stellas pretī pastieptajās rokās.

Jūdžins saprata māsas nodomu. Tas bija izaicinājums. Viņam jāmēģina atņemt Stellai kastaņi. Viņš pievienojās Mirtlas plānam.

— Tā neiet! — viņš pastiepa roku. — Tas nav pareizi!

Stella lēni papurināja galvu.

— Kaut vienu pašu, — Jūdžins neatlaidās.

Viņa tikpat lēni un noraidoši purināja galvu.

— Vienu pašu, — Jūdžins lūdza, pievirzīdamies tuvāk.

Zeltainā galviņa nepiekrita. Taču meitenes roka bija Jūdžinam tik tuvu, ka viņš varētu to satvert. Stella gan gribēja aizlikt to aiz muguras un satvert kastaņus otrā rokā, taču Jūdžins pieskrēja klāt un saķēra pirkstus, kas turēja kastaņus.

— Mirtla! Ašāk! — viņa sauca.

Mirtla pieskrēja palīgā, un nu viņas bija divas pret Jūdžinu. Pašā cīņas karstumā Stellai izdevās izlocīties un piecelties kājās. Viņas mati aizskāra zēna seju. Viņš cieši turēja meitenes mazo rociņu. Uz mirkli Jūdžins ielūkojās Stellai acīs. Kas notika? To viņš nevarēja pateikt, tikai palaida meitenes roku vaļā un dāvāja viņai uzvaru.

— Re, nu, — viņa pasmaidīja, — tagad es jums došu vienu kastani.

Jūdžins smiedamies paņēma to. Viņš gan vēlējās satvert meiteni savās rokās.

Neilgi pirms vakariņām ienāca tēvs un apsēdās pie viņiem, bet drīz vien paņēma Čikāgas avīzi un iegāja ēdamistabā lasīt. Tad māte aicināja visus pie galda, un Jūdžins sēdēja blakus Stellai. Viņu ārkārtīgi interesēja viss, ko meitene runāja vai darīja. Viņš vēroja, kā kustējās Stellas lūpas. Kad kļuva redzami viņas zobi, Jūdžins domāja, cik tie ir skaisti. Cirta uz Stellas pieres māja viņam kā zeltains pirkstiņš. Viņš visā pilnībā izjuta, cik burvīgs ir dzejiskais izteiciens «viņas matu dzirkstošais zelts».

Pēc vakariņām viņš, Mirtla un Stella atgriezās viesistabā. Tēvs palika ēdamistabā lasīt avīzi, māte mazgāja traukus. Pēc brītiņa Mirtla izgāja mātei palīdzēt, un Jūdžins palika divatā ar Stellu. Nu, kad viņi bija vieni, Jūdžins neatrada vārdus, ko sacīt. Meitenes skaistums spieda viņu klusēt.

— Vai jums patīk iet skolā? — Stella pēc brītiņa ierunājās. Viņai laikam šķita, ka nav pieklājīgi sēdēt un klusēt.

— Ne visai, — viņš atbildēja. — Man tur nav nekā interesanta. Es domāju visā drīzumā mest mācības pie malas un iet strādāt.

— Ko jūs vēlaties darīt?

— Vēl nezinu, — es gribētu kļūt par mākslinieku. — Pirmo reizi mūžā viņš atklāja savu godkāro nodomu, pats nezinādams, kāpēc, bet Stella palaida viņa -vārdus neievērotus garām.

— Es baidījos, ka mani neuzņems priekšpēdējā klasē, —: viņa sacīja, —- bet uzņēma gan. Molinas skolas direktors bija atrakstījis šejienes direktoram.

— Tādos gadījumos skolotāji drausmīgi piesienas, — Jūdžins līdzjūtīgi attrauca.

Stella piecēlās un piegāja pie plaukta aplūkot grāmatas. Jūdžins pēc brītiņa sekoja viņai.

— Vai jums patīk Dikenss? viņa jautāja.

— Ļoti, — zēns atbildēja, svinīgi palocīdams galvu.

— Man gan ne. Viņa romāni pārāk gari. Es labāk lasu Skotu.

— Skots man arī patīk, — Jūdžins piebilda.

— Es jums tūliņ nosaukšu skaistu grāmatu, kura man patīk. — Viņa mirkli klusēja, pavērusi lūpas, pūlēdamās atcerēties nosaukumu, tad pacēla roku, it kā cerēdama notvert šo nosaukumu gaisā.

— «Skaistais dievs!» — viņa beidzot izsaucās.

— Jā, laba grāmata, — Jūdžins piekrita. — Sevišķi brīnišķīga ir aina vecajā acteku templī, kur grib upurēt Avahu.

— Man arī tā patīk, — viņa pievienojās.

Stella paņēma no plaukta «Ben-Huru» un sāka nesteigdamās to šķirstīt

— Arī šis ir labs romāns.

— Brīnišķīgs!

Abi apklusa, un Stella aizgāja pie loga, nostādamās zem lētajiem tila aizkariem. Ārā spīdēja mēnesnīca. Koku rindas, kas ieslēdza ielu no abām pusēm, stāvēja kailas, zāle bija brūna un nedzīva. Caur tievo zaru vijumu, kas atgādināja sudrabainu filigrānu, viņi varēja redzēt lampas degam citos namos aiz pusnolaistajām štorām. Pagāja garām kāds vīrs kā melna ēna krēslā.

— Vai te nav skaisti? — Stella iejautājās.

Jūdžins pienāca tuvāk.

— Jauki, — viņš atbildēja.

— Kaut drīzāk iestātos sāls un varētu sākt slidot. Vai jūs slidojat? — meitene pagriezās pret viņu.

— Protams.

— Ak, cik labi slidotavā tādā mēness naktī! Molinā es daudz tiku slidojusi.

— Mēs arī te bieži slidojam. Mums taču ir divi ezeri.

Jūdžinam atausa atmiņā kristāldzidrās naktis, kad ledus Zaļajā ezerā plaisāja, dobji brakšķēdams.. Viņš atcerējās trokšņainos zēnu un meiteņu barus, tālas ēnas, zvaigznes. Līdz šim viņš nebija sastapis meiteni, ar kuru būtu patīkami slidot kopā. Nebija tādas, ar kuru viņš justos omulīgi. Reiz viņš bija pakritis kopā ar savu pārinieci, un tad viņam gandrīz vai pārgāja patika uz slidošanu. Ar Stellu viņš varētu slidot. Jūdžins nojauta, ka arī meitenei patiktu slidot kopā ar viņu.

— Kad uznāks sals, varēsim iet visi slidot, — viņš iedrošinājās pateikt. Mirtla arī slido.

— Cik tas būs brīnišķīgi! — Stella sasita plaukstas.

Viņa brīdi vēl stāvēja pie loga, vērdamās ielā, tad atnāca pie kamīna un nostājās Jūdžina priekšā, domīgi nolaidusi acis.

— Kā jums šķiet, vai jūsu tēvs paliks šeit? — zēns ievaicājās.

— Domāju gan. Viņam te ļoti patīkot.

— Un jums?

— Jā... tagad man arī patīk.

— Kāpēc tagad?

— Tāpēc, ka agrāk man te nepatika.

— Kāpēc nepatika?

— Laikam gan tāpēc, ka visi man bija sveši. Taču tagad man patīk.

Viņa pacēla acis. Jūdžins pienāca tuvāk.

— Pilsētiņa ir gluži jauka, — viņš sacīja, — tikai man te nav ko darīt. Es domāju nākamgad braukt projām.

— Kurp jūs brauksiet?

— Uz Čikāgu. Te es neparko nepalikšu.

Stella pavērsās pret uguni, bet Jūdžins pienāca vēl tuvāk un atspiedās uz meitenes krēsla atzveltnes. Viņa juta, ka zēns stāv gluži tuvu, bet nepakustējās. Jūdžins pats brīnījās par savu drosmi.

— Bet jūs taču brauksiet atpakaļ? — meitene vaicāja.

— Iespējams. Tas no daudz kā atkarīgs. Droši vien atgriezīšos.

— Es gan nebūtu domājusi, ka jūs dziraties tik drīz pamest šejieni.

— Kāpēc?

— Jūs taču sacījāt, ka te ir skaisti.

Jūdžins neko neatbildēja, un Stella atskatījās pār plecu. Zēns bija pieliecies gluži tuvu.

— Vai nāksiet ar mani šoziem slidot? — viņš nozīmīgi jautāja.

Stella palocīja galvu. Ienāca Mirtla.

— Par ko jūs abi runājāt? — viņa uzprasīja.

— Par to, cik pie mums jauki slidot, —Jūdžins atbildēja.

— Man ļoti patīk slidot! — Mirtla izsaucās.

— Man tāpat, — Stella piebalsoja. — Tas ir burvīgi.

II n o d a ļ a

Dažas no šā iemīlēšanās laika epizodēm, lai cik tās bija acumirklīgas, atstāja Jūdžina sirdī dziļas pēdas. Drīzumā uzkrita sniegs. Zaļais ezers aizsala, un viņš ar Stellu sāka iet uz slidotavu. Sals pieturējās tik ilgi, ka vīri brauca pajūgos ar speciāliem zāģiem uz Millerpointu, kur varēja dabūt ledu, un zāģēja tur ārā pēdu biezus ledus bluķus. Pēc Pateicības svētkiem gandrīz ik vakaru zēnu un meiteņu bari nāca no skolas un šaudījās pa ledu kā ūdens vaboles. Jūdžins vienmēr nevarēja to darīt, jo bieži vakaros un sestdienās viņam vajadzēja palīdzēt tēvam veikalā. Taču katru brīvu vakaru viņš lūdza Mirtlu, lai tā paaicina Stellu, un tad visi trīs devās uz ezeru. Dažreiz viņš aicināja meiteni iet divatā. Šad tad viņa paklausīja.

Kādreiz slidodami viņi nonāca pie augsta krasta, kura nogāzē atradās mājiņu pudurītis. Bija uzlēcis mēness, un tā burvju stari atspīdēja ledus spoguļgludajā klajā. Koki, kas auga gar krastu, izveidoja melnu biezokni, caur kuru mirgoja apgaismoto logu dzeltenās, mājīgās ugunis. Jūdžins un Stella, kuri bija aizsteigušies pārējiem slidotājiem priekšā, nolēma griezties atpakaļ. Stellas zeltainās sprogas, izņemot pāris gredzenos sagriezušos cirtu, slēpās zem adītas cepurītes, viņas augumu līdz pat gurniem ieskāva cieši pieguļošs balts vilnas svīteris. Viņai bija pelēki biezas vadmalas svārki un uz zeķēm uzvilktas baltas vadmalas getras. Viņa izskatījās valdzinoša un apzinājās to.

Kad abi pagriezās atpakaļ, Stellai pēkšņi atraisījās slida. Viņa sagrīļojās un izbailēs iesaucās.

— Pagaidiet, — Jūdžins sacīja, — es palīdzēšu.

Stella nostājāsviņam priekšā, un viņš, nometies ceļos, sāka raisīt vaļā sapiņķējušos siksniņu.

Noņēmis slidu, viņš paskatījās augšup, un meitene smaidot palūkojās uz viņu. Jūdžins nometa slidu un, apskāvis meitenes gurnus, piekļāva galvu pie viņas auguma.

— Jūs esat nelāga zēns, — Stella sacīja, tomēr labu bridi palika tā stāvam, jo jutās kā centrālā persona brīnišķīgā pasakā. Viņa novilka Jūdžina adīto cepuri un noglāstīja zēna matus. Zēns gandrīz vai apraudājās, tik laimīgs viņš bija, taču reizē šis glāsts pamodināja viņā svelmīgu kaisli. Viņš cieši piekļāva meiteni sev klāt.

— Piestipriniet taču man slidu, — viņa prātīgi aizrādīja.

Jūdžins piecēlās un gribēja apskaut Stellu, bet viņa neļāvās.

— Nē, nē, — viņa protestēja. — Tā nedrīkst. Tad es nenākšu vairs slidot ar jums.

— O, Stella! — viņš lūdzās.

— Es runāju nopietni, — viņa nepiekāpās. — Tā nedrīkst darīt.

Jūdžins aizskarts un saīdzis paklausīja. Viņš bija sabijies no meitenes enerģiskā pretspara. Izrādījās, ka viņa ir bērnišķīgāka, nekā zēns bija iedomājies.

Kādu citu reizi vairākas skolnieces bija sarīkojušas vizināšanos kamanās un ielūgušas arī Stellu, Jūdžinu un Mirtlu. Nakts bija zvaigžņota, sniegota, gaiss ne pārāk salts, bet uzmundrinošs. Milzīgu ori bija nocēluši no riteņiem, uzlikuši uz sliecēm un iekšā sametuši salmus un kažokus. Kamanas bija jau apbraukājušas kādus desmit mierpilnus namiņus, kad beidzot apturēja pie Jūdžina un Mirtlas namdurvīm. Stellas vēl nebija kamanās, taču drīz piebrauca arī pie viņas namiņa.

— Nāc šurp! — sauca Mirtla, kas sēdēja krietni tālu no brāļa. Tas Jūdžinu sadusmoja. — Sēdiet man blakus, — viņš aicināja meiteni, baidīdamies, ka viņa to neaicināta nedarīs. Stella iekāpa gan pie Mirtlas, bet vieta nebija viņai pa prātam, un viņa virzījās tālāk. Jūdžins pierāvās cik varēdams, un meitene it kā nejauši atsēdās viņam līdzās. Viņš apsedza Stellu ar bizoņādas kažoku un priekā notrīsēja, ka viņa ir šeit. Kamanas, zvārguļiem šķindot, apbraukāja pilsētu, savācot pārējos, un tad viņi beidzot izjoņoja klajumā. Viņi traucās garām melniem, kupenās iegrimušiem siliem un pie zemes pieplakušām, baltām koka mājiņām, kuru aizsalušie logi lēja blāvu, romantisku gaismu. Neskaitāmas zvaigznes spoži laistījās. Šī aina bezgala satrauca Jūdžinu, jo viņs bija iemīlējies un blakus sēdēja viņa meitene, un viņas seja balsnīja ēnā. Viņš juta tik tuvu Stellas maigo vaigu, acis, mīkstos matus.

Visapkārt tērzēja un dziedāja, un Jūdžinam izdevās vispārējā līksmībā nepamanītam apskaut Stellu, saņemt viņas roku savējā, dziļi ielūkoties viņas acīs, mēģinot izprast to izteiksmi. Stella vienmēr bija atturīga un piekāpās tikai līdz zināmai robežai. Reizes trīs četras viņš slepus noskūpstīja meitenes vaigu un vienreiz lūpas. Izmantodams mirkli, kad apkārt bija gluži tumšs, viņš spēcīgi piekļāva meiteni pie sevis un uzspieda uz viņas lūpām ilgu, juteklīgu skūpstu, kas Stellu nobiedēja.

— Nē, — viņa uztraukta turējās pretī, —tā nedrīkst!

Viņš pagaidām paklausīja, nojauzdams, ka aizgājis par tālu. Tomēr šīs nakts burvība un meitenes daiļums uz mūžu palika viņa atmiņā.

— Manuprāt, Jūdžinu vajadzētu nodot darbā pie kādas avīzes vai citā līdzīgā vietā, —vecais Vitla kādreiz ierunājās savai sievai.

— Laikam gan tas būs vienīgais darbs, kur viņš pašlaik der, — atsaucās .misis Vitla, jau samierinājusies ar domu, ka viņas zēns vēl nav atradis savu īsto darba lauku. — Ar laiku viņš atradīs ko labāku. Tu jau zini, ka viņam vāja veselība.

Vitlam gan bija aizdomas, ka dēls ir tikai slinks, taču skaidri pārliecināts par to nebija. Viņš izsacīja domas, ka misters Bendžamens S. Berdžess, Silvijas nākamais vīratēvs, Morning Appeal redaktors un izdevējs, varētu dot Jūdžinam reportiera vai burtliča vietu, lai zēns pakāpeniski iepazītos ar darbu. Tiesa, Morning Appeal ir neliels kalpotāju skaits, bet misters Berdžess drošj vien neatteiksies pieņemt Jūdžinu par reportieri, ja zēns var ko uzrakstīt, vai par burtliča mācekli, jeb vai abos darbos reizē. Vitla ierunājās par to Berdžesam, saticis viņu uz ielas.

— Klau, Berdžes, vai jūsu avīzē nebūtu kāda vietiņa manam dēlam? Viņam patīk šo to rakstīt, un viņš iedomājies, ka prot arī zīmēt, lai gan es par to daudz nedodu. Jādabū viņam kāds darbs. Skolā viņš lāpa slinkumu. Varbūt no viņa iznāk burtlicis. Nebūs nekāda nelaime, ja viņš sāks no pašām ābeces gudrībām, tas viņam noderēs, ja viņš gribēs iet šai virzienā tālāk. Cik jūs viņam maksāsiet sākumā, tas nav svarīgi.

Berdžess mirkli padomāja. Viņš bija Jūdžinu šad tad redzējis un nezināja par viņu neko sliktu, vienīgi to, ka zēns esot izklaidīgs un diezgan nenosvērts.

— Atsūtiet viņu kādreiz pie manis, — Berdžess vienaldzīgi atbildēja. — Varbūt es atradīšu viņam ko piemērotu.

— Es jums par to būtu ļoti pateicīgs, — Vitla atbildēja. — Patlaban no viņa nav nekāda labuma.

Abi šķīrās. Vitla pārnāca mājās un pastāstīja par sarunu Jūdžinam.

— Berdžess teica, ka varētu pieņemt tevi par burtlici vai reportieri pie savas avīzes. Iegriezies pie viņa tuvākajās dienās, — viņš sacīja, dēlam, kurš sēdēja un lasīja lampas gaismā.

— Tā? — Jūdžins mierīgi atsaucās. — Reportieris no manis neiznāks, varbūt burtlicis. Vai tu apjautājies viņam pēc vietas?

Jā, — Vitla atbildēja. — Tev tomēr vajadzēs pieiet pie viņa.

Jūdžins iekoda lūpu zobos. Viņš saprata, ka tas ir mājiens uz viņa tieksmi dzīvot bezdarbībā. Tiesa, tēvam no viņa nav nekāda labuma. Taču burtliča profesija nav nekāda spožā karjera cilvēkam ar viņa raksturu.

— Labi, — viņš nolēma, — kad beigsies skolas mācības.

— Parunā nu vien ar viņu pirms tam, citādi kāds var aizsteigties tev priekšā. Tev nemaz nenāktu par ļaunu izmēģināt roku šai darbā.

— Labi, es parunāšu, —- Jūdžins paklausīgi sacīja.

Un tā kādā saulainā aprīļa pēcpusdienā viņš iegāja mistera Berdžesa kantori. Tas atradās redakcijas trīsstāvu nama apakšstāvā pilsētas centra laukumā. Misters Berdžess, drukns, papliku galvu, zobgalīgi uzlūkoja viņu caur brillēm tērauda ietvaros. Tas matu mazumiņs, kas misteram Berdžesam bija palicis, metās jau sirms.

— Tātad jums patiktos pastrādāt avīzē?—viņs apjautājās.

— Jā, es gribētu izmēģināt savas spējas šai darbā, — zēns atbildēja. — Varbūt tas ir man piemērots.

— Varu jau iepriekš pateikt, ka tur nav nekā sevisķi interesanta. Jūsu tēvs stāstīja man, ka jūs rakstot.

— Man loti gribētos rakstīt, bet vēl man nekas neiznāk. Es labprāt mācītos par burtlici. Ja vispār kādreiz varēšu rakstīt, tad ar prieku to darīšu.

— Kad jūs gribētu stāties darbā?

— Līdzko beigsies mācības skolā, ja jums nav iebildumu.

— Man tas vienalga. īstenībā man neviens darbinieks nav vajadzīgs, bet es jums kaut ko sameklēšu. Vai piecnieks nedēļā jūs apmierinās?

— Jā, ser.

— Nu, tad ierodieties, līdzko būsiet brīvs. Tad paskatīšos, ko varu darīt jūsu labā.

Ar tuklās rokas mājienu viņš atlaida nākamo burtlici uņ pievērsās nodeltētajam, ar avīzēm apkrautajam, melnajam riekstkoka rakstāmgaldam, ko apgaismoja elektriskā spuldze zem zaļa abažūra. Jūdžins izgāja ārā, vēl vienmēr juzdams svaigas tipogrāfijās krāsas un ne mazāk kodīgo mitru avīžu smaku. Viņam šķita, ka pamēģināt būs interesanti, lai gan iespējams, ka tā būs velta laika šķiešana. Viņš diezin cik augsti nevērtēja Aleksandri ju. Reiz viņš noteikti brauks no šejienes projām.

Morning Appeal redakcija ne ar ko neatšķīrās no jebkuras citas provinces avīzes redakcijas kurā katrā vietā uz zemeslodes. Pirmajā stāvā atradās kantoris ar logiem uz ieju, telpā aiz tā — vienīgā lielā plakanā spiede un drukājamās mašīnas. Otrajā stāvā atradās saliktuve ar burtu kastēm uz augstiem statīviem, jo Morning Appeal, tāpat kā vairumu provinces avīžu, salika ar roku; turpat ielas pusē bija tumšs tā saucamā redaktora, izdevniecības vadītāja un pilsētas hronikas dajas vadītāja kabinets, jo šos visus trīs pārstāvēja viena persona, kāds misters Kalebs Viljamss, kuru Berdžess bija sazin kur izrāvis pirms vairākiem gadiem. Viljamss bija neliela auguma kalsnējs, stiegrains vīrs ar smailu, melnu bārdiņu un stikla aci, kas dīvaini blenza ar melno redzokli. Viņš bija runīgs, neparasti rosīgs, vienmēr zemu novilcis pāri pierei zaļo aizsargu pret gaismu, ar brūnu koka pīpīti zobos. Viņš bija uzkrājis bezgaldaudz zināšanu, strādādams par žurnālistu galvaspilsētā, un nu noenkurojies šeit ar sievu un trim bērniem pēc ilgas klejošanas pa vētraino dzīves jūru. Pēc darba beigšanas viņš ar prieku aprunājās gandrīz vai ar katru par dzīvi un visādiem notikumiem. No astoņiem rītā līdz diviem pēcpusdienā viņš vāca pilsētas trūcīgās jaunās ziņas un vai nu pats rakstīja avīzei, vai rediģēja. Acīm redzot, viņam bija vesels bars korespondentu visā apgabalā, kuri ik nedēļas piesūtīja viņam veselus žūkšņus vietējo notikumu. Šo to viņš saņēma telegrāfiski no Associate Press [Amerikas telegrāfa aģentūra], un daudz laika un pūļu viņam ietaupīja «standartpielikums» — divas lappuses ar daiļliteratūru, padomiem mājsaimniecībā, medicīnas patentlīdzekju sludinājumiem un vēl šo to. Lielāko daļu saņemtā materiāla Viljamss pat nerediģēja.

— Čikāgā mēs rediģēšanai pievērsām lielu uzmanību, — viņš mēdza stāstīt katram, kas pagadījās tuvumā, bet te ar to nav ko noņemties. Mūsu lasītāji to arī nemaz neprasa. Viņi meklē vietējās ziņas, un es gādāju, cik varu, lai tās būtu.

Sludinājumu daļu vadīja pats misters Berdžess. Viņš arī vāca sludinājumus un sekoja, lai tos saliktu atbilstoši klienta prasībām un attiecīgi ievietotu, protams, atkarīgi no tās dienas materiāla un citu klientu tiesībām un pretenzijām. Uz viņu balstījās visa avīze, viņš kārtoja tās lietas un noteica tās politisko kursu. Šad un tad viņš rakstīja ievadrakstus vai kopā ar Viljamsu nosprieda, kādā garā tie rakstāmi, pieņēma apmeklētājus, kas bija ieradušies redakcijā, un atrisināja visus sarežģījumus. Viņš bija nodevis savu avīzi republikāņu partijas rīcībā, un tas šķita pilnīgi dabiski, jo viņš pats bija republikānis pēc sava temperamenta un. noskaņojuma. Reiz viņam bija piedāvājuši pastmeistara posteni kā balvu par zināmiem pakalpojumiem, tomēr viņš bija atteicies, jo avīze sniedza viņam vairāk ienākumu, nekā šis jaunais postenis varēja dot. Viņa rokās nonāca visi apgabala un pilsētas sludinājumi, kādus vien republikāņu partijas līderi varēja sagādāt, un tas bija viņa labklājības pamats. Viljamss šo to zināja par sarežģītajām mahinācijām, kurās Berdžesu ievilka politika, taču tas uzcītīgajam darbiniekam nesagādāja raizes. No padomu došanas Viljamss mēdza atturēties. — Man jānopelna maize sev, sievai un trim bērniem. Pietiek ar to. Kāpēc man jālauza galva par citu darīšanām? — Tādā kārtā redakcijā valdīja mierīga, lietišķa un bieži pat visai patīkama atmosfēra. Te strādāt bija viens vienīgs prieks.

Kad Vitla, pabeidzis vienpadsmito klasi un kļuvis apaļus septiņpadsmit gadus vecs, ieradās te, viņu visvairāk ietekmēja misters Viljamss. Šis cilvēks viņam patika. Ar laiku Jūdžins iedraudzējās arī ar Džonasu Lailu, kurš strādāja, kā pats izteicās, pie saliktuves galvenās pults, un ar Džonu Sammersu, kurš parādījās tikai tad, kad bija kāds speciāls pasūtījums. Jūdžins visai drīz uzzināja, ka Džons Sammerss, sirms, diezgan nerunīgs, piecdesmit piecus gadus vecs vīrs, slimo ar diloni un dzer. Sammerss ļoti bieži izlavījās no tipogrāfijās uz desmit vai piecpadsmit minūtēm. Neviens viņam neko neteica, jo šeit cits citu nespieda. Kas bija darāms, to vienmēr padarīja.

Džonass Lails bija interesantāks tips. Viņš bija desmit gadus jaunāks par Sammersu, spēcīgāks, veselīgāks, bet arī diezgan dīvains. Viņš bija samērā flegmatisks, šo to lasījis un labprāt filozofēja. Ar laiku Jūdžins uzzināja, ka Lails strādājis vai visās Savienoto Valstu malās — Denverā, Portlendā, Sentpolā, Sentluisā, kur vien gribat. Lails ar patiku stāstīja par saviem bijušajiem darba devējiem. Līdzko viņš sastapa avīzē kādu cik necik pazīstamu vārdu, tā steidzās pie Vil jamsa un vēlāk, kad bija tuvāk iepazinies, pie Jūdžina un stāstīja: — Es pazinu šo cilvēku, kad viņš dzīvoja tur un tur. Viņš bija past: meistars (vai kas cits) X pilsētā. Skat, kur augstu ticis pa šo laiku! — Visbiežāk bija tā, ka viņš personīgi nepazina minētos cilvēkus, tikai bija dzirdējis par tiem, un to slavas atbalsis, atplūdušas līdz šai nomalei, ietekmēja viņa iztēli. Sastrēguma brīžos Lails palīdzēja Viljamsam, laboja korektūru, bija nasks burtlicis un vispār godīgi pildīja savus pienākumus. Tomēr panākumus šai pasaulē viņš nebija guvis, jo galu galā bija tikai nieka skrūvīte dzīves mašīnā. Jūdžins to noprata pirmajā acu uzmetienā.

Šis pats Lails iemācīja Jūdžinam burtliča darbu. Viņš jau pirmajā dienā parādīja, kā ierīkotas «ligzdas» vai «kabatas» burtu kastēs, kā izvietoti burti, lai vieni būtu tuvāk pie rokas nekā citi, paskaidroja, kāpēc dažu burtu ir vairāk un kāpēc vienās avīzēs zināmos gadījumos lieto lielos burtus, bet citās nelieto.

— Kad es strādāju Čikāgā Tribune redakcijā, mēs parasti devām kursīvā baznīcu, kuģu, grāmatu un viesnīcu nosaukumus un daudz ko tamlīdzīgu, — viņš stāstīja. — Cik man zināms, tā ir vienīgā avīze, kas tā dara.

Drīz vien Jūdžins uzzināja, kas ir likņi, slejas, starpeņi, uzzināja, ka pirksti pamazām iemācās noteikt burtus pēc svara, ka burti drīz vien gandrīz mehāniski nogulstas atpakaļ ligzdās, par to nemaz nedomājot, ja vien cilvēks apgūst cik necik pieredzi, — par to Lails valodīgi pavēstīja savam māceklim. Viņš prasīja, lai Jūdžins izturas nopietni pret mācīšanos, un zēns, cienīdams jebkuras zināšanas, uzklausīja viņu ar prieku. Jūdžins vēl nezināja, ko īsti vēlētos darīt, taču juta, ka gribētu visu zināt, un, kaut viņš ātri pārliecinājās, ka nevēlas būt ne par burtlici, ne reportieri, ne arī vispār darboties provinces avīzē, tomēr zināmu laika sprīdi tipogrāfija interesēja viņu, jo viņš te mācījās pazīt dzīvi. Tā Jūdžins jautri strādāja pie savas pults, ar smaidu nolūkodamies pasaulē, kas atgādināja savu esību pa vaļējo logu, lasīja ērmīgus rakstu, piezīmju un sludinājumu fragmentus, kamēr salika tos, un domāja par to, ko pasaule glabā viņam. Tolaik Jūdžinam vēl nebija tās ārkārtīgās godkāres kā vēlāk, viņš bija cerību pilns, turklāt mazliet grūtsirdīgs. Viņš bieži noskatījās, kā pazīstami zēni un meitenes dīki pastaigājas vai stāv uz ielas stūra; redzēja, kā Teds Martinvuds brauc garām sava tēva orē vai Džordžs Andersons slāj pa ietvi kā cilvēks, kam nekad nevajadzēs strādāt. Andersona tēvam piedereja pilsētas vienīgā viesnīca. Jūdžins bieži domāja par zvejošanu, vizināšanos laivā, sēdēšanu kaut kur zālē ar glītu meiteni, bet, ak vai, meitenes viņs, acīmredzot, neprata savaldzināt. Viņš bija pārāk kautrīgs. Šad tad viņs domāja, cik patīkami būt bagātam. Tādi bija viņa sapņi.

Jūdžins jau bija tai vecumā, kad jaunieši ilgojas izteikt savas jūtas dedzīgās frāzēs. Tomēr šai pašā vecumā kautrība piespiež būt atturīgam, lai kā jaunietis samīlējies un lai cik straujš viņa temperaments. Vārdi, ko viņš sacīja Stellai, likās viņam banāli, un viņs savu kvēli vairāk izpauda ar skatieniem. Taču Stella deva priekšroku banālām frāzēm un sāka jau domāt, ka Jūdžins ir mazliet dīvains, par daudz saspringts. Tomēr zēns viņai aizvien vēl patika. Pilsētā jau sāka uzskatīt, ka Stella ir Jūdžina meitene. Mazpilsētās vai ciematos šāda skolas biedru samīlēšanās ir visai parasta. Viņus pastāvīgi redzēja kopā. Vecais Vitla ķircināja Jūdžinu, bet Stellas vecāki uzskatīja, ka tā ir bērnišķa aizraušanās, turklāt ne tik daudz no Stellas kā no Jūdžina puses (viņi zināja, ka viņu meita neaizraujas ar zēniem). Viņi cerēja, ka Jūdžina sentimentalitāte drīz apniks Stellai, un tā arī notika.

Kādās viesībās, ko bija sarīkojušas vecāko klašu skolnieces, sākās rotaļa «lauku pasts». Šī rotaļa pieder pie tām, kur galvenais ir skūpstīšanās. Rotaļas dalībniekiem kaut ko jautā, kas neprot atbildēt, dod ķīlu. Vēlāk ķīlas īpašniekam jābūt par pastnieku. Viņš ieiet tumšā telpā un aicina saņemt «pastu» to personu, kas viņam patīk, un noskūpsta to. Pastniekam ir tiesības vai vara — sauciet, kā gribat, — aicināt katru, ko vien viņš vēlas.

Šoreiz Stella iekrita pirmā, un viņai vajadzēja izsaukt kādu uz skūpstīšanos. Pirmā doma meitenei bija par Jūdžinu, bet, vai nu tāpēc, ka tas notika visu priekšā, vai arī aiz bailēm no Jūdžina dedzības, viņa izsauca Hārveju Rateru. Hārvejs bija skaists zēns, Stella bija nesen iepazinusies ar viņu — pēc sastapšanās ar Jūdžinu. Viņa nejūsmoja par Hārveju, tomēr zēns viņai patika, un koķetei gribējās iepazīties tuvāk. Šis nu bija pirmais izdevīgais gadījums.

Hārvejs līksmi iesteidzās tumšajā telpā, un Jūdžinu sagrāba neganta greizsirdība. Viņš nevarēja saprast, kāpēc Stella tā izturas. Kad pienāca viņa kārta, viņš izsauca Bertu Šūmeikeri, arī glītu meiteni, kura viņam patika, kaut arī, pēc viņa domām, nebija pat salīdzināma ar Stellu. Skūpstīt Bertu, kad viņš īstenībā alka pēc citas, — tās bija mokas. Kad viņi iznāca ārā, Stella lasīja aizvainojumu zēna sejā, taču izlikās, ka neko nemana, kaut gan visiem dūrās acīs Jūdžina satriektais izskats par spīti liekuļotajai jautrībai.

Kad atkal pienāca Stellas kārta, viņa izsauca Jūdžinu. Zēns gāja gan, taču aizvainojums vēl nebija aizmirsts un viņam gribējās atmaksāt Stellai. Kad abi sastapās tumšajā telpā, meitene gaidīja, ka Jūdžins viņu apskaus, un jau uzlika rokas zēnam uz pleciem. Tomēr Jūdžins tikai satvēra vienu viņas roku un ar vēsu skūpstu pieskārās lūpām. Ja viņš būtu jautājis: «Kāpēc tu tā darīji?» — cieši apskāvis viņu vai lūdzis nerotājāties ar viņa jūtām, iespējams, ka viņu tuvība būtu vēl ilgusi kādu laiku. Bet Jūdžins neko nesacīja, meitene apskaitās un ar pārgalvīgu izskatu iznāca no istabas. Visu vakaru abi vairījās viens no otra, tomēr Jūdžins gāja pavadīt Stellu uz mājām.

— Tu laikam šovakar esi sliktā omā, — meitene piezīmēja, kad abi klusēdami bija nogājuši divus kvartālus. Ielas bija tumšas, un viņu soļi uz ķieģeļu ietves dobji atbalsojās naktī.

— O nē, es jūtos gluži labi,:— viņš drūmi atbildēja.

— Manuprāt, pie Veimeriem bija ļoti patīkami, tur vienmēr tik jautri.

— Jā, ārkārtīgi jautri! — viņš nicīgi piebalsoja.

— Ak, neesi taču tāds īgņa! — Stella iekaisa. —Tev nav ne mazākā iemesla uzpūsties.

— Patiešām nav?

— Zināms, ka nav.

— Labi, ja pēc tavām domām nav. Es gan skatos uz to citādi.

— Nu, man gluži vienalga, kā tu uz to skaties.

— Ak tev vienalga?

— Jā, vienalga. — Stella pikti atmeta galvu.

— Nu, tad man arī vienalga.

Atkal iestājās klusums, kas ilga, līdz viņi pienāca gandrīz pie Stellas mājas.

— Vai tu nāksi ceturtdien uz sarīkojumu? — Jūdžins iejautājās.

33

Viņš domāja par metodistu baznīcas rīkoto saviesīgo vakaru, kas pats par sevi viņu nemaz neinteresēja, tikai deva iespēju satikt Stellu un pavadīt viņu uz mājām. Šis jautājums viņam izlauzās aiz bailēm, ka viņu tuvība varētu izbeigties.

— Nē, — meitene atbildēja. — Nedomāju, ka iešu.

— Kāpēc?

— Negribas.

— Cik tu esi ļauna! — Jūdžins pārmeta.

— Ļoti laipni! — viņa atcirta. — Tev savukārt patīk komandēt. Patiesību sakot, es par tevi nemaz tik ļoti nejūsmoju.

Jūdžina sirds sažņaudzās baigā nojautā.

— Dari. kā tev patīk, — viņš mēmā stūrgalvībā noteica.

Viņi pienāca pie vārtiņiem. Te Jūdžins parasti skūpstīja Stellu koku ēnā, cieši apskāvis, par spīti viņas protestiem. Viņš arī tagad gaidīja šo mirkli, taču cerētā izdevība neradās. Tikko viņi pienāca, viņa atrāva vārtiņus un iešmauca dārziņā.

— Ar labu nakti! — viņa noteica.

— Ar labu nakti! — viņš atbildēja un, kad meitene jau vēra mājas durvis, uzsauca: — Stella!

Ārdurvis nebija aizslēgtas, un meitene ieslīdēja namā. Jūdžins palika tumsā apmulsis, sarūgtināts un nomākts. Ko nu lai dara? Viņš gausi soļoja mājup, prātodams, kā rīkoties: nelikties Stellu redzam, kamēr viņa pati meklē sastapšanos, vai censties panākt drīzu sastapšanos un izskaidrošanos? Stella bija rīkojusies nepareizi, to viņš apzinājās. Ar šīm skumjajām domām zēns arī iemiga, un tās neatstāja viņu visu nākamo dienu.

Jūdžins guva diezgan labus panākumus burtliča darbā un izmēģināja spēkus arī kā reportieris. Viņš strādāja centīgi un ar interesi šai viņam paredzētajā profesijā. Viņam arī patika šo to uzskicēt, kas bija redzams pa logu, taču pēc ķildas ar Stellu viņš to darīja bez agrākās aizrautības. Tomēr viņam diezgan labi patika ierasties tipogrāfijā, apsiet priekšautu un sākt salikt kādu vietējo korespondenci, kas gaidīja kopš vakardienas, vai telegramu, kas bija tikko uzsprausta uz ķekša pie viņa burtu kastes. Vil jamss mēģināja uzdot viņam savākt vietējās ziņas, taču te Jūdžins bija gauss un viņam neveicās ar faktu vākšanu. Šķita, viņš nesaprot, kā intervēt ļaudis, un viņa atnestās ziņas vajadzēja papildināt no citiem avotiem. Lai kā Vil jamss pūlējās, Jūdžins tomēr neizprata tās prasības, kādas uzstāda avīžnieka darbs, un lielākoties strādāja pie savas burtu kastes, taču šo to viņš te bija iemācījies. Vismaz viņam sāka ataust jēga par sludinājumiem un reklāmām. Vietējie tirgotāji diendienā ievietoja vienus un tos pašus sludinājumus, kuru teksts gandrīz nemaz nemainījās. Jūdžins redzēja, kā Lails un Sammerss ņēma tās pašas vecās reklāmas, kuras mēnešiem ilgi netika mainītas, un, pārgrozījuši vienu vai divus vārdus, atkal sūtīja uz cinkogrāfiju. Jūdžinu pārsteidza šis konservatīvisms, un, kad beidzot reklāmas nokļuva viņa rokās, viņam nagi vien niezēja kaut mazliet pārgrozīt tekstu, jo tās bija rakstītas pārāk stīvā kancelejas stilā.

— Kāpēc nevarētu dot sludinājumiem klāt nelielus zīmējumus? — viņš kādreiz iejautājās Lailam. — Vai jums neliekas, ka tas nāktu tiem tikai par labu?

— Nezinu vis, — Džonass atbildēja. — Sludinājumi ir labi tāpat. Šejienes publikai tādi jauninājumi nepatiks. Tai liksies, ka tas nav solīdi.

Jūdžins sāka pievērst uzmanību žurnālu reklāmām. Pēc viņa domām tās bija daudz efektīgākas. Kāpēc nevarētu tāpat rīkoties avīzē?

Tomēr šeit nevienam nebija vajadzīgi Jūdžina padomi. Ar klientiem nodarbojās pats misters Berdžess. Viņš izlēma, kādiem jābūt sludinājumiem. Viņš nekad neapspriedās ne ar Jūdžinu, ne ar Sammersu un pat visai reti ar Lailu. Tikai šad tad Vil jamss viņa uzdevumā sniedza pārējiem norādījumus par sludinājumu raksturu un ievietošanas veidu. Jūdžins vēl bija tik jauns, ka sākumā Viljamss neveltīja viņam ne mazākās uzmanības, taču pēc laika vecais vīrs noprata, ka viņa priekšā ir personība, un sāka viņam labprāt paskaidrot, kāpēc vieniem rakstiem jābūt īsiem, citiem turpretī plašākiem, kāpēc vietējās ziņas, kas skāra apgabalu un mazās, Aleksandrijai līdzīgās pilsētiņas un to iemītniekus, no finansu viedokļa ir avīzei daudz nozīmīgākas nekā visprecīzākais Turcijas sultāna nāves apraksts. Pats svarīgākais bija pareizi iespiest vietējo iedzīvotāju vārdus un uzvārdus.

— Lai dievs pasarg tos nepareizi salikt, viņš kāreiz brīdināja Jūdžinu. — Tāpat nedrīkst izlaist iniciāļus. Publika šai ziņā ir ārkārtīgi jūtīga. Ja mēs nebūsim pietiekami uzmanīgi, viņi vairs nepasūtīs avīzi, un ej tad noskaidro, kā pārpratums atgadījies.

Jūdžins centās to visu iegaumēt. Viņam gribējās izprast šo mehāniku, lai gan sirds dziļumos viņš juta, ka tie visi ir sīkumi. īstenībā arī vairums cilvēku viņam šķita sīki.

Šis tas viņu darbā tomēr interesēja, piemēram, viņam patika noskatīties, kā papīru ieliek mašīnā un kā tā strādā. Viņam patika palīdzēt pie formu slēgšanas un novērot, kā krājas novilkumi un tiek saskaitītas gatavās loksnes. Viņam patika noklausīties mašīnas dūkoņā un palīdzēt pārnest slapjo papīru ķīpas uz šķirojamiem galdiem un ekspedīciju. Avīzei bija samērā neliela tirāža, tomēr tās iznākšanas brīdī tipogrāfijā valdīja rosība, un tas Jūdžinam patika. Viņam patika tas, ka viņa seja un rokas notrieptas un ka tas nevienam neduras acīs, patika redzēt spogulī savu izspūrušo cekulu. Viņš centās būt noderīgs, un redakcijas personāls iemīlēja viņu, lai gan zēns bieži vien bija diezgan gauss un bikls. Veselība viņam tolaik nebija stipra, un viņš bieži mocījās ar gremošanas kaitēm. Šad tad viņam pazibēja doma, ka krāsu smaka kaitīga plaušām, tomēr nopietnas bažas tas neradīja. Galvenais, ko viņš apzinājās, bija tas, ka šī pasaulīte ir šaura, kaut gan diezgan interesanta. Viņš zināja, ka aiz šīm sienām ir lielāks plašums, un tur viņš cerēja kādreiz nokļūt. Viņš sapņoja par pārcelšanos uz Čikāgu.

III n o d a ļ a

Jūdžins kļuva jo grūtsirdīgāks un nemierīgāks, jo neatkarīgāka kļuva Stella. Šāds viņa noskaņojums padarīja meiteni arvien vēsāku. Svarīgs iemesls bija arī tas, ka Stella guva aizvien lielākus panākumus pie citiem jaunekļiem, un pats svarīgākais, ka viens no tiem —labsirdīgais, lādzīgais Hārvejs Raters bija skaistāks par Jūdžinu un daudz patīkamāka rakstura. Jūdžins šad tad redzēja viņus abus kopā, jo Stella gāja slidot ar Hārveju vai vismaz kopā ar viņa kompāniju. Jūdžins ienīda Hārveju no visas sirds; dažreiz viņš nīda arī Stellu, ka tā nebija veltījusi viņam visu savu mīlu, taču Stellas skaistums joprojām spēja padarīt viņu bezprātīgu. Stella viņa acīs bija un palika sievietes ideāls. Tagad viņš zināja noteikti, kādai jābūt īstai sievietes dailei.

Jūdžins sāka arī domāt par savu stāvokli. Līdz šim viņš bija uztura, apģērba un kabatas naudas ziņā pilnīgi atkarīgs no vecākiem, un tie nebija diez cik devīgi., Viņš pazina zēnus, kuriem bija pietiekami daudz naudas, lai varētu sestdienās un svētdienās braukt izpriecāties uz Čikāgu vai Springfīldu — pēdējā atradās tuvāk. Jūdžinam šādas izpriecas bija liegtas. Tēvs viņam nebūtu atļāvis vai arī nebūtu devis naudu. Citi zēni, pateicoties vecāku devībai, bija īsti provinces pilsētas dendiji. Jūdžins vēroja viņus slīpējam ietvi gar grāmatu veikalu, kur parasti apgrozījās vietējās sabiedrības «zieds», vai svētdienās un dažkārt arī darbdienu vakaros kaut kur dodamies, ģērbušos ar tādu eleganci, par kādu viņš neiedrīkstējās ne sapņot. Teds Martinvuds, pilsētas manufaktūras lieltirgotāja dēls, bija uzšuvis vizītsvārkus, kuros šad tad ieradās frizētavā noskūties, pirms devās pie savas meičas. Džordžam Andersonam bija pat fraka un lakādas kurpes, ar kurām viņš lepojās visos deju vakaros. Eds Voterberijs braukāja pa pilsētu pats savā ekipāžā. Šie jaunieši bija mazliet vecāki par Jūdžinu, un viņus interesēja arī mazliet vecākas meitenes, taču galu galā starpība bija maza. Jūdžinu tas dziļi sāpināja.

Viņš pats neredzēja nekāda ceļa, kas varētu novest viņu pie bagātības. Viņa tēvs nekad neiedzīvosies mantā, tas bija visiem skaidrs. Pats Jūdžins apzinājās, ka skolā nav ieguvis nekādas praktiskas zināšanas. Viņš nīda apdrošināšanas aģenta darbu, visu šo papīru padarīšanu un dzīšanos pēc klientiem, nicināja tirgošanos ar šujmašīnām, bet arī necerēja, ka viņam izdosies ar laiku kļūt par mākslinieku vai rakstnieku. Paša zīmējumi viņam šķita niekošanās, paša uzrakstītais vai mēģinājumi rakstīt bez kādas nozīmes. Viņš jutās dziļi nelaimīgs.

Kādreiz Viljamss, kurš bija viņu jau ilgāku laiku novērojis, apstājās pie viņa pults.

— Paklau, Vitla, kāpēc jūs nepārceļaties uz Čikāgu? — viņš ierunājās. — Tur daudz vairāk iespēju tādam jaunietim kā jums. Strādādams provinces avīzē, jūs neko nepanāksiet.

— To es zinu, — Jūdžins atbildēja.

— Ar mani tas ir citādi, — Viljamss turpināja, — es esmu pietiekami izklejojies pa pasauli. Man ir sieva un trīs bērni, un, kad cilvēkam ir ģimene, tad viņš nedrīkst riskēt. Bet jūs esat jauns. Kāpēc jūs nevarētu doties uz Čikāgu un iestāties darbā pie kādas avīzes? Darbu jūs tur dabūtu.

— Kādu? — Jūdžins apjautājās.

— Piemēram, par burtlici, ja jūs iestātos arodbiedrībā. Nezinu, vai no jums iznāks reportieris, — manuprāt tas darbs nav jums piemērots. Bet jūs varētu pievērsties mākslai un mācīties zīmēt. Avīžu ilustratori iesit brangu naudiņu.

Jūdžins iedomājās par savu talantu. Tas nav neko vērts. Viņš nav neko panācis. Tomēr Čikāga neizgāja viņam no prāta: plašā pasaule viņu vilināja. Kaut tikai varētu izlauzties ārā no šejienes un dabūt kādu darbu, kur būtu iespējams nopelnīt vairāk par septiņiem vai astoņiem dolāriem nedēļā! Šī doma pastāvīgi nodarbināja viņa prātu.

Kādā svētdienas pēcpusdienā viņš kopā ar Mirtlu un Stellu devās apciemot Silviju; pēc īsa brīža Stella sāka posties uz mājām, jo māte viņu gaidot. Mirtla gribēja iet reizē ar Stellu, taču Silvija pierunāja māsu palikt uz tēju.

— Lai Jūdžins pavada Stellu, uz mājām, — Silvija sacīja.

Jūdžins klusībā gavilēja: nelabojamais stūrgalvis vēl cerēja atgūt meitenes mīlu. Kad viņi iznāca svaigajā, pavasara smaržām pilnajā gaisā, viņš juta, ka nu ir īstais laiks pateikt kaut ko tādu, kas meiteni atkal piesaistītu pie viņa.

Viņi iznāca pilsētas nomalē un sāka soļot pa ielu uz priekšu. Stella dzīvoja blakus ielā un gribēja jau tur iegriezties, bet Jūdžins viņu atturēja.

— Vai tev patiešām tik ātri jābūt mājās? — viņš lūdzoši jautāja.

— Nē, es vēl varu kādu laiciņu pastaigāties, — Stella atbildēja.

Tērzēdami viņi izgāja ārpus pilsētas robežām — pēdējais nams palika aiz muguras. Sarunāties kļuva aizvien grūtāk. Jūdžins, visiem spēkiem pūlēdamies būt interesants sarunu biedrs, pacēla no zemes trīs zariņus, lai parādītu kādu uz līdzsvara likumiem pamatotu triku. Divus kociņus vajadzēja salikt taisnā leņķī un ar trešo pacelt gaisā un noturēt līdzsvarā. Protams, Stella to nevarēja izdarīt. Viņai arī nebija sevišķas intereses. Jūdžins tomēr gribēja, lai viņa pamēģina, un, kad Stella to darīja, viņš satvēra meitenes labo roku, lai palīdzētu.

— Nevajag! — viņa atrāva roku. — Es pati!

Tomēr viņa veltīgi izmēģinājās salikt kociņus un gribēja jau mest tos zemē, kad Jūdžins satvēra abas viņas rokas. Tas notika tik pēkšņi, ka Stella nevarēja atbrīvoties un neviļus ieskatījās zēnam acīs.

— Laid mani vaļā, Jūdžin, lūdzu.

Viņš papurināja galvu, nenolaizdams no viņas acu.

— Lūdzu, laid, — viņa atkārtoja. — Tā nevajag. Es tā negribu.

— Kāpēc?

— Tāpēc!

— Nu, bet kāpēc?

— Es negribu, tas ir viss!

— Vai tu patiešām vairs nemīli mani, Stella? — viņš jautāja.

— Nē, nemīlu, vismaz tā ne.

— Tu taču mīlēji mani.

— Varbūt arī.

— Un nu tu mani vairs nemīli?

— Nē, nemīlu.

Jūdžins palaida vaļā viņas rokas un ieurbās viņas acīs ar traģisku skatienu, bet. tas Stellu nemaz neietek mēja. Viņi lēni devās atpakaļ, un, kad pienāca pie viņas

mājas, Jūdžins sacīja:

— Nu, jā tā, tad man laikam nav nozīmes turpmāk apmeklēt tevi.

— Labāk būs, ja tu nenāksi, — viņa bez aplinkiem atteica.

Viņa iegāja iekšā pat neatskatījusies, un Jūdžins devās mājup, neiegriezies pie māsas. Viņam bija ļoti smagi ap sirdi. Brītiņu pasēdējis viesistabā, viņš iegāja savā istabā. Satumsa, un viņš ilgi sēdēja pie loga, lūkojās kokos un skuma par to, ko bija zaudējis. Laikam viņš nav bijis pietiekami labs Stellai, ja nav pratis iekarot viņas mīlu. Varbūt par iemeslu tas, ka viņš nav pietiekami skaists — Jūdžins patiešām neuzskatīja sevi par skaistu — vai varbūt viņam trūkst spēka un drosmes?

Pēc brīža viņš ievēroja, ka mēness laistās virs kokiem kā spožs vairogs. Divi vieglu mākoņu slāņi, viens augstāk, otrs zemāk, peldēja gausi uz priekšu. Jūdžins atmeta savas pārdomas un sāka prātot, kur gan radušies šie mākoņi. Saulainās dienās, kad mākonīši bezgalīgās virknēs slīd pa gaisiem, tie izzūd taisni acu priekšā un pēc tam — ak, neizprotamais brīnums! — pēkšņi izveidojas nezin no kā. Kad Jūdžins pirmo reizi to ievēroja, tad ne mazumu brīnījās, jo viņam vēl nebija jausmas, kas mākoņi īstenībā ir. Vēlāk viņš lasīja par tiem ģeografijas mācību grāmatā. Šovakar viņš atcerējās lasīto, bezgalīgos klajumus; pār kuriem tie peld pāri, zāli, kokus, plašus jo plašus mežus, kas aizstiepjas jūdzēm tālu. Cik brīnišķīga ir pasaule! Par visu to ir rakstījuši dzejnieki — Longfellovs, Braiants un Tenisons. Jūdžins atcerējās «Tanatopsis» un «Elēģiju», savas iemīļotās poēmas. Kas gan īstenībā ir dzīve?

Ar sāpēm sirdī viņš atkal atgriezās pie domām par Stellu. Viņa ir pilnīgi zaudēta, un viņa bija tik skaista. Nekad vairs Stella nerunās ar viņu. Nekad viņš neturēs meitenes rokas savējās, nekad neskūpstīs viņu. Jūdžins izmisumā sažņaudza rokas. Ak, šis vakars slidotavā un tas otrs vakars kamanās! Cik brīnišķīgi toreiz bija!

Beidzot viņš izģērbās un apgulās. Viņam gribējās būt vienam, skumt vientulībā. Viņš gulēja uz spodri baltā spilvena un sapņoja par to, kas varēja būt, par skūpstiem, glāstiem, tūkstoš dažādiem priekiem.

Kādu svētdienu, gulšņādams šūpuļtīklā un nemitīgi domādams par to, cik garlaicīga pilsēta ir Aleksandrija, Jūdžins atšķīra Čikāgas avīzi, sestdienas vakara izdevumu, kas īstenībā skaitījās svētdienas numurs, jo svētdienās avīze neiznāca, un aiz gara laika sāka to pārskatīt. Avīze, kā vienmēr, šķita neatvairāmi pievilcīga, lielpilsētas brīnumi pievilka zēnu kā magnēts. Te bija uzmests plāns kādai lielai viesnīcai, ko kāds gatavojas celt, te kāda slavena pianista fotogrāfijā, kurš ieradies koncertēt. Te ir recenzija par jaunu komēdiju, apraksts par kādu romantisku stūrīti Čikāgas upes Zosu salā, — tur vecas liellaivas noder par mītnēm, un starp tām čāpo zosis. Jūdžina uzmanību piesaistīja ziņojums par kādu vīru Dienvidu Holstedstrītā, ikas iekritis pa lūku ogļu pagrabā. Nama numurs bija seši tūkstoši divi simti un vēl kaut kas — Jūdžinam prātā nebija nācis, ka var būt tik garas ielas. Cik gan milzīga pilsēta ir šī Čikāga! Domas par ielu dzelzceļiem, ļaužu pūļiem, vilcieniem satrauca viņu kā smeldzīgs aicinājums.

Šķita, ka viņš nokļuvis kāda magnēta varā. Šis brīnums, šis skaistums, šī dzīve rautin aizrāva viņu.

«Braukšu uz Čikāgu,» viņš domās nolēma un piecēlās.

Te atrodas viņa dzimtā māja, piemīlīga, klusa. Tanī ir māte, tēvs, Mirtla. Bet viņš brauks projām. Viņš var arī atgriezties. «Zināms, ka es varu atgriezties,» viņš domāja. Svešāda, neatvairāma spēka dzīts, Jūdžins uzgāja augšstāvā, savā istabā, un sameklēja mazu koferi. Tur viņš salika visu nepieciešamāko. Kabatā viņam bija deviņi dolāri, kopš kāda laika viņš bija sācis krāt naudu. Tad viņš nonāca lejā un apstājās viesistabas durvīs.

— Kas noticis? —jautāja māte, vērodama viņa nopietno seju, kas pauda iekšēju cīņu.

— Es braucu uz Čikāgu, — Jūdžins atbildēja.

— Kad? — viņa pārsteigta iesaucās, lāgā nesapratusi, ko dēls grib teikt.

— Tūliņ.

— Ej nu, tu joko, — viņa -neticīgi pasmaidīja. Skaidrs, ka tas bija tikai zēna untums.

— Es braucu tūliņ, —Jūdžins atkārtoja. — Es gribu tikt uz vilcienu, kas atiet četros.

Mātes sejā izpaudās bažas.

— Nevar būt, — viņa noteica.

— Es taču varu atgriezties, kad vien, man ienāk prātā, — Jūdžins viņu mierināja. — Man sen laiks pameklēt kādu nodarbošanos.

Tobrīd ienāca tevs. Viņam bija maza darbnīca šķūnī, kur viņš dažreiz laboja ratus un tīrīja mašīnas. Nupat kā viņš bija to darījis.

— Kas noticis? .— viņš uzprasīja, redzēdams, ka sieva un dēls stāv cieši līdzās.

— Jūdžins brauc uz Čikāgu!

— Kad tad īsti? — tēvs ironiski apvaicājās.

— Šodien. Viņš teica, ka grib braukt tūliņ.

— Tas jau nav nopietni domāts, — pārsteigtais Vitla sacīja. Viņš neticēja savām ausīm. — Kāpēc tu nevari pagaidīt kādu laiciņu un visu labi apdomāt? No kādiem līdzekļiem tu tur dzīvosi?

— Gan jau kā iztikšu, — Jūdžins atbildēja. — Es braucu. Šejiene man apnikusi. Es gribu tikt projām.

— Kā velies, — tēvs sacīja, kurš, starp citu, ticēja iniciatīvai. Izrādās, ka viņš līdz šim nav īsti labi pazinis savu dēlu.

— Vai čemodāns jau kārtībā?

— Nē, lai māte man atsūta mantas.

— Nebrauc nu vēl šodien, — māte lūdzās. — Pagaidi, Jūdžin, kamēr tev būs kas padomā. Pagaidi un kaut mazliet apsver visu. Paliec līdz rītam.

— Es braukšu šodien, māmiņ, — viņš apskāva māti. — Māmucīt! — Viņš jau tagad bija lielāks par māti un auga joprojām.

— Labi, Jūdžin, — viņa klusu sacīja. — Man gan nepatīk, ka tu brauc projām.

Mātes sirds bija sāpju pilna, — viņas zēns pamet viņu.

— Es .varu atbraukt, kad vien gribu, māt. Simt jūdzes — tas taču nav nekas.

— Nu, labi, brauc arī, — misis Vitla beidzot mēģināja saņemties. — Es iesaiņošu visu vajadzīgo.

— Viss jau ir kārtībā.

Viņa aizgāja pārbaudīt.

Tev drīz jābrauc, — vecais Vitla aizrādīja, domādams, ka Jūdžins vēl šaubās. — Žēl, ka tu brauc, kaut gan īstenībā tas var nākt tev tikai par labu. Katrā gadījumā vari būt drošs, ka mēs tevi vienmēr uzņemsim ar prieku.

— To es zinu, — Jūdžins atbildēja.

Uz staciju devās visi kopā — tēvs, Mirtla un Jūdžins. Māte negāja viņiem līdzi. Viņa palika mājās izraudāties. Pa ceļam viņi iegriezās pie Silvijas.

— Kas tev ienācis prātā, Jūdžin! — viņa iesaucās. — Kādas ērmīgas iedomas! Paliec mājās!

— Viņš stingri apņēmies braukt, — Vitla sacīja.

Beidzot Jūdžins atbrīvojās no māsas. Viņam šķita, ka ik uz soļa jācīnās pret mīlu, mājas saitēm, visu, kas viņu šeit tur. Beidzot viņi ieradās stacijā. Pienāca vilciens. Tēvs aizkustināts satvēra dēla roku.

— Turies dūšīgi, — viņš noteica ar pūlēm.

Mirtla noskūpstīja brāli.

— Jocīgs gan tu esi, Jūdžin! Raksti man!

— Labi.

Viņš iekāpa vagonā. Nošķinda zvans. Vilciens sāka kustēties, vagoni slīdēja projām. Jūdžins noraudzījās uz pazīstamajām vietām, un tad īstas sāpes sagrāba viņu. Stella, māte, tēvs, Mirtla, viņu mazā mājiņa. Tas viss izzuda no viņa dzīves.

— O-o! — viņš atkāsēdamies gandrīz vai ievaidējās. — Sasodīts!

Viņš atlaidās pret sola atzveltni un mēģināja ne par ko nedomāt. Viņam jāgūst panākumi. Tāpēc jau ir radīta pasaule. Un arī viņš pats ir tāpēc radīts. Viņam jāpanāk viss, kas iecerēts.

IV n o d a ļ a

Čikāga — kas to var aprakstīt! Kas var attēlot šo milzīgo skudru pūzni, kurš kā uz burvja mājienu izaudzis purvainajā dangā ezera krastā! Jūdzēm tālu stiepjas vienmuļi nameļi, jūdzēm tālu ved ielas ar koka bruģi, ar gāzes lukturiem stabos, ar ūdensvada maģistrālēm, ar tukšām koka ietvēm, pa kurām drīz dunēs gājēju soļi. Klaudz simtiem tūkstošiem veseru, šķind simtiem tūkstošiem ķeļļu! Garas, tālumā saplūstošas telegrāfā stabu rindas; tūkstošiem izklaidus izmētātu mājeļu, rūpnīcu, augšup izslietu dūmeņu, un kaut kur šai jūklī vientuļa, neizskatīga baznīciņa, pazemīgi izslējusi tornīti šai pamestībā. Neaizskarta prērijas josla ar saulē izdegušu zāli; augsti un plati dzelzceļa uzbērumi ar tērauda sliežu ceļiem — desmit, piecpadsmit, divdesmit, trīsdesmit blakus, pievērti kā krelles ar neskaitāmiem tūkstošiem netīru vagonu. Grandošas lokomotīves, skrejoši vilcieni, ļaudis pie pārbrauktuvēm — kājnieki, smagie ormaņi, tramvaju vadītāji, ores ar alu, platformas ar oglēm, ķieģeļiem, akmeņiem — jaunas, skarbas, nepieciešamas dzīves ainavas!

Jo tuvāk Čikāgai, jo vairāk Jūdžins saprata lielpilsētas jēgu un nozīmi. Cik neizteiksmīgas viņam šķita vārgās avīžu atbalsis salīdzinājumā ar šo versmigo, daiļrunīgo, pilnasinīgo dzīvi! Te bija jaunas, valdzinošas, varenas, pilnīgi svešas pasaules būtība. Viņa uzmanību piesaistīja skaista priekšpilsētas stacija Čikāgas dienvidu daļā, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Tāpat viņš nekad nebija redzējis tik daudz ārzemnieku strādnieku — lietuviešu, poļu, čehu, kuri gaidīja priekšpilsētas vilcienu. Nekad viņš nebija redzējis īstu lielu rūpnīcu, bet te tās augtin izauga acu priekšā — tēraudlietuves, porcelāna un ziepju fabrikas, čuguna lietuves, kas drūmas un nepieejamas slējās svētdienas pievakares debesīs. Kaut arī bija svētdiena, Jūdžins tomēr juta šai ielu atmosfērā kaut ko jauneklīgu, enerģisku un mundru. Viņš ievēroja zirgu dzelzceļa vagonus, gaidot pasažierus; kādā vietā pār nelielo upi brauca ar prāmi; upe bija netīra, neizskatīga, taču pilna ar kuģiem, un krastmalā rindām stiepās milzīgi spīķeri, labības elevatori, ogļu noliktavas — lielpilsētas dienišķo vajadzību arhitektūra. Jūdžina fantāzija bija iekvēlināta.. Te bija kaut kas, ko varētu uzgleznot melnos toņos, tikai šur tur iezīmējot ar sarkanu un zaļu krāsu ugunis uz tiltiem un kuģiem. Daži mākslinieki zīmē tamlīdzīgas ainavas žurnāliem, tikai tās nav tik spilgtas kā īstenībā.

Vilciens, izlocīdamies starp gariem sastāviem, pienāca pie bezgalgaras segtas platformas, kur zem izliekta tērauda un stikla jumta sīca kādas divdesmit lokspuldzes un ļaudis šaudījās iekšā un ārā. Lokomotīves elsa, zvani dobji šķindēja. Jūdžinam nebija šai pilsētā ne radu, ne paziņu. Tomēr vientuļš viņš nejutās. Jaunā, neredzētā dzīves ainava apbūra viņu. Viņš izkāpa no vagona un nesteidzīgi devās uz izeju, apsvērdams, uz kurieni iet. Ielas stūrī viņš luktura gaismā izlasīja tās nosaukumu — Medisonstrīta. Viņš pārlaida skatienu šai ielai: cik tālu varēja saredzēt, visur slējās veikalu ēkas, šķindēdami traucās zirgu dzelzceļa vagoniņi un steidzās gājēji. Apbrīnodams šo skatu, zēns nogriezās uz rietumiem. Nogrimis pārdomās, viņš nogāja jūdzes trīs un, kad pavisam satumsa, attapās, ka nav padomājis par naktsmājām un vakariņām. Resns vīrs, kurš sēdēja pie iebraucamās vietas vārtiem atzveltnes krēslā ar pītu sēdekli, likās ar visu savu izskatu solām nepieciešamās ziņas.

— Vai jūs nezināt, kur šeit tuvumā izdodama istaba? — Jūdžins jautāja.

Dīkais sēdētājs, iebraucamās vietas īpašnieks, vērīgi aplūkoja Jūdžinu.

— Tur pāri, septiņi simti trīsdesmit otrajā namā, dzīvo kāda veca lēdija, — uzrunātais atbildēja.— Dzirdēju, ka viņai esot brīva istaba. Varbūt viņa pieņem jūs.

Acīm redzot, jauneklis viņam patika.

Jūdžins šķērsoja ielu un piezvanīja pie norādītā nama. Durvis tūliņ atvēra slaida, laipna sieviete ar matriarhālu izskatu. Mati viņai bija sirmi.

— Ko jūs vēlaties? — viņa apvaicājās.

— Džentlmenis no iebraucamās vietas sacīja, ka te es varētu dabūt istabu.

Sieviete laipni pasmaidīja. Skaidrs, ka šis naivais un kautrais jauneklis ar mirdzošām, ziņkārām acīm bija no laukiem.

— Nāciet iekšā, viņa uzaicināja. — Man ir brīva istaba. Varat apskatīt.

Tā bija neliela guļamistaba ielas pusē ar atsevišķu ieeju no lielās dzīvojamās istabas, — spodra, vienkārša un mājīga.

— Man tā patīk, — Jūdžins sacīja.

Sieviete atkal pasmaidīja.

— Jūs varat to dabūt par diviem dolāriem nedeļā, — viņa noteica.

— Labi, — Jūdžins atbildēja, nolikdams koferi uz grīdas. — Es ņemu to.

— Vai vakariņas esat ēdis? — viņa apvaicājās.

— Nē, bet es vēl iešu pastaigāt pa ielām. Tad jau atradīšu, kur var paēst.

— Es arī varu jūs paēdināt, — viņa piedāvāja.

Jūdžins pateicās, un viņa atkal pasmaidīja. Jā, to Čikāga izdara ar provinci — pievāc tās jauniešus.

Jūdžins atdarīja aizvirtņus, nometās uz ceļiem un atbalstījās pret palodzi. Viņš raudzījās ārā, kur viss šķita tik brīnišķīgs. Skatlogi laistījās spožās ugunīs. Ļaudis steidzās, klap, klap, klap — skanēja soļi uz ietves. Un visur — vai skatījās uz austrumiem vai uz rietumiem — bija tas pats — plašā, milzīgā, brīnumainā pilsēta. Cik jauki ir šeit! Nu viņš to zina. Patiešām bija vērts braukt šurp. Kā viņš bija varējis tik ilgi izturēt Aleksandrijā! Viņš iekārtosies šeit darbā. Noteikti iekārtosies. Viņš bija dziji pārliecināts. Viņš to zināja.

Čikāga tolaik tiešām piedāvāja jaunam iesācējam veselu pasauli cerību un iespēju. Šī pasaule bija tik jauna, tik neskarta, viss vēl bija radīšanas stadijā. Namu un veikalu garās rindas lielākoties bija pagaidu celtnes, vienstāvu un divstāvu dēļu barakas, tikai šur tur slejās trīs un četru stāvu ķieģeļu nami, kuri vēstīja labāku nākotni. Tirdzniecības centrs starp ezeru un upi, dienvidu un ziemeļu rajonos, slēpa neierobežotas iespējas, jo te bija koncentrēti veikali, kas apkalpoja ne vien Čikāgu, bet arī visus Tuvos Rietumus. Te bija iespaidīgas bankas, milzīgi iestāžu nami, lieli mazumtirdzniecības veikali, plaši hoteļi. Visur virda ļaužu straume, kas personificēja jaunību, ilūzijas, miljoniem cilvēku nemākslotos sapņus. Kas šeit nokļuva, tas juta, ka Čikāga ir nevaldāma trauksme, cerības, alkas. Tā bija pilsēta, kas ikvienā šaubu pilnā sirdī ieplūdināja dzīvības spēkus, kas jaunietim lika sapņot un pusmūža cilvēkam iedvesa, ka nav tik bēdīga stāvokļa, kas nevarētu mainīties uz labo pusi.

Protams; visam pamatā bija cīņa. Jaunība, cerības un enerģija traucās neprātīgā skrējienā. Te vajadzēja strādāt, dzīvot visam līdzi, būt pastāvīgā kustībā. Te bija nepieciešama iniciatīva. Šī pilsēta prasīja no cilvēka pašu labāko, kas viņā bija, pretējā gadījumā tā nelikās par viņu zinis. To drīz vien atklāja tiklab meklējumu pilnā jaunība, kā briedums. Te nebija nekāda sliņķu paradīze.

Jūdžins to noprata, līdzko bija apmeties šeit. Nezin kāpēc viņam šķita, ka burtliča profesijai jāpārvelk svītra. Tādu darbu viņš vairs nevēlējās. Viņš gribēja būt mākslinieks vai kaut kas tamlīdzīgs, taču viņam nebija ne jausmas, kā spert pirmo soli šai virzienā. Vislabāk būtu dabūt darbu avīzē, bet diezin vai tur pieņem iesācējus. Turklāt viņš apzinājās, ka ir gluži bez prakses. Tiesa, māsai Mirtlai ļoti patika viņa uzmetumi, bet ko viņa vispār saprot? Ja viņš varētu kaut kur papildināties, atrast kādu, kas pamāca ... Pagaidām vajadzēs sameklēt darbu.

Vispirms viņš, protams, izmēģināja laimi avīžu izdevniecībās, šais lieliskajās iestādēs, ideālās apmešanās vietās ikvienam, kas grib tikt dzīvē uz zaļa zara, taču trokšņainās redakcijas ar īgniem mākslas nodaļu vadītājiem un uzpūtīgiem redaktoriem nobiedēja viņu. Kāds mākslas n o d a ļ as vadītājs diezgan atzinīgi novērtēja tos trīs četrus uzmetumus, ko Jūdžins viņam parādīja, taču, diemžēl, viņš bija sliktā omā un nedomāja par jaunu darbinieku pieņemšanu. Viņš strupi pateica, ka viņiem neviena nevajagot. Jūdžins nodomāja, ka laikam arī mākslas jomā viņam lemta neveiksme.

Jaunekļa nelaime bija tā, ka viņa spējas vēl snauda. Dzīves daile, tās brīnišķība jau turēja viņu savā burvju varā, bet viņš vēl nebija spējīgs attēlot to visu līnijās un krāsās. Viņš klaiņoja pa pārsteigumu pilnajām ielām, ilgi stāvēja pie skatlogiem, apbrīnoja laivas upē un kuģus ezerā. Kādu dienu, kad viņš stāvēja ezermalā, pie apvāršņa parādījās burinieks — pirmais kuģis ar burām, ko viņš redzēja savā mūžā. Skaistuma izjūta pārņēma viņu. Rokas nervozi savilkās, trīsas pārskrēja pār augumu. Viņš atsēdās uz krastmalas margām un lūkojās, acu nenolaidis, kamēr burinieks nozuda aiz apvāršņa. Tad tādi ir šie lielie ezeri! Kādām gan jābūt lielajām jūrām — Atlantijas, Klusajam un Indijas okeānam! Ak, jūra! Varbūt viņš kādreiz nokļūs Ņujorkā un redzēs jūru. Šeit tā viņa priekšā ir miniatūrā, un tā ir apburoša.

Cilvēks nevar dzīvot no sapņiem ezermalā, pie pārceltuvēm un skatlogiem, ja viņam nav no kā pārtikt, un Jūdžinam tā nebija. Pamezdams tēva mājas, viņš bija nolēmis kļūt neatkarīgs. Viņam vajadzēja atrast darbu, un beidzot nopelnīt sev iztiku. Viņš gribēja gūt iespēju aizrakstīt savējiem, ka iekārtojies tīri labi. No mājām tika atsūtītas viņa mantas reizē ar sirsnīgu vēstuli no mātes un naudu, bet pēdējo viņš aizsūtīja atpakaļ. Tur gan bija tikai desmit dolāru, bet tā viņš nebija iedomājies sākt savu jauno dzīvi. Viņš gribēja- pats nopelnīt visu vajadzīgo un apņēmās vismaz mēģināt to darīt.

Pēc desmit dienām viņa kapitāls bija samazinājies līdz dolāram un septiņdesmit pieciem centiem, un nu vajadzēja ķerties pie jebkura darba. Tagad vairs nevarēja domāt par zīmētāja vai burtliča vietu, jo burtlicim bija jāsastāv arodbiedrībā. Jūdžinam vajadzēja ņemt pirmo darbu, kas pagadīsies, tāpēc viņš sāka staigāt no viena veikala uz otru, piedāvādams savus pakalpojumus. Nožēlojamās darbnīciņas, kurās viņš iegriezās, bija derdzīgi neglītas, taču Jūdžins apspieda savu mākslinieka nepatiku. Viņš bija ar mieru strādāt visur, vai nu kā kantorists ceptuvē, manufaktūras veikalā,, vai konditorejā. Reiz viņš iegriezās lielā dzelzs preču veikalā. īpašnieks uzmeta viņam ziņkāru skatienu.

— Varu jums piedāvāt darbu pie krāšņu remontēšanas, — viņš sacīja.

Jūdžinam nebija ne jausmas par šo darbu, taču viņš pieņēma to ar prieku. Alga bija tikai seši dolāri nedēļā, tomēr iztikt varēja. Jūdžinu uzveda bēniņos, kur rīkojās divi skarbi vīri, krāšņu meistari, krāsotāji un labotāji. Viņi strupi paskaidroja Jūdžinam, ka viņa pienākums notīrīt rūsu no vecajām dzelzs krāsnīm, palīdzēt taisīt tās, krāsot un sanest noliktavā, jo šis bija lietotu preču veikals, kur remontēja pārdošanai vecas dzelzs krāsnis, kuras veikala īpašnieks uzpirka no vecu mantu pārdevējiem visā pilsētā. Jūdžinam ierādīja zemu soliņu pie loga, kur viņam vajadzēja berzt krāsnīm nost rūsu, bet viņš bieži aizmirsa darbu, raudzīdamies lejup šķērsielā uz namiem un zālainajiem pagalmiem. Pilsēta šķita viņam brīnumu pilna, katrs sīkums valdzināja. Kad lupatu vācējs gāja garām, klaigādams: — Vecas dzelzis un lupatas! — vai dārzeņu pārdevējs sauca: — Tomāti, kartupeļi, kukurūza, zirņi! — Jūdžins tūliņ pārtrauca darbu un klausījās; šīs īpatnējās skaņas rada viņā atbalsi. Aleksandrijā neko tamlīdzīgu nevarēja dzirdēt. Viss bija tik neparasts. Jūdžins iztēlojās, kā viņš ar tušu taisītu uzmetumus, kā uzskicētu pagalmā izžauto veļu vai meičas ar groziem uz rokas.

Kādreiz, kad viņam šķita, ka viņš cītīgi strādā (viņš bija šeit jau pavadījis divas nedēļas), kāds meistars viņam uzbrēca:

— Ei, kusties taču! Tev nemaksā par to, ka tu blenz pa logu.

Jūdžins pārsteigts atskatījās. Viņš pat nebija manījis, ka sēž dīkā.

— Kas jums par daļu? — viņš diezgan izaicinoši atsaucās, juzdamies aizskarts, jo uzskatīja, ka strādā kā līdzīgs šiem vīriem un nav viņiem pakļauts.

— Es tev rādīšu, nekaunīgais zeņķi! —brēca vecākais meistars, rupjš tēviņš, īsts. Bilss Saikss [Personāžs Dikensa romānā «Olivers Tvists».]— Vai saproti, ka esmu tavs priekšnieks? Kusties, kad tev saka, un turi muti!

Šis pēkšņais zvēriskās brutalitātes uzliesmojums nāca Jūdžinam pilnīgi negaidīts. Dzīvnieks, ko viņš bija vērojis no zināma atstatuma ar mākslinieka skatienu, kā vēro īpatnēju tipu, tagad parādījās īstā gaismā.

— Vācieties pie velna! — Jūdžins atteica, pat lāgā neaptverdams, kādas briesmas viņam draud.

— Kas vēl nebūs jādzird! — ieaurojās meistars un metās zēnam virsū. Viņš atgrūda Jūdžinu pie sienas, grasīdamies spert zēnam ar smago, nagloto zābaku. Jūdžins paķēra no grīdas dzelzs krāsniņas kāju. Viņa seja bija balta kā kaļķis.

— Labāk nemēģiniet, — viņš draudoši teica, cieši satvēris rokās dzelzs stieni.

— Rimsties, Džim, — ierunājās otrs meistars, saprazdams, ka šāds dusmu izvirdums ir nevietā. — Neaiztiec viņu. Labāk triec viņu ratā, ja viņš tev nav pa prātam.

— Nu, tad lasies pie visiem velniem, — atļāva Jūdžina augstsirdīgais priekšnieks.

Vēl vienmēr turēdams sitamo rokā, Jūdžins noņēma no naglas cepuri un svārkus. Viņš piesardzīgi pagāja garām pretiniekam, baidīdamies, ka uzbrukums var atkārtoties. Vīrs labprāt būtu iegrūdis viņam dunku ribās par stūrgalvību, tomēr savaldījās.

— Tu pārāk augstu cel degunu, kucēn. Izberzē acis, lempi, — viņš noteica, kad Jūdžins devās uz durvīm.

Jūdžins klusu izgāja ārā, juzdamies pazemots un apkaunots. Kaut kas nepieredzēts! Viņam, Jūdžinam Vitlam, gandrīz iespēra ar kāju, viņu gandrīz izmeta pa durvīm, turklāt atlaida no darba, par kuru maksā tikai sešus dolārus nedēļā! Uz mirkli viņam aizžņaudzās kakls, bet pamazām viņš savaldījās. Gribējās raudāt, bet asaru nebija. Viņš nonāca lejā un iegāja kantorī. Rokas un seja bija notrieptas ar krāsu un spodrināmo pulveri.

— Es gribu saņemt aprēķinu, — viņš sacīja vīram, kas bija viņu nolīdzis.

— Labi. Vai kas noticis?

— Tas nelietis meistars tur augšā gribēja man iespert, — Jūdžins paskaidroja.

— Jā, viņi ir diezgan rupji ļaudis, — darba devējs piekrita. — Es jau tā domāju, ka jūs ar viņiem nevarēsiet dzīvot. Tur vajag stiprāka puiša par jums. Saņemiet naudu.

Viņš nolika uz galda trīsarpus dolāra. Jūdžins izbrīnījies noklausījās dīvaino atbildi uz savu sūdzību. Tātad viņam bija jācenšas sadzīvot ar šiem cilvēkiem? Un tiem nebija jācenšas sadzīvot ar viņu? Tad tāda nežēlība slēpjas šai pilsētā!

Viņš pārnāca mājās, nomazgājās un izgāja atkal uz ielas, jo tagad nedrīkstēja palikt bez darba. Pēc nedēļas viņš atrada darbu — izsūtāmā vietu nekustamu īpašumu pārdošanas aģentūrā; viņam vajadzēja pierakstīt visus tukšos namus un izlikt logos zīmi, ka tie izīrējami. Viņš saņēma astoņus dolārus nedēļā, un darbs nebija bez izredzēm. Jūdžinam te patika, taču nepagāja ne trīs mēneši, kad kantoris bankrotēja. Tuvojās rudens, vajadzēja domāt par ziemas apģērbu un siltām virsdrēbēm, tomēr Jūdžins nerakstīja savējiem par visām likstām. Lai būtu kā būdams, bet mājiniekiem vajadzēja domāt, ka viņam klājas labi.

Dažu pilsētas rajonu pārspīlētā greznība un krāšņums palīdzēja viņam noskaidrot un nostiprināt iespaidus. Mičiganas, Prērijas un Ešlendas avēnijās, Vašingtona bulvārī — tur bija rajoni ar lepniem namiem, kādus Jūdžins nekad agrāk nebija redzējis. Viņu žilbināja šo namu dižciltīgums, skaistie mauri, milzīgie logi, greznās ekipāžas un kalpotāji. Pirmo reizi mūžā viņš redzēja livrejās tērptus šveicarus pie durvīm, redzēja iztālīm meitenes un pieaugušas sievietes, kuras likās pats skaistuma kalngals savos izmeklētajos tērpos, redzēja jaunekļus, kuri izturējās ar neparastu pašcieņu un augstprātību. Acīm redzot, tie bija tās sabiedrības pārstāvji, par kuru pastāvīgi rakstīja avīzes. Jūdžins vēl nespēja tikt skaidrībā par šīm parādībām. Skaistas drēbes un izsmalcināta greznība, pēc viņa domām, liecināja par augstu cilvēka vērtību. Pirmo reizi viņš mācījās saskatīt, kāds bezdibenis šķir iesācēju provincieti no tiem labumiem, kādus pasaule var sniegt, vai, pareizāk sakot, no tā, ar ko pasaule apber dažus izredzētos. Šīs atziņas viņu zināmā mērā atvēsināja un sarūgtināja. Dzīve bija netaisna.

Šīs rudens dienas ar nodzeltējušajām lapām, brāzmainajiem vējiem, dūmu mutuļiem un putekļu virpuļiem pierādīja viņam, ka pilsēta var būt nežēlīga. Viņš sastapa ielās drūmus, izģindušus cilvēkus noskrandušās drēbēs, ar iekritušām acīm, kuras raudzījās dziļā izmisumā. Acīm redzot, grūtie dzīves apstākļi bija viņus tādus padarījuši. Ja viņi lūdza dāvanas, kaut gan reti uzrunāja Jūdžinu, jo viņš pats neizskatījās diezin cik pārticis, tad parasti sūdzējās par dažādām likstām, kas viņus tiktāl novedušas. Nelaime uzglūn ik uz soļa. Kam trūkst izmanības, tas viegli var nomirt badā, — to pilsēta Jūdžinam drīz vien iemācīja.

Šais dienās viņu krimta skumjas. Jūdžins vispār nebija diez cik sabiedrisks, turklāt ar tieksmi uz pašanalīzi. Viņš nespēja iedzīvoties draugos, — vismaz viņš tā domāja, — tāpēc vai nu vientuļi klejoja pa ielām, apbrīnodams naksnīgās ainavas, vai sēdēja mājās savā istabiņā. Viņa dzīvokļa saimniece, misis Vudrafa, bija pietiekami laipna un gādīga, taču viņa nebija jauna un Jūdžina sapņos viņai nebija vietas. Viņš domāja par meitenēm, par to, cik bēdīgi, ka nav nevienas ar kuru kaut vārdiņu pārmīt. Stella ir viņam zudusi — šis sapnis ir izsapņots! Kad viņš sastaps kādu viņai līdzīgu?

Mēneša beigās, iztērējis daļu naudas, ko māte bija atsūtījusi, lai viņš iegādātos uz izmaksu uzvalku, Jūdžins beidzot dabūja darbu veļas mazgātavā par izvadātāju. Šī vieta viņam šķita ļoti laba, jo te maksāja desmit dolārus nedēļā. Šad tad, kad viņš nejutās noguris, viņš nodevās zīmēšanai, kaut paša uzmetumi likās nožēlojami. Tāpēc viņš palika veļas mazgātavā un izvadāja veļu, kaut gan īstenībā viņam būtu vajadzējis meklēt vietu kādā redakcijā vai mācīties glezniecību.

Toziem Mirtla atrakstīja, ka Stella Epltona aizbraukusi uz Kanzasu, kurp pārcēlies viņas tēvs, ka māte bieži slimo un lūdz Jūdžinu kaut uz laiciņu pārbraukt uz mājām. Neilgi pirms tam Jūdžins bija iepazinies ar kādu skotu meiteni, Mārgeritu Dafu, kura strādāja tai pašā veļas mazgātavā; drīz vien viņiem sākās tuvi sakari, kas lika pamatu Jūdžina turpmākajām attieksmēm ar sievietēm. Līdz tam viņš fiziski nebija pazinis sievietes, un tāpēc ar vēl jo lielāku dedzību nodevās šiem pēkšņi rastajiem pārdzīvojumiem, kuri izraisīja viņa raksturā jaunu īpašību, ja ne pilnīgi kaitīgu, tad vismaz graujošu un dezorganizējošu. Viņš mīlēja sievietes, viņu augumu skaistās līnijas, viņu ārējo burvību. Vēlāk viņš iemīlēja arī sieviešu garīgo daili (šobrīd viņš to mīlēja miglaini, neapzinīgi), taču viņa sievietes ideāls joprojām nebija viņam skaidrs. Mārgerita Dafa bija diezgan vienkāršu ārieni, diezgan lādzīgas dabas, diezgan graciozi veidota un diezgan piemīlīga, — tas arī bija viss. Taču Jūdžina juteklība, atradusi labvēlīgu augsni, sāka aizvien pieņemties spēkā. Dažās nedēļās tā jau pilnīgi dabūja jaunekli savā varā. Viņš alktin alka būt diendienā kopā ar šo meiteni, un Mārgerita labprāt izpildīja viņa vēlēšanos, rūpēdamās tikai par to, lai viņu sakars nedurtos pārāk acīs. Viņa mazliet baidījās no vecākiem, kaut gan tie, kā jau strādnieki, agri devās pie miera un gulēja cietā miegā. Viņi šķita nepievēršam sevišķu uzmanību tam, ka meitene tik agri ielaižas ar zēniem. Jūdžins nebija viņai pirmais. Viņu kaislība versmoja trīs mēnešus: Jūdžins bija kvēls un neapremdināms, meitene gan vēsāka, tomēr piekāpīga. Mārgeritai glaimoja Jūdžina kvēle un tās svelmainās liesmas, ko viņa bija iededzinājusi, taču pēc zināma laika viņa sāka just nogurumu. Sāka arī izpausties viņu raksturu dažādība, gaumes, uzskatu un centienu pretišķības. Jūdžinam nebija iespējams runāt ar meiteni par ko nopietnu, viņš nerada atbalsi savām izsmalcinātākajām jūtām. Savukārt Mārgerita juta, ka Jūdžins neinteresējās par tiem sīkumiem, kas sastādīja viņas dzīvi, — par asprātībām, kas noklausītas teātrī, par pazīstamu jauniešu komiskiem izteicieniem. Mārgeritai bija zināma jausma par gaumīgu apģērbu, taču māksla, literatūra, sociālās problēmas viņai bija galīgi svešas, turpretim Jūdžins, par spīti savai jaunībai, dedzīgi atsaucās uz visu, kas notika plašajā pasaulē. Karleils, Emersons, Toro, Vitmens — šo dižgaru vārdi un darbi nebija viņam tukša skaņa. Viņš daudz lasīja un prātoja par ģeniāliem filozofiem, gleznotājiem, komponistiem, kuri kā meteori uzliesmoja Rietumu pasaules intelektuālajās debesīs. Viņu satrauca neskaidra nojauta, ka arī viņš pats ir aicināts veikt ko dižu, un savā jaunības sajūsmā cerēja, ka tas notiks visai drīz. Jūdžins saprata, ka meitene, ar kuru viņš bija sagājies, ilgi nespēs viņu noturēt pie sevis. Kaut arī viņš bija aizrāvies, tomēr pat tad palika noteicējs, soģis un kritiķis. Šad tad jau viņam pazibēja doma, ka viņš var iztikt bez Mārgeritas, var atrast ko labāku, piemērotāku.

Dabiski, šādas domas spēj nokaut kaislību, tāpat kā pārsātināšanās bija par iemeslu tādām domām. Mārgerita pamazām atvēsa. Viņu sāka kaitināt Jūdžina augstprātība, viņa dažkārt uzpūtīgais tonis. Viņi bieži sāka ķildoties par dažādiem sīkumiem. Kādu vakaru viņš aizrādīja meitenei savā parastajā iedomībā, ka viņai vajadzējis kaut ko izdarīt pēc viņa prāta.

— Neesi nu tik lielīgs! — meitene atcirta. — Tu vienmēr runā tā, it kā es būtu tavs īpašums!

— Tā jau arī ir, — viņš atjokoja.

— Ak tu tā domā?! — viņa iekaisa. — Gadīsies arī citi gribētāji.

— Ej vien pie tiem, ja tev tā patīk. Man nav iebildumu.

Viņa vārdi aizkaitināja Mārgeritu, lai gan no Jūdžina puses tā bija tikai vēlēšanās paķircināties, kaut šoreiz izpausta nelaikā un nevietā.

— Jā, man patiešām tā patīk! Vari lasīties projām, ja es tev neesmu pa prātam. Iztikšu arī bez tevis.

Viņa izaicinoši atmeta galvu.

— Nemuļķojies, Mārdžij, — Jūdžins sacīja, nopratis, cik ļoti meiteni aizvainojis. — Tu taču tā nedomā.

— Nedomāju? Nekas, gan tu to redzēsi!

Viņa atkāpās otrā istabas kaktā. Jūdžins sekoja, taču beidzot Mārgeritas dusmas aizkaitināja arī viņu.

— Kā gribi, — viņš pēc brīža noteica. — Es labāk iešu uz mājām.

Viņa neko neatbildēja, neko nelūdza un nepiedāvāja. Jūdžins paņēma mēteli un cepuri.

— Vai tu mani nenoskūpstīsi uz atvadām? — viņš jautāja.

— Nē, — viņa strupi atbildēja.

— Ar labu nakti, — viņš noteica.

— Ar labu nakti, — viņa vienaldzīgi atkārtoja.

Kaut arī viņu sakari vēl kādu laiku turpinājās, viņi tomēr nekad vairs neizlīga.

V n o d a ļ a

Šis sakars izraisīja Jūdžinā gandrīz nevaldāmu interesi par sievietēm. Vairums vīriešu slepeni lepojas ar savām mīlas uzvarām, ar savām spējām gūt šīs uzvaras, un ikviens pierādījums, ka viņi prot pievilkt, aizraut un noturēt sievieti, rada viņos pašpārliecību un drosmi, kuras dažkārt trūkst tiem, kuri nav izlutināti ar tādām uzvarām. Jūdžinam tā bija pirmā šāda veida uzvara, un tā viņam sagādāja lielu gandarījumu. Viņš jutās daudz pašapzinīgāks un nebūt nekaunējās. Ko zina muļķa puikas Aleksandrijā par to dzīvi, kāda viņam ir šeit? It nenieka. Viņš, Jūdžins, dzīvo Čikāgā. Te ir pavisam cita pasaule. Viņš ir kļuvis vīrietis, brīvs, ar savu individualitāti, spējīgs ieinteresēt citus. Mārgerita Dafa bija daudz ko glaimojošu teikusi viņam. Meitene jūsmoja par Jūdžina izskatu, manierēm, gaumi. Viņš bija izbaudījis, ko nozīmē iegūt sievieti. Jūdžinam reiba galva, un pat tas, ka viņš bija tik strupi aizraidīts, nespēja viņu ietekmēt, jo viņš taču pats bija gatavs izbeigt sakarus. Nu viņam sāka apnikt darbs, jo desmit dolāri nedēļā nespēja apmierināt jaunu, pašapzinīgu vīrieti, ja viņš turklāt nolēmis pirmajā izdevīgajā gadījumā uzsākt jaunus līdzīgus sakarus. Jūdžins nolēma pameklēt kādu citu darbu.

Tad kādu dienu sieviete, kurai viņš nodeva veļu Vorena avēnijā, aizturēja viņu uz mirkli ar jautājumu:

— Cik, jūs, izvadātāji, pelnāt nedēļā?

— Es saņemu desmit dolārus, — Jūdžins atbildēja. — Iespējams, ka citi pelna vairāk.

— Jūs būtu labs inkasents,—viņa turpināja. Tā bija plecīga, neizskatīga sieviete, skarba un atklāta. — Vai jūs gribētu pāriet tādā darbā?

Jūdžinam sen bija apnicis izvadāt veļu. Darba diena bija nežēlīgi gara. Sestdienās viņš beidza darbu vienos naktī.

— Kā nu negribētu! —viņš izsaucās.—Es gan neko nezinu par inkasenta darbu, taču manējais nav nekāds patīkamais.

— Mans vīrs ir pārvaldnieks uzņēmumā «Dzīvokļu iekārta», — sieviete turpināja. — Tur šad un tad vajadzīgi krietni inkasenti. Cik man zināms, viņš dziras tuvākajā laikā kādu atlaist. Es parunāšu ar viņu.

Jūdžins pateicās viņai, priecīgi smaidīdams. Šāds priekšlikums bija īsta laimes dāvana! Viņam ļoti gribējās zināt, cik saņem nedēļā tāds inkasents, taču neērti bija iztaujāt.

— Ja mans vīrs jūs pieņems, tad sākumā jums droši vien maksās ap četrpadsmit dolāru nedēļā, — viņa piezīmēja.

Jūdžins klusībā gavilēja. Tas patiešām būs solis uz priekšu! Par četriem dolāriem vairāk! Tad viņs varēs iegādāties pieklājīgu uzvalku un vēl šo to atlicināt citiem izdevumiem. Viņš varēs mācīties glezniecību. Viņa sapņi auga augumā. Jā, dzīvē var izlauzt ceļu, vajag tikai gribēt. Centība, ar kādu viņš apkalpoja klientus, nes atmaksu. Iespējams, ka citā darba nozarē viņš gūs vēl lielākus panākumus. Viņš taču ir vēl tik jauns.

Ap to laiku viņš bija nostrādājis veļas mazgātavā sešus mēnešus. Vēl pēc pusotra mēneša viņš saņēma vēstuli no mistera Henrija Mičlija, uzņēmuma «Dzīvokļu iekārta» īpašnieka, ar lūgumu pienākt jebkurā vakarā pēc astoņiem. Vēstules noslēgumā bija piemetināts, ka Jūdžinu ieteikusi misis Mičlija.

Jūdžins aizgāja to pašu dienu. Viņu pieņēma gadus četrdesmit vecs, kalsnējs, kustīgs, iztapīgs vīrietis, kurš sīki iztaujāja Jūdžinu par viņa vecākiem, darbu, atalgojumu un tā tālāk. Beidzot viņš sacīja:

— Man vajadzīgi enerģiski jauni cilvēki. Mums ir laba vieta solīdam, godīgam un strādīgam jauneklim. Mana sieva ir labās domās par jums, tāpēc gribu jūs izmēģināt. Maksāšu jums četrpadsmit dolārus nedēļā. Pienāciet no pirmdienas par nedēļu.

Jūdžins pateicās viņam. Pēc mistera Mičlija padoma viņš nolēma nedēļu iepriekš uzteikt savu vietu. Viņš pastāstīja Mārgeritai, ka ies projām no šejienes, un meitene bija redzami iepriecināta par jaunekļa panākumiem. Pārvaldnieks nožēloja Jūdžina aiziešanu, jo jauneklis skaitījās labs izvadātājs. Nedēļas laikā Jūdžins ievadīja darbā jaunu izvadātāju un pirmdien ieradās darbā pie mistera Mičlija. Pēdējais saņēma viņu laipni, jo paredzēja, ka Jūdžins būs enerģisks un spējīgs darbinieks. Misters Mičlijs paskaidroja Jūdžinam ne visai sarežģītos inkasenta pienākumus. Viņam vajadzēja iekasēt no uzņēmuma klientiem tekošos maksājumus par sudrablietām, pulksteņiem, paklājiem un citiem priekšmetiem, ko uzņēmums pārdeva un kas caurmērā sastādīja dienā no septiņdesmit pieciem līdz simt divdesmit pieciem dolāriem.

— Daudzi mums līdzīgi uzņēmumi pieprasa drošības maksu no kalpotājiem,—misters Mičlijs piebilda,—bet mēs tā nedarām. Man šķiet, es varu noteikt ar pirmo acu uzmetienu, vai cilvēks ir godīgs. Turklāt mums ir arī kontrole. Un, ja cilvēks ir negodīgs, tālu viņš netiks.

Jūdžins nekad nebija daudz lauzījis galvu par tādu jautājumu kā godīgums. Mājās viņam vienmēr bija izsnieguši nelielu kabatas naudu, un, strādādams Morning Appeal redakcijā, viņš bija pelnījis pietiekami daudz, lai apmierinātu savas tiešās vajadzības. Turklāt viņa aprindās godīgumu uzskatīja kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Kas nebija godīgs, tas nokļuva aiz restēm. Viņš atcerējās kādu bēdīgu gadījumu Aleksandrijā, kad pazīstamu zēnu arestēja par to, ka tas naktī ielauzies veikalā. Jūdžinam tas bija licies kaut kas briesmīgs. Vēlāk viņš tika daudz domājis par to, kas īsti ir godīgums, bet nebija nācis ne pie kāda slēdziena. Jūdžins zināja, ka no viņa var pieprasīt norēķinus par pēdējo peniju, kas nodots viņa rīcībā, un bija vienmēr gatavs šādus norēķinus sniegt. Viņš uzskatīja, ka ar viņa peļņu var tīri labi iztikt, jo viņam neviens nav jāuztur. Īstenībā Jūdžins viegli slīdēja visam pāri, un viņa godīgums tā ir palika nepārbaudīts.

Jūdžins paņēma sagatavotos rēķinus un sāka cītīgi apstaigāt namu pēc nama. Vieni klienti tūliņ samaksāja, tiem viņš izsniedza kvītis, otri lūdza pagarinājumu vai pilnīgi atteicās maksāt, atsaukdamies uz kādiem pārpratumiem, kas viņiem radušies ar uzņēmumu. Nereti gadījās, ka meklētās personas bija pārcēlušās uz citurieni, neatstājušas adresi un paņēmušas neapmaksātos priekšmetus līdzi. Tādos gadījumos viņam vajadzēja iztaujāt kaimiņus, kā to misters Mičlijs pamācīja.

Jūdžins tūdaļ redzēja, ka šis darbs ir viņam atbilstošs. Uzturēšanās svaigā gaisā, pastaiga, atrašanās pastāvīgā kustībā, samērā vienkāršais uzdevums — tas viss viņam patika. Viņa pienākumi noveda viņu līdz šim nepazīstamos pilsētas rajonos, saskarē ar dažādiem tipiem un raksturiem. Ja izvadātāja darbs braukāšana no vienas vietas uz otru — viņu labvēlīgi ietekmēja, tad jaunais darbs bija šāda paša rakstura. Jūdžins novēroja ainas, kas varēja nākamībā noderēt par lielisku materiālu gleznām. Tumšie fabriku masīvi, kas slējās palsajās debesīs; milzīgie dzelzceļu parki ar sliežu labirintiem gan lietū, gan sniegā, gan spožā saulē; gigantiski, melni dūmeņi, kas tiecās pretī rīta vai vakara mākoņiem. Vislabāk šie dūmeņi viņam patika novakarē, kad tie reljefi atdalījās no zvērojoši sarkanajiem vai blāvi mēļajiem padebešiem. — Brīnišķīgi! — viņš izsaucās savā nodabā un prātoja, kā gan pasaule brīnītos, ja viņam, Jūdžinam, kādreiz izdotos radīt tādas pašas gleznas kā Dorē. Viņš apbrīnoja šā meistara grandiozo iztēli. Jūdžins nekad neiedomājās sevi kā mākslinieku, kas gleznos ar eļļas krāsām vai akvareļkrāsām, vai ar zīmuli — nē, viņš strādās tikai ar tušu, turklāt lieliem, krasiem plankumiem, izmantojot baltā un melnā kontrastus. Tas ir pareizais paņēmiens. Tikai tā iespējams panākt iespaidu.

Tomēr viņš vēl nespēja radīt tēlus. Viņš varēja tikai domāt tēlos.

Visvairāk prieka viņam sagādāja Čikāgas upe, tās melnais, drausmīgi netīrais ūdens, kuru kūla putās elsojošie velkoņi, tās krasti, kur rindās stāvēja augsti, sarkani elevatori, melnas ogļu teknes, dzeltenas kokmateriālu noliktavas. Tās bija īstas krāsas, īsta dzīve — to vajadzēja attēlot. Vai cita aina: zemi, bāri, lietū izmirkuši kotedži pelēkās, vienmuļās rindās kailā prērijā, ja daudz, tad tuvumā kāds vientuļš, nošķiebies koks. Tas viņam patika. Viņš paņēma pirmo pagadījušos aploksni un pūlējās uztvert redzētā jēgu, attēlot izjūtu, kā viņš to dēvēja, taču bez panākumiem. Viss paša zīmētais likās nožēlojams un šablonisks, tās bija neizteiksmīgas līnijas, nedzīva, smaga masa. Kā gan dižie mākslinieki panāca zīmējumā dabiskumu un vienkāršību? Tas nebija izprotams.

VI n o d a ļ a

Jūdžins cītīgi strādāja savu inkasenta darbu un bija jau paspējis šo to iekrāt. Mārgerita jau piederēja pagātnei. Jūdžina dzīvokļa saimniece misis Vudrafa bija aizbraukusi pie meitas uz Sedeiliju Misūri štatā, un viņš pārcēlās uz citu, pieklājīgāku namu Divdesmit pirmajā ielā, pilsētas austrumu daļā. Šis nams viņu saistīja ar koku, kas auga mājas priekšā piecdesmit pēdu lielā laukumiņā. Arī šī istaba, tāpat kā iepriekšējā, bija lēta, turklāt viņš dzīvoja ģimenē. Viņš norunāja ar saimniekiem, ka maksās par katrām brokastīm, pusdienām vai vakariņām divdesmit centus, un tā izdeva par istabu un uzturu tikai piecus dolārus nedēļā. Atlikušos deviņus viņš apdomīgi izdeva par drēbēm, braukšanu un izpriecām — par pēdējām viņš gan neizdeva gandrīz neko. Līdzko viņš bija šo to ietaupījis, tā sāka domāt par iegriešanos Mākslas institūtā, kas viņa iztēlē iemiesoja ceļu uz panākumiem, lai noskaidrotu, kā var iestāties zīmēšanas vakara kursos. Jūdžins bija dzirdējis, ka jāmaksā tikai piecpadsmit dolāri ceturksnī, visai mērena maksa, un nolēma iestāties, ja vien iestāšanās noteikumi nebūs pārāk stingri. Viņš pamazām nāca pie pārliecības, ka ir dzimis mākslinieks un agri vai vēlu kļūs tāds.

Vecā Mākslas institūta ēka Mičiganas avēnijas un Monrostrītas stūrī vēl pirms institūta pārcelšanās uz tagadējo iespaidīgo namu, bija izsmalcinātības paraugs, tās izsmalcinātības, kuras tā trūka vairumam tā laika sabiedrisko celtņu. Tas bija liels sešstāvu nams no rūsgana smilšakmens, un tanī bez izstāžu zālēm un klasēm vēl atlika vietas daudzām gleznotāju, skulptoru un mūzikas pasniedzēju darba telpām. Kursi bija rītos un vakaros un jau toreiz bagātīgi apmeklēti. Mākslas daile bija zināmā mērā saviļņojusi Rietumu amerikāņu dvēseli. Šīs tautas dzīvē bija tik maz skaistuma, un tik daudz slavas iemantoja tie, kas prata izpaust savu talantu šai- jomā un dzīvoja izsmalcinātā atmosfērā. Aizbraukt uz Parīzi! Mācīties kādā no izslavētajām Parīzes mākslas darbnīcām! Vai aizbraukt uz Minheni, uz Romu! Iepazīties ar Eiropas mākslas bagātībām, ar dzīvi mākslinieku kvartālos,— jau tas vien ko nozīmēja. Daudzu nepiedzīvojušu jaunekļu un meiteņu sirdīs kvēloja patiešām neuzveicamas alkas izrauties no ikdienas dzīves dūksnāja, apgūt to. gaumi un parašas, kuras, kā tolaik uzskatīja, piemīt mākslas priesteriem, piesavināties viņu izsmalcinātās, vienaldzīgi nevērīgās manieres, dzīvot studijās, baudīt zināmu brīvību, kura vienkāršo mirstīgo morālei un temperamentam liegta, — lūk, tas dižais paraugs, kam vajadzēja sekot un pēc kā censties. Protams, zināma vieta tika paredzēta arī mākslai. Jaunietis cerēja, ka reiz viņš apveltīs pasauli ar lieliskām gleznām vai cildenām skulptūrām, bet pagaidām lai viņam atļauj dzīvot mākslinieka dzīvi. Un tā bija skaista, brīnišķīga un brīva dzīve.

Jūdžins jau sen bija par to sapņojis. Viņš zināja, ka Čikāgā ir studijas, ka ir mākslinieki, kuri, spriežot pēc avīžu atsauksmēm, rada lieliskus darbus. Presē te. šad, te tad parādījās ziņojumi par izstādēm, lielākoties bezmaksas, jo publiku arī tad bija tanīs grūti iedabūt. Kādreiz Jūdžins uzzināja par daudzinātā krievu batālista Vereščagina gleznu izstādi. Šis mākslinieks nezin kā bija nokļuvis Rietumu puslodē. Svētdienas pēcpusdienā Jūdžins aizgāja aplūkot gleznas, un viņu satricināja lieliskā kaujas detaļu attēlošana, brīnišķīgās krāsas, tēlu patiesīgums, dziļais traģisms, varenība, briesmas, šausmas un ciešanas, ko pauda šie audekli. Šim gleznotājam bija vīrišķība un izpratne, izcili bagāta iztēle un dedzīgs temperaments. Jūdžins stāvēja un lūkojās gleznās, prātodams, kā iespējams veikt ko tamlīdzīgu. Vēlāk visa viņa turpmākā mūža laikā Vereščagina vārds bija viņa lielākais stimuls. Ja viņš gribēja kļūt mākslinieks, tad tikai tāds.

Citreiz Jūdžins ieraudzīja gleznu, kura aizskāra viņā citas stīgas, kaut arī galvenokārt ieinteresēja kā mākslas darbs. Tā bija akta studija ar neparasti siltu kolorītu — franču gleznotāja Bugero darbs. Gleznotājs savā laikā bija radījis sensāciju ar drosmīgajiem kailu sieviešu gleznojumiem. Bugero nemēdza gleznot koķetas, miniatūras, trauslas būtnes, kurām trūkst spēka un kaislības, bet slaidas, ziedošas sievietes, kuru kārdinošās kakla, roku, krūšu, gumu un kāju līnijas likās radītas tāpēc, lai iesveltu jaunu vīriešu asinis. Acīm redzot, arī pats mākslinieks izjuta to, ko attēloja, — kaislības versmi, baudas alkas, iemīlēšanos formā un skaistumā. Viņa gleznas izraisīja domas par kāzu gultu, par mātes laimi, par apaļiem, ziedošiem bērniem, kas līksmi piekļauti pie krūtīm. Viņa sievietes lepni stāvēja visā savā daiļumā un pievilcībā, ar alku pilnu aicinājumu acīs, ar pavērtām, sulīgām lūpām, ar veselīgā sārtumā tvīkstošiem vaigiem. Šīs gleznas lādēja gan konservatīvie, gan puritāņi, gan ticīgie pēc dabas, gan liekuļi pec dzīves veida un gaumes. Jau tas, ka viena glezna bija atvesta uz Čikāgu pārdot, sacēla veselu sašutuma vētru. Avīzes brēca, ka kaut ko tādu nedrīkstot gleznot, vismaz nedrīkstot izstādīt publikas aplūkošanai. Daudzi uzskatīja Bugero par mākslai «piesmērējušos» kārdinātāju, kurš grib ar sava talanta palīdzību iedragāt sabiedrības tikumus. Sāka pieprasīt, lai gleznu vāc projām, un kā vienmēr tādos gadījumos, kad izlaužas zināmas šķiras protests, publika ārkārtīgi ieinteresējās par gleznu.

Arī Jūdžinu diskusija ieinteresēja. Viņš nekad nebija redzējis Bugero gleznas, pat vēl vairāk — nekad nebija redzējis īsta mākslinieka gleznotu kailu ķermeni. Tā kā pulksten trijos viņš bija brīvs no darba, tad paspēja aplūkot izstādes, it sevišķi tagad, kad viņa darbs atļāva vienmēr valkāt labu uzvalku. Jūdžins izskatījās solīds, nopietns jauns cilvēks, un viņa lūgums parādīt kaut ko neradīja mākslas salonā izbrīnu. Viņš pats likās piederam pie inteliģences vai mākslinieku aprindām.

Jūdžins gan nebija pārliecināts, kā izturēsies pret tik jaunu cilvēku — viņam vēl nebija pilni divdesmit, — taču tomēr riskēja ieiet galerijā, kur Bugero bija izstādīts, un palūdza parādīt gleznu. Kalpotājs uzmeta viņam ziņkāru skatienu, tomēr ieveda dziļāk telpā ar tumšsarkanām drapērijām, ieslēdza elektrisko lustru ar sarkanu samtu apvilktā nišā un atsedza aizkaru, kas aizklāja gleznu. Jūdžins nekad nebija redzējis tādu augumu un seju. Tas bija tikai sapņos nojausts daiļums — iemiesots viņa skaistuma ideāls. Viņš lūkojās, acu nenolaizdams, uz šo seju un kaklu, uz atpakaļ atsukātajiem, mīkstajiem, brūnajiem matiem, kuru krāšņais kuplums izraisīja juteklību, uz ziedlapām līdzīgajām lūpām, maigajiem vaigiem. Viņš apbrīnoja viegli iezīmētās krūtis un vēderu, šo potenciālo mātišķību, kas tā iesveļ vīriešus. Viņš būtu varējis te stāvēt stundām vērojot un baudot, bet kalpotājs, kas bija atstājis viņu vienu, jau pēc dažām minūtēm bija klāt.

— Cik tā maksā? — Jūdžins apvaicājās.

— Desmittūkstoš dolāru, — skanēja atbilde.

Jūdžins saprotoši pasmīnēja.

— Glezna brīnišķīga, — viņš noteica, iedams ārā. Kalpotājs nodzēsa uguni.

Šī glezna, tāpat kā Vereščagina izstāde, atstāja dziļas pēdas Jūdžina sirdī. Dīvaini gan, ka viņš nejuta vēlēšanos radīt pats kaut ko līdzīgu. Viņu tikai pārņēma līksms satraukums skatoties. Bugero glezna Jūdžinam parādīja viņa paša sievišķības ideālu, tā fizisko skaistumu, un viņš ar visu savu būtni alka sastapt tādu radījumu, kas izturētos labvēlīgi pret viņu.

Bija arī citas izstādes, kuras viņu ne mazumu ietekmēja, turklāt vienā viņš redzēja īstu Rembrantu. Taču neviens mākslinieks nespēja viņu tik dziļi saviļņot kā Vereščagins un Bugero. Māksla valdzināja jaunekli aizvien vairāk. Viņam gribējās zināt visu par to un radīt pašam. Saņēmis drosmi, viņš iegriezās Mākslas institūtā un ievāca ziņas no sekretāres. Šī visai praktiskā sieviete paziņoja viņam, ka institūts darbojas no oktobra līdz maijam, ka Jūdžins var pieteikties dzīvās dabas vai antīko paraugu klasē, vai pat abās, kaut gan sākumā ieteicams zīmēt ģipšus, vai arī ilustrāciju klasē, kur zīmē modeļus dažādu laikmetu tērpos, un arī pateica, cik tas maksās. Viņš uzzināja, ka ikvienā klasē ir savs pasniedzējs, vīrs ar vārdu, bet Jūdžinam pagaidām nav vajadzības to uzmeklēt. Katrai klasei ir savs vecākais, un katram audzēknim viņa paša labā centīgi jāstrādā. Jūdžins nedabūja redzēt klases, tomēr viņam radās iespaids, ka te ik stūrītī ir māksla, pat gaiteņi un publikai pieejamās telpas bija mākslinieciski dekorētas, un visur bija ģipša nolējumi -— rokas, kājas, torsi, gurni un galvas. Jūdžinam šķita, ka viņš mirkli pastāvējis pie atvērtām durvīm un ielūkojies jaunā pasaulē. Viņu iepriecināja tas, ka viņš varēs mācīties zīmēt ar tušu vai gleznot ar krāsām ilustrāciju klasē, un, ja vēlēsies, tad vakaros strādās dzīvās dabas klasē un bez sevišķas piemaksas no pieciem līdz sešiem apmeklēs eskīžu klasi. Viņš mazliet pabrīnījās, uzzinājis no izsniegtā prospekta, ka dzīvās dabas klasē zīmē kailus modeļus—vīriešus un sievietes. Patiešām viņš bija ceļā uz jaunu pasauli. Tā viņam likās dabiska un nepieciešama, taču reizē nepieejama, kaut kas līdzīgs svētam templim, kur vienīgi talantam atļauts spert kāju. Vai viņam ir talants? Nu, pagaidiet vien! Kaut viņš ir neaptēsts provinciālis, reiz viņš pasaulei kaut ko parādīs!

Viņš nolēma vispirms pierakstīties dzīvās dabas klasē, kura darbojās pirmdienās, trešdienās un piektdienās no septiņiem līdz desmitiem, un eskīžu klasē, kura darbojās ik dienas no pieciem līdz sešiem. Jūdžins saprata, ka zina ļoti maz, gandrīz neko, par cilvēka ķermeni un anatomiju un ka te viņam krietni jāpastrādā. Kostīmi un ilustrācijas var pagaidīt, tāpat ainavas, īstenībā pilsētas skati, kas viņu sevišķi saistīja, jo vispirms jāiepazīstas ar mākslas pamatiem.

Līdz šim Jūdžins gandrīz nekad nebija mēģinājis zīmēt cilvēka seju vai augumu, izņemot uzmetumus vai kā detaļas lielākām kompozīcijām. Nu viņam būs jāzīmē ar ogli dzīva cilvēka galva vai augums, un tas viņu mazliet biedēja. Viņš zināja, ka būs jāstrādā vienā klasē ar kādiem piecpadsmit vai divdesmit jauniešiem. Tie varēs aplūkot viņa darbus un kritizēt tos. Divreiz nedēļā tos apskatīs pasniedzējs. Tiem, kas mēneša laikā uzrādījuši labākos panākumus, ir priekšrocības, kā minēts prospektā: tiem tiesības izraudzīties, labākās vietas, kad grupa stājas pie jauna darba. Klašu vadītāji šķita pazīstami ļaudis amerikāņu mākslas pasaulē, jo tie visi bija «N. A.», tas ir, nacionālie akadēmiķi. Jūdžinam nebija ne jausmas, cik nicinoši zināmās aprindās izturējās pret šo titulu, vai arī viņš nebija pievērsis tam uzmanību.

Kādā oktobra pirmdienas vakarā Jūdžins iesāka darbu, apbruņojies ar vairākām papīra loksnēm, kuras bija iegādājies, sekojot viszinīgā prospekta norādījumiem. Viņš mazliet nervozēja, vērodams spoži apgaismotos gaiteņus un klases, un garām ejošo jaunekļu un meiteņu bari nebūt nenomierināja viņu. Viņam tūliņ dūrās acīs šo jauniešu jautrība un pašapziņa un nepiespiestās manieres. Studenti likās interesanti, vīrišķīgi, vairumā glīti, studentes — graciozas, ņipras un pašpārliecinātas. Dažas Jūdžinam šķita īpatnēji skaistas. Tā bija brīnumaina pasaule.

Arī darba telpas pārsteidza viņu. Tās bija tik ilgi kalpojušas savam uzdevumam, ka sienas gandrīz no vietas bija notrieptas ar krāsu, kas nokasīta no paletēm. Nebija pat molbertu vai citu piederumu, tikai krēsli un mazi soliņi. Pirmos, kā Jūdžins uzzināja, studenti lietoja molbertu vietā, apgāzuši ar kājām gaisā, bet uz soliņiem sēdēja. Klases vidū bija paaugstinājums parastā galda augstumā, kur pozēja modelis, bet viens kakts, kur modeļi izģērbās, atdalīts ar aizkariem. Ne gleznu, ne statuju, kailas sienas, tikai vienā kaktā nezin kāpēc klavieres. Gaiteņos un kopējā zālē karājās aktu studijas vai dažādas ķermeņa daļas visādos stāvokļos, kas Jūdžinam aiz viņa naivitātes un jaunības likās ne visai piedienīgi. Viņš meta uz šiem sienu rotājumiem slepus skatienus, izjuzdams baudu, kaut saprata, ka nevienam nedrīkst par to atzīties. Viņš bija pārliecināts, ka Mākslas institūta studentam jāizliekas vienaldzīgam pret tamlīdzīgiem vilinājumiem un jāprot apspiest alkas. Viņi taču te ierodas strādāt, nevis sapņot par sievietēm.

Kad pienāca nodarbībām paredzētais laiks, studenti sāka rosīties un skraidīt, citi sāka apspriesties, un drīz vien vīrieši ieņēma vienu rindu telpu, bet sievietes otru. Savā klasē Jūdžins ieraudzīja jaunu meiteni, kura stāvēja pie aizkara un raudzījās apkārt ar garlaikotu skatienu. Tā bija ļoti glīta, šķietami īriete, melniem matiem un acīm. Viņai bija maza cepurīte, kas atgādināja poļu nacionālo galvas segu, un sarkans apmetnis. Jūdžins noprata, ka tā ir pozētāja, un klusībā prātoja, vai patiešām redzēs viņu kailu. Pēc dažiem mirkļiem, kad visi bija sapulcējušies, rindas viegli nošalca, un telpā nesteigdamies ienāca stalts, gadus trīsdesmit sešus vecs vīrietis ar visai izteiksmīgu ārieni. Viņš kā pastaigādamies izgāja cauri telpai, nostājās studentiem priekšā un apsauca runātājus. Vīrietis bija ģērbies apnēsātā, pelēkā vilnas uzvalkā un neturēja par vajadzīgu noņemt uz vienas auss draiski atstumto brūno platmali. Zem svārkiem bija redzams zils, vienkāršs krekls ar atlokāmu apkakli. Vīrietis izskatījās ārkārtīgi pašapzinīgs. Viņš bija slaids, kalsnējs, kaulains, ar šauru, garenu seju, stingrām platās mutes līnijām, lielām, atstarpinātām acīm, prāvām rokam un kājām un zvalstīgu gaitu. Jūdžins noprata, ka tas ir misters Templs Boils, N. A., viņu klases vadītājs, un gaidīja, ka tūliņ tiks teikta attiecīga uzruna. Taču misters Boils tikai pasacīja, ka klases vecākais esot misters Viljams Rejs, un izteica cerību, ka nedzirdēšot sūdzības par nekārtībām vai veltīgi izšķiestu laiku. Trešdienās un piektdienās viņš regulāri pārbaudīšot darbus un cerot, ka visi studenti sekmīgi strādāšot. Tad viņš uzaicināja visus stāties pie darba un tikpat nesteidzīgi aizgāja.

Kāds students Jūdžinam apstiprināja, ka tas patiešām ir bijis misters Boils. Jaunā īriete aizgāja aiz priekškara, un Jūdžins no savas vietas varēja daļēji redzēt, ka viņa izģērbjas. Tas viņu apstulbināja, bet viņš savaldījās, pūlēdamies neizrādīt apjukumu tik daudzu studentu klātbūtnē. Viņš apgrieza krēslu otrādi tāpat kā pārējie un atsēdās uz soliņa. Mazā kārbiņā blakus atradās ogle. Viņš izgludināja uz dēļa uzsprausto papīru un ārēji mierīgs nepacietīgi gaidīja. Daži studenti sarunājās. Beidzot meitene nometa plāno, caurspīdīgo kreklu un nākamajā mirklī jau iznāca ārā kaila un pilnīgi mierīga, uzkāpa uz paaugstinājuma un nostājās pozā, nolaidusi rokas gar sāniem un atmetusi galvu. Jūdžinam sāka zvanīt ausīs, viņš pietvīka un. neuzdrīkstējās paskatīties uz meiteni. Paņēmis ogli, viņš sāka vilkt uz papīra nedrošas līnijas, pūlēdamies kaut daļēji atveidot meitenes pozu un īpatnību. Viss likās viņam neparasts — gan tas, ka viņš atrodas šai telpā, gan tas, ka viņam pozē modelis, vārdu sakot, tas, ka viņš mācās gleznot. Tad tāda ir šī pasaule, kas tā atšķiras no visa, ko viņš pazinis. Un viņš ir ienācis tanī, jo aicināts būt tās loceklis.

VII n o d a ļ a

Jūdžins pirmo reizi apmeklēja savējos tikai tad, kad bija cieši apņēmies iestāties Mākslas institūtā. Kaut viņa tuvinieki dzīvoja tikai simt jūdzes no Čikāgas, Jūdžinam nekad neuznāca ilgas apciemot viņus, pat pa Ziemsvētkiem ne. Taču tagad viņš jutās spējīgs pateikt mājiniekiem ko noteiktu, proti, ka viņš būs mākslinieks. Savā darbā viņš guva labus panākumus. Misters Mičlijs, pēc visa spriežot, bija ar viņu apmierināts. Jūdžins ik dienas nodeva viņam iekasēto naudu un atzīmētos nenomaksātos rēķinus. Dažreiz Jūdžinam gadījās pārrēķināties, naudas izrādījās vai nu vairāk, vai mazāk, taču «vairāk» vienmēr sedza «mazāk», tā ka galu galā viss izlīdzinājās. Naudas jautājumos Jūdžinam nebija tieksmes uz negodīgumu. Viņam gan daudz ko gribējās iegādāties, tomēr viņš bija gatavs pacietīgi gaidīt, kad tiks pie kārotā godīgā ceļā. Šis viņa rakstura vilciens sevišķi patika misteram Mičlijam. Viņam šķita, ka no Jūdžina ar laiku iznāks lietas koks tirdzniecības nozarē.

65

Jūdžins izbrauca no Čikāgas piektdienas vakarā, Darba svētku priekšvakarā. Šos svētkus parasti svinēja pirmajā septembra pirmdienā. Viņš bija pieteicis misteram Mičlijam, ka vēlētos izbraukt sestdien pēc pusdienas, lai pavadītu mājā svētdienu un pirmdienu, bet patrons bija ieteicis paveikt ceturtdien un piektdien arī to, kas paredzēts sestdienai, lai tad varētu izbraukt piektdienas vakarā.

— Sestdiena mums tik un tā ir īsā diena, — misters Mičlijs aizrādīja. — Tādā. kārtā jūs būsiet ticis galā ar darbiem un varēsiet pavadīt mājās veselas trīs dienas.

Jūdžins pateicās savam darba devējam un sekoja viņa padomam. Viņš ielika čemodānā pašu labāko, kas viņam bija no drēbēm, un iesēdās vilcienā, prātodams, kas viņu gaida mājās. Daudz kas ir pārmainījies! Stella ir aizbraukusi. Viņa jaunības naivums pieder pagātnei. Nu viņš brauc mājās kā pieredzējis pilsētnieks ar zināmām nākotnes izredzēm. Viņam nebija jausmas par to, cik zēnisks viņš vēl izskatījās, cik lielā mērā atradās ideālu varā un cik tālu bija no tā nosvērtā, aukstasinīgā praktiskuma, ko pasaulē tik augsti vērtē.

Kad vilciens pienāca Aleksandrijā, Jūdžinu stacijā sagaidīja tēvs, Mirtla un Silvija ar savu divus gadus veco dēlēnu. Viņi bija atbraukuši ģimenes ekipāžā, kur bija vieta arī Jūdžinam. Jūdžins sirsnīgi sasveicinājās ar visiem un ar pienācīgo kautrību uzklausījās viņu uzslavas savai ārienei.

— Tu taču esi audzis! — tēvs izsaucās. — Izrādās, ka tu galu galā būsi slaida auguma, Jūdžin. Es jau baidījos, ka tu lielāks neaugsi.

— Es gan nemanu, ka būtu pastiepies garumā, — Jūdžins atbildēja.

— Tēvam taisnība, — piebalsoja Mirtla.— Tu esi krietni garāks, Džin. Laikam tāpēc tu izrāties vājāks. Vai tu jūties vesels un stiprs?

— Kā lai es nebūtu vesels, — Jūdžins smiedamies atbildēja, — kad es ik dienas nostaigāju piecpadsmit vai divdesmit jūdzes un vienmēr uzturos svaigā gaisā!

Silvija apvaicājās par viņa «gremošanas kaitēm». Visumā tas pats vecais stāvoklis, Jūdžins paskaidroja. Dažreiz labāk, dažreiz sliktāk. Kāds ārsts ieteicis dzert ik rītu glāzi karsta ūdens, taču viņš nekādi nevarot saņemties. Esot tik pretīgi dzert kaut ko tik negaršīgu.

Tādās sarunās viņi nemaz nemanīja, ka piebraukuši pie mājām, kur misis Vitla jau gaidīja uz lieveņa. Ieraudzījis māti krēslainajā gaismā, Jūdžins izlēca no ekipāžas pāri priekšējam ritenim un metās pie viņas.

— Māmiņ! — viņš iesaucās. — Tu gan negaidīji mani tik ātri ierodamies, vai ne?

— Ātri? — māte atkārtoja, apskāvusi viņu. Labu brīdi viņa turēja dēlu savās rokās un beidzot noteica: .— Tu esi jau pieaudzis cilvēks, Jūdžin.

Jūdžins iegāja vecajā dzīvojamā istabā un pārlaida tai skatienu. Viss pa vecam, bez pārmaiņām! Tās pašas grāmatas, tas pats galds, tie paši krēsli, tā pati lampa, kas nokarājās no griestiem. Nekas jauns nebija nācis klāt ne viesistabā, ne guļamistabās, ne virtuvē. Māte bija mazliet novecojusi, tēvs ne. Silvija manāmi pārvērtusies, apaļā sejiņa kļuvusi vājāka. Laikam sakarā ar dzemdībām, Jūdžins sprieda. Mirtlas seja staroja mierā un laimē. Viņai bija savs «īstais», kāds Frenks Bengss, vietējās mēbeļu fabrikas pārvaldnieks, ļoti jauns, glīta izskata. Pēc ģimenes domām, viņš būšot ar laiku turīgs vīrs. Vecais Bils, viens no darba zirgiem, bija pārdots. Viens no abiem aitu suņiem, Pirāts, nebija vairs starp dzīvajiem, runcis Džeks bija dabūjis galu nakts sirojumu laikā.

Kad Jūdžins stāvēja virtuvē un vēroja, kā māte cep par godu viņa atbraukšanai milzīgu bifšteku un gatavo pudiņu ar saldu mērci, tad viņš juta, ka šī pasaule ir viņam sveša. Tā bija vēl šaurāka un mazāka, nekā viņš bija domājis. Arī pati pilsēta likās mazāka, kad viņi brauca tai cauri, tāpat nami šķita zemāki. Protams, te bija savs glītums, taču piemīlīgie, glītie dārziņi pārāk stipri atgādināja laukus. Tēvs ar savu šujmašīnu tirdzniecību bija tik ārkārtīgi aprobežots. Tipisks provincietis. Jūdžinam pēkšņi likās ērmīgi, ka viņiem mājās nav pat klavieru. Un Mirtla taču mīl muziķu, tāpat Jūdžins juta kaislīgu tieksmi pēc mūzikas. Čikāgas Centrālajā mūzikas hallē otrdienās un piektdienās bija ērģeļu koncerti, kurus Jūdžinam šad tad izdevās apmeklēt pēc darba. Tāpat vairāki slaveni sludinātāji, kā profesors Svings, reverendi H. V. Tomass un F. V. Gensauluss un profesors Soltess, pazīstami ar saviem liberālajiem uzskatiem, vienmēr savos publiskajos dievkalpojumos uzstājās labas mūzikas pavadībā. To visu Jūdžins bija atklājis savā tieksmē iepazīt dzīvi un bēgt no vientulības. Un nu viņš saprata, ka šī vecā pasaule pat nevar saukties par pasauli. Tā ir tikai mazpilsēta. Nekad viņš neatgriezīsies uz šejieni.

Otrā dienā, labi izgulējies savā kādreizējā istabā, Jūdžins devās uz Morning Appeal redakciju satikt misteru Kalebu Viljamsu, misteru Berdžesu, Džonasu Lailu un Džonu Sammersu. Laukumā pie tiesas nama viņš sastapa Edu Mičelu, Džordžu Tepsu un Vilu Gronidžeru un vēl piecus sešus skolas biedrus. Tie viņam pastāstīja vietējās jaunās ziņas. Džordžs Andersons bija apprecējis kādu šejienes meiteni un strādāja Čikāgas lopkautuvēs, Eds Voterberijs aizbraucis uz Sanfrancisko. Mistera Sempsona glītā meita, Besija Sempsone, kura kādreiz tik ļoti draudzējās ar Edu Martinvudu, aizbēgusi ar kādu atbraucēju no Andersonas Indiānas štatā. Jūdžinam stāstīja, ka tolaik daudz par to runājuši. Viņš klausījās, bet tas viss likās viņam tik niecīgs pret to jauno pasauli, kurā viņš iekļuvis. Nevienam no šiem jauniešiem nav zināms, kādus nākotnes sapņus lolo Jūdžins. Parīze—katrā ziņā! — un Ņujorka, kaut gan viņš pats nevarētu pateikt, kāds tāls ceļš viņu tur novedīs. Un Vils Gronidžers dabūjis darbu kādā no vietējo staciju bagāžas nodaļām un vēl lepojas ar to. Ak dievs!

Morning Appeal redakcijā viss bija pa vecam. Jūdžins bija cerējis, ka šais divos gados te būs notikušas lielas pārmaiņas, taču pārmainījies bija vienīgi viņš pats. Tieši viņš bija mētāts visādu likstu un pārvērtību virpulī. Viņš bija berzis rūsu nost no vecām krāsnīm, bija strādājis par aģentu pie nekustamā īpašuma pārdošanas, bijis veļas izvadātājs, inkasents. Viņš bija iepazinies ar Mārgeritu Dafu, ar ve)as mazgātavas pārzini misteru Redvudu, ar misteru Mičliju. Lielpilsēta bija apstarojusi viņu ar savu mirdzumu — Vereščagins, Bugero, Mākslas institūts. Viņš gāja uz priekšu ar septiņjūdžu soļiem, bet šī mazpilsēta vilkās lēnītiņām, kā vienmēr.

Kalebs Viljamss šaudījās pa istabu — kā parasti jautrs, valodīgs, intereses pilns.

— Man prieks tevi redzēt, Jūdžin, — viņš sacīja, blenzdams jauneklī ar vienīgo asarojošo aci. — Prieks, ka tev ir panākumi, — tas ir labi. Tu gribi būt mākslinieks, jā? Manuprāt, tu būsi arī. Kuram katram jaunietim es nebūtu ieteicis braukt uz Čikāgu, bet tu tur būsi īstā vietā. Nebūtu man sievas un triju bērnu, es nekad nebūtu pametis Čikāgu. Bet, kad cilvēkam sieva un ģimene ... — Viņš mirkli klusēja, galvu grozīdams. — Ek! Katram jāiztiek ar to, kas ir..— Un viņš aizsteidzās sameklēt kādu noklīdušu rakstu.

Džonass Lails bija tikpat solīds, flegmatisks un filozofiski noskaņots. Viņš pārlaida Jūdžinam nopietnu, pārbaudošu skatienu.

— Nu, kā klājas? — viņš jautāja.

Jūdžins pasmaidīja.

— Diezgan labi.

— Acīm redzot, par burtlici nedomājat kļūt?

— Nedomāju vis.

— Arī labi. Burtliču jau tā ir pārāk daudz.

Kamēr viņi sarunājās, viņiem no mugurpuses pienāca klāt Džons Sammerss.

— Kā klājas, mister Vitla? — viņš apjautājās.

Jūdžins paskatījās uz viņu. Džonam jau bija uzspiests nāves zīmogs. Viņš bija vēl vājāks, seja zilgana, pleci uzkumpuši.

— Ļoti labi, mister Sammers, — Jūdžins atbildēja.

— Es par sevi to nevaru sacīt, — vecais burtlicis teica un nozīmīgi piesita sev pie krūtīm. — Šitas joks mani drīz vien iedzīs kapā.

— Neticiet viņam, — Lails iejaucās. — Džons pastāvīgi činkst. Viņš nav ne par matu slimāks. Es viņam saku, viņš vēl gadus divdesmit novilks.

— Nē, nē, — Sammerss atteica, kratīdams galvu. — Es zinu.

Viņš tūliņ pat nozuda, lai «pārietu otrpus ielas» — tā viņš parasti paskaidroja savu skriešanu iedzert.

— Viņš vairs ne gadu neizturēs, — Lails piezīmēja, līdzko vecais bija aiz durvīm. — Berdžess viņu tur tikai tāpēc, ka būtu kauns mest vecu vīru ārā. Taču dzīvotājs viņš vairs nav.

— Tas redzams, — Jūdžins piekrita. — Viņš izskatās drausmīgs.

Tā viņi runāja par šo un to. Ap pusdienas laiku Jūdžins pārnāca mājās. Mirtla paziņoja, ka vakarā Jūdžinam jānākot līdzi viņai un misteram Bengsam viesos. Tur varēšot iet rotaļās un baudīt dažādus atspirdzinošus dzērienus. Jūdžinam agrāk nekad nebija ienācis prātā, ka šai pilsētiņā nerīkoja dejas vakarus un gandrīz neviens pazīstams jaunietis nespēlēja nekādu mūzikas instrumentu. Reti kādās mājās bija klavieres.

Pēc vakariņām ieradās misters Bengss, un viņi trijatā devās uz tipiskām mazpilsētas viesībām. Tās daudz neatšķīrās no tām, kuras viņš pats bija apmeklējis kopā ar Stellu, tikai šoreiz dalībnieki bija mazliet vecāki. Divi gadi jauniešu dzīvē ir liels laika posms. Kādi divdesmit divi jaunieši pulcējās trīs prāvās istabās un verandā — logi un durvis uz verandu bija vaļā. Ārā bija nodzeltējusi zāle un vēli rudens ziedi. Sienāzīši sisināja, novēlojušies, spīdoši kukainīši šaudījās pa gaisu. Bija silts, patīkams vakars.

Pirmie mēģinājumi radīt jautru noskaņojumu bija diezgan neveiksmīgi. Visus iepazīstināja, vietējie dendiji, ieradušies kuplā skaitā, mētājās ar asprātībām un jokiem. Bija daudz jaunu seju, galvenokārt meitenes. Daudzas bija pārcēlušās uz šejieni no citurienes, daudzas paspējušas uzplaukt Jūdžina prombūtnes laikā.

— Ja jūs nāksiet man par sievu, Mēdž, es jums nopirkšu misiņa auskarus! — viņš dzirdēja kādu jaunekli runājam. Jūdžins pasmīnēja, un meitene, kam šie vārdi bija domāti, paskatījās uz Jūdžinu un iesmējās.

— Viņš domā, ka tas ir ļoti asprātīgi!

Jūdžinam šādos publisku izpriecu gadījumos nebija viegli uzveikt kautrību. Viņš bažījās, ka citi varētu sākt viņu kritizēt — tā izpaudās viņa godkāre un lielā patmīlība. Viņš ieklausījās sarunās, mēģinādams ar pāris asprātīgām piezīmēm iekļauties to plūsmā un jau jutās puslīdz drošs, kad no blakus istabas ienāca nepazīstama meitene viņa nākamā radinieka Bengsa pavadībā. Meitene jautri smējās, un šie līksmie, melodiskie smiekli piesaistīja Jūdžina uzmanību. Viņa bija baltā tērpā ar zeltaini brūnu lenti, izvītu caur volāniem tērpa apakšdaļā. Ārkārtīgi kuplie pelnkrāsas mati ar blāvi zeltainu atspīdumu vijās resnās pīnēs ap viņas pieri un deniņiem. Viņai bija taisns deguns, smalkas, sārtas lūpas un mazliet izspiedušies vaigu kauli. Kaut kas atšķīra viņu no citiem — tikko jaušams savdabības aromāts, kas Jūdžinu neapzināti pievilka.

Bengss, šis brašais, smaidīgais jauneklis, veselīgs kā jauns ozols, dzidrs kā avota ūdens, pieveda meiteni pie Jūdžina.

— Jūdžin, atļaujiet jūs iepazīstināt ar mis Blū. Viņa ir no Viskonsinas un šad tad ierodas Čikāgā. Es viņai teicu, ka jums noteikti jāiepazīstas, jo jums izredzes Čikāgā satikties.

— Tas patiešām ir lieliski, — Jūdžins pasmaidīja. — Man liels prieks ar jums iepazīties. Kādā Viskonsinas daļā jūs dzīvojat?

— Blekvudā, — viņa smējās, un viņas zaļganzilajās acīs dzirkstīja uguntiņas.

— Mati viņai dzelteni, acis zilas, bet pati nāk no Blekvudas [Blackwood (angl.) — melns mežs.], — Bengss piezīmēja. — Kā jums tas patīk?

Viņš plati smaidīja, rādīdams līdzenos, baltos zobus.

— Jūs nepieminējāt zilo uzvārdu un balto tērpu. Mis Blū [Blue (angl.) — zils.] vienmēr jāstaigā balti ģērbtai.

— Šī krāsa saskan ar manu uzvārdu, vai ne?—meitene attrauca. — Mājās es lielākoties staigāju baltās drēbēs. Es taču esmu provinciete un pati šuju sev apģērbus.

— Vai arī šo jūs pati šuvāt? — Jūdžins apvaicājās.

— Protams, pati.

Bengss atkāpās soli un kritiski aplūkoja tērpu.

— Nekas, patiešām glīti, — viņš paziņoja.

Misters Bengss ir liels glaimotājs, — meitene uzsmaidīja Jūdžinam. — Tam, ko viņš saka, nevar ticēt. Viņš vienā laidā saka man komplimentus.

— Viņam taisnība, — Jūdžins atbalstīja Bengsu.

Es pievienojos viņa uzskatiem par tērpu un atzīstu, ka tērps ļoti labi piestāv jūsu matiem.

— Redzat nu, vēl viens upuris! — Bengss smējās. — Tas ir visu liktenis. Bet nu es jūs atstāšu. Man jāiet, jo es pametu jūsu māsu, Jūdžin, kāda sāncenša sabiedrībā.

Jūdžins pievērsās meitenei un uzsmaidīja savu atturīgo smaidu.

— Es nupat domāju, ko lai šeit daru. Neesmu te bijis divus gadus un jūtos gluži svešs visiem.

— Mans stāvoklis vēl bēdīgāks. Esmu šeit tikai divas nedējas un gandrīz neviena nepazīstu. Misis Kinga gan uzņēmusies iepazīstinātājas lomu, taču viss ir tik neparasts, ka es tik ātri nevaru te iejusties. Manuprāt, Aleksandrija ir patīkama pilsētiņa.

— Jā, nav slikta. Vai ezerus jau redzējāt?

— Protams! Mēs tur zvejojām, airējām un gulējām teltīs. Es ļoti jauki pavadīju laiku, bet rīt man jābrauc projām.

— Patiešām? — Jūdžins nobrīnījās. — Es arī braucu — četros piecpadsmit.

— Es braucu ar to pašu vilcienu! — meitene jautri iesmējās. — Varbūt brauksim kopā?

— Katrā ziņā. Tas ir gan jauki. Es jau bēdājos, ka būs jābrauc vienam pašam. Es te ierados tikai uz dažām dienām, jo strādāju Čikāgā.

Viņi sāka stāstīt viens otram par sevi. Meitene bija no Blekvudas, astoņdesmit piecas jūdzes no Čikāgas un bija tur pavadījusi visu mūžu. Viņai bija vairāki brāļi un māsas. Viņas tēvs, acīm redzot, bija fermeris, aizrāvies ar politiku un sazin ar ko vēl. No paviršām piezīmēm Jūdžins noprata, ka mis Blū ģimene bauda vispārēju cieņu, kaut arī nav bagāta. Viens svainis strādā bankā, otram pieder elevators, viņa pati ir skolotāja un strādā jau vairākus gadus Blekvudā.

Mis Blū bija piecus gadus vecāka par Jūdžinu, ko viņš toreiz nezināja, un viņai bija takts un lielās priekšrocības, ko sniedz šāda gadu starpība. Viņa bija apnikusi strādāt skolā, apnikusi ņemties ar precēto māsu bērniem, apnikusi dzīvot un strādāt mājās, kamēr labākie gadi strauji paiet. Meitene ilgojās pec spējīgiem cilvēkiem, aprobežotie ciema jaunieši viņu neinteresēja. Viens šāds blekvudietis nupat bija viņu bildinājis, bet tas bija nemanāms radījums pat Blekvudā, viņas necienīgs un nespējīgs sagādāt viņai nodrošinātu dzīvi. Ar skumjām, izmisumu, cerībām un alkām viņa gaidīja kaut ko labāku un nevarēja atrast. Iepazīšanās ar Jūdžinu nesolīja viņai vēlamo izeju. Meitene arī vēl nebūt nemeklēja šo izeju tik neatlaidīgi un tāpēc neskatījās uz katru iepazīšanos no šāda viedokļa. Tomēr jauneklis viņai patika labāk par visiem, ar kuriem viņa pēdējā laikā bija iepazīstināta. Acīm redzot, abiem bija kas kopējs. Viņai patika Jūdžina lielās, dzidrās acis, tumšie mati, bālā seja. Viņš šķita labāks par līdzšinējiem paziņām, un viņa cerēja, ka šī iepazīšanās sagādās prieku abiem.

VIII n o d a ļ a

Pārējo vakara daļu Jūdžins pavadīja ja ne tieši mis Blū, mis Andželas Blū sabiedrībā, tad vismaz viņas tuvumā. Meitene saistīja viņu ne tik daudz ar savu ārieni, kaut bija pietiekami valdzinoša, bet ar kādu sava rakstura īpašību, kuru Jūdžins visu laiku sajuta, kā mēdz sajust uz mēles patīkamu garšu. Viņš domāja, ka Andžela ir ļoti jauna, un viņu apbūra meitenes šķietamā nevainība un naivitāte. Īstenībā Andžela nebija ne tik jauna, ne naiva, tikai neapzināti tēloja vientiesību. Viņa bija tā, ko vispār mēdz apzīmēt par krietnu meiteni, uzticama, godīga, pedantiski kārtīga, ar stingriem tikumiskiem uzskatiem. Viņa domāja, ka laulība un bērni ir katras sievietes liktenis un pienākums, taču, pietiekami nomocījusies ar svešu bērniem, diezin kā neilgojās tikt pati pie savējiem, vismaz nevēlējās, lai to būtu daudz. Zināms, viņa necerēja izvairīties no tā, ko parasti uzskatīja par sievietes laimi, tikai sapņoja, ka tāpat kā māsas apprecēs panākumiem bagātu veikalnieku vai inteliģentas profesijas pārstāvi, ka viņai būs trīs, četri vai pieci veselīgi bērni, ka viņa kļūs par priekšzīmīgu vidusšķiras namamāti un uzticamu kalponi savam vīram. Andželā slēpās dziļa kaislību kvēle, kura, kā viņa pamazām sāka apjaust, nekad netiks pilnīgi apmierināta. Neviens vīrietis nespēja viņu saprast, vismaz neviens no pazīstamiem vīriešiem, kas gadījās ceļā, bet viņa zināja, ka viņai ir lielas spējas mīlēt. Ja viņa sastaptu cilvēku, kas prastu iesvelt viņas jūtas un būt viņas cienīgs, — ar kādu kaisles vētru viņa būtu atbildējusi! Kā viņa būtu mīlējusi, kā uzupurējusies! Taču redzams, viņas sapņiem nebija lemts piepildīties, jo tik daudz laika bija pagājis un vēl ne reizi «īstais» nebija sastapts. Un tagad, divdesmit piecu gadu vecumā, kad viņa tā sapņoja par laimi un tiecās pēc tās, viņa negaidot sastapa savu ideālu un pat uzreiz nesaprata, ka ilgi gaidītais bridis pienācis.

Divu dzimumu savstarpējā pievilkšanās izpaužas visai ātri. Jūdžins zināmos jautājumos bija vairāk nobriedis par Andželu, ar plašāku apvārsni, viņā snauda spēki, kas Andželai nebija saprotami, bet reizē viņš bija bezspēcīgs savu jūtu un alku vergs. Andželas jūtas, kaut varbūt spēcīgākas, plūda no citiem avotiem. Jūdžinu līdz asarām valdzināja zvaigznes, nakts, skaista ainava, viss burvīgais, kas sastopams dabā, bet Andželai daba tās visspilgtākajās izpausmēs palika pilnīgi sveša. Tāpat kā Jūdžins, viņa karsti mīlēja muziķu. Literatūrā Jūdžins atzina reālistisko virzienu, Andželu apbūra romantika, dažkārt pat pārspīlēta, kaut arī reāla. Māksla savā tīri estētiskajā izpausmē Andželai vispār nenozīmēja neko, Jūdžinam tas bija izsmalcinātu baudu avots. Vēsture, filozofija, loģika, psiholoģija Andželai bija «grāmatas aiz septiņiem zieģeļiem», kamēr Jūdžinam tās bija pazīstamas jomas, vēl vairāk, — ziedošas takas, pa kurām viņš līksmi klejoja. Taču par spīti visam viņi pievilka viens otru.

Bija arī vēl citas atšķirības. Jūdžinam sadzīves normas neko nenozīmēja, viņa priekšstati par labu un ļaunu parastajam cilvēkam liktos nesaprotami. Viņš tiecās izturēties ar simpātijām pret katru cilvēcisku būtni — augsti attīstītu, neizglītotu, tīru, netīru, jautru, bēdīgu, ar baltu, melnu vai dzeltenu ādas krāsu. Andžela turpretī deva priekšroku tiem cilvēkiem, kas uzvedās atbilstoši pieklājības noteikumiem. Viņai kopš bērnības bija iedvesuši cieņu pret tiem, kas strādā vaiga sviedros, kas spējīgi no daudz kā atteikties un saskaņo savu rīcību ar vispār pieņemtajiem laba un ļauna jēdzieniem. Viņai prātā nenāca kritizēt vispār atzītos standartus. Tas, kas rakstīts uz sabiedriskā un morāliskā kodeksa bauslības galdiņiem, bija nemainīgs. Iespējams, ka arī ārpus cienījamās sabiedrības ir jauki cilvēki, taču ar tiem nedrīkst saieties un tiem nedrīkst just līdzi. Turpretī Jūdžinam cilvēks vispirms bija un palika cilvēks. Atstumto un neveiksminieku vidū viņš varēja līksmi smieties ar tiem un par tiem. Viss šai pasaulē bija brīnišķīgs, skaists un aizrautīgs. Jūdžins centās attaisnot pat dzīves skarbumu un traģiskumu, kaut dažkārt pats no tiem smagi cieta. Kāpēc viņš par spīti visam izjuta tādas alkas pēc Andželas, tā paliek mīkla.-Iespējams, ka viņi tolaik kaut kā papildināja viens otru, tāpat kā pavadonis papildina lielāku spīdekli, jo Jūdžina pašmīlai bija nepieciešama uzslava, līdzjūtība, sievietes maigums, un Andžela nespēja tureties pretī Jūdžina dedzībai un talantībai.

Nākamo dienu vilcienā abi pavadīja aizrautīgā sarunā gandrīz trīs stundas. Drīz vien Jūdžins atklāja meitenei, ka pirms diviem gadiem braucis pa šo pašu ceļu, šai pašā vilcienā un laikā, stāstīja, kā staigājis pa lielpilsētas ielām, meklēdams naktsmājas, kā dabūjis darbu un nav vairs atgriezies Aleksandrijā, kamēr nav pārliecinājies, ka atradis īsto dzīves mērķi. Tagad viņš mācīsies gleznot un tad brauks uz Ņujorku vai Parīzi, strādās žurnālos un varbūt arī gleznos. Vārdos viņš bija spilgts jauna talanta iemiesojums, ja vien atrada dzirdīgas ausis. Viņam patika palielīties to priekšā, kas viņu apbrīnoja, un te par apbrīnošanu nebija jāšaubās. Andžela lūkojās uz viņu kā apmāta. Šis jauneklis atšķīrās no visiem viņas paziņām, — jauns, talantīgs, godkārs, ar bagātīgu iztēli. Viņš gribēja izlauzt ceļu uz to pasauli, pēc kuras ilgojās arī viņa, kaut gan bez mazākās cerības tur iekļūt, — uz mākslas pasauli. Un šis nākamais mākslinieks atklāj viņai savus plānus, stāsta par Parīzi. Cik brīnišķīgi!

Kad vilciens tuvojās Čikāgai, Andžela paskaidroja, ka viņai tūliņ jāpārsēžas vilcienā, kurš dodas uz Milvoki un Sentpolu un piestāj Blekvudā. Taisnību sakot, viņai bija diezgan sērīgi ap sirdi un viņa jutās mazliet vientuļa, jo vasaras brīvdienas beidzās un drīz vajadzēja sākties darbam skolā. Divas nedēļas, kuras viņa bija pavadījusi Aleksandrijā pie misis Kingas, kādreizējas Blekvudas meitenes un Andželas skolas biedrenes, bija aizritējušas tik jauki. Draudzene bija darījusi visu, lai Andžela justos labi, bet nu tas viss bija pagājis. Tāpat pazīšanās ar Jūdžinu izbeigsies, jo viņš vēl nebija teicis ne vārda, ka vēlētos vēlreiz satikties. Andžela patlaban domāja, cik labi būtu tuvāk iepazīties ar to pasauli, ko Jūdžins bija attēlojis tik spilgtās krāsās, kad viņš ierunājās:

— Misters Bengss sacīja, ka jūs šad tad iebraucot Čikāgā?

— Jā gan, — viņa atbildēja. — Es dažreiz iebraucu, lai aizietu uz teātri un iepirktos.

Andžela nepateica, ka šos braucienus diktē praktiski apsvērumi, jo ģimenē uzskatīja, ka Andžela prot vislabāk iepirkties, un tuvinieki bieži sūtīja viņu uz Čikāgu, kad vajadzēja kaut ko iepirkties vairumā. Viņa pārspēja visus ar praktiskumu un saimnieciskumu, māsas un draugi viņu ļoti cienīja par to, ka viņa labprāt uzņēmās šādus uzdevumus. Viņai draudēja briesmas pārvērsties par ģimenes nastu nesēju ēzeli, jo aiz savas darba mīlestības viņa visu, pie kā vien ķērās, darīja pēc labākās sirdsapziņas, tikai viņa nodarbojās gan vienīgi ar mājsaimniecības sīkumiem.

— Kad jūs cerat atkal iebraukt Čikāgā? — Jūdžins apvaicājās.

— Grūti noteikt. Parasti es iebraucu ziemu, kad darbojas opera. Iespējams gan, ka būšu te ap Pateicības dienu.

— Agrāk ne?

— Šaubos, vai varēšu, — viņa šķelmīgi atbildēja.

— Cik žēl! Es biju cerējis, ka sastapšu jūs vairākas reizes vēl šoruden. Kad iebraucat, paziņojiet man. Es ar prieku pavadītu jūs uz teātri.

Jūdžins parasti izdeva ļoti maz naudas izpriecām, bet šoreiz nolēma riskēt. Andžela taču neiebrauks bieži. Turklāt viņš cerēja, ka viņam drīzumā pieliks algu, un tas daudz ko nozīmē. Kamēr meitene sadomās atbraukt, viņš jau būs institūta audzēknis un viņam būs atvērusies jauna pasaule. Nākotne staroja cerību mirdzumā.

— Ļoti laipni no jums, — Andžela atbildēja. — Es jums paziņošu, kad atbraukšu. Es taču esmu īsta lauciniece, — viņa piebilda, atmezdama galvu, — un pilsētu redzu tikai retumis.

Jūdžinam patika tas, ko viņš uzskatīja par dabisku vientiesību, — tā vaļsirdība, ar kādu viņa atzinās nabadzībā un pieredzes trūkumā. Parasti meitenes tā nemēdza izturēties. Andžela šīs īpašības pārvērta par tikumiem, vismaz atzīšanās tanīs skanēja tik burvīgi.

— Pielūkojiet, ka turat vārdu, — viņš piekodināja.

— Nešaubieties. Es ar prieku paziņošu jums.

Viņi tuvojās stacijai. Jūdžins šobrīd bija aizmirsis, ka Andžela nebija tik izsmalcināti skaista un neaizsniedzama kā Stella un ka temperamenta ziņā tā noteikti netiek līdzi Mārgeritai. Viņš raudzījās uz Andželas skaistajiem, pelnaini zeltainajiem matiem, uz smalkajām lūpām un īpatnēji zilajām acīm un apbrīnoja viņas godīgumu un nemākslotību. Viņš paķēra meitenes saiņus un palīdzēja uzmeklēt vilcienu. Atvadoties viņš silti spieda Andželai roku, jo meitene bija izturējusies tik mīļi pret viņu un klausījusies ar tādu līdzdalību un ieinteresētību.

— Neaizmirstiet! — viņš jautri atkārtoja, iesēdinājis meiteni piepilsētas vilcienā.

— Neaizmirsīšu.

— Vai neņemsiet Jaunā, ja šad tad aizrakstīšu?

— Gluži otrādi. Priecāšos.

— Tad es rakstīšu, — viņš noteica, iziedams no vagona.

Viņš apstājās uz perona un lūkojās meitenē, kamēr vilciens aizgāja. Šī pazīšanās viņu iepriecināja. Tādai jābūt īstai meitenei — tīrai, godīgai, vienkāršai, pievilcīgai. Tādām jābūt krietnām sievietēm — kārtīgām un šķīstām, nevis trakgalvēm kā Mārgerita un nevis vienaldzīgām, saltām skaistulēm kā Stella, viņam gribējās piemetināt, bet trūka drosmes. Kāda iekšēja balss viņam sacīja, ka no mākslinieka viedokļa Stella ir pilnība, — viņam vēl tagad bija sāpīgi atcerēties visu. Taču Stella bija zudusi uz mūžu, par to nebija šaubu.

Turpmākajās dienās Jūdžins bieži domāja par Andželu. Viņš prātoja, kāda izskatās Blekvuda, ar kādiem ļaudīm Andžela satiekas, kādā namā dzīvo. Droši vien turienieši tikpat vienkārši un neviltoti kā viņa tuvinieki Aleksandrijā. Lielpilsētnieki, ar kuriem gadījās sastapties, it īpaši meitenes, kā arī bagātības izlutinātie turīgo aprindu pārstāvji tolaik Jūdžinu diezin kā neinteresēja. Tie bija pārāk tālu, pārāk sveši visam, pēc kā viņš tiecās, turpretim tāda krietna meitene, kāda, acīm redzot, bija mis Blū, ir noteikti īsts dārgums jebkuram. Viņš pastāvīgi domāja, ka rakstīs viņai, — nevienas citas pazīstamas meitenes viņam tolaik nebija. Pirms iestāšanās institūtā viņš uzrakstīja īsu vēstulīti, atgādinādams viņu kopējo braucienu un apvaicādamies, kad Andžela ieradīsies. Andžela atbildēja pēc nedēļas, ka būšot Čikāgā oktobra vidū vai beigās un priecāšoties, ja Jūdžins viņu apmeklēšot. Viņa paziņoja Jūdžinam savas krustmātes adresi Čikāgas ziemeļu rajonā, Ohaiostrītā, un rakstīja, ka par iebraukšanas dienu ziņošot atsevišķi. Patlaban viņa esot tā aizņemta skolā, ka neesot pat laika atcerēties, cik brīnišķīgi pavadīta vasara.

«Nabaga meitenei» Jūdžins nodomāja. Viņa gan pelnījusi labāku likteni. «Kad Andžela atbrauks, es noteikti aiziešu pie viņas,» jauneklis nolēma, un šai domai pievienojās vēl daudz citu. Cik viņai skaisti mati!

IX n o d a ļ a

Iestājoties institūtā, Jūdžinam sākās gluži jauna dzīve. Tagad viņš saprata vai vismaz domāja, ka saprot, kāpēc mākslinieki tā atšķiraš no parastajiem cilvekiem. Inkasentam, kas augas dienas noklejojis pa Čikāgas trūcīgajiem kvartāliem, Mākslas institūta atmosfēra šķita tik atsvaidzinoša. Bija pat grūti ticēt, ka viņam, Jūdžinam Vitlam, ir vieta šeit. Studenti likās esam izcili jaunieši, vismaz daļa. Ja nu viņi arī nav no tās vielas, no kuras veidotas slavenības, tad tomēr viņiem ir iztēle, bez kuras mākslinieks nav iedomājams. Studenti, kā Jūdžins pakāpeniski uzzināja, bija salasījušies no visām malām, no Rietumiem un Dienvidiem, no Čikāgas un Sentluisas. no Kanzasas, Nebraskas un Aijovas, noTeksasas, Kalifornijas un Minnesotas. Kāds jauneklis bija no Saskačevanas Kanādas ziemeļrietumos, kāds cits no Jaunās Meksikas, ko tolaik apzīmēja ar vārdu «teritorija». Tā kā jaunekli sauca par Džilu, tad pārējie iedēvēja viņu par «gilamonstru» [Gila monster (angl.) - neglīta, indīga ķirzaka, sastopama Arizonas štata neapdzīvotajos apvidos.], nemaz nerēķinādamies ar pirmā burta izrunu. Te bija arī Minnesotas fermera dēls, kurš dzīrās nākamo pavasari un vasaru braukt uz mājām art, sēt un novākt ražu. Kāds cits jauneklis bija Kanzassitijas miljonāra dēls.

Jūdžinu visvairāk interesēja zīmēšanas tehnika. Viņš jau pirmajā vakarā pārliecinājās, ka viņa uzskati par gaismu un ēnu cilvēka ķermeņa attēlošanā ir nepareizi. Viņam nekādi neizdevās parādīt zīmējumos apjomu.

— Tumšākā ēna atrodas vistuvāk spilgtākajai gaismai, — lakoniski piezīmēja klases vadītājs, paskatīdamies kādu trešdien pār Jūdžina plecu, — bet jums viss vienādi pelēks un vienmuļš.

Tad tur bija meklējama vaina!

— Jūs zīmējat šo figūru tā kā mūrnieks, kam nav jēgas par arhitektūru, būvētu namu. Jūs liekat savus ķieģeļus bez jebkāda plāna. Kur ir jūsu plāns? — To sacīja misters Boils, pienācis no mugurpuses.

Jūdžins pacēla acis. Viņš bija sācis zīmēt figūras galvu, nenovilcis vispārējās kontūras.

— Plāns! Kur ir plāns? — atkārtoja misters Boils, ar īpatnējām roku kustībām parādīdams, kā apvilkt figūras kontūras. — Vispirms uzmetiet galvenās līnijas. Ar detaļām varat nodarboties vēlāk.

Jūdžinam viss uzreiz kļuva skaidrs.

Citreiz klases vadītājs novēroja, kā Jūdžins zīmē sievietes krūtis. Zīmējums izskatījās kokains, līnijas bez kāda skaistuma.

— Krūtis ir tikai apaļas! Tikai apaļas! Varat man ticēt! — izsaucās Boils. — Ja redzat kaut kur četrstūrainas, tad, lūdzu, paziņojiet man!

Jūdžins izprata humoru un sāka smieties, taču reizē stipri pietvīka, saprazdams, cik daudz vēl viņam jāmācās.

Pats nežēlīgākais, ko Jūdžins dzirdēja no šā vīra lūpām, bija vārdi, domāti kādam neveiklam un trulam, kaut arī visai centīgam jauneklim.

— No jums nekas neiznāks, — Boils rupji pateica. — Klausiet manam padomam un brauciet uz mājām. Jūs nopelnīsiet vairāk, ja strādāsiet par smago ormani.

Klase nodrebēja, bet tāds bija šis vīrs, kurš necieta neapdāvinātību. Viņš nevarēja panest domu, ka viņam kāds atņem veltīgi laiku. Viņš lūkojās uz mākslu kā praktisks cilvēks, kuram nav laika noņemties ar neveiksminiekiem, muļķiem un stulbeņiem. Viņš gribēja iedvest audzēkņiem, ka māksla prasa pūles.

Taču, ja nevēroja šos skarbos un neatlaidīgos atgādinājumus par mākslinieka ceļa grūtībām, dzīve institūtā bija patīkama un pat valdzinoša. Ik pēc divdesmit piecām minūtēm bija četru vai piecu minūšu pārtraukums, kad modelis atpūtās, studenti tērzēja, aizkūpināja pīpes un vispār rīkojās pēc patikas, Dažreiz telpā ienāca studenti no citām klasēm.

Jūdžinu ļoti pārsteidza pozētājas un studentu visai brīvās attieksmes. Pēc dažām nedēļām viņš ievēroja, ka pāris studentu, kas te nemācījās pirmo gadu, starpbrīdī uzkāpa uz paaugstinājuma, kur meitene sēdēja, un tērzēja ar viņu. Caurspīdīgais, sārtais plīvurs, ar ko viņa aizsedza plecus un krūtis, ne tikvien nenoslēpa, bet pat izcēla viņas kārdinošo kailumu.

— Nu, vai ar tādu skatu nepietiek, lai galva sāktu reibt? — kādreiz Jūdžinam sacīja blakus sēdētājs.

Jums taisnība, — Jūdžins iesmējās. —Aina diezgan pikanta.

Studenti sēdēja, smējās un jokojās ar meiteni, un viņa tāpat smējās un koķetēja. Jūdžins noskatījas, kā meitene staigāja pa klasi, ielūkojās pāri studentu pleciem albumos, kā viņa tikusi zīmēta, vai gluži mierīgā garā apstājās parunāties ar kādu studentu. Jūdžins tādās reizēs centās nomākt un apslēpt stiprās alkas, jo neko tamlīdzīgu šeit nederēja izrādīt. Reiz, kad viņš aplūkoja kāda studenta atnestos uzņēmumus, meitene, šis ielas zieds, pienāca un sāka skatīties viņam pār plecu. Viņa bija ietinusies caurspīdīgajā lakatā, viņas lūpas un vaigi bija krāsoti. Viņa stāvēja tik tuvu, ka maigās krūtis kļāvās pie Jūdžina pleca un rokas. Jūdžinam šķita, ka visam viņa ķermenim izskrien cauri elektriskā strāva, taču viņš izlikās, ka notiekošais ir gluži ikdienišķa parādība. Klasē bija klavieres, starpbrīžos studenti šad tad spēlēja un dziedāja. Arī pozētāja dažreiz piesēdās pie klavierēm un spēlēja pavadījumu, kamēr trīs vai četri jaunekļi dziedāja. Nezin kāpēc Jūdžinu tas ārkārtīgi uztrauca, tas viņam likās kaut kas austrumniecisks. Viņš ar pūlēm valdījās un juta, ka zobi klab. Līdzko meitene atkal nostājās pozā, kaislību vilnis atplūda, to aizstāja pozētājas daiļuma salta, estētiska uztvere. Tikai šādi atsevišķi gadījumi laupīja Jūdžinam līdzsvaru.

Par spīti šiem traucēkļiem Jūdžins pamazām guva sekmes zīmēšanā un izveidojās par mākslinieku. Viņam patika zīmēt cilvēkus. Tas nenācās tik viegli kā daudzveidīgās ainavu un celtņu kontūras, tomēr viņš prata ar skaistām, jutekliskām līnijām atveidot cilvēka, it īpaši sievietes ķermeni, un līnijas kļuva aizvien izteiksmīgākas. Tā stadija, kad Boils viņam aizrādīja, ka krūtis ir tikai apaļas, bija sen aiz muguras. Viņa līnijas tapa graciozas un tūliņ pievērsa klases vadītāja uzmanību.

— Nu jūs protat uztvert figūru kā veselu vienību, — Boils kādreiz pusbalsī sacīja. Jūdžins notrīsēja aiz gandarījuma. Nākamo trešdien Boils piezīmēja: —Vēsākas asinis, manu zēn, vēsākas asinis! Pārāk daudz juteklības. Figūrā tās nav. No jums ar laiku iznāks gluži labs fresku meistats, ja jums būs uz to tieksme. Jums ir skaistuma izjūta.

Jūdžinam sirds vai salēcās priekā. Viņš kļūst mākslinieks. Misters Boils atzīst, ka viņam ir spējas. Tātad viņam ir talants.

Kādu vakaru uz tāpeles, kur parasti izlika ziņojumus, viņš ieraudzīja šādu daiļrunīgu plakātu:

«Mākslinieki! Uzmanību! Mēs ēdam pusdienas! Mēs ēdam pusdienas! 16. novembrī pie «Sofroni». Visi, kas vēlas piedalīties, pieteicieties pie klases vecākā.»

Jūdžins, kurš agrāk par to nekā nebija dzirdējis, nodomāja, ka ierosme, acīm redzot, pieder kādai citai klasei. Viņš tomēr apvaicājās klases vecākajam un uzzināja, ka jāiemaksā tikai septiņdesmit pieci centi. Ja studenti vēlējās, tad varēja vest līdzi meitenes. Vairums tā arī darīs. Jūdžins nolēma piedalīties, bet kur ņemt meiteni?

«Sofroni» bija itāliešu restorāns Klārkstrītas lejgalā, sākumā domāts kā ēdnīca itāliešu strādniekiem, kuri apdzīvoja šo kvartālu. Nams, kur atradās restorāns, nebija daudz labāks par citiem veciem namiem. Mājas aizmugurē bija pagalms ar vienkāršiem koka galdiem un soliem vasarai, vēlāk tam pārstiepa pāri sapelējušu telts audeklu, lai pasargātu ēdājus no lietus. Pēc tam radās stikla jumts, un telpu lietoja arī ziemu. Restorāns bija tīrs un uzturs labs. Kāds iesācējs žurnālists vai mākslinieks bija atklājis šo lokālu, un pamazām misters Sofroni ievēroja, ka viņa klientūra uzlabojas. Viņš sāka sasveicināties ar jaunajiem apmeklētājiem un ierādīja tiem atsevišķu stūri. Kādreiz viņš pamieloja nelielu grupu gandrīz vai par pašizmaksas cenām un tā iemantoja klientūru. Viens students veda līdzi otru, un tagad Sofroni varēja arī ziemu rīkot banketus simt personām ar diezgan vispusīgu vīnu un stiprāku dzērienu sortimentu par septiņdesmit pieciem centiem no personas. Tas veicināja viņa popularitāti.

Ar paredzētajām pusdienām noslēdzās virkne dzīru, kas tika rīkotas klasē. Te bija tradīcija apsveikt jaunu studentu vai svešu personu ar saucieniem: «Mielasts! Mielasts!» — pēc tam upurim vai jaunajam studentam vajadzēja iemaksāt alus fondā divus dolārus. Ja nauda netika iemaksāta, attiecīgo personu varēja izmest ārā vai izspēlēt ar viņu kādu citu nelāgu joku. Ja naudu iemaksāja, tad tovakar par darbu vairs nevarēja būt runas. Studenti sameta naudu un aizsūtīja pēc alus vērpelītēm, sendvičiem un siera. Sekoja iedzeršana, dziedāšana, klavieru spēle un dažādi triki. Kādreiz Jūdži- nam par lielu brīnumu students no Omahas štata, plecīgs, labsirdīgs iemetējs, paķēra kailo pozētāju, uzsēdināja sev jāteniski uz kakla un nēsāja pa telpu, dejodams džigu, kamēr meitene plūca viņu aiz melnajiem matiem, bet pārējie studenti aurodami skrēja nopakaļ. Vairākas studentes, kuras arī apmeklēja vakara kursus, pieplaka blakus telpā pie caurumiem, kuri speciāli bija ieurbti starpsienā. Šis skats — milzis ar meiteni uz pleciem — tā pārsteidza glūņas, ka valodas par šo gadījumu mirklī izplatījās visā institūtā. Arī vadība uzzināja par šo izlēcienu, un vainīgo studentu otrā dienā izslēdza. Tomēr bakhantiskā deja bija notikusi, un atmiņas par to neizgaisa.

Šādās dzīrēs arī Jūdžins bija spiests dzert, ko viņš darīja visai mēreni. Alus viņam negaršoja. Viņš mēģināja arī smēķēt, taču arī tas viņam nepatika. Dažreiz viņu pārņēma nervozs apskurbums, noskatoties šādā vaļīgā jautrībā, tad parasti viņš kļuva asprātīgs, kustīgs un dzirkstoši jautrs. Kādā šo dzīru reizē viena pozētāja viņam sacīja:

— Jūs taču esat jaukāks, nekā es domāju. Man šķita, ka jūs esat ļoti nopietns.

— Nē jel! — viņš attrauca. — Tikai šad tad. Jūs mani vēl nepazīstat.

Viņš apskāva meiteni, bet viņa atstūma to. Cik žēl, ka viņš neprata dejot! Tad viņš būtu varējis virpuļot ar meiteni pa istabu. Viņš tūliņ nolēma sākt mācīties dejot.

Jūdžinu nodarbināja domas, kur ņemt meiteni mielastam. Viņš nevienu nepazina, izņemot Mārgeritu, bet viņa diezin vai dejoja. Palika vienīgi mis Blū no Blekvudas, ar kuru viņš bija sastapies, kad meitene bija iebraukusi Čikāgā, bet šķita pilnīgi aplami, ka Andželu varētu vest uz šādu vakaru. Interesanti, ko Andžela sacītu, ja būtu redzējusi tādas ainas kā viņš.

Kādu dienu, iegriezies kancelejā, Jūdžins sastapa mis Kenniju, meiteni, kura pozēja tovakar, kad Jūdžins pirmo reizi: ieradās institūtā. Jūdžins nebija aizmirsis savu pirmo modeli, turklāt meitene bija visai pievilcīga. Tā bija viņa, kas kādreiz bija pienākusi un nostājusies jauneklim cieši blakus. Kopš tās reizes viņš vairs nebija meiteni sastapis. Jūdžins viņai patika, lai gan likās diezgan atturīgs un galvenokārt diezgan ikdienišķs. Taču kopš kāda laika viņš bija sācis nēsāt cilpā sasietu mākslinieka kaklasaiti un mīkstu platmali, kas viņam labi piestāvēja. Matus viņš nēsāja atpakaļ atglaustus un centās atdarināt mistera Templa Boila neatkarīgo gaitu. Šis cilvēks bija kļuvis viņa elks — pašapzinīgs un veiksmīgs. Kā Jūdžinam gribējās viņam līdzināties!

Meitene atzinīgi novērtēja šīs pārmaiņas. Jauneklis kļuvis interesants, viņa nodomāja. Viņam tik balta, āda un dzidras acis. Viņā jūtama drosme.

Jūdžinu pamanījusi, meitene izlikās aplūkojam kādu akta zīmējumu.

— Labvakar, — Jūdžins smaidot uzrunāja viņu, saņēmis drosmi, jo jutās ļoti vientuļš un nepazina nevienu citu meiteni, izņemot mis Kenniju.

Viņa atskatījās un atbildēja uz Jūdžina sveicienu ar laipnu smaidu un sirsnīgu skatienu.

— Sen neesmu jūs redzējis, — Jūdžins iesāka sarunu. — Vai atkal strādājat pie mums?

— Tikai šonedēļ, — mis Kennija atbildēja. — Es pozēju privātās studijās. Ja varu dabūt darbu tur, tad uz institūtu nenāku.

— Un es domāju, ka jums patīk pie mums! — jauneklis izsaucās, atcerēdamies, cik mis Kennija vienmēr bijusi jautra.

— Es neteiktu, ka nepatīk, taču studijās darba apstākļi labāki.

— Mēs pastāvīgi pieminam jūs, Pārējās netiek jums līdzi.

— Esat gan jūs glaimotājs! — meitene iesmējās, uzmezdama viņam šķelmīgu skatienu ar savām melnajām acīm.

— Nav tiesa, — viņš atbildēja un ar slepenu cerību iejautājās: — Vai jūs nāksiet sešpadsmitā uz mūsu pusdienām?

— Varbūt, — viņa atbildēja. — Vēl neesmu izšķīrusies. Tas atkarīgs no daudz kā.

— Piemēram?

— No tā, kāds man būs noskaņojums un kas mani uzaicinās piedalīties.

— Uzaicinājumu jau nu netrūks, — Jūdžins piezīmēja. — Es arī ietu, bet nav līdznācējas, — viņš turpināja, izmisīgi cenzdamies tikt pie mērķa. Meitene noprata viņa nolūku.

— Tālāk? — viņa iesmējās.

— Vai jūs nāktu man līdzi? — viņš iedrošinājās izmantot tik atklāti piedāvāto palīdzību.

— Labprāt, — mis Kennija atbildēja, jo jauneklis viņai iepatikās aizvien vairāk.

— Brīnišķīgi! Kur jūs dzīvojat? Man vajadzēs jūsu adresi. — Viņš izvilka zīmuli. Meitene pateica savas mājas numuru Piecdesmit septītās ielas rietumu galā.

Jūdžins savās inkasenta gaitās bija iepazinies ar šo rajonu. Minēto ielu pilsētas dienvidu nomalē veidoja visai noplukuši koka nameļi. Viņš atcerējās cieši sablīvētās sīktirgotavu rindas, nebruģētās ielas un plašas, neapbūvētas purvainās prērijas joslas. Viņu nemaz nepārsteidza, ka šis lūžņu un ogļu putekļu vidū uzplaukušais zieds strādā par pozētāju.

— Es noteikti ieradīšos pēc jums, — viņš jautri turpināja. — Jūs taču nepiemirsīsiet, mis...

— Vienkārši Rūbija, — viņa pārtrauca. — Rūbija Kennija.

— Jums ir skaists vārds,— Jūdžins piezīmēja. — Ļoti daiļskanīgs. Vai jūs man neatļautu ierasties kādu svētdien, lai es zinātu, kur jūs atrodaties?

— Lūdzu, — viņa atbildēja, glaimota, ka jauneklim patīk viņas vārds. — Svētdienās es parasti esmu mājās. Ierodieties nākamo svētdien, ja vēlaties.

— Katrā ziņā būšu, — Jūdžins nosolījās.

Viņš izvadīja meiteni uz ielas visai pacilātā omā.

X n o d a ļ a

Rūbija Kennija bija kāda veca īru strādnieka un viņa sievas audžubērns, ko viņi bija pieņēmuši, apžēlodamies par četrus gadus veco mazuli, ko ķildīgie vecāki bija pametuši galīgā novārtā. Rūbija bija moža, labsirdīga meitene, kurai tomēr nebija jausmas, kādi spēki valda pasauli. Viņa bija vientiese, kas alkst pēc interesantām dēkām, kaut neprot paredzēt, kur tās var novest. Iesākusi strādāt par kasieri universālveikalā, viņa piecpadsmit gadu vecumā zaudēja nevainību. Laimīgā kārtā Rūbijai piemita tas izsmalcinātais skaistums, kas pievelk inteliģentus, spējīgus un piesardzīgus vīriešus, un viņiem par laimi meitene nebija gluži neizvēlīga, jo tikai stipra pieķeršanās un pāris gadījumos arī īsta mīlestība pamodināja viņā alkas, kuras sasniedza kalngalus pēc ilgāka flirta, un tad viņa kļuva tāds pats savu dziņu upuris kā viņas pielūdzēji.

Rūbijas audžuvecāki nebija spējīgi cik necik saprātīgi vadīt viņas audzināšanu. Viņi mīlēja audžumeitu un, tā kā meitene bija attīstības ziņā pārāka, tad pakļāvās viņas uzskatiem, spriedumiem un gaumei. Par vecāku biklajiem aizrādījumiem Rūbija tikai smējās, teikdama, ka viņai neesot da]as par to, ko sacīs kaimiņi.

Jūdžina apmeklējumi un tuvība, kas viņiem drīz nodibinājās, būtībā neatšķīrās no viņa vēlākajiem šāda tipa sakariem. Jūdžins dievināja sievietē skaistumu, taču vienmēr reizē ar to viņam laimējās atklāt pielūgsmes objektā arī tās prāta un sirds īpašības, pēc kurām viņš ilgojās. Bez skaistuma viņš vēl meklēja sievietē labsirdību un atsaucību un vairījās no kritizēšanas un vēsuma. Viņš nekad nebūtu izraudzījies sev draudzeni, kas pārspētu viņu pašu jūtu dziļumā, uztveres ātrumā vai domu savdabībā.

Tolaik viņam patika vienkārši priekšmeti, vienkāršas telpas, vienkārša vide bez pretenzijām, vienkāršas dzīves ikdienišķā atmosfēra, jo izmeklēta un izsmalcināta vide viņu biedēja. Milzīgās savrupmājas, kādas viņam gadījās redzēt, lepnās lieltirgotavas, cilvēki ar augstu stāvokli sabiedrībā — tas viss viņam likās mākslots un salts. Viņš deva priekšroku maziem ļaudīm, kas nebija ne ar ko slaveni, toties labsirdīgi un laipni. Ja viņam laimējās šādās aprindās atrast sievietes daili un piedevām labas rakstura īpašības, viņš bija laimīgs un apmierināts. Tāpēc Rūbija viņu tik ļoti valdzināja.

Svētdienā, kad Jūdžins bija pieteicis apmeklējumu, lija lietus, un pilsētas daļa, kur dzīvoja Rūbija, izskatījās visai nemīlīga. Šur tur neapbūvētajos laukumos starp retajiem namiem rūsganajā, salnas skartajā zālē vizēja lielas peļķes. Jūdžins soļoja pa bezgalīgu, ar melniem izdedžiem nobērtu sliežu ceļu labirintu, kur stāvēja milzums lokomotīvju un vagonu, un domāja, cik labs materiāls māksliniekam ir šīs lielās, melnās lokomotīves, kuras met dūmu un tvaika mutuļus pelēkajā, valgajā gaisā, šīs neskaitāmās divkrāsaino vagonu rindas, kuras lietū šķita tik patīkami spodras. Tumsā šais daudzajos jo daudzajos sliežu ceļos kā spilgti ziedi uzplauka pārmiju ugunis. Jūdžinam patika šie koši dzeltenie, sarkanie, zaļie un zilie plankumi, kuri liesmoja kā dīvainas acis. Šāds materiāls Jūdžinu sevišķi aizrāva, un viņam nezin kāpēc bija patīkami, ka šī nemākslotā meitene ir uzziedējusi tieši tādā apkārtnē.

Kad viņš piezvanīja pie durvīm, viņu ielaida vecs īrs ar trīcošām rokām un kājām, pēc izskata neattīstīts radījums, — Jūdžins nodomāja, ka tāds varētu būt pārbrauktuves sargs, ne vairāk. Vecajam bija rupjš, diezgan īpatnējs apģērbs, kas aiz ilgās valkāšanas bija pieņēmis cilvēka ķermeņa kontūras. Rokā vecim kūpēja īsa pīpīte.

— Vai mis Kennija mājās? — Jūdžins jautāja.

— Kā ta’, — vīrs atbildēja. —Nākat tik iekšā. Es pasaukšu viņu.

Viņš ietipināja dibenistabā caur priekštelpu — tipisku strādnieku dzīvokļa viesistabu. Kāds bija parūpējies, lai šai telpā būtu pārsvarā sarkanā krāsa — liels zīda abažūrs virs griestu spuldzes, ģimenes fotogrāfiju albums, paklājs uz grīdas un puķotās tapetes.

Gaidīdams Rūbiju, Jūdžins šķirstīja albumu un lūkojās fotogrāfijās. Laikam viņas radinieki, viņš nodomāja, sīki ļautiņi — kantoristi, sīktirgotāji, ceļojoši aģenti. Tad ienāca Rūbija, un Jūdžina acis iekvēlojās: šī meitene, nule deviņpadsmit gadus veca, pauda jaunības burvību, kas Jūdžinu vienmēr sajūsmināja. Viņa bija melnās kašmira drēbēs ar sarkana samta apšuvām gar kaklu un piedurknēm un nevērīgā mezglā sasietu sarkanu kaklasaiti kā zēnam. Viņa izskatījās jautra un moža un sniedza jauneklim roku.

— Vai ilgi maldījāties, kamēr atradāt mani? — viņa jautāja.

Jūdžins papurināja galvu.

— Man šis apvidus diezgan labi pazīstams. Es te vācu nomaksas nedējām ilgi. Redzat, es strādāju par inkasentu firmā «Dzīvokju iekārta».

— O, tad jau viss kārtībā, — vina sacīja, priecādamās par jaunekļa vaļsirdību. Es baidījos, ka jums šeit būs ļoti grūti mani sameklēt. Nejauks laiks, vai ne?

Jūdžins piekrita, un tūliņ sāka stāstīt par redzētajām garajām vagonu rindām.

— Ja es būtu mākslinieks, tad gleznotu tikai vilcienus un lokomotīves. Tanīs ir kas dižens un brīnumains.

Viņš piegāja pie loga un sāka aplūkot apkārtni.

Rūbija vēroja viņu ar interesi. Viņai patika jaunekļa kustības. Viņa jutās ļoti labi Jūdžina sabiedrībā, it kā jau iepriekš zinātu, ka iemīlēs viņu. Ar Jūdžinu bija tik viegli runāt. Institūts, pozētājas darbs studijās, viņa cerības, viņas apkārtne — šī sarunu viela viņus tuvināja.

— Vai Čikāgā daudz lielu studiju? — Jūdžins iejautājās, kad viņi beidzot sāka runāt par Rubijas darbu. Viņam gribējās zināt, kāda ir Čikāgas mākslas pasaule.

— Sevišķi daudz nav, vismaz īsti labu. Daudzi jau tikai iedomājas, ka var gleznot.

— Kurus uzskata par labiem gleznotājiem?

— Es varu pateikt tikai to, ko esmu dzirdējusi no citiem. Stāsta, ka misters Rouzs esot ļoti talantīgs, ka Baiems Džonss esot sevišķi labs žanrists, Volters Louss labs portretists, tāpat Mensons Stīls. Ak jā, vēl ir Arturs Bigzs, viņš glezno tikai ainavas, un viņa studijā es nekad neesmu bijusi; Finlejs Vuds arī ir portretists, un Vilsons Brūks — tiem ir kompozīcijas ar daudzām figūrām. Ak, visus jau nevar atcerēties, viņu taču ir daudz!

Jūdžins klausījās kā apburts. Šī tērzēšana par mākslu sniedza viņem lielāku priekšstatu par šejienes māksliniekiem nekā viss, ko viņš līdz šim bija dzirdējis. Acīm redzot, meitene daudz ko zināja. Viņa jutās šai pasaulē kā savās mājās. Jūdžins neviļus sāka prātot, kādas viņai attieksmes ar visiem šiem cilvēkiem.

Pēc laiciņa viņš piecēlās un piegāja atkal pie loga. Rūbija piebiedrojās viņam.

— Apkārtne nav diezin cik pievilcīga, — viņa paskaidroja, taču tēvam un mātei te patīk. Tēva darba vieta arī ir tuvu.

— Vai tas bija jūsu tēvs, kas mani ielaida iekšā?

— Viņi nav mani īstie vecāki, — Rūbija paskaidroja. — Es esmu adoptēts bērns. Taču viņi izturas pret mani kā pret savu bērnu, un es esmu viņiem daudz pateicības parādā.

— Jūs laikam tikai nesen esat sākusi pozēt? — Jūdžins jautāja, domādams par to, cik viņa vēl jauna.

— Jā, pirms kāda gada.

Viņa pastāstīja, ka agrāk strādājusi par kasieri universālveikalā un kā viņai un draudzenei radusies ideia sākt pozēt. Kādreiz Tribune svētdienas numurā bijis ievietots uzņēmums, kur meitene pozē studentiem. Tas viņas ieinteresējis, un viņas ar draudzeni sākušas pārspriest, vai neiet par pozētājām. Draudzene arī pozējot. Viņa būšot pusdienās.

Jūdžins klausījās kā apmāts. Rūbijas vārdi atgādināja, kā viņu pašu kādreiz bija aizrāvuši Zosu salas skati pie Čikāgas upes, pussagruvušās būdas un apgāztās laivas, ko lietoja par mītnēm. Viņš pastāstīja Rūbijai par to un par savu ierašanos Čikāgā, un meitene ieinteresēta klausījās. Rūbiia domāja, ka viņš ir lāga zēns, tikai mazliet par sentimentālu. Un cik viņš liels augumā, — viņa tam blakus izskatās gluži sīka.

— Jūs laikam spēlējat arī? — viņš ievaicājās.

— Mazliet. Mums nav klavieru. Es esmu iemācījusies spēlēt, strādājot dažādās studijās.

— Vai jūs dejojat?

— Protams.

— Žēl, ka es nemāku, — viņš bēdīgi atzinās.

— Nav ko bēdāties. Tas ir viegli. Mācīšanās neprasīs daudz laika. Es jūs iemācīšu vienā stundā.

— Tas gan būtu laipni no jūsu puses, — viņš lūdzoši sacīja.

— Tas nemaz nav grūti, — Rūbija atkārtoja, atkāpdamās mazliet tālāk. — Es jums parādīšu dejas soļus. Parasti sāk ar valsi.

Mazliet pacēlusi svārkus, viņa atsedza kājiņas, paskaidroja, kā jārīkojas, un parādīja pirmos soļus. Jūdžins mēģināja atkārtot, taču viņam neizdevās. Rūbija aplika vienu viņa roku ap savu viduci, un otru satvēra pati.

— Es jūs vadīšu, — viņa sacīja.

Kāda bauda bija turēt meiteni savās rokās! Redzams, viņa nebūt nesteidzās beigt mācības, jo pacietīgi noņēmās ar Jūdžinu, skaidroja dažādas kustības, apturēja viņu un laboja viņa soļus, smējās par savām un viņa kļūdām.

— Pamazām jūs iemācīsieties, — viņa teica, kad abi bija apdejojuši vairākas reizes apkārt istabai.

Viņu skatieni ne vienreiz vien sastapās, un meitene atbildēja ar līksmu smaidu uz Jūdžina smaidiem. Jūdžins atcerējās vakaru studijā, kad Rūbija bija apstājusies viņam līdzās un lūkojusies pār viņa plecu. Ja viņš būtu mēģinājis, ja viņam būtu bijusi drosme, viņš noteikti būtu ticis pāri visām liekajām formalitātēm. Viņš piekjāva meiteni ciešāk klāt un nelaida vaļā, kad abi beidzot apstājās.

— Jūs patiešām esat ļoti laipna pret mani, — viņš sadūšojās pateikt.

— Nebūt ne, man tikai ir labs raksturs, — viņa atsmēja, nesteigdamās atbrīvoties no jaunekļa rokām. Jūdžinu, kā vienmēr šādos gadījumos, pārņēma satraukums.

Meiteni savukārt Jūdžinā pievilka tas, ko viņa turēja par valdonīgu pašapziņu. No jaunekļa dvesa kāds savāds spēks, ko viņa nebija citos pazīstamos vīriešos novērojusi.

— Vai es jums patīku? — viņš jautāja, ielūkodamies meitenei acīs.

Rūbija vērīgi apskatīja viņa matus, seju un acis.

— Nezinu, — viņa mierīgi atbildēja.

— Patiešām nezināt?

Atkal iestājās pauze. Meitene draiski lūkojās viņā, tad pameta biklu skatienu uz durvju pusi un sacīja:

— Laikam patīkat gan.

Jūdžins pacēla meiteni uz rokām.

— Jūs esat burvīga! — viņš izsaucās un nesa viņu uz sarkano dīvāniņu. Lietainās novakares atlikušo daļu Rūbija pavadīja, atdusēdamās Jūdžina skavās un baudīdama viņa skūpstus. Jauneklis šķita meitenei kaut kas jauns un savdabīgs.

XI n o d a ļ a

Neilgi pirms tam Andžela Blū, uzklausīdama Jūdžina dedzīgos lūgumus, bija šoruden pirmo reizi ieradusies Čikāgā. Viņa bija raušus izrāvusies no mājām, pārvarēdama visus šķēršļus, jo Jūdžins prata katru savu domu padarīt iespaidīgu, ja runā bija par to, ko viņš vēlējās. Viņš pārvaldīja ne tikai otu, bet arī spalvu, — tiesa, viņam vēl trūka izkopta stila un loģikas, toties bija spēcīgi attīstītas apraksta spējas. Viņš arī ar spalvu prata gleznot cilvēkus, namus, zirgus, suņus, ainavas, ieliekot aprakstos dziļu izjūtu un maigumu. Viņš prata attēlot pilsētu un savu tuvāko apkārtni visburvīgākajās krāsās. Rakstīšanai viņam atlika maz laika, taču viņš netaupīja to, lai attēlotu meitenei, ko viņš dara un kā viņš to dara. Andželu savaldzināja tā savdabīgā pasaule, kurā Jūdžins uzturējās, un viņa paša neikdienišķība, uz ko Jūdžins prata aplinkus norādīt. Viņas pašas mazā pasaulīte Andželai pretstatā likās gaužām nožēlojama.

Viņa atbrauca drīz pēc Jūdžina iestāšanās institūtā, un Jūdžins, saņēmis viņas vēstuli, steidzās uz viņas krustmātes mitekli ziemeļu rajonā, glītā ķieģeļu namiņā klusā šķērsieliņā, kur viss pauda sīkpilsonisku mieru un mājību. Jūdžinu ietekmēja šī veclaicīgā, jaukā atmosfēra, kā radīta tik gleznai un izsmalcinātai meitenei kā Andžela. Viņš ieradās sestdien agri no rīta, jo darbs bija viņu atvedis šai pilsētas daļā.

Andžela spēlēja viņam klavieres — labāku spēli viņš nekad nebija dzirdējis. Tas vēl vairāk pacēla meiteni Jūdžina acīs. Viņa mīlēja dziļi jūtīgu muziķu, neizsakāma maiguma pilnas romances un melodijas. Pusstundas laikā, ko Jūdžins te pavadīja, Andžela nospēlēja vairākus gabalus; Jūdžins aizgrābts vēroja viņas smalki veidoto augumu ļoti vienkāršā, pieguļošā tērpā.

Viņas mati divās resnās pīnēs nokarājās zemāk par jostas vietu. Viņa mazliet atgādināja Grietiņu «Faustā».

Vakarā Jūdžins atkal ieradās starojošs un apgarots, uzvilcis labākās drēbes. Viņš bija savu nākotnes izredžu varā un priecājās par sastapšanos ar šo meiteni, kurā jau iepriekš redzēja savas mīlas objektu. Meitenē bija nojaušams kaut kas spēcīgs, labvēlīgs, un tas pievilka Jūdžinu. Andžela vēlējās būt laba pret jaunekli, vēlējās patikt viņam, un tāpēc ap viņiem drīzumā radās īstā atmosfēra.

Tovakar viņi devās uz Čikāgas operu, kur izrādīja kādu dziesmu spēli. Šī muzikālā fantāzija, skaisti aranžēta, ar krāšņiem kostīmiem un daiļām meičām, ar omulīgu humoru un burvīgām mīlas dziesmām savaldzināja Jūdžinu un Andželu. Abi sen nebija skatījušies izrādes, abiem bija ļoti pa prātam tāda izfantazēta dzīves attēlošana. Pēc īsās iepazīšanās Aleksandrijā tā bija jauka atkalredzēšanās, kurai šie iespaidi piešķīra svētku noskaņu.

Iznākot no operas, Jūdžins izvadīja Andželu cauri ļaužu kņadai pie tramvaja, kas veda no centra uz ziemeļu rajonu, — kamēr Jūdžins bija Čikāgā, pilsētas satiksme biia elektrificēta, — un abi aizrautīgi pārsprieda, kas izrādē bijis skaists un patīkams. Jūdžins lūdza atļauju vēlreiz satikties ar Andželu un, ieradies otras dienas pievakarē, ierosināja iet paklausīties slavenu sludinātāju, kurš mēdza runāt ik vakaru Centrālajā mūzikas hallē.

Andželu iepriecināja Jūdžina atjautība: viņai gribējās būt kopā ar jaunekli, un šis bija labs iegansts. Viņi aizgāja laikus un klausījās ar interesi. Jūdžins klausīdamies juta, cik daudz svaiguma, skaistuma un varas pār cilvēkiem slēpjas vārdā. Viņš pats labprāt būtu kļuvis par oratoru; šo domu viņš izsacīja Andželai, uzticēdams viņai vēl daudzas no savām lolotajām iecerēm. Meiteni stipri ietekmēja Jūdžina vispusīgās intereses, viņa izkoptā gaume. Andžela juta, ka viņš kļūs par izcilu personību.

Bija arī vēl citas sastapšanās reizes. Andžela iebrauca novembra sākumā un īsi pirms Ziemsvētkiem, un Jūdžins aizvien vairāk iepinās viņas skaisto matu tīklos. Kaut gan novembrī viņš bija iepazinies ar Rūbiju un viņu tuvības pamati, kā Jūdžins tai laikā būtu izsacījies, nebija tik ideāli, viņš tomēr glabāja dziļi sirdī draudzību ar Andželu, kā cildenu un dārgu mantu. Andžela bija garīgi tīrāka par Rūbiju, viņas domas, viņas klavierspēle pauda dziļāku dabu. Turklāt viņa personificēja Jūdžinam lauku māju, līdzīgu viņa vecāku mājai, mīļu, vienkāršu pilsētiņu, mīļus cilvēkus. Kāpēc šķirties no Andželas, kāpēc iepazīstināt viņu ar to pasauli, ar ko Jūdžins saskārās? Viņš bija pārliecināts, ka tā nevajag darīt. Viņu biedēja doma, ka viņš varētu Andželu pazaudēt, un viņš zināja, ka Andžela var būt ikvienam vīrietim ideāla sieva. Decembri Andžela atkal atbrauca, un Jūdžins tikko noturējās viņu nebildinājis. Viņš juta, ka nedrīkst neko atļauties vai tiekties uz pārāk strauju tuvību. Meitene bija pratusi iedvest viņam, ka mīla un laulība ir svētas. Un janvārī viņš Andželu bildināja.

Mākslinieka raksturs ir nedefinējams smalku emociju jūklis. Tolaik neviena sieviete nebūtu bijusi spējīga pilnīgi apmierināt Jūdžinu. Skaistums viņam bija galvenais dzīvē. Ikviena jauna, jūtīga, pietiekami atsaucīga un skaista meitene varēja viņu savaldzināt un uz laiku paturēt savā varā. Viņš alka pēc skaistuma, nevis pēc stingri izplānotas dzīves. Viņš sapņoja par mākslinieka karjeru, nevis par ģimenes dibināšanu. Meitenī gums, jaunības daile saviļņoja viņu kā mākslinieku, un viņš kaisli tiecās pēc tās.

Pretstatā Jūdžinam Andžela bija nostabilizējies raksturs ir jūtu, ir uzskatu ziņā. Kopš bērnības viņa bija pieradusi domāt, ka laulība ir kaut kas nesatricināms. Viņa ticēja, ka cilvēkam dota viena dzīve un viena mīlestība. Ja cilvēks šādu mīlestību atradis, visām pārējām saistībām jāizbeidzas. Ja laulībā ir bērni — labi; ja nav — arī labi; laulība pat tad savu nozīmi nezaudē. Un, ja pat laulība nav sniegusi kāroto laimi, tik un tā jāiztur un jāpacieš tā labā dēļ, ko dzīve vēl var sniegt. Šāda uz mūžu slēgta derība var atnest rūgtu vilšanos, taču lauzt to ir bīstami un negodīgi. Ja nav spēka vairs ciest, tad dzīve ir pagalam.

Jūdžinam, protams, nebija ne jausmas, kādu bīstamu rotaļu viņš uzsācis. Viņam trūka jebkura priekšstata par tām attieksmēm, kurām viņš tā traucās pretī. Viņš akli sapņoja par šo meiteni kā par savu ideālu un cerēja uz drīzām laulībām. Kad tas notiks, bija grūti pasacīt, jo alga viņam gan bija paaugstināta uz Ziemsvētkiem, taču tā sastādīja tikai astoņpadsmit dolārus nedēļā. Tomēr viņš sevi mierināja, ka ar laiku viss būs labi.

Tikmēr viņa ciemošanās pie Rūbijas noveda pie neizbēgamām sekām. Viss likās veicinām šādu iznākumu. Meitene bija jauna, viņa alka pēc romantiskiem piedzīvojumiem, viņu valdzināja vīriešos jaunība un spēks. Jūdžins pievilka viņu ar savu bālo, grūtsirdības apēnoto seju, ar savas vīrietības magnētismu,, ar savu skaistuma dievināšanu. Iespējams, ka sākumā meitenē runāja tikai nevaldāma kaisle, bet tai drīz vien pievienojās īstas jūtas, jo šī meitene prata mīlēt. Viņa bija piemīlīga, labsirdīga un pilnīgā neziņā par daudziem dzīves jautājumiem. Jūdžins viņai personificēja visu skaistāko, ko vien viņa spēja iedomāties. Viņa aprakstīja tam savus audžuvecākus, cik tie naivi un ka viņa rīkojas ar tiem pēc patikas. Tie nezina, ka viņa pozē aktu studijām. Viņa atzinās, ka ir ļoti draudzīga ar vairākiem māksliniekiem, kaut gan noliedza intīmu tuvību ar tiem vismaz patlaban. Viņa uzsvēra, ka tas viss pieder pagātnei. Jūdžins gan neticēja viņai. Viņam bija aizdomas, ka Rūbija izturas pret citu mēģinājumiem tuvoties tikpat labvēlīgi kā pret viņa. Tas pamodināja Jūdžinā greizsirdību un neatlaidīgu vēlēšanos, lai Rūbija pārtrauc pozēšanu. Jūdžins pateica to viņai, bet meitene smējās. Viņa zināja, ka jauneklis izteiks tādu vēlēšanos, un tas tikai pierādīja, ka Jūdžins patiešām ieinteresējies par viņu.

Jūdžins pavadīja daudz brīnišķīgu dienu un vakaru Rūbijas sabiedrībā. Kādreiz, neilgi pirms pusdienām pie Sofroni, viņa uzaicināja Jūdžinu uz brokastīm pie sevis. Audžuvecāki kaut kur aizbrauca uz visu dienu, un māja palika pilnīgi Rūbijas ziņā. Viņai gribējās pamielot Jūdžinu ar brokastīm, galvenokārt parādīt, cik labi viņa prot gatavot, turklāt tas bija atkal kas jauns. Viņa gaidīja, kamēr jauneklis ierodas, un pulksten deviņos stājās pie darba glītā, labi pieguļošā, gaiši violetā mājas tērpā un baltā mežģīnēm apšūtā priekšautiņā: apklāja galdu, pagatavoja nieru ragū stipra vīna mērcē, karstus cepumus un kafiju.

Jūdžins bija sajūsmināts. Viņš staigāja Rūbijai pakaļ, skūpstīja un glāstīja, neļaudams strādāt. Viņa bija notriepusi degunu ar miltiem, un viņš tos noskūpstīja nost.

Torīt Rūbija parādīja viņam komisku deju, kur jaucās kopā skriešana,, gorīšanās un ātra un strauja ritma sišana ar papēžiem. Pacēlusi svārkus mazliet virs potītēm, Rūbija neticami veikli un ņipri mētāja kājas, Jūdžins nespēja vien viņu apbrīnot. Tādu meiteni viņš vēl nekad nebija sastapis — viņa lieliski pozē, spēlē, dejo un ir tik jauna. Dzīvot ar tādu meiteni kopā būtu baudījums, un viņš nožēloja, ka viņam nav līdzekļu šādai dzīvei. Šai aizgrābtības mirklī un arī vēlāk viņam ienāca prātā doma, ka nebūtu nemaz slikti apprecēt Rūbiju.

Mielasta dienā viņš atbrauca Rūbijai pakaļ un pārsteigts ieraudzīja meiteni sarkanā tērpā ar lielām, melnām ādas pogām šķērsām tērpam līdz pat apakšai. Zeķes un kurpes arī bija tai pašā ugunīgajā krāsā, tāpat sarkana neļķe matos. Tērps bija ar dziļu izgriezumu un īsām piedurknēm. Jūdžinam Rūbija likās-apžilbinoša, un viņš pateica to. Rūbija sāka smieties. Viņi brauca ekipāžā, jo meitene bija viņu brīdinājusi, ka bez tās nevarēs iztikt. Tas izmaksāja divus dolārus turp un divus atpakaļ, taču Jūdžins centās attaisnot savu izšķērdību ar nepieciešamību. Tomēr šādi sīkumi spieda viņu aizvien biežāk pārdomāt, kā labāk iekārtot savu dzīvi.

Studenti, kas piedalījās mielastā, bija tiklab no dienas, kā vakara kursiem. Salasījās pāri par divi simti cilvēku, galvenokārt jaunieši. Tas bija raibs pūlis — studentes un studenti, pozētājas, tāpat arī studentu draudzenes, dažādu sabiedrības slāņu un dažādu attīstības pakāpju pārstāves. Lielajā ēdamistabā valdīja neiedomājams troksnis, šķindēja trauki, skanēja jautri saucieni un apsveicieni, šur tur dziedāja., Jūdžinam arī bez klases biedriem bija diezgan daudz paziņu, lai nebūtu jājūtas vientuļam un jāpaliek nomaļus.

Jau pirmajā mirklī noskaidrojās, ka visi pazīst Rūbiju un viņa bauda simpātijās. Viņas diezgan pārdrošais tērps sacēla ievērību. No visām pusēm skanēja saucieni: — Hei! Rub! — tā familiāri saīsinot viņas vārdu.

Jūdžinu tas pārsteidza un mazliet nepatīkami aizskāra. Dažādi jaunieši, kurus viņš nekad nebija redzējis, tuvojās Rūbijai un sāka draudzīgi tērzēt. Pēc Rūbijas sauca visos zāles stūros, un viņa skraidīja vienā laidā šurpu turpu. Jūdžins redzēja viņu smejamies un pļāpājam te vienā, te otrā vietā studentu barā. Tas padarīja jaunekli greizsirdīgu.

Mielasta gaitā jauniešu oma un izturēšanās kļuva aizvien vaļīgāka un vieglprātīgāka. Pēc ēšanas kādā zāles kaktā atbrīvoja vietu un aizvilka ar zaļu priekškaru — tai vajadzēja būt mākslinieku grimēšanās telpai. Kāds students, ko sagaidīja ar skaļiem aplausiem, visu skatītāju priekšā pielipināja zaļu vaigubārdu un nolasīja monologu īru dialektā. Otrs iznāca ar milzīgu, rullī satītu papīru, norakstītu ar pantiem, — tā varēja būt vesela poēma, ko nāktos lasīt visu nakti. Pūlis novaidējās. Students ar aktiera žestu pacēla roku, apklusinādams klausītājus, ļāva rullim izritināties un sāka lasīt. Panti nebija slikti, bet pats komiskākais bija tas, ka tie bija īsi, ne vairāk par divdesmit rindiņām. Pārējais bija tikai visādi ķeburi, lai mulsinātu publiku. Arī šis numurs izpelnījās piekrišanu. Kāds otrā kursa students nodziedāja «Lihaijas ielejā», kāds cits attēloja, kā Templs Boils un citi pasniedzēji kritizē studentu darbus un paši parāda savu māku par prieku visam kursam. Skatītājiem tas sagādāja lielu baudu. Tad pēc ilgiem saucieniem: — Desmonda! Desmonda! — tas bija kādas pozētājas uzvārds — sauktā aizgāja aiz zaļā priekškara un pēc dažiem mirkļiem parādījās ar melniem un sudraba vizuļiem apšūtos īsos spāniešu dejotājas svārciņos un ar kastaņetēm rokās. Kādam studentam bija līdzi mandolīna, un tās pavadībā meitene nodejoja spāniešu deju «La Paloma».

Visu šo priekšnesumu laikā Jūdžins gandrīz nemaz neredzēja Rūbiju. Viņai bija pārāk liela piekrišana. Kad pozētāja pabeidza dejot, kāda balss iesaucās: — Ei, Rub! Kāpēc tu neparādi savu mākslu? — Kāds cits viņas talanta pielūdzējs atbalstīja pirmo: — Laid vaļā, Rūbij! — Pārējie pilnīgi neapzināti uztvēra saucienu. Jaunieši. ielenkuši meiteni, bīdīja viņu uz laukumiņu, kas bija atbrīvots priekšnesumiem. Kāds paķēra viņu uz rokām, un, iekams Jūdžins paguva aptvert notikušo, viena grupa jokodamās pasvieda meiteni otrai, un tā viņa gāja no rokas rokā. Visi aplaudēja. Jūdžinu, kuram meitene bija tuva, šī familiaritāte aizskāra. Likās, ka nu vairs meitene nepieder viņam, bet visam Mākslas institūtam. Turklāt Rūbija jautri smējās. Kad viņu beidzot nolaida uz grīdas, viņa pacēla svārkus un dejoja, kā reiz bija dejojusi Jūdžinam. Studenti sablīvējās visapkārt. Jūdžinam vajadzēja ar varu izlauzties tuvāk, lai redzētu deju. Rūbija, it kā aizmirsusi par viņa esību, draiski dejoja, piesizdama ar papēžiem. Pēc šīs dejas trīs četri uzstājīgāki jaunieši lūdza viņu dejot vēl, tvarstīdami meiteni aiz rokām un pleciem. Kāds novāca galdu, kāds cits paķēra Rūbiju un uzcēla uz galda. Viņa dejoja vēl un vēl. Kāds uzsauca:

— Ei, Kennij, kam tev vajadzīgas tās sarkanās drēbes? Met nost!

Tāda bija Jūdžina pašreizējā draudzene!

Kad ap pulksten četriem no rīta Rūbija beidzot dzīrās doties mājup, pareizāk sakot, kad studenti bija ar mieru ļaut viņai aiziet, viņa gandriz vairs neatcerējās, ka ieradusies Jūdžina pavadībā, un pamanīja jaunekli tikai tad, kad divi citi studenti lūdza atļauju pavadīt viņu.

— Nē, man ir pavadonis! viņa iesaucās, ieraudzījusi jaunekli. — Laiks doties mājup. Ardievu! — Un viņa devās pie Jūdžina. Jauneklim bija salti ap sirdi, viņš jutās visiem svešs.

— Vai brauksim? — viņa jautāja.

Viņš drūmi un pārmetoši pamāja ar galvu.

XII n o d a ļ a

No plikņu zīmēšanas, kur viņš pa ziemu bija sasniedzis labus panākumus, Jūdžins pārgāja strādāt ilustrāciju klasē, kur pozēja modeļi kostīmos. Te viņš pirmo reizi izmēģināja roku akvareļos, par ko tolaik sevišķi interesējās žurnāli, un driz vien viņa darbus sāka uzteikt. Protams, ne vienmēr, jo skolotāji, pārliecināti, ka skarba kritika ir labākais stimuls darbā, dažreiz izzoboja viņa skaistākos zīmējumus. Taču Jūdžins ticēja savai likteņa zvaigznei un pēc kritieniem izmisuma bezdibeņos vēl jo augstāk cēlās savas pašapziņas kalngalos.

Strādāt «Dzīvokļu iekārtā» kļuva aizvien grūtāk, un tad kādu trešdienu klases vadītājs Vinsents Bīrss, palūkodamies pār plecu Jūdžina zīmējumā, sacīja:

— Jūs, Vitla, drīz vien varēsiet sākt šo to pelnīt ar saviem zīmējumiem.

— Vai jūs tā domājat? — Jūdžins pārjautāja.

— Zīmējumi ir tīri labi. Tādam cilvēkam kā jums atradīsies vieta kādā avīzē, kaut vai vakara avīzē. Vai jūs nekad neesat mēģinājis tur griezties?

— Es to darīju, līdzko iebraucu Čikāgā, taču vakantas vietas nekur nebija. Tagad man prieks, ka tā iznāca. Manuprāt, ilgi viņi mani nebūtu turējuši.

— Jums labi padodas zīmējumi ar tušu, vai ne?

— Sākumā man tie patika labāk par visu citu.

— Nu, tad avīzē jums būs īstais darbalauks. Es jūsu vietā te ilgi nepaliktu. Jums jābrauc uz Ņujorku un jācenšas dabūt darbs kādā ilustrētā žurnālā, šeit nekā piemērota nav. Bet pastrādāt avīzē jums nenāks par ļaunu.

Jūdžins nolēma izmēģināt laimi vakara avīzēs, jo tad viņš varētu joprojām apmeklēt institūtu. Vakaros viņš strādātu ilustrāciju klasē un šad tad plikņu klasē. Neko labāku nevarētu vēlēties. Vairākas dienas no vietas viņš pēc darba stundu veltīja avīžu redakciju apstaigāšanai, pie tam ņēma līdzi labāko tušas zīmējumu paraugus. Dažiem viņa zīmējumi patika, tomēr brīvu vietu nebija. Beidzot kādā no pašām trūcīgākajām avīzēm viņam šo to apsolīja. Galvenais redaktors izteicās, ka drīzumā viņiem vajadzēšot mākslinieka. Lai Jūdžins pienākot pēc trim četrām nedēļām, tad viņam pateikšot visu galīgi. Iesācējiem viņi daudz gan nemaksājot — tikai divdesmit piecus dolārus nedēļā.

Jūdžinam noteikumi likās daudzsološi, un, kad viņš pēc trim nedēļām pienāca un viņu pieņēma darbā, tad viņš pārliecinājās, ka atrodas ceļā uz panākumiem. Viņam ierādīja galdu ceturtā stāva istabiņā, kur logi, par laimi, bija rietumu un ziemeļu pusē. Nodaļā bez viņa vēl strādāja divi vīrieši, vecāki par viņu, un viens tēloja «šefu».

Darbam šeit bija tāda īpatnība, ka vajadzēja ne vien zīmēt ar tušu, bet arī gravēt cinkā, tas ir, ar adatu iegravēt zīmējumu ar krīta kārtiņu pārklātā cinka platē, kas deva iespēju ātri iztaisīt klišeju. Jūdžinam šī tehnika bija sveša, un «šefam» vajadzēja to ierādīt, taču Jūdžins ātri apguva šo māku. Drīz vien viņš konstatēja, ka šis darbs kaitīgs plaušām, jo, skrāpējot nokrītoto plates virsu ar adatiņu, pastāvīgi vajadzēja pūst nost krītu, kas dažkārt iekļuva nāsīs. Viņš ļoti cerēja, ka ar gravēšanu nebūs bieži jānodarbojas, taču sākumā, kā par spīti, tās bija sakrājies stipri daudz, jo abi biedri uzvēla to uz iesācēja pleciem. Viņš sāka gan to nojaust, taču tolaik jau bija paguvis sadraudzēties ar kolēģiem, un tad viss nokārtojās labvēlīgā garā.

Jaunie paziņas gan neieņēma nekādu vietu Jūdžina dzīvē, taču iepazīstināja viņu ar Čikāgas avīžnieku pasauli, kas paplašināja Jūdžina apvārsni un sniedza praktisku labumu. Vecākais, «šefs», bija švīts un modes āksts; viņu sauca Horeiss Hauss. Otrs, Džeremaija Metjūzs jeb vienkārši Džerijs, bija pazems, drukns, ar apaļu, jautru, smaidīgu seju un veselu gubu sarainu, melnu matu. Viņš pastāvīgi gremoja tabakas vīšķi, ģērbās mazliet nevīžīgi, bet bija strādīgs, atsaucīgs un labsirdīgs. Jūdžins atklāja, ka Metjūzam ir vairākas vājības: pirmkārt, viņam patika labi paēst, otrkārt, viņš aizrāvās ar arheoloģiju un eksotiskiem nieciņiem. Viņš interesējās par visu, kas notika pasaulē, un bija pilnīgi brīvs no jebkādiem aizspriedumiem — tiklab sociāliem, kā morāliem un reliģiskiem. Viņš mīlēja savu darbu un strādāja svilpodams vai tērzēdams. Jūdžins jau pašā sākumā juta pret viņu slepenas simpātijās.

Strādādams avīzē, Jūdžins pirmo reizi atklāja, ka viņam ir literāras dotības. Tas notika pilnīgi nejauši, jo viņš jau bija sen atteicies no cerībām kaut ko panākt žurnālistikā, lai gan kādreiz bija daudz par to domājis. Avīzes svētdienas pielikumiem trūka nelielu vietēja rakstura feļetonu; lasīdams vienu otru no tiem, kas viņam bija jāilustrē, Jūdžins sāka prātot, ka pats uzrakstītu ko labāku.

— Sakiet, — kas jums raksta šos feļetonus? — viņš kādreiz ievaicājās Metjūzam, aplūkodams svētdienas pielikumu.

— Visi, kas vien vēlas, galvenokārt štata reportieri. Šo to laikam pasūta ārpusē. Maksā tikai četri dolāri par sleju.

Diezin vai viņam vispār maksās, Jūdžins nodomāja, taču maksā vai nemaksā, bet kaut ko uzrakstīt viņam gribējās. Iespējams, ka viņam ļaus parakstīt feļetonu ar savu vārdu, — viņš redzēja, ka zem dažiem bija paraksts. Viņš skaļi izsacīja savas domas, — ka arī varētu uzrakstīt tamlīdzīgus feļetonus, bet Hauss, kurš pats tos šad tad rakstīja un ilustrēja. īgni sarauca pieri. Hausa pretestība pamodināja Jūdžinā spītību, un viņš apņēmās nepalaist garām izdevīgu gadījumu. Viņam gribējās aprakstīt Čikāgas upi, jo likās, ka šādu feļetonu viņš prastu bagātīgi ilustrēt. Atcerēdamies pirms vairākiem gadiem lasīto, viņš vēlējās aprakstīt Zosu salu un pilsētas parku vienkāršos jaukumus. Šais parkos viņš mēdza pastaigāties svētdienās un vērot iemīlējušos. Bija arī citi temati, bet tieši iepriekšējiem piederētos izjustas, piemīlīgas ilustrācijas, un viņš alka izmēģināt roku. Viņš ieminējās svētdienas numura redaktoram Mičelam Goldfarbam, ar kuru viņam bija nodibinājušās draudzīgas attieksmes, ka Čikāgas upe ir ļoti pateicīgs materiāls ilustrēšanai.

— Nu, tad izmēģiniet roku, — atsaucās šis cienījamais vīrs, veselīgs, zaļoksnējs, jauns amerikānis, trīsdesmit vienu gadu vecs, kurš mēdza smieties sprauslodams, it kā viņam aiz apkakles kāds būtu aizlējis šalti ledaina ūdens. — Mums tādas lietas vajadzīgas. Vai jūs varat rakstīt?

— Domāju, ka varēšu, ja pavingrināšos.

— Ko tad gaidīt? — attrauca Goldfarbs, paredzēdams bezmaksas materiālu. Ķerieties pie darba. Varbūt iznāk kaut kas tīri labs. Ja jūs tikpat labi rakstīsiet, kā zīmējat, tad viss kārtībā. Honorāru štata darbiniekiem mēs gan nemaksājam, bet zem feļetona būs jūsu vārds.

Jūdžinam ar to pietika. Viņš nekavējoties stājās pie darba. Kā mākslinieks viņš jau sāka pievērst darba biedru uzmanību. Vina zīmējumos bija parupjš sulīgums, drosme, skaudrums un kaut kas dvēselīgs. Hauss slepenībā vinu apskauda, Metjūzs atklāti jūsmoja. Pēc sarunas ar Goldfarbu Jūdžins svētdien apbraukāja Čikāgas upes attekas, atzīmēja skaistākās un ievērības cienīgākās vietas un uzmeta zīmējumus. Tad viņš devās uz pilsētas bibliotēku un iepazinās ar upes vēsturi, pie tam nejauši uzdūrās uz vairāku valdības inženieru ziņojumiem, kuros bija apskatītas upes īpatnības no satiksmes viedokļa. Viņš uzrakstīja nevis vienkāršu aprakstu, bet īstu slavas dziesmu. Jūsmodams par upes nelielajiem apmēriem, viņš uzsvēra tās skaistumu, atrazdams to tur, kur nevienam nebija nācis prātā to meklēt. Goldfarbs izlasīja rakstu un jutās dīvaini pārsteigts. Viņš nebija domājis, ka Jūdžinam ir tādas literāras dāvanas.

Lai gan Jūdžins aizrāvās ar kolorītu un poētiskumu, tomēr viņa loģiskais prāts un tieksme uz faktisko materiālu piešķīra rakstiem paliekošu vērtību. Viņam patika uzzināt priekšmetu vēsturi un saistīt tematu ar šodienas plūdumu. Viņš aprakstīja parkus, Zosu salu, Braidvelas cietumu — visu, kas viņu interesēja.

Taču viņa galvenā kaislība bija un palika māksla. Zīmējums viņam bija dabiskāks un organiskāks izteiksmes līdzeklis. Viņš dažkārt ar prieku nojauta, ka var ne tikai aprakstīt priekšmetu vārdos, bet arī uzzīmēt to. Tā šķita lieliska priekšrocība, un viņam patika doma, ka viņš var padarīt ikdienību pievilcīgu. Viņš visur prata atrast pievilcību — pajūgā, kas brauc pa ielu, augstajās celtnēs, ielu lukturos — it visā un visur.

Nodarbības institūtā viņš joprojām turpināja un šķita aizvien ejam uz priekšu.

— Nezinu, Vitla, kas man tā patīk jūsu zīmējumos, — Metjūzs kādreiz sacīja. — taču kaut kas labs tur ir. Piemēram, kāpēc jūs uzzīmējāt šos lidojošos putnus virs dūmeņa?

— Pats nezinu, — Jūdžins atzinās. — Man likās, ka tā jādara. Varbūt esmu redzējis baložus laižamies.

— Zīmējumam tas noteikti nāk par labu, — Metjūzs turpināja. — Un tad vēl jūs esat stiprs kompozīcijā. Es nezinu neviena pie mums, kas tā zīmētu kā jūs.

«Pie mums» nozīmēja Amerikā, jo šie abi darbinieki mākslas laukā uzskatīja sevi par labiem tušas zīmējumu un vispār grafikas pazinējiem. Viņi izrakstīja Jugend, Simplicissimus, Pick Me Up un radikālos Eiropas mākslas žurnālus. Viņi pazina ir Steinlenu, ir Sērē un Mušu, un visu jauno, franču mākslinieciskā plakāta skolu. Jūdžins pārsteigts klausījās par šiem māksliniekiem un žurnāliem. Viņš aizvien vairāk sāka ticēt sev un domāt par sevi kā par talantu.

Tieši tolaik, kad viņš pastiprinātā kārtā apguva zināšanas, iepazinās ar laikmetīgo mākslu un tās virzieniem, viņa romāns ar Andželu Blū tuvojās loģiskajam noslēgumam — viņi saderinājās. Par spīti sakariem ar Rūbiju Kenniju, kuri turpinājās arī pēc mākslinieku mielasta, Jūdžins bija pārliecināts, ka nevar dzīvot bez Andželas; daļēji tas izskaidrojams tā, ka pēc Stellas neviena meitene nebija viņam tik dedzīgi pretojusies, un daļēji tāpēc, ka Andžela likās viņam tik nevainīga, neviltota un laba. Viņa bija arī patiešām skaista. Viņai bija daiļš augums, kura līnijas nespēja noslēpt pat sliktais provinces tērpu piegriezums. Viņai bija krāšņi mati un lielas, aicinošas, dzidri zilas acis. Viņai bija sārtas lūpas un vaigi, dabiska grācija gaitā un kustībās; viņa dejoja un spēlēja klavieres. Jūdžins, viņu vērodams, aizvien vairāk pārliecinājās, ka skaistumā Andželu nevar pārspēt neviena no viņam pazīstamām meitenēm un ka Andželai ir vairāk dvēselīguma, vairāk jūtu, vairāk piemīlības. Ikreiz, kad viņš mēģināja satvert Andželas roku, apskaut vai skūpstīt viņu, Andžela atvairījās, rīkodamās apdomīgi, būdama vienmēr modra un tomēr it kā piekāpdamās. Viņa gaidīja oficiālo bildinājumu nevis tāpēc, ka gribēja Jūdžinu ievilkt savos tīklos, bet ieaudzinātās pieklājības normas diktēja, ka tādas vaļības nav pieļaujamas, pirms viņi nav saderināti. Īstenībā Andžela jau mīlēja Jūdžinu. Kad viņš kļuva uzstājīgāks, Andžela tikko valdījās, kaisli nemetusies viņa apskāvienos, taču noturējās un gaidīja. Beidzot kādu vakaru, kad viņa sēdēja pie klavierēm, Jūdžins pēkšņi apskāva viņu un, cieši piekļāvis sev klāt, piespieda lūpas pie viņas vaiga.

Andžela uztrūkās kājās.

— Tā nedrīkst! — viņa izsaucās. — Tas nav labi. Es jums to aizliedzu.

— Bet es jūs mīlu, Andžela! — viņš sauca, sekodams viņai. — Es gribu jūs precēt. Vai jūs mīlat mani, Andžela? Vai gribat būt mana?

Meitene nenolaida no viņa ilgu pilno skatienu. Viņa saprata, ka panākusi kāroto, piespiedusi šo neviltoto, nepraktisko mākslinieka dvēseli rīkoties pēc sava prāta. Viņa alka pakļauties, bet tomēr kaut kas spieda viņu pagaidīt.

— Es jums nevaru tūliņ atbildēt, — viņa sacīja,

man vispirms jāaprunājas ar tēvu un māti. Viņi neko vēl nezina. Es gribu dzirdēt viņu domas par jums, un tad, kad atbraukšu nākošo reizi, es pateikšu jums gala vārdu.

— O, Andžela! — viņš lūdzās.

— Nē, mister Vitla, lūdzu, pagaidiet.—Viņa vēl ne reizi nebija uzrunājusi Jūdžinu vārdā. — Pēc divām trim nedēļām es atbraukšu. Man arī pašai viss jāpārdomā. Tā būs labāk.

Jūdžins apvaldīja savu jūtu uzliesmojumu un apņēmās gaidīt, bet tas tikai jo vairāk spēcināja viņa ilūziju, ka labākas sievas par Andželu viņš neatradīs visā pasaulē. Viņa bija panākusi to, ko neviena cita sieviete nespēja, — piespiedusi Jūdžinu apvaldīt savas alkas kaut kā augstāka vārdā. Viņš pat centās sev iegalvot, ka viņus saista garīga tuvība, lai gan īstenībā viņā versmoja kaislība, ko izraisīja Andželas skaistums, viņas fiziskā burvība, viņas temperaments. Andželas jūtas vēl snauda, iekaltas konvencijas un reliģisku tradīciju važās. Kaut ātrāk spētu viņu uzmodināt! Jūdžins aizvēra acis un nodevās sapņiem.

XIII n o d a ļ a

Pēc divām nedēļām Andžela ieradās, apņēmusies saistīties ar Jūdžinu uz mūžu, un viņš nepacietīgi gaidīja šo viņas atbildi. Viņš bija gribējis sagaidīt Andželu Čikāgā, Milvoki un Sentpolas stacijā zem nokvēpušā platformas jumta, aizvest uz Kinslija restorānu, pasniegt viņai ziedus un uzvilkt pirkstā jau iepriekš iegādāto gredzenu, kas viņam bija izmaksājis gandrīz visus viņa ietaupījumus — septiņdesmit piecus dolārus. Taču Andžela loti labi saprata šā momenta nopietnību un gribēja saņemt Jūdžinu tikai krustmātes viesistabā, kur viņa varēja parādīties sava skaistuma oreolā. Viņa atrakstīja, ka iebraukšot agri no rīta, un, kad Jūdžins sestdienas vakarā pulksten astoņos atsteidzās, Andžela iznāca tai tērpā, ko uzskatīja par romantiskāko, proti, tanī, ko bija uzvilkusi pirmajā tikšanās reizē Aleksandrijā. Viņa bija cerējusi, ka Jūdžins atnesīs ziedus, tāpēc nebija piespraudusi neviena un, kad viņš pasniedza sārtas rozes, tad piesprauda tās pie ņiebura. Viņa bija ziedošas jaunības un krāšņuma personificējums un patiešām atgādināja daiļo Ileinu, kādu no karaļa Artura galma dāmām, kuras vārdā Jūdžins bija viņu iedēvējis. Viņas zeltainie mati bija sasprausti pakausī smagā mezglā, vaigi sārti aiz uztraukuma, lūpas valgas, acis mirdzošas. Viņas starojošais tēls pauda prieku par Jūdžina ierašanos.

Jūdžins jutās kā septītās debesīs. Jebkura romantiska situācija spēja novest viņu līdz ekstāzei. Pašas mīlas skaistums, jaunības nepārspējamā burvība skanēja kā dziesma viņa dvēselē, iesvēla viņa asinīs satraukuma un jūsmas kvēli.

— Beidzot jūs atbraucāt, Andžela! — viņš izsaucās, cenzdamies noturēt abas viņas rokas savējās. — Ko jūs man atbildēsiet?

— Nesteidziniet mani, — viņa atbildēja. — Es gribu vispirms parunāt ar jums. Es jums kaut ko uzspēlēšu.

— Nē, es gribu zināt tūliņ, — viņš neatlaidās, sekodams Andželai pie klavierēm. — Man jāzina. Es nevaru ilgāk gaidīt.

— Es vēl neesmu izlēmusi, — viņa vairījās. — Ļaujiet man padomāt. Es jums labāk paspēlēšu.

— Nē, nē, — viņš lūdzās.

— Ļaujiet man spēlēt, jā?

Par spīti Jūdžina lūgumiem viņa piesēdās pie klavierēm un nodevās skaņu varā, vienmēr juzdama jaunekļa klātbūtni kā pakļaujošu spēku. Kad viņa beidza spēlēt un viņas izjūtas bija vēl vairāk saasinājušās mūzikas ietekmē, Jūdžins apskāva viņas plecus kā toreiz, bet viņa atkal izrāvās, atkāpās istabas stūrī un aizstāvējās pēdējiem spēkiem. Jūdžins sajūsmā lūkojās uz viņas pietvīkušo seju, atrisušajām matu cirtām, rozēm, kas sārtojās pie krūtīm.

— Atbildiet man, — viņš sacīja, nostājies viņai priekšā. — Vai esat ar mieru būt mana sieva?

Viņa nolaida galvu it kā šaubīdamās, bīdamās no viņa tuvuma; viņš nometās ceļos, lai varētu ieskatīties Andželai acīs, un apskāva viņas viduci.

— Vai esat ar mieru?

Andžela raudzījās uz viņa mīkstajiem, tumšajiem un kuplajiem matiem, uz gludo, balto pieri, melnajām acīm un glīti veidoto zodu. Viņai gribējās dot savu piekrišanu iespējami teatrāli, un šis bija piemērots mirklis. Viņa aptvēra Jūdžina galvu, pieliecās un ielūkojās viņam acīs. Viņas mati atrisuši krita pār seju.

— Vai tu mīlēsi mani? — viņa jautāja, nenolaizdama skatienu no Jūdžina.

— Jā, jā, — viņš atsaucās. — Tu taču to zini. Es tevi tik ļoti mīlu!

Viņa atlieca Jūdžina galvu un piekļāvās pie jaunekļa lūpām. Viņas skūpstā bija uguns un mokas. Viņa ilgi neatlaida Jūdžinu, bet tad viņš piecēlās un sāka apbērt ar skūpstiem meitenes vaigus, muti, acis, kaklu.

— Ak dievs! — viņam izlauzās. — Cik tu esi daiļa!

Viņa balss skaņa nobiedēja Andželu.

— Tā nevajag.

— Es nespēju valdīties. Tu esi tik skaista!

Šā komplimenta dēļ Andžela piedeva viņam visu.

Sekoja kvēli mirkli, kad viņi kļāvās viens pie otra kā neprātā, mirkļi, kad Jūdžins turēja Andželu savās rokās, mirkļi, kad viņš čukstēja viņai ausī savus nākotnes plānus. Viņš izņēma gredzenu, ko bija Andželai pircis, un uzvilka to viņai pirkstā. Viņš būs liels mākslinieks, viņa būs mākslinieka līgava; viņš gleznos Andželas skaisto seju, viņas, matus un augumu. Ja viņam vajadzēs attēlot mīlas ainu, viņš gleznos šo brīdi, ko viņi abi pārdzīvo. Viņi norunāja līdz pulksten vieniem nalctī. Andžela lūdza viņu iet projām, bet viņš nebija pierunājams. Beidzot pulksten divos viņš aizgāja, lai ierastos rīta agrumā un vestu Andželu uz baznīcu.

Jūdžinam iestājās brīnumains iztēles un jūtu uzplaukuma laiks, kad viņa spējas uztvert literatūras un mākslas parādības kļuva dziļākas un skaudrākas un sapņi par kopdzīvi ar Andželu krāšņāki un plašāki. Ārkārtīgi saasinātā uztvere palīdzēja viņam saprast daudz ko tādu, par ko ātrāk viņam nebija ne jausmas, — ārkārtējās prasības, ko dogma uzstāda cilvēkiem reliģijas sfērā; cilvēku bezgalīgo perversitāti morāles jomā; faktu, ka mūsu sabiedriskajā organismā pastāv neskaitāmas atšķirīgas pasaules; ka būtībā un faktiski nav izstrādāti nekādi noteikti un negrozāmi uzskati, kas būtu obligāti visiem. Metjūzs viņam stāstīja par dažādiem virzieniem filozofijā, par Kantu, Hēgeli, Šopenhaueru un šo to par viņu filozofisko credo. No Hausa viņš uzzināja par tādiem populāriem rakstniekiem— jaunas izteiksmes paudējiem kā Pjeru Loti, Tomasu Hārdiju, Meterlinku, Tolstoju. Jūdžins neaizrāvās ar grāmatām — viņš pārāk stipri alka dzīvot, — taču no sarunām viņš mantoja.daudz un diskusijas viņam patika. Viņš jau sāka domāt, ka spēj tikt galā ar jebkuru darbu, spēj rakstīt poēmas, lugas, stāstus, gleznot, ilustrēt utt. Te viņš iztēlojās sevi par ģenerāli, par oratoru vai politisku darbinieku un sapņoja, ko gan visu sasniegtu, ja paliktu pie viena no šiem mērķiem. Dažreiz viņš skali atkārtoja fragmentus no dedzīgām runām, ko bija sacerējis, klejodams pa ielām. Viņu paglāba no pārliekas nodošanās fantāzijām viņa patiesā mīlestība uz darbu, jo viņš darīja visu, kas bija pa spēkam. Viņš nevairījās no uzdevumiem un kārtīgi pildīja savus pienākumus.

Pēc vakara nodarbībām institūtā Jūdžins dažreiz aizbrauca pie Rūbijas un ap vienpadsmitiem ieradās viņas mājā. Pēc iepriekšējas norunas ārdurvis tika atstātas vaļā, un Jūdžins ienāca iekšā, neviena netraucēdams. Ne vienreiz vien viņš atrada Rūbiju guļam mazajā istabiņā blakus viesistabai; meitene bija saritinājusies kamoliņā kā tumšcirtains bērns sarkanā zīda halātā. Rūbija zināja, ka Jūdžinam patīk viņas tieksme pēc izsmalcinātā. Viņa centās izpatikt jauneklim un uzsvērt apģērbā un apkārtnē visu savdabīgo un skaisto. Viņa mēdza nolikt uz naktsgaldiņa sveci zem sarkana abažūra un nomest grāmatu uz segas, lai Jūdžins ienākdams domātu, ka viņa to lasījusi. Viņš klusu ienāca, pacēla snaudošo meiteni uz rokām, pamodināja ar skūpstu uz lūpām, ienesa viesistabā un tur glāstīdams čukstēja ausī dedzīgus vārdus. Viņš nepārstāja mīlēt Rūbiju arī tad, kad bija atzinies mīlā Andželai, un viņam patiešām šķita, ka šīs abas mīlas netraucē viena otru. Viņš bija pārliecināts, ka mīl Andželu, bet viņš mīlēja arī Rūbiju, jo viņa bija tik jauka. Palaikam viņam kļuva žēl meitenes, jo viņa bija tik bērnišķīga un vieglprātīga. Kas viņu precēs? Kas notiks ar viņu nākotnē?

Šāda viņa izturēšanās izraisīja meitenē kaislīgu mīlu, un drīz vien Rūbija bija gatava viņa dēļ nest jebkurus upurus. Viņa sapņoja par to, cik jauki būtu dzīvot kopā ar Jūdžinu mazā dzīvoklītī diviem vien. Viņa atteiktos no pozēšanas un vadītu saimniecību. Viņš arī pats šad tad ierunājās par to, rotaļādamies ar tādu iespēju, kaut skaidri apzinājās, ka šāds iznākums ir vairāk nekā apšaubāms. Viņš gribēja precēt Andželu, taču sprieda, ka tad, ja viņam būtu nauda,viņš varētu iekārtot Rūbijai atsevišķu dzīvokli. Viņš neraizējās, ko teiktu par to Andžela, — viņa nedrīkstētu par to neko zināt. Nevienai no meitenēm viņš nebija minējis ne pušplēsta vārda par sāncensi, taču nereti prātoja, ko viņas domātu viena par otru, ja zinātu patiesību. Nauda, nauda — tas bija galvenais kavēklis. Ja viņam nav naudas, viņš nevar precēt nevienu, ne Andželu, ne Rūbiju. Lai varētu nopietni domāt par precēšanos, vajag panākt nodrošinātu stāvokli. Viņš zināja, ka Andžela to gaida no viņa. Un tas bija jāpanāk arī tad, ja viņš vēlējās paturēt Rūbiju.

Pienāca laiks, kad Jūdžinu aizvien vairāk sāka nomākt viņa bēdīgais materiālais stāvoklis. Metjūzs un Hauss, kuriem bija lielāks atalgojums, dzīvoja labāk par viņu. Viņi apmeklēja nakts restorānus, teātrus un «fileja namus» (tagad šis nosaukums nav vairs pazīstams). Viņiem bija pietiekami laika uzdzīvot šais lielpilsētas izpriecu vietās, kuras viņiem kā bohēmas pārstāvjiem bija sevišķi pievilcīgas, tumsai iestājoties. Dambī, kā dēvēja zināmu Čikāgas upes piekrastes rajonu, Spēlmaņu namā Klārkstrītas dienvidu dalā. Vaitčepelas klubā, kā sauca pazīstamu avīžnieku organizāciju, un citās vietās, ko mēdza apmeklēt literāti un žurnālisti ar vārdu. Jūdžins, būdams vērotājs ar tieksmi uz pašanalizi, nepiedalījās šais izpriecās, jo minētajām vietām piemītošā bezgaumība un lētā greznība aizskāra viņa estētiskās jūtas, turklāt viņam nebija arī līdzekļu. Institūta nodarbībās studenti bieži stāstīja par vakardienas uzdzīvi, nežēlodami krāsas, lai attēlotu, visu jo vilinošāku. Jūdžins necieta rupjas, vulgāras sievietes un piedauzīgu uzvešanos, taču viņš apzinājās arī to, ka ar labāko gribu nevarētu tādas izpriecas atļauties. Uzdzīvei vajadzēja naudas, un viņam tās nebija.

Acīm redzot, tāpēc, ka viņš bija vēl jauns, nepraktisks un bez pieredzes, viņa darba devēji nedomāja pielikt viņam algu. Viņi laikam bija pārliecināti, ka jauneklis vienmēr strādās par to pašu mazumiņu un neprasīs pielikumu. Veselu pusgadu viņš nostrādāja redakcijā bez cerībām uz paaugstināšanu, lai gan bija pelnījis to vairāk nekā dažs labs, kas ar viņu tolaik strādāja kopā. Viņš neprata aizstāvēt savas intereses, tomēr arī viņam galu galā radās nemiers un sarūgtinājums, un vēlēšanās pamest avīzi, kaut viņš strādāja tikpat centīgi kā vienmēr. -

Šī vienaldzība no darba devēju puses pastiprināja Jūdžina apņemšanos pamest Čikāgu, lai gan galvenais iemesls bija Andžela, viņa mākslinieka karjera, nemierīgais raksturs un pieaugošā pašpaļāvība. Andželā iemiesojās viņa sapnis par laimīgu nākotni. Ja viņš varētu apprecēt Andželu un kaut kur nostabilizēties darbā, viņš būtu laimīgs. Viņš arī juta, ka attieksmes ar Rūbiju tuvojas noslēgumam un ka viņam nebūs žēl pamest meiteni. Diezin vai arī viņai šķiršanās ķersies pie sirds. Viņas jūtas jau nav nekādas dziļās. Taču viņš apzinājās, ka ir netaisns pret Rūbiju, un, kad sāka retāk apmeklēt meiteni, pazaudējis jebkuru interesi par viņas attieksmēm pret citiem māksliniekiem, tad dažkārt kaunējās par savu nežēlību. Kad Jūdžins nebija ilgi rādījies, Rūbijas izturēšanās skaidri liecināja, ka viņa cieš un nojauš Jūdžina pieaugošo vienaldzību.

— Vai tu atnāksi svētdienas vakarā? — viņa kādreiz skumji jautāja.

— Nevarēšu vis, — viņš sāka taisnoties, — man jāstrādā.

— Nu, es labi zinu, kas tas par darbu, bet lai jau. Man vienalga.

— Rūbij, nerunā niekusl Es taču nevaru vienmēr sēdēt pie tevis.

— Es labi zinu, kas notiek. Jūdžin. Tu mani vairs nemīli. Vienalga, tev ar mani nav jārēķinās.

— Mīļā, nerunā tā, — viņš mēdza atbildēt, bet, kad viņš aizgāja, meitene ilgi stāvēja pie loga, lūkodamās bēdīgajā ielā, un sērīgas nopūtas lauzās pār viņas lūpām. Jūdžins bija ieņēmis viņas sirdī pārāk lielu vietu, taču Rūbija piederēja pie tiem ļaudīm, kas nemēdz raudāt.

«Viņš mani drīz pametīs,» šī doma viņu pastāvīgi nodarbināja. «Viņš mani drīz pametīs.»

Goldfarbs jau sen bija vērojis Jūdžinu, interesējies par viņa darbu, saprazdams, ka jauneklim ir talants. Pats viņš drīzumā dzīrās pāriet uz lielāku avīzi par svētdienas numura redaktoru. Viņš domāja, ka Jūdžins te veltīgi šķiež laiku un ka nepieciešams to viņam aizrādīt.

— Manuprāt, jums vajadzētu mēģināt pāriet darbā kādā ietekmīgākā šejienes avīzē, — viņš kādu sestdienu sacīja, kad darba laiks tuvojās beigām. — Šeit jūs nekā nepanāksiet, tā ir par nenozīmīgu. Pameklējiet solīdāku redakciju. Kāpēc jūs nevarētu izmēģināt laimi Tribune redakcijā? Un, ja ne, pārcelieties uz Ņujorku. Šķiet, ka jums vispiemērotāks būtu darbs kādā žurnālā.

Jūdžins alkatīgi uztvēra katru vina vārdu.

— Par to jau esmu domājis, — viņš atbildēja. — Visticamāk, ka braukšu uz Ņujorku. Tur būs iespējams labāk iekārtoties.

— Jūsu vietā es noteikti kaut ko darītu. Ja ilgi paliek tādā vietā kā šī, tad tas nāk tikai par ļaunu.

Jūdžins atgriezās pie sava galda. Domas par drīzu pārmainu vairs nedeva viņam miera. Jā, viņš brauks projām. Viņš krās naudu, kamēr savāks simt piecdesmit vai divi simti dolāru un tad izmēģinās laimi Austrumos. Viņš šķirsies no Andželas un Rūbijas, no pirmās uz laiku, no otrās droši vien uz visiem laikiem, kaut viņš pat sev negribēja atzīties šādās domās. Viņš sapelnīs daudz naudas, atgriezīsies un apprecēs savu Blekvudas sapni. Viņš iztēlē, aizsteigdamies notikumiem priekšā, jau skatīja romantiskas laulības lauku baznīciņā, Andželu baltā tērpā sev līdzās. Pēc tam viņš aizvedīs Andželu uz Ņujorku, — viņš, Jūdžins Vitla, mākslinieks. kurš jau iemantojis slavu Austrumos. Ņujorka, šī milzu pilsēta Austrumos ar savām pilīm, bagātību un slavu vairs neatstāja viņa domas. Tā bija tā izdaudzinātā pilsēta, kas varēja stāties blakus Parīzei un Londonai. Viņš dosies uz šo pilsētu, cik drīz vien iespējams. Kas viņš tur kļūs? Cik slavens? Un cik drīz?

Par to viņš sapņoja.

XIV n o d a ļ a

Līdzko doma par Ņujorku kā par nepieciešamu soli viņa karjerā bija nostiprinājusies Jūdžina prātā, tad vairs nebija grūti to realizēt. Viņš jau bija paspējis noguldīt bankā sešdesmit dolāru pēc tam, kad bija iztērējies, pirkdams Andželai gredzenu, un tagad nolēma trīskāršot šo summu, cik ātri vien iespējams, un tad doties ceļā. Viņš domāja, ka svarīgi tikai izturēt pirmās nedēļas, kamēr viņš iekārtosies darbā. Ja zīmējumus nepieņems žurnālos, viņš pameklēs darbu avīzēs, un vispār viņš bija pārliecināts, ka kaut kā jau iztiks. Viņš atklāja Hausam un Metjūzam savu nbdomu visā drīzumā pārcelties uz Austrumiem un pamodināja viņu cienījamās krūtīs ikvienam raksturīgas jūtas. Hauss, kurš sen jau apskauda Jūdžinu, priecājās, ka atbrīvosies no sāncenša, taču reizē viņu krimta doma par spožo karjeru, kas Jūdžinam bija paredzama. Hauss domāja, ka Jūdžins patiešām var gūt panākumus, jo ir tik savdabīgs un tik ekscentrisks. Metjūzs priecājās par Jūdžinu un mazliet skuma par sevi. Būtu jel viņam bijusi Jūdžina drosme, viņa uguns, viņa talants!...

— Jūs tur noteikti gūsiet panākumus, — Metjūzs sacīja kādu pēcpusdienu, kad Hauss bija izgājis; Metjūzs saprata, ka Hauss apskauž Jūdžinu. — Jums ir dotības. Viens otrs darbs, ko jūs šeit paveicāt, noderēs jums par labu ieteikumu. Man arī ļoti gribētos braukt uz turieni!

— Kāpēe-tad jūs nebraucat? — Jūdžins vaicāja.

— Kas? Es? Kāda tur jēga? Es vēl neesmu pietiekami nobriedis. Neko tādu es nespēju veikt. Varbūt kādreiz es aizbraukšu uz turieni.

— Man jūsu zīmējumi ļoti patīk, — Jūdžins augstsirdīgi sacīja. Īstenībā viņš Metjūza zīmējumus neuzskatīja par īstiem mākslas darbiem, taču kā ilustrācijas avīzēm tie nebija slikti.

— To jūs gan nedomājat, Vitla, — Metjūzs atbildēja. — Es labi apzinos savas spējas.

Jūdžins klusēja.

— Kad būsiet Ņujorkā, — Metjūzs turpināja, — tad kādreiz atrakstiet mums. Man būs liels prieks dzirdēt, kā jums tur klājas.

— Es katrā ziņā atrakstīšu, — nosolījās Jūdžins, glaimots, ka viņa apņemšanās modinājusi Metjūzā tādu interesi. — Noteikti.

Viņš neatrakstīja gan ne reizi.

Rūbija un Andžela Jūdžinam nozīmēja divas grūtas problēmas, kuras bija nepieciešams atrisināt. Par Rūbiju viņš domāja ar līdzjūtību un nožēlu, skumdams par meitenes bezpalīdzību un bezcerīgo nākotni. Viņa bija tik jauka un piemīlīga, taču ne gara, ne jūtu dzīvē nebija Jūdžinam atbilstoša. Vai viņš varētu nodzīvot mūžu kopā ar Rūbiju, pat ja gribētu? Vai viņa spētu aizstāt tādu meiteni kā Andžela? Un tagad viņš aizrāvis arī Andželu, jo, kopš Andžela bija devusi piekrišanu būt viņa sieva, viņš bija iepazinies ar meitenes jūtām pilnīgi jaunā gaismā. Šī meitene, ārēji tik kautra un nevainīga, mirkļiem aizdegās liesmās kā sausa zāle prērijā. Viņas acīs zibēja uguns, kad Jūdžins atraisīja viņas krāšņos matus un iegremdēja rokas to smagajās šķiesnās. — Mana Reinas jaunavai — viņš runāja. — Mana Loreleja! Tu kā nāra gribi notvert iemīlējušos jaunekli savu matu tīklos. Tu esi Margarita, un es esmu tavs Fausts. Tu esi daiļā Grietiņa. Kā es mīlu šos burvīgos matus, kad tie sapīti smagās pīnēs! Ak, mans prieks, mana pilnība! Es tevi iemūžināšu gleznās. Es padarīšu tevi slavenu.

Andžela drebēja līksmē. Viņa kvēloja Jūdžina uzkurtajās liesmās. Viņa piekļāva savas lūpas pie viņējām ilgos, kaislos skūpstos, sēdās viņam klēpī un vija matus viņam ap kaklu, glāstīja ar tiem viņa seju, it kā mazgādama to ar šim zīda šķiesnām. Pamodinājis tādu atbalsi, viņš zaudēja savaldīšanos, apbēra meiteni neprātīgiem skūpstiem un nebūtu aprobežojies ar to vien, ja Andžela, pamanīdama kaut mazāko pārdrosmi no Jūdžina puses, neizrautos no viņa apskāvieniem, glābdamās ne tik daudz no viņa kā pati no sevis. Viņa esot bijusi labākās domās par viņa mīlu, tā viņa teica, un Jūdžins, saudzēdams viņas ideālus, centās savaldīties. Tas viņam izdevās, jo viņš bija pārliecināts, ka nepanāks to, ko grib. Varmācība iznīcinātu Andželas mīlu. Un tā viņu mīlas cīņai nebija paredzams gals.

Rudenī, dažus mēnešus pēc saderināšanās, Jūdžins beidzot pameta Čikāgu. Vasaru viņš bija aizlaidis nemierīgās domās. No Rūbijas viņš bija vairījies aizvien jo vairāk un beidzot aizbrauca pat bez atvadīšanās, lai gan līdz pēdējam mirklim centās sev iegalvot, ka meitene jāapmeklē beidzamo reizi.

No Andželas viņš šķirās nomāktā un nospiestā garastāvoklī. Nu viņam šķita, ka dodas uz Ņujorku nevis aiz paša vēlēšanās, bet nepieciešamības spiests. Te Rietumos viņš nevar pietiekami nopelnīt iztikai; viņi abi nespētu dzīvot no viņa ienākumiem. Tāpēc viņam jādodas projām, kaut viņš riskē pazaudēt Andželu. Stāvoklis likās visai traģisks.

Krustmātes mājās, kur Andžela bija ieradusies, lai pavadītu sestdienu un svētdienu pirms Jūdžina aizbraukšanas, viņš drūmi staigāja pa istabu, skaitīdams stundas, kas vēl atlikušas, un iztēlodamies to dienu, kad kā uzvarētājs ieradīsies pēc Andželas. Andželu mulsināja bailes no iespējamiem notikumiem, kas varētu izjaukt visu. Viņa bija lasījusi daudzus romānus par māksliniekiem, kuri vairs nav atgriezušies no lielpilsētas. Jūdžins bija izcila personība. — ja viņai neizdodas jaunekli paturēt sev? Viņš gan bija devis solījumu un mīl viņu neprātīgi, par to nav šaubu. Šis neatlaidīgais, kaislīgais, ilgu pilnais skatiens — ko citu tas pauda, ja ne ilgstošu, mūžīgu mīlu?. Dzīve viņai dāvājusi nesamaksājamu dārgumu — lielu mīlu un mākslinieku par līgavaini.

— Brauc, Jūdžinl — viņa izsaucās traģiski, gandrīz melodramatiski, aptvērusi viņa galvu abām rokām. — Es tevi gaidīšu. Tev nav jāraizējas. Lai kad tu pārnāksi, tu atradīsi mani šeit. Tikai nāc atpakaļ drīz, labi drīz. Tu nāksi, vai ne?

— Vai es nākšu? — viņš atsaucās, skūpstīdams Andželu. — Un tu vēl jautā? Paskaties man acīs. Vai tad tu netici man?

— Jā, jā, jā! — viņa izsaucās. — Zināms, ka ticu! O jā, jā!

Viņi dedzīgi metās viens otra apskāvienos. Un tad viņi šķīrās. Viņš aizgāja, iegrimis drūmās domās par sarežģīto un traģisko dzīvi. Spožās zvaigznes, kas salti mirdzēja oktobra debesīs, skumdināja viņu vēl vairāk. Pasaule ir skaista, bet dzīvot tanī dažreiz ir grūti. Taču viss jāpanes, un tad nākotnē, iespējams, viņu gaida laime un miers. Viņš un Andžela baudīs šo laimi viens otra sabiedrībā, viens otra apskāvienos, viens otra skūpstos. Tā tam jābūt. Visa pasaule tam tic, un pat viņš — pēc Stellas un Mārgeritas, pēc Rūbijas un Andželas. Pat viņš.

Vilciens, kas traucās ar viņu uz Ņujorku, veda līdzi jaunekli, iegrimušu dziļās pārdomās. Kamēr vilciens izlocījās starp neskaitāmajiem sliežu ceļiem, traukdamies garām nožēlojamiem pagalmiem un nameļiem, ielu krustojumiem, milzu fabrikām un elevatoriem, Jūdžins atcerējās citu savu braucienu, kad viņš pirmo reizi bija ieradies lielpilsētā. Kā viss pārmainījies! Toreiz viņš bija neaptēsts vientiesis. Kopš tā laika viņš kļuvis par ilustratoru, prot rakstīt, gūt panākumus pie sievietēm un mazliet sajēdz, kas ir dzīve. Tiesa, viņš nav iekrājis kapitālus, bet beidzis Mākslas institūtu, iedāvinājis Andželai briljanta gredzenu, patlaban viņam kabatā divi simti dolāru, ar kuru palīdzību viņš veiks Amerikas lielākās un svarīgākās lielpilsētas izlūkošanu. Vilciens šķērsoja Piecdesmit septīto ielu; Jūdžins pazina apkārtni, kur bieži bija staigājis, apmeklēdams Rūbiju. Viņš nebija atvadījies no meitenes. Tur varēja redzēt veselas rindas koka namiņu, un vienā dzīvoja viņa ar audžuvecākiem. Nabaga mazā Rūbija! Viņa mīlēja Jūdžinu. Viņš ir nekrietni rīkojies, bet ko lai dara? Viņš vairs nemīl Rūbiju. Tiesa, atcerēties meiteni bija sāpīgi, tāpēc viņš centās domāt par ko citu. Šādām ikdienas dzīves traģēdijām ar pārdomām nav līdzēts.

Vilciens tagad joņoja pa Indiānas štata ziemeļu daļas līdzenajiem laukiem, un, kad aiz loga sāka vīdēt mazpilsētas, Jūdžins atcerējās Aleksandriju, atcerējās, kā bija saņēmis drosmi un pametis to. Ko nu dara Džonass Lails un Džons Sammerss? Mirtla bija rakstījusi, ka rīkošot savas kāzas pavasarī; viņa tās aizvien atlika, jo uzskatīja, ka nav kur steigties. Jūdžinam dažkārt šķita,. ka Mirtla ar savu noskaņojumu ātro maiņu zināmā mērā līdzinās viņam. Viņš skaidri zināja, ka nekad nevēlēsies atgriezties AJeksandrijā, ja nu vienīgi uz īsu brīdi, un tomēr viņam bija patīkami atcerēties tēvu un māti, veco māju, kur bija dzimis. Tēvs — cik maz īstenībā viņš zina no pasaules!

Kad viņš izbrauca cauri Pitsburgai, Jūdžins pēdējo reizi redzēja augstos kalnus, kas svinīgi un diženi slēja galvas pret debesīm, un milzīgās rindas koksa krāšņu, kuras šaudīja sarkanas uguns mēles. Viņš redzēja cilvēkus darbā, redzēja snaudošas pilsētas citu pēc citas aizsteidzamies gar logu. Cik plaša zeme ir Amerika! Cik lieliski būt māksliniekam šai zemē! Te ir miljoniem cilvēku, bet neviens vēl nav radījis ģeniālu darbu, kas attēlotu šo visu — kaut vai tādas parastas lietas, kas rada dziju pacilātību, kā koksa krāsnis naktī. Kaut viņam tas izdotos! Kaut viņam pietiktu spēka saviļņot visu valsti, lai viņa vārds skanētu līdzīgi Dorē vārdam Francijā vai Vereščagina vārdam Krievijā! Kaut viņam izdotos iedvest uguni savos darbos, to uguni, kas liesmoja viņa krūtīs!

Pēc brītiņa viņš uzrāpās savā plauktā un ilgu pilns lūkojās nakts tumsā un zvaigznēs; tad viņš iesnaudās. Kad viņš atkal pamodās, vilciens bija jau pabraucis garām Filadelfijai. Bija rīts. Vilciens traucās cauri plašām pļavām uz Trentonu. Jūdžins piecēlās un apģērbās, joprojām vērodams garām slīdošo pilsētu rindu — Trentonu, Jauno Bransviku, Metučenu, Elizabetu. Apvidus ar savu līdzenumu atgādināja Ilinoisas štatu. Aiz Ņujorkas vilciens traucās pa plašām pļavām, un Jūdžins nojauta jūras tuvumu. Tā atradās aiz šā klajuma. Te plūda paisuma barotās upes — Pasaika un Hakensaka, krastmalā stāvēja pietauvoti kuģīši un liellaivas, piekrautas ar ķieģeļiem un oglēm. Viņš godbijīgi noklausījās, kā pavadonis, apstaigājot vagonus, sauca: — Džersisitija! — taču, kad viņš iznāca milzīgajā peronā, sirds viņam sarāvās. Viņš bija pilnīgi viens Ņujorkā, šai bagātajā, saltajā' un nelabvēlības pilnajā pilsētā. Kā viņam te veiksies?

Jūdžins izgāja pa stacijas vārtiem tur, kur apakš zemajām arkām bija paslēpušās pārceltuves, un nākamajā mirklī jau viss atklājās viņa skatienam — apvārsnis, līcis, Hudzona, Brīvības statuja, pārceltuves, tvaikoņi, okeāna kuģi brāzmaina lietus pelēkajā miglā, un velkoņi un kuģi gaudīgi kauca un griezīgi svilpa. Tā bija aina, ko nespēj iztēloties tas, kas to nekad nav redzējis. Sāļā jūras ūdens šalkas, bangām sitoties pret krastu, aizgrāba un pacilāja viņa dvēseli kā mūzika. Cik brīnumaina ir jūra, kuras ūdeņus šķeļ kuģi un valzivis un kuras dzīles glabā dižus noslēpumus! Cik brīnumaina ir Ņujorka, šī pilsēta okeāna krastā, ko apskalo okeāna viļņi, plašās valsts metropole! Te plešas jūra, te slejas lielie doki, no kuriem kuģi dodas uz visām pasaules ostām. Jūdžins redzēja to pelēki un. melni krāsotos iespaidīgos korpusus, pietauvotus pie gariem moliem, kuri iestiepās tālu jūrā. Viņš klausījās svilpēs, bangu dunoņā, vēroja kaiju šaudīšanos un ar visiem jutekļiem uztvēra milzu ļaužu masas, kas apdzīvo šo pilsētu. Te dzīvo Džejs Goulds un Rasels Seidžs, te dzīvo Vanderbilti un Morgani — patiesi dzīvi un visi šeit. Volstrīta, Piektā avēnija, Medisonskvērs, Brodveja — cik daudz par to visu dzirdēts. Kā viņš te iedzīvosies, ko panāks? Vai Ņujorka ieskaitīs viņu savos izredzētajos, ko tā ar dažiem ir darījusi? Viņš lūkojās plati ieplestām acīm, ar visu sirdi kvēli traukdamies pretī pilsētai bezgalīgā apbrīnā. Labi, viņš spers soli uz svešā bruģa, pamēģinās iekarot sev vietu. Varbūt tas izdosies — varbūt, varbūt. Taču sirds smeldza. Viņam gribējās būt pie Andželas, rast drošu patvērumu viņas apskāvienos, just viņas

glāstus uz vaigiem, uz matiem. Tad viņam nevajadzētu cīnīties vienam. Bet tagad viņš bija šeit viens, un lielpilsēta dunēja visapkārt, bangodama kā jūra. Viņam jādodas tur iekšā un jāsāk cīņa.

XV n o d a ļ a

Nezinādams, kurp doties pilnīgi svešajā Ņujorkā, Jūdžins pārbrauca pāri upei ar Debrosstrītas prāmi un, iznācis Veststrītā, ilgi klejoja pa šo dzīvas kustības pilno ielu, vērodams doku ieejas. Menhetenas sala likās diezgan neizskatīga no šās vietas, taču Jūdžins mierināja sevi ar to, ka pilsētā droši vien ir daudz kas apbrīnojams, kaut arī tā nav skaista. Kad viņš vēlāk ieraudzīja cieši sakļautos namu masīvus, nebeidzamās gājēju straumes, trauksmaino kustību, tad saprata, ka nepārredzamie ļaužu pūļi jau paši par sevi rada diženuma iespaidu un ka tā ir salas pirmā īpatnība. Bija arī citas, piemēram, zemas ēkas vecpilsētā, veseli kvartāli šauru ieliņu, neizskatīgie ķieģeļu un mūra nami, nostāvējuši jau kādus simt gadus vēju vaļā, — tas modināja Jūdžinā gan ziņkāri, gan nomāktību. Viņš viegli pakļāvās ārējiem iespaidiem.

Klaiņodams viņš lūkojās pēc patīkamas apmešanās vietas, pēc kādas mājas ar dārziņu vai vismaz koku loga priekšā. Beidzot Septītās avēnijas lejasgalā viņa uzmanību piesaistīja virkne namu ar dzelzs režģu balkoniņiem. Viņš sāka apvaicāties un kādā namā atrada izdodamu istabu par četriem dolāriem nedēļā. Viņam tā pagaidām likās piemērota, jo viesnīca izmaksātu dārgāk. Saimniece, neizskatīga sieviete noplukušās, melnās drēbēs, šķita kāds bezpersonisks radījums, kurš modināja tikai vienu domu: cik bēdīga nodarbošanās turēt īrniekus! Arī istaba bija tāda pati neizteiksmīga un banāla, taču Jūdžins stāvēja uz jaunas dzīves sliekšņa, un visas viņa domas piederēja pasaulei ārpus sliekšņa. Viņš ilgojās iepazīties ar pilsētu. Viņš nolika somu, aizsūtīja pēc bagāžas un devās paklaiņot pa ielām, jo bija taču ieradies, lai apgūtu visu, kas var noderēt.

Šai sākotnējā Ņujorkas iepazīšanas periodā Jūdžins jutās labā omā. Viņš kādu laika sprīdi pat nemēģināja domāt, ko darīs tālāk, bet, izgājis uz ielas, devās, kur acis rādīja. Pirmajā dienā viņš nostaigāja lejup pa Brodveju līdz pilsētas pašvaldības namam un to pašu vakaru uz otru pusi no Četrpadsmitās līdz Četrdesmit otrajai ielai. Drīz vien viņš jau bija iepazinies ar Trešo avēniju un Baueriju, ar Piektās avēnijas un Riversaiddraivas greznumu, ar Īstriveras, Baterijas, Centrālā parka un Īstsaidas lejasdaļas jaukumiem. Īsā laikā viņš iepazinās ar visiem galvaspilsētas dzīves brīnumiem — ar ļaužu pūļiem ielās pusdienas pārtraukumā vai teātra izrādēm sākoties Brodvejā,, ar drausmīgo kņadu rītos un vakaros tirdzniecības rajonos, ar bezgalīgajām ekipāžu rindām Piektajā avēnijā un Centrālajā parkā. Jau Čikāgā vinu bija apžilbinājusi pilsētas bagātība un greznums, bet šeit redzētais lika aizrauties elpai. Te viss bija tik skaidrs, tik uzskatāms un nepārprotams. Viss lika instinktīvi nojaust to bezdibeni, kas šķīra vienkāršu mirstīgo no mantīgajiem. To apzinoties, Jūdžins juta saltas trīsas; dīvains trulums uzmācās, skaidri redzot, cik zemu viņš atrodas uz sabiedriskajām kāpnēm. Viņš bija te ieradies, būdams diezgan augstās domās par sevi, bet nu ār katru dienu kļuva mazāks pats savās acīs. Kas viņš ir? Kas ir māksla? Kāda daļa gar to šai pilsētai? Tā daudz vairāk interesējās par ko citu — par greznošanos, ēšanu, ciemošanos, ceļojumiem. Menhete nas lejasdaļā valdīja salts komerciālisms, kas biedēja Jūdžinu. Augšdaļa, kur valdīja sievietes, ārēja greznība un baudkārs sibarītisms, modināja viņā skaudību. Viņam bija tikai divi simti dolāru, ar kuriem vajadzēja izlauzt sev ceļu, un tāda bija šī pasaule, ko viņam vajadzēja iekarot.

Cilvēki ar Jūdžina temperamentu viegli pakļaujas nomāktībai. Viņš pārāk alkatīgi baudīja jaunās dzīves ainavas un tagad cieta aiz garīgām «gremošanas grūtībām». Viņš bija par daudz redzējis pārāk īsā laika sprīdī. Nedēļām ilgi viņš bija klaiņojis pa pilsētu, pētīdams skatlogus, bibliotēkas, muzejus, plašos prospektus, aizvien vairāk paļaudamies izmisumam. Nakti viņš atgriezās savā trūcīgajā istabā un sacerēja garas vēstules Andželai, attēlodams visu redzēto un apzvērēdams mūžīgu mīlu galvenokārt tāpēc, ka viņam nebija citas iespējas izteikt savu kūsājošo enerģiju un noskaņojumu. Tās bija apgarotas vēstules, dziļu izjūtu pilnas un spilgtas, bet Andžela tās iztulkoja nepareizi, domādama, ka prombūtne ir ierosinājusi šīs saviļņotās jūtas un kvēlās ilgas. Dajēji tā bija, taču daudz vairāk šīs vēstules ierosināja vientulība un vēlēšanās izpaust to, ko modināja Jūdžinā jaunās dzīves grandiozā panorāma. Viņš sūtīja Andželai arī savus mēģinājumus kaut ko uzskicēt: lielu pūli krēslā Trīsdesmit ceturtajā ielā, kuģīti lietus gāzēs Istriverā, Astoņdesmit sestās ielas galā, ar vagoniem piekrautu liellaivu, ko virza uz priekšu velkonis. Jūdžins pats nezināja, ko darīs ar šūn etīdēm, bet viņam gribējās izmēģināt savus spēkus žurnālu ilustrēšanā. Lieliski izdotie žurnāli viņu mazliet biedēja; tagad, kad tie izrādījās tik sasniedzami, ticība savām mākslinieka spējām bija kļuvusi mazāka.

Kādā no šīm pirmajām nedējām Jūdžins saņēma vēstuli no Rūbijas. Atvadu vēstule, ko viņš bija nosūtījis, līdzko ieradās Ņujorkā, piederēja pie tiem samocītajiem vēstījumiem, ko diktē dziestoša kaislība. Jūdžins teicās nožēlojam, ka bijis jāaizbrauc bez atvadīšanās. Esot gan grasījies iegriezties, taču pēdējā brīdī bijusi liela steiga un tā tālāk; viņš cerot atkal apmeklēt Čikāgu un tad apciemot Rūbiju, kuru joprojām mīlot, bet viņam bijis nepieciešams doties uz šejieni, kur viņu gaidot vislielākās iespējas. Noslēgumā viņš rakstīja: «Es atceros, cik tu biji burvīga, kad pirmo reizi redzējāmies, un nekad neaizmirsīšu šo pirmo iespaidu, mīļā Rūbij!»

Atgādināt to šādā brīdī bija nežēlīgi, taču Jūdžins nespēja uzveikt sevī mākslinieku. Šis atgādinājums skāra Rūbiju kā abpusēji griezīgs zobens, jo viņa saprata, ka Jūdžins mīl tikai skaistumu un ka viņas pašas skaistums jaunekli vairs nevaldzina.

Pēc kāda laika viņa atbildēja, cenzdamās būt izaicinoša un vienaldzīga, bet tas viņai neizdevās. Viņa gribēja izdomāt kaut ko skarbu, taču galu galā uzrakstīja neslēptu patiesību.

«Dārgais Jūdžin,» viņa rakstīja, «Tava vēstule pienāca pirms vairākām nedējām, bet es ilgi nevarēju saņemties, lai Tev atbildētu. Es zinu, ka mūsu starpā viss beidzies, un tas ir skaidrs, ka citādi nemaz nevarēja būt. Šķiet, ka Tu neesi spējīgs ilgi mīlēt vienu sievieti. Protams, Tev taisnība, ka Tev vajadzēja doties uz Ņujorku, kur Tev pavērsies plašs darba lauks. Tā tas ir, tikai man sāp sirds, ka Tu neatnāci atvadīties. To Tu gan varēji izdarīt. Taču es Tevi nevainoju, Jūdžin. Īstenībā nav lielas atšķirības starp Tavu aizbraukšanu un mūsu pēdējā laika attieksmēm. Es Tevi mīlēju, bet zinu, ka pārcietīšu šķiršanos un nekad nepārmetīšu Tev. Vai Tu neatsūtītu vēstules, ko esmu Tev šad tad rakstījusi, un manas fotogrāfijās? Tās tev tagad vairs nebūs vajadzīgas.

Rūbija.»

Papīra lapiņas beigās bija pierakstīts:

«Pagājušo nakti eš stāvēju pie loga un lūkojos ārā. Mēness spīdēja, un kailie koki locījās vējā. Tālu klajumā mēness atvizēja dīķī, un tas laistījās kā sudrabs. Ak Jūdžin, kaut es labāk būtu nomirusi!»

Jūdžins pietrūkās kājās, izlasījis šos vārdus, un sažņaudza vēstuli rokās. Tā viņu saviļņoja līdz sirds dziļumiem, modināja cieņu pret Rūbiju un lika pārdomāt, vai viņš nav izdarījis kļūdu, pamezdams meiteni. Galu galā viņš taču bija Rūbiju mīlējis. Viņa bija tik burvīga. Ja Rūbija būtu Ņujorkā, viņi varētu dzīvot kopā. Viņa varētu tikpat labi pozēt Ņujorkā kā Čikāgā. Jūdžins jau teju pat dzīrās rakstīt viņai par to, kad pienāca viens no tiem garajiem vēstījumiem, ko viņš gandrīz ik dienas saņēma no Andželas, un viņa noskaņojums pārmainījās. Kā iespējams uzturēt sakarus ar Rūbiju, ja Andžela mīl vinu tik dziļi un šķīsti? Acīm redzot, viņa kādreizējās jūtas pret Rūbiju izdzisušas. Vai vērts pūlēties tās atdzīvināt?

Šis jūtu konflikts bija ļoti raksturīgs Jūdžinam, un, ja viņam būtu vairāk attīstītas veselīgas pašanalīzes spējas, tad viņš būtu konstatējis, ka viņš ir sapņotājs, kas iemīlējies skaistumā, iemīlējies mīlā, un ka viņš nespēj saglabāt uzticību vienai sievietei — izņemot to vienīgo Daiļo, kura neeksistē.

Lai nu kā, bet viņš aizrakstīja Rūbijai nožēlu un skumju pilnu vēstuli, kurā tomēr nebija uzaicinājuma ierasties. Pats sev viņš iegalvoja, ka nespētu ilgi uzturēt Rūbiju, ja viņa atbrauktu. Turklāt viņš gribēja iegūt Andželu. Tā šis romāns ar Rūbiju pārtrūka.

Tolaik Jūdžins sāka apstaigāt žurnālu redakcijas. Aizbraucot no Čikāgas, viņš bija novietojis čemodānā veselu žūksni zīmējumu, ko bija gatavojis avīzei Globe, — Čikāgas upe, Blūailendas avēnija, ko viņš reiz bija uzskicējis, Zosu sala un Mičigana ezera piekraste, arī viena otra ielas ainava. Tās radīja spēcīgu iespaidu ar savu melno plankumu mozaīku, kurā negaidīti ielauzās vairākas baltas švīkas un līnijas. Šais zīmējumos bija jūtas, tie pauda dzīves būtību. Tos vajadzēja novērtēt uzreiz, taču par nelaimi tanīs bija pārāk daudz radikāla novatorisma, tāpēc tie daudziem likās primitīvi, pat rupji. Viņš zīmēja mēteli ar vienu līniju, attēloja seju ar vienu plankumu. Pat cieši ieskatoties, šais zīmējumos bija pārāk maz detaļu, dažreiz pat nevienas. Uzslavas, ko Jūdžins bija dzirdējis institūtā, tāpat no Metjūza un Goldfarba, bija pamazām pārliecinājušas viņu, ka viņam ir jau pašam savs stils. Būdams pietiekami patstāvīgs; viņš bija nolēmis pie tā turēties. Tāpēc viņš radīja pašpārliecināta cilvēka iespaidu, un tas neizraisīja simpātijas. Kad viņš rādīja savus zīmējumus žurnāla Century redakcijā vai Hārpera un Skribnera izdevniecībās, tad tur aplūkoja tos ar garlaikotu uzmanību. Pie redakciju sienām lepojās desmitiem lielisku zīmējumu, kuru autorus Jūdžins pazina kā labākos ilustratorus visā valstī. Viņš atgriezās mājās, pārliecināts, ka viņa zīmējumi nevienu nav ietekmējuši. Redakciju rīcībā ir mākslinieki, tūkstoškārt labāki par viņu.

Īstenībā Jūdžinu bija apžilbinājusi tīrā ārišķība. Zīmējumi redaktoru kabinetos daudzos gadījumos nebūt nepārspēja viņējos un dažviet bija pat sliktāki. To priekšrocība bija masīvie koka ietvari un mākslinieka vārds. Protams, Jūdžins vēl bija tālu no atzīšanas un slavas, taču viņa vēlākajos darbos nebūt nebija vairāk uguns kā agrīnajos. Protams, pēdējie pauda lielāku briedumu, mazāku neiecietību pret detaļām, taču izteiksmības ziņā tie nebija pārāki. Vaina bija meklējama tur, ka dažādiem mākslas nodaļu vadītājiem bija apnikuši jaunie, uzstājīgie mākslinieki, kas nāca rādīt savus zīmējumus. Lai viņi mazliet pamocās, tas sākumā nāks tikai par labu. Tā Jūdžins nekur neguva panākumus, izņemot skopu uzslavu, kas ietekmēja ļaunāk par nopēlumu. Viņš galīgi zaudēja dūšu.

Protams, vēl atlika sīkāki žurnāli un avīzes, tāpēc Jūdžins neatlaidīgi turpināja darba meklēšanu. Pāris mazākos žurnālos viņš pēc kāda laika saņēma trīs četrus pasūtījumus par trīsdesmit pieciem dolāriem, taču vajadzēja arī maksāt pozētājai. Vajadzēja arī telpu darbnīcai, kur varētu aicināt pozētājas. Beidzot viņš Četrpadsmitās ielas lejasdaļā atrada kādu telpu ar logiem uz pagalmu un ieeju no sētas kāpnēm, kur varēja iekļūt bez pieteikšanas. Istaba maksāja divdesmit piecus dolārus mēnesī, bet viņš nolēma, ka vērts riskēt. Ja viņš saņemtu vienu otru pasūtījumu, tad varētu iztikt.

XVI n o d a ļ a

Ņujorkas mākslas pasaule ir savdabīga. Aprakstītajā laikposmā un arī vēl krietni vēlāk tā sastāvēja no izkliedētām grupām, kurām nebija gandrīz nekādas saskares. Piemēram, skulptoru grupa, trīsdesmit vai četrdesmit cilvēku pazinās gandrīz tikai vārda pēc; tie nikni kritizēja cits citu un turējās noslēgtā tuvinieku un draugu pulciņā. Atsevišķa grupa bija arī gleznotāji, kuri turējās savrup no grafiķiem; tur bija kāds tūkstotis cilvēku, ja ne vairāk, kuri dēvējās par māksliniekiem. Vairums bija tādu vīriešu un sieviešu, kam bija zināms talants, pietiekams, lai dažas viņu gleznas nokļūtu Nacionālās akadēmijas izstāžu zālēs, lai viņi vienu otru gleznu pārdotu, lai viņiem pasūtītu kādu portretu vai uzdotu izpildīt kādu dekoratīvu darbu. Dažādās pilsētas daļās varēja dabūt īrēt studijas: Vašingtonskvērā, Devītajā un Desmitajā ielā, pat tādos neiedomājamos kaktos kā Makdugala aleja vai kvartāli starp Vašingtonskvēru un Piecdesmit devīto ielu, un tur visur dzīvoja gleznotāji, grafiķi, skulptori, kā arī dažādi lietišķās mākslas pārstāvji. Gleznotāji uzturēja ciešākus sakarus savā starpā nekā skulptori, un pēdējie daļēji pakļāvās pirmajiem. Bija vairāki mākslinieku klubi — Salmagundi, Kit- Ket, Lotoss; tur bieži izstādīja tušas zīmējumus, akvareļus un eļļas gleznas. Pieņemšanas vakaros mākslinieki te varēja sastapties un apmainīties ar savstarpējām laipnībām un draudzīgiem padomiem. Atsevišķas mākslinieku grupas mēdza apmesties kopā — Desmitās ielas studijās, YMCA [Young Men's Christian Association (angl.) — Kristīgā jaunatnes savienība, plaši izplatīta organizācija] kopmītnēs Divdesmit trešajā ielā, Van-Deika studijā un tā tālāk. Tolaik varēja šad tad sastapt nelielus pulciņus, kuri pagaidām dzīvoja pietiekami saskanigi, un pat varēja tiem piebiedroties, ja vien, lietojot sarunu valodas izteicienu, attiecīgā persona tur iederējās. Ārpus šiem pulciņiem mākslas dzīve Ņujorkā bija diezgan vienmuļa un garlaicīga, ja mākslinieks neatrada attiecīgu vidi.

Bez gleznotājiem bija arī grafiķi, to grupa sastāvēja no jauniem iesācējiem un tiem, kas bija jau iekarojuši žurnālu redaktoru labvēlību. Formāli gan grafiķi nepiederēja pie gleznotāju un skulptoru aprindām, taču garīgi bija tiem tuvi. Viņiem arī bija savi klubi, viņu darbnīcas bieži atradās gleznotāju un skulptoru darbnīcu tuvumā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka grafiķi lielākoties, pārtiekot no nākotnes cerībām, mēdza dzīvot pa trīs četri vienā studijā, daļēji lai ietaupītu izdevumus, daļēji aiz biedriskuma, lai atbalstītu cits citu darbā un-palīdzētu. Pilsētā tolaik bija daudz tādu grupu, bet Jūdžins neko par tām nezināja.

Iesācējam vajag daudz laika, lai pievērstu sev uzmanību. Vienalga, kādā nozarē mēs darbojamies, mums visiem ir nokalpojami savi mācekļa gadi. Jūdžins bija apdāvināts un enerģisks, taču bez pieredzes, bez tuviem draugiem un paziņām. Pilsēta bija sveša un salta, un, ja Jūdžins jau pašās pirmajās dienās nebūtu iededzies pret to tādā bezgalīgā mīlā, tad justos neizturami vientuļš un nelaimīgs. Turpretī tagad viņš atradās nebeidzamas burvības varā, ko izdvesa plašie, zaļie Vašingtona, Jūniona un Medisona skvēri, nepārskatāmās ielas, kā Brodveja, Piektā un Sestā avēnija, lieliskās ainavas, kādas sagādāja Bauerija nakts apgaismojumā, Īstrivera, piekrastes un Baterija.

Jūdžins staigāja kā apmāts no šās pilsētas brīnuma, kam vārds ir daile. Kādi virdoši ļaužu pūļil Kādas dzīves vērpetes! Milzu hoteļi, opera, teātri, restorāni — viss valdzināja viņu ar savu skaistumu. Jaukas sievietes krāšņos tērpos, ekipāžu virknes ar zeltainām uguņu acīm kā teiksmaini kukaiņi; ļaužu masu paisums un bēgums rītos un vakaros — tas lika viņam aizmirst savu vientulību. Viņam nebija, liekas naudas, nebija cerību ātri gūt panākumus, viņš varēja tikai klaiņot pa šīm ielām, lūkoties skatlogos, apbrīnot skaistās sievietes, izjust sajūsmas trīsas, lasot avīzēs par neskaitāmajiem triumfiem, ko gūst laimīgie dažādās nozarēs. Avīzes rakstīja par autoriem, kas guvuši necerētus panākumus ar savām grāmatām, par zinātniekiem un viņu atklājumiem, par filozofiem un viņu jaunajām teorijām, par finansistiem un viņu nodibinātiem uzņēmumiem. Rakstīja par izcilām lugām, ko nupat.iestudē, par ārzemju slavenību viesizrādēm, par jaunu meiteņu panākumiem, kuras pirmo reizi parādās sabiedrībā, par lieliem sabiedriskiem pasākumiem. Jūdžins saprata, ka šis laiks pieder jaunatnei un godkārei. Ja cilvēkam ir talants, ja viņš atradis savu dzīves uzdevumu, tad agri vai vēlu pasaule atzīs viņu. Jūdžins dedzīgi ilgojās pēc tā, taču sajuta, ka uz atzīšanu vēl ilgi jāgaida, un bieži padevās skumjām. Viņam vēl bija garš ceļš priekšā.

Tolaik viņa mīļākā nodarbošanās bija dienām un naktīm staigāt pa ielām gan lietū, gan miglā, gan sniegā. Ņujorka, it īpaši tās skvēri pievilka Jūdžinu, gan lietus slacīti, gan sniega aizputināti. Reiz putenī viņš ieraudzīja Piekto avēniju sīcošu lokspuldžu gaismā un otrā rītā steidzās pie molberta, lai mēģinātu atveidot šo ainavu melnbaltos toņos. Nekas labs neiznāca, vismaz viņš tā juta, un pēc kādas stundas saīdzis pārtrauca darbu. Tomēr šādi skati viņu valdzināja. Viņam gribējās attēlot tos uz papīra, gribējās redzēt atveidotus krāsas. Iespējamie panākumi bija vienīgais mierinājums šai laikposmā, kad pusdienām viņš varēja izdot tikai piecpadsmit centus un kad visā pilsētā nebija nevienas dzīvas dvēseles, pie kuras pieiet un apmainīt kādu vārdu.

Interesants Jūdžina rakstura vilciens bija tieksme pēc pilnīgas materiālas neatkarības. Viņam bija iespēja jau Čikāgā rakstīt grūtos brīžos uz mājām un lūgt palīdzību; viņš būtu arī tagad varējis aizņemties naudu no tēva, taču labāk gribēja pats to nopelnit, — lai mājinieki domā, ka viņam klājas labi. Ja kāds būtu apvaicājies, Jūdžins noteikti būtu atbildējis, ka viņa stāvoklis ir teicams. Šādā pašā garā viņš rakstīja arī Andželai, aizbildinādamies, ka atliek kāzas, vēlēdamies iekrāt vairāk naudas. Viņš pūlējās iztikt iespējami ilgāk ar saviem divsimt dolāriem un šo to piepelnīt ar sīkiem pasūtījumiem, kaut tos skopi atlīdzināja. Viņš stingri ierobežoja savus izdevumus līdz desmit dolāriem nedēļā un turējās vienmēr šīs summas robežās.

Māja, kurā Jūdžins bija apmeties, īstenībā nebija paredzētā studijām. Tanī bija veca, nolaista pansija, mēbelētas istabas un tirdzniecības kantori. Augšstāvā bija trīs pieklājīgākas istabas un divi lēti kambarīši, un visur mājoja kāds vientuļš mūzu kalps. Jūdžina kaimiņš bija kāds darba rūķis ilustrators, mācijies Bostonā un tagad novietojis savu molbertu Ņujorkā, cerēdams te nopelnīt iztiku. Sākumā viņi tikpat kā nemaz neapmainījās ar laipnībām, lai gan jau otrā dienā pēc ierašanās Jūdžins noprata, ka blakus dzīvo mākslinieks, jo pa vaļējām durvīm bija redzams molberts.

Tā kā neviena pozētāja viņam nepieteicās, tad viņš nolēma apvaicāties pēc tām Jauno mākslinieku līgā. Viņš iegāja pie sekretāra un dabūja četru pozētāju adreses, kuras atsaucās uz viņa pastkartēm. Viņš izraudzījās jaunu Amerikas zviedrieti, kura Jūdžinam atgādināja nesen lasīta romāna varoni. Tā bija glīti-ģērbta un pievilcīga, ar tumšiem matiem, taisnu deguntiņu un pasmailu zodu un iepatikās Jūdžinam no pirmā acu uzmetiena. Taču viņš kaunējās par savu neizskatīgo istabas iekārtu un izturējās visai bikli. Arī pozētāja bija atturīga, un Jūdžins steidzās pabeigt eskīzes iespējami drīzāk un bez liekiem izdevumiem.

Jūdžins nepiederēja pie tiem, kas meklē iepazīšanos, tomēr ātri sadraudzējās ar cilvēkiem, kas attīstības ziņā atradās ar viņu uz vienādas pakāpes. Čikāgā viņš bija sadraudzējies ar vairākiem jauniešiem, ar kuriem kopā apmeklēja institūtu, bet te viņš neviena nepazina, jo bija ieradies bez ieteikumiem. Tomēr viņš iepazinās ar kaimiņu Filipu Šotmeijeru. Jūdžinam gribējās izvaicāt par to, kas īstenībā sastāda Ņujorkas mākslas dzīvi, bet Šotmeijers bija diezgan aprobežots un, izņemot sīkumus, neko nespēja viņam pastāstīt. Jūdžins tikai uzzināja šo to par lielākajām darbnīcām, par izciliem māksliniekiem, par to, ka iesācēji parasti strādājot grupās. Arī Šotmeijers pirms gada sastāvējis tādā grupā, kaut gan nepateica, kāpēc no tās. izstājies. Viņa zīmējumus ievietoja daži sīkie žurnāli, — tomēr labāki par tiem, ar ko bija darīšanas Jūdžinam. Vienu lielu pakalpojumu Šotmeijers tomēr Jūdžinam izdarīja: viņš apbrīnoja Jūdžina darbus. Tāpat kā daudzi citi, arī viņš jauta kaimiņa zīmējumos kaut ko tādu, kas Jūdžinu izdalīja no mākslinieku pūļa. Šotmeijers pastāvīgi apmeklēja izstādes un kādreiz sniedza ierosinājumu, ar ko Jūdžinam sākās spožā žurnālu ilustrētāja karjera. Jūdžins toreiz strādāja pie kādas no savām ielas ainām — pie tām viņš ķērās ikreiz, kad bija brīvs brīdis. Šotmeijers kādreiz ienāca viņa istabā un sāka vērot, kā Jūdžina ota atdzīvina uz audekla ainu no Īstsaidas dzīves: baru strādnieču, kas pārplūdina ielas pulksten sešos vakarā, pēc darba beigšanas. Ēku tumšās sienas, pāris mirgojošu spuldžu, daži dzeltenīgas gaismas pielieti skatlogi un daudz ēnā grimstošu, tikko saskatāmu seju — skops mājiens, kas lika nojaust dzīvus cilvēkus un pulsējošu dzīvi.

— Zināt, šis skatiņš jums tīri labi izdevies, — Šotmeijers ierunājās. — Es pats esmu kaut ko tādu redzējis.

— Patiešām?

— Jūs noteikti varat aiznest to kādam žurnālam, kurš to izmantos titullapai. Kāpēc jūs nevarētu pamēģināt to piedāvāt žurnāla Truth[Truth (angl.) — patiesība.] redakcijai?

Truth bija nedējas žurnāls, par kuru Jūdžins tāpat kā par daudziem citiem bija jūsmojis, vēl dzīvodams Rietumos, jo katrā numurā bija krāsaina reprodukcija divu lapu lielumā un bieži vien tamlīdzīgas ainas, kādas zīmēja Jūdžins. Jūdžinam nezin kāpēc vienmēr vajadzēja ierosinājuma, lai sāktu darboties pēc tam, kad viņš pārāk ilgi bija peldējis pa straumei. Šotmeijera vārdu ietekmē viņš sevišķi rūpīgi izstrādāja zīmējumu un nolēma aiznest uz redakciju. Mākslas n o d a ļ as vadītājam zīmējums tūliņ iepatikās, tomēr viņš neteica ne vārda un aizgāja parādīt to galvenajam redaktoram.

— Manuprāt, te ir īsts atradums! — viņš sacīja un lepni nolika zīmējumu uz redaktora galda.

— Hm, — noteica redaktors, atlikdams pie malas manuskriptu, — patiešām vērtīga lieta. Kas to atnesa?

— Kāds jauns cilvēks, Vitla vārdā, laikam nupat kā uzpeldējis. Man šķiet, ka viņš ir īsts mākslinieks.

— Jā, — redaktors turpināja, — skat, cik izteiksmīgas ir šīs sejas aizmugurē! Kā jums liekas? Manuprāt, mazliet atgādina Dorē masu scēnas. Labi, vai ne?

— Skaisti, — piebalsoja mākslas nodaļas vadītājs. — No viņa iznāks lietas koks, ja vien kaut kas neatgadīsies. Jāpaņem pāris zīmējumu reprodukcijām.

— Cik viņš prasa par šo zīmējumu?

— Droši vien viņš pats nezina. Cik dos, tik būs labi. Es viņam solīšu septiņdesmit piecus dolārus.

— Lai notiek, — redaktors piekrita, kad mākslas nodaļas vadītājs paņēma zīmējumu. — Te jūtams kaut kas svaigs. Jums vajag uzturēt ar viņu sakarus.

— Tā es arī darīšu, — līdzstrādnieks sacīja. — Viņš gan vēl ļoti jauns. Tādus pārāk lutināt arī neder.

Iznācis no redaktora kabineta, viņš ar visai nopietnu seju uzrunāja Jūdžinu.

— Šis zīmējums man tīri labi patīk. Domāju, ka atradīsim tam kādu vietu žurnālā. Atstājiet man adresi, es jums drīzumā piesūtīšu čeku.

Jūdžins nosauca adresi. Viņa sirds lauzās vai ārā no krūtīm. Viņš nedomāja par honorāru, tas viņu vismazāk interesēja. Viņam bija prātā tikai zīmējums uz dubultlapas. Tātad viņam laimējies pārdot vienu zīmējumu, turklāt tādam žurnālam! Nu viņš var ar mierīgu sirdsapziņu apgalvot, ka ir kaut ko sasniedzis. Viņš tūliņ rakstīs Andželai un pavēstīs jauno ziņu. Viņš aizsūtīs tai vairākus eksemplārus, kad žurnāls iznāks. Turpmāk viņš vienmēr varēs atsaukties uz šo darbu, un — pats labākais — nu viņš zināja, ka šādas ainas viņam izdodas.

Viņš soļoja pa ielu, nemaz nejuzdams zem kājām pelēkos bruģa akmeņus. Viņš atmeta galvu un elpoja ar pilnu krūti. Domās viņš jau redzēja citas ainas, kuras drīzumā uzzīmēs. Sapņi sāk piepildīties, — viņš, Jūdžins Vitla, žurnālā Truth ievietotās krāsainās reprodukcijas autors! Iztēlē viņš jau zīmēja veselu sēriju šādu skatu, visu, par ko kādreiz bija sapņojis. Viņam gribējās ātrāk skriet pie Šotmeijera, pastāstīt par panākumiem un pamielot ar labām vakariņām. Viņš pat izjuta maigumu pret šo mākslas amatnieku par to, ka tas bija viņam devis tik labu padomu.

— Paklau, Šotmeijer, — viņš uzsauca, pabāzis galvu pa durvīm šā cienījamā vīra istabā, — šovakar mēs ēdīsim vakariņas. Truth pieņēma zīmējumu.

— Nu, vai tas nav jauki? — atsaucās kaimiņš bez mazākajām skaudības pazīmēm. — Man liels prieks par jums. Es jau domāju, ka viņiem tas patiks.

Jūdžins gandrīz vai apraudājās. Nabaga Šotmeijers! Kā mākslinieks viņš nebija augsti vērtējams, bet sirds viņam bija krietna. Jūdžins nekad neaizmirsīs viņa pakalpojumu.

XVII n o d a ļ a

Zīmējuma veiksmīgā pārdošana, kam sekoja čeks par septiņdesmit pieciem dolāriem un pēc kāda laika krāsaina reprodukcija žurnālā, tā spārnoja Jūdžinu, ka viņš juta stingru pamatu zem kājām un jau sāka domāt, vai nebraukt uz Blekvudu apciemot Andželu. Tomēr vispirms vajadzēja vēl kārtīgi pastrādāt.

Jūdžins pievērsa visu uzmanību dažādiem ielas skatiem, uzgleznoja Grili skvēru smidzinošā lietū un gaisa dzelzceļa vilcienu, kas traucās virs Bauerijas pa augsto tērauda estakādi. Viņš prata uztvert kontrastus, krasi atdalīja gaismu un ēnu, gleznoja ar efektīgiem, izplūdušiem plankumiem, kuri ar netveramo krāsu mirgu un ietekmību atgādināja dārgakmeņus. Pēc mēneša viņš atkal apmeklēja Truth redakciju, un atkal mākslas n o d a ļ as vadītājs krita viņam par upuri. Vadītājs gan pūlējās izlikties vienaldzīgs, taču tas lāgā neizdevās. Jaunajam cilvēkam bija kaut kas tāds, kas mākslas n o d a ļ as vadītājam bija vajadzīgs.

— Jūs varat atnest man visu, kas jums ir šādā garā zīmēts, — viņš sacīja. — Ja citi zīmējumi nebūs sliktāki par šo, mēs dažiem atradīsim vietu.

Jūdžins iznāca no redakcijas ar augsti paceltu galvu. Viņam atkal sāka rasties ticība savām spējām.

Vajag ne mazumu zīmējumu par septiņdesmit pieciem vai simt dolāriem, lai nodrošinātu pieklājīgu iztiku, jo mākslinieku Ņujorkā bija pārāk daudz un iekarot sev vietu nemaz nebija tik viegli. Jūdžins dabūja gaidīt mēnešiem, kamēr ieraudzīja žurnālā savus pirmos zīmējumus. No sīkiem žurnāliem viņš vairījās, cerēdams, ka drīz izdosies ietikt lielākos, bet tie nebūt necentās meklēt jaunus talantus. Šotmeijers iepazīstināja viņu ar diviem māksliniekiem, kuri kopīgi apdzīvoja studiju Veverlipleisā, un tie abi Jūdžinam iepatikās. Viens no tiem, Makhjū, cēlies Vaijomingas štatā, prata meistariski stāstīt par dzīvi kalnu fermās un raktuvēs, otrs, Smaits, bija zvejnieka dēls no Novaskotijas. Garais un kalsnais Makhjū pirmajā mirklī šķita neaptēsts laucinieks, bet šo iespaidu ātri izgaisināja viņa skatiens, kur dzirkstīja prāts un spirgts humors. Šis patīkamais, neviltotais cilvēks tūliņ pievilka Jūdžinu. No Džozefa Smaita dvesa jūras elpa. Viņš bija pazema auguma, plecīgs un drukns, un atgādināja kalēju. Smaitam bija lielas rokas un kājas, prāva mute, lieli, dziļi acu dobumi un saraini, brūni mati. Viņš parasti runāja lēni, meklēdams vārdus, bet, kad viņš pasmaidīja vai iesmējās, viņa seja pārvērtās. Satraukuma vai prieka brīžos rosījās viss viņa augums, seja pārklājās ar labsirdīgu grumbiņu tīklu, mēle it kā atbrīvojās, un viņš runāja ātri un viegli. Smaits labprāt piebārstīja savu valodu ar dažādiem spēcīgiem izteicieniem, jo, strādādams ar jūrniekiem, bija uzkrājis krietni daudz visādu gleznainu teikumu. Tanīs nebija ļaunuma, jo Smaits pēc dabas bija labvēlīgs un labsirdīgs, bez viltības un nenovīdības. Jūdžins gribēja iedraudzēties ar šiem jauniešiem un pūlējās uzturēt ar tiem pazīšanos. Viņš nojauta, ka arī abi draugi simpatizē viņam. Visi trīs varēja stundām ilgi stāstīt cits citam humora pilnus notikumus un raksturīgus piedzīvojumus. Tomēr pagāja vairāki mēneši, iekams Jūdžins varēja teikt, ka patiešām ir atradis draugus, taču jau pirms tam viņš sāka tos regulāri apmeklēt uņ arī viņi šad tad iegriezās pie Jūdžina.

Šai gadā viņš diezgan tuvu iepazinās ar vairākām pozētājām, sāka apmeklēt dažādas mākslas izstādes un, pateicoties Hadzonam Djūlam, Truth mākslas n o d a ļ as vadītājam, saņēma vairākus ielūgumus uz intīmām pusdienām, kur piedalījās mākslinieki un viņu draudzenes. Jūdžins gan tur nesatika neviena, kas viņam sevišķi patiktu, varbūt vienīgi Ričards Vīlers, diezgan nožēlojama žurnāliņa Craft [Craft (angl.) — veiksme, prasme.] redaktors. Šis gaišmatainais, romantiskais jauneklis, mākslas cienītājs, tūliņ nojauta Jūdžinā daiļuma dievinātāju un centās nodibināt ar viņu draudzību. Jūdžins ar prieku atsaucās, un Vīlers sāka šad un tad apmeklēt viņa darbnīcu. Jūdžins vēl nepelnīja tik daudz, ka varētu noīrēt labāku dzīvokli, bet viņš nopirka savai telpai dažus ģipša nolējumus un iegādājās pāris skaistu vara un bronzas nieciņu. Pie sienam šur tur karājās viņa paša zīmētie ielas dzīves skati. Izteiksme, ar kādu šos zīmējumus aplūkoja pazinēji, pamazām pārliecināja Jūdžinu, ka viņam ir lemts teikt savu vārdu mākslā.

Pavasarī, kad viņš jau dzīvoja Ņujorkā otro gadu un bija apradis ar šejienes atmosfēru, Jūdžins nolēma apciemot Andželu un iegriezties Aleksandrijā un Čikāgā. Sešpadsmit mēneši bija pagājuši kopš viņa aizbraukšanas, bet viņš nebija sastapis nevienu sievieti, kas aizrautu viņu vai nostātos starp viņu un Andželu. Martā viņš bija aizrakstījis Andželai, ka cer ierasties maijā vai jūnijā, tomēr viņam izdevās atbrīvoties tikai jūlijā, kad visa pilsēta smaka nepanesamā karstumā. Viņš nebija daudz veicis šai laika sprīdī — ilustrējis kādus desmit stāstus un uzgleznojis četras dubultlapu gleznas žurnālam Truth, no kurām viena bija iespiesta, taču viņš bija spēris soli uz priekšu. Tieši todien, kad viņš dzīrās braukt uz Čikāgu un Blekvudu, kioskos parādījās arī otrais žurnāla numurs ar viņa zīmējumu, un Jūdžins, lepnumā starodams, nopirka vienu numuru, lai paņemtu vagonā līdzi. Zīmējums rādīja gaisa dzelzceļa vilcienu naktī virs Bauerijas, un reprodukcijā bija ir krāsas, ir dzīvība. Jūdžins izjuta lielu lepnumu un zināja, ka Andžela jutīs to pašu. Viņa tādā sajūsmā bija rakstījusi par Īstsaidas zīmējumu, ko Jūdžins bija nosaucis «Pulksten sešos».

Viņš fantazēja visu ceļu.

Beidzot vilciens, nojoņojis lielo atstatumu starp Ņujorku un Čikāgu, ieradās pēcpusdienā šai ezeru pilsētā, un Jūdžins, pat neapmeklējis tās vietas, kur bija spēris pirmos soļus uz panākumiem, pulksten piecos izbrauca uz Blekvudu. Gaiss bija spiedīgs, un, kamēr viņš sēdēja vilcienā, debesīs savilkās smagi negaisa mākoņi, un drīz vien nolija īsa, ražena vasaras lietus gāze. Koki un zāle atdzērās valgmi, putekļi nozuda no ceļiem. Atspirdzinošs dzestrums ar vieglu vēsmu glāstīja tveices nogurdināto miesu. Gar vilciena logiem traucās mazpilsētiņas, iegrimušas kuplā lapotnē, un beidzot parādījās Blekvuda. Tā bija mazāka par Aleksandriju, taču diezgan līdzīga. Tāpat kā Aleksandrijā acis vispirms uztvēra baznīcas torni, tad kokzāģētavu, skaistus ķieģeļu namus tirdzniecības ielā un daudz plaši sazarojušu zaļu koku. Jūdžinu šis skats pievilka. Tieši tādā vietā iederējās dzīvot Andželai.

Pulkstenis bija jau septiņi un tuvojās krēslas stunda, kad Jūdžins ieradās. Viņš nebija rakstījis Andželai par atbraukšanas laiku un nolēma pārgulēt traktierī vai tā saucamajā viesnīcā, kuru pamanīja netālu no stacijas. Viņš bija paņēmis līdzi tikai lielo čemodānu un ceļa somu. Apvaicājies viesnīcas īpašniekam, kā no šejienes var nokļūt uz Blū fermu, viņš uzzināja, ka rīt viņu jebkurā laikā novedīšot uz turieni par dolāru. Paēdis vakariņās bifšteku ar ceptiem kartupeļiem un uzdzēris plānu kafiju, viņš atsēdās šūpuļkrēslā uz terases ielas pusē, lai pavērotu, kā dzīvo Blekvudas pilsētiņa, un baudītu vakara dzestrumu. Viņš domās iztēlojās Andželas mītni. Cik jaukai tai jābūt! Pilsētiņa ir tik maza, tanī valda tāds miers! Līdz pulksten vienpadsmitiem no Čikāgas neviena vilciena nebūs.

Pēc brīža viņš piecēlās un izgāja pastaigaties, ieelpot nakts gaisu. Atgriezies viņš plaši atvēra smacīgās telpas logus un sāka lūkoties ārā. Vasaras nakts, kas dvesa nesenā lietus svaigumu, mitrie koki, sulīgās, valgās zāles aromāts — viss atstāja pēdas Jūdžina dvēselē kā iespiedumus mīkstā mālā. Viņš juta maigumu pret namiņiem ar apgaismotajiem logiem, pret nejaušiem gājējiem un viņu nemākslotajiem «kā sviežas, Džeik» un «b'vakar, Henri». Viņu aizkustināja ir sienāžu cirpstēšana, ir koka varžu kurkšana, ir augstienē mirgojošās tālās saules un zvaigznes pāri koku galotnēm. Nakts bija dāsnas auglības pilna, visur kūsāja neredzams darbs, kas ļoti maz vai gandrīz nemaz neskāra cilvēku, kaut arī viņš tāpat bija šīs mistērijas dalībnieks. Beidzot Jūdžina plaksti sāka vērties ciet, viņš apgulās un iegrima cietā, mierīgā miegā.

Otrā rītā Jūdžins agri pamodās un nevarēja vien sagaidīt, kad varēs doties ceļā. Viņam likās neērti izbraukt pirms deviņiem, tāpēc viņš īsināja laiku, staigādams pa pilsētiņu un piesaistīdams visu uzmanību, jo viņa slaidais, kalsnējais, izskatīgais augums un asi veidotais profils visiem dūrās acīs. Pulksten deviņos viņa rīcībā tika nodots cienījama izskata vienjūgs, kas aizveda viņu pa garu, dzeltenu, vakarējā lietū savilgušu ceļu, vietumis noēnotu ar pārkārušos koku zariem. Grāvmalās ziedēja tik daudz košu savvaļas puķu, dzīvžogos augsti slējās dzeltenās un sarkanās mežrozes, plūši, spirejas un desmitiem citu skaisti ziedošu krūmu, ka Jūdžins jutās dziļi aizgrābts. Viņa sirds dziedāja slavu šim daiļumam, dzeltējošiem kviešu tīrumiem, jauniem, vai trīs pēdas augstiem kukurūzas stiebriem, pļavām un āboliņa laukiem, ko šķīra nelielas birztalas, bezdelīgām un svīrēm, kas šaudījās pa gaisu, ķerdamas kukaiņus, un debesu zilgmē peldošajai lijai, šim bērnu dienu skaistuma ideāla iemiesojumam.

Braucot Jūdžina atmiņā atausa zēna gadi, kad viņš līksmoja par tauriņu un putnu laidelēšanos, par meža ūbeles dūkšanu (patlaban kādas ūbeles balss bija dzirdama tuvumā), kad apbrīnoja laucinieku vīrišķo spēku. Sēdēdams ratos, viņš domāja, cik labprāt uzgleznotu veselu sēriju tādu lauku skatu, vienkāršu kā šo mājiņu pagalmi, kuriem viņš brauca garām, kā šis strauts, kas šķērsoja ceļu un izveidoja zirgu dzirdināmo vietu, kā šis vecās, pamestās mājas skelets, bez durvīm un logiem, ar iebrukušu jumtu, līdz spārēm aizaudzis ar ziedošām kāršu rozēm un tīteņiem. «Mēs, pilsētnieki, neko tādu nepazīstam,» viņš nopūtās, it kā viņš nebūtu paņēmis savā sirdī līdzi laukos pavadītās bērnības iespaidus kā ikviens jaunietis, kas vēlāk pārceļas uz pilsētu.

Blū ģimenes ferma atradās diezgan plašas ielejas vidū starp nelieliem, lēzeniem, ar kokiem apaugušiem pakalniem. Vienā ielejas galā, netālu no dzīvojamās mājas, čaloja jautrs strautiņš, traukdamies pār oļiem starp vītoliem un lazdām apaugušajiem krastiem, un kādu jūdzi atstatu laistījās neliels ezers. Fermas priekšā atradās kādus desmit akrus liels kviešu lauks, pa labi bija vairāki akri ganību, pa kreisi āboliņš. Mājas tuvumā bija šķūnis, aka, cūkkūts, kukurūzas klēts un dažas mazākas ēkas, mājas priekšā iegarens, ar zaļu mauru apaudzis laukums, uz kuru veda ar staltām, vecām gobām apstādīta grantēta aleja. Puķu dārzu no lepnā maura atdalīja zems žogs, gar kuru auga ceriņi, pašā puķu dārzā bija vienkāršas dobes ar rozēm, kalikantēm un zeltainajām kliņģerītēm. Galerija, kas veda no sētas durvīm uz diezgan attālo vasaras virtuvi, bija noaugusi ar kupliem vīnogulājiem un kāds paaugstu nolūzis koka stumbrs novīts ar dzelteni ziedošām cekropijām. Pagalms bija spodrs, un lielais maurs šķita kā zaļš samts stalto koku ēnā. Nams bija garš, vienstāva, pagalma pusē atradās sešas istabas. Divas no tām pašā vidū droši vien bija pirms gadiem septiņdesmit celtā nama sākumdaļa, pārējās četras radušās vēlāk. Bez tam vēl bija piebūve ar ziemas virtuvi un ēdamistabu. Rietumu pusē galerijai, pa kuru gāja uz vasaras virtuvi, atradās nekrāsota veca dēļu klēts. Visumā ferma bija veca un nolaista, taču gleznaina un savdabīga.

Jūdžins bija pārsteigts, ka nokļuvis tik burvīgā apvidū. Viņam tā patika šī garā, zemā celtne ar durvīm pašā vidū un gala istabām, kuras šķita slejamies augšup tieši no zāles, ar logiem, ko aizsedza meža vīna stīgas, ar ceriņiem, kas veidoja zaļu sienu starp namu un mauru. Garās kuplo gobu rindas, kas apveltīja visus ar ēnu, šķita kā senlaiku sargi. Iebraukdams pa vārtiem alejā, Jūdžins nodomāja: «Šī vieta ir kā radīta mīlai! Un Andžela dzīvo šeit!»

Rati nodārdēja uz oļiem nobērtā ceļa pa kreisi no maura un apstājās pie dārza vārtiņiem. No mājas iznāca Marieta. Viņa bija divdesmit divus gadus veca, tikpat dzīvespriecīga un līksma, cik vecākā māsa prātīga un pabikla. Marieta bija bezrūpīga kā kaķēns, visur spējīga redzēt gaišo pusi un iemantot neskaitāmus draugus. Kur vien viņa gāja, viņai radās bars pielūdzēju. Tie rakstīja meitenei dedzīgas vēstules, bet viņa visus noraidīja labsirdīgā, neaizskarošā vienkāršībā. Uz laukiem, protams, nebija tādu iespēju satikties kā pilsētā, taču pielūdzēji, slēpdamies aiz dažādiem ieganstiem, atrada ceļu uz šejieni. Marieta pievilka viņus kā magnēts, un Andžela labprāt piedalījās tai jautrībā, ko radīja jaunākā māsa.

Andžela atradās ēdamistabā un bija viegli sasniedzama, taču Marietai gribējās pašai savām acīm jo drīzāk redžēt, kāds izskatās māsas iecerētais, kuru viņa savaldzinājusi. Marieta bija.pārsteigta par Jūdžina staltumu, izskatīgo ārieni, vērīgo skatienu. Viņai grūti nācās ticēt, ka pašas māsai ir tik apskaužams līgavainis, taču viņa smaidīdama sniedza Jūdžinam roku.

— Jūs esat misters Vitla, vai ne? — viņa jautāja.

— Tieši tā, — Jūdžins mazliet svinīgi atbildēja. — Cik jauks ceļš ved pie jums!

— Mēs to uzskatām par jauku tikai jaukā laikā,— meitene atsmēja. — Ziemu tas jums nebūt nepatiktu. Nāciet, lūdzu, iekšā un nolieciet čemodānu tepat, Dēvids ienesīs to jūsu istabā.

Jūdžins paklausīja, domās vaicādams, kad parādsies Andžela un kāda viņa izskatīsies. Viņš iegāja lielā, dzestrā un patumšā viesistabā ar zemiem griestiem un bija patīkami pārsteigts, ieraugot klavieres un nošu kaudzi uz plauktiņa. Pa vaļējo logu varēja redzēt kokos pakārtus šūpuļtīklus virs maura. Jūdžinam šis dabas stūrītis šķita pati poēzija, tik brīnišķīgs tas bija. Un tad ienāca Andžela. Viņa bija ģērbusies vienkāršās, baltās audekla drēbēs. Mati, sapīti resnās pīnēs, apvija viņas galvu, — Jūdžinam tas vienmēr ļoti patika. Viņa bija noplūkusi krāšņu, sarkanu rozi un piespraudusi pie krūtīm. Jūdžins pastiepa viņai pretī abas rokas, un Andžela metās viņam ap kaklu. Jūdžins dedzīgi skūpstīja mīļoto, jo Marieta bija taktiski atstājusi viņus vienus.

— Beidzot es esmu pie tevis! — viņš čukstēja, skūpstīdams Andželu.

— Jā, jā, un es gaidīju tik ilgi, — viņa nopūtās.

— Es tāpat cietu kā tu, — Jūdžins mierināja viņu. — Ik mirklis bija īsta mocība — gaidīt, gaidīt un vēlreiz gaidīt!

— Nedomāsim vairs par to, — Andžela pārtrauca. — Mēs atkal esam kopā. Tu esi šeit.

— Jā, es esmu šeit, — viņš iesmējās, — un visi mani panākumi izpaužas manā vienīgajā brūnajā uzvalkā. Bet cik skaisti pie jums — šie vecie koki un brīnišķīgais maurs!

Viņš uz mirkli palaida Andželu vaļā, lai paskatītos pa logu ārā.

— Man liels prieks, ka tev šeit patīk, — Andžela līksmi atsaucās. — Mēs esam pieķērušies šejienei, lai gan māja ļoti veca.

— Tieši tāpēc man tā patīk! — Jūdžins atzinīgi izsaucās.— Cik skaisti ir šie krūmi, šīs rozes! Kaut tu zinātu, dārgā, cik jauki pie jums! Un tu — tu esi tik daiļa!

Jūdžins atvirzīja viņu nostāk, lai labāk varētu aplūkot, un Andžela mulsi pietvīka, kļūdama vēl skaistāka. Jūdžina trauksmainums, versmīgums un drosme satrauca meiteni un lika viņas sirdij strauji pukstēt.

Pēc brītiņa viņi izgāja pagalmā, kur tūliņ parādījās Marieta ar misis Blū, labsirdīgu, apaļīgu, gadus sešdesmit vecu sievieti, kura sirsnīgi sasveicinājās ar Jūdžinu. Jūdžins tūliņ noprata, ka misis Blū līdzīga viņa paša mātei, vispār katrai krietnai mātei, kura mīl kārtību un mieru, gādā par savu bērnu labklājību, augsti vērtē sabiedrības uzskatus un goda un morāles principus. Šādas rakstura īpašības Jūdžins citos no sirds cienīja. Viņš priecājās, kad atklāja tās savos līdzcilvēkos, uzskatīja, ka tām liela nozīme sabiedrības dzīvē, taču apšaubīja, vai tās ir tik svarīgas, ka būtu obligātas viņam pašam. Klusībā viņš vienmēr domaja, ka dzīve ir tomēr kaut kas kas lielāks, sarežģītāks un mīklaināks nekā jebkura šabloniska teorija vai tradīcija. Protams, ir teicami, ja vīrietis un sieviete dzīvo pēc goda un morāles principiem atbilstoši savam stāvoklim un sabiedrības raksturam, bet, ja dziļāk ielūkojas lietu būtībā, tad tie ir tikai sīkumi visuma priekšā. Zināms, ikkatrai sabiedrības stadijai, ikkatrai iekārtai, kas cer uz ilgāku pastāvēšanu, ir nepieciešamas šādas misis Blū, kas saskaņo savas uzvedības normas ar attiecīgās sabiedrības augstākajiem principiem un nolikumiem, un šādi cilvēki ir aizkustinoši jauki, taču dabas mainīgie, neizskaidrojamie spēki ar tiem nerēķinās. Viņi ir nejaušas harmonijas dzieti, kuru nozīme ir absolūta attiecīgajā sabiedrībā un kuri ir absolūti bez nozīmes pasaules izplatījumā. Tādus uzskatus Jūdžins bija izveidojis divdesmit divu gadu vecumā, un viņš prātoja, vai viņam kādreiz izdosies tos izpaust un ko domātu cilvēki, zinādami par viņa uzskatiem, un vai pasaulē vispār ir kaut kas patiesi nesatricināms kā klints, pie kuras var pietverties, jeb vai viss ir tikai šaudīgas ēnas un rēgi.

Misis Blū pārlaida laipnu skatienu meitas līgavainim, par kuru bija daudz dzirdējusi. Viņa bija uzaudzinājusi savus bērnus godīgus, krietnus un patiesus un bija pārliecināta, ka bērni saiesies tikai ar sev līdzīgiem cilvēkiem. Viņa jau iepriekš bija pieņēmusi, ka Jūdžins pieder pie tādiem, un jaunekļa vaļsirdīgā seja, smaidošās acis un mute pārliecināja misis Blū, ka viņš pēc dabas ir krietns jauneklis. Pietika jau arī ar viņa lieliskajiem zīmējumiem, kuru novilkumus viņš laiku pa laikam sūtīja Andželai, un sevišķi ar to, kas attēloja pūli Īstsaidā, lai misis Blū noskaņotu Jūdžinam par labu. Neviena no viņas trim precētajām meitām nevarēja lepoties ar šādu vīru. Viņa lūkojās uz Jūdžinu kā uz nākamo znotu, kas ar prieku uzņemsies visas šādos gadījumos paredzētās saistības.

— Pateicos jums par jūsu laipno ielūgumu, misis Blū, — Jūdžins pieklājīgi sacīja. — Man jau sen gribējās apciemot šejieni, jo esmu dzirdējis no Andželas tik daudz par jūsu ģimeni.

— Tā ir pati parastākā lauku māja, nekā sevišķa te nav, bet mēs gan to ļoti mīlam, — namamāte atbildēja.

Viņa laipni uzsmaidīja jauneklim, apvaicājās, kā veicoties pa Ņujorku, piedāvāja atpūsties šūpuļtīklā un atgriezās pie saviem mājturības darbiem, jo viņa gatavoja ciemiņam pirmo mielastu. Jūdžins ar Andželu aizgāja un apsēdās maurā zem lielajiem kokiem. Jūdžins izbaudīja viscēlākās jūtas zemes virsū — jaunības mīlu, pieņemtu un atbildētu, jaunības cerības, ko attaisnoja panākumi Ņujorkā, jaunības mieru, jo viņa rīcībā bija pelnītas brīvdienas, viņš atpūtās un baudīja mīlu, skaistumu, apbrīnošanu un starojošu vasaras dienu.

To visu apsvērdams, viņš šūpojās tīklā, jūsmoja par samtaino mauru, un beidzot viņa skatiens apstājās pie Andželas. Viņš nodomāja:

«Pasaulē nevar būt nekā skaistāka!»

XVIII n o d a ļ a

Ap pusdienu atgriezās mājās vecais Džotems Blū no kukurūzas rušināšanas. Kaut gan viņam bija sešdesmit pieci gadi, sniegbalti mati un bārda, viņš tomēr izskatījās pietiekami spēcīgs, lai nodzīvotu līdz deviņdesmit vai pat simt gadiem. Viņam bija sārta seja, zilas un skadras acis. Platie, spēcīgie pleci un tievais viducis rādīja, ka jaunībā viņš bijis skaists vīrietis.

— Labdien, mister Vitla, — viņš pienācis vienkārši un sirsnīgi apsveica Jūdžinu; pie viņa zābakiem bija pielipušas mālu pikas. Izvilcis no kabatas prāvu salokāmo nazi, viņš sāka graizīt no zemes paceltu zariņu. — Man prieks jūs redzēt. Mana meita Andžela man daudz stāstījusi par jums.

Viņš uzsmaidīja Jūdžinam. Andžela, kura sēdēja blakus viesim, piecēlās un lēni soļoja uz mājas pusi.

— Man arī prieks ar jums iepazīties, Jūdžins atbildēja. — Man šeit ļoti patīk. Šis ir pārticības pilns apvidus.

— Jā, pārticība te ir, — piekrita vecais patriarhs, pievilkdams tuvāk koka paēnā nolikto krēslu. Jūdžins atkal iesēdās šūpuļtīklā.

— Te augsne bagāta ar kaļķiem, oglekli un nātriju — pats labākais, kas augiem vajadzīgs. Mākslīgo mēslu mums vajag maz, ļoti maz. Galvenais ir kārtīgi apstrādāt zemi un cīnīties ar kaitēkļiem un nezālēm.

Viņš domīgi graizīja zariņu. Jūdžinu pārsteidza fizikas un ķīmijas zināšanu pielietošana zemkopībā. Bija patīkami redzēt cilvēku, kurš prata savienot zināšanas ar zemkopja darbu.

— Ceļā uz šejieni es redzēju skaistus kviešu laukus, — Jūdžins piezīmēja.

— Jā, kvieši te labi padodas, ja vien laiks ir cik necik labvēlīgs, — vecais Blū turpināja. — Arī kukurūza labi aug. Tāpat ābeles dod bagātīgu ražu, un arī vīnogas nogatavojas šai štatā. Es vienmēr esmu sacījis, ka Viskonsinas štatam ir zināmas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem Misisipi baseina štatiem, jo daba mūs apveltījusi ar mērenu klimatu, ar daudziem strautiem un upēm un ar skaistu, daudzveidīgu reljefu. Ziemeļos atrodas bagātīgas raktuves un daudz kokmateriālu. Mēs, viskonsinieši, esam pārtikuši ļaudis, noteikti pārtikuši. Šim štatam ir liela nākotne.

Kamēr vecais runāja, Jūdžins vēroja, cik liela atstarpe ir starp vecā vīra dzidri zilajām acīm. Viņam patika, ka vecais zemkopis tik plaši raugās uz savu štatu un valsti. Tas nebija sīks zemes tārps, jūga vilcējs, bet zemes saimnieks vārda īstajā nozīmē, kurš saprot savu darbu, — amerikānis, kas mīl savu štatu un savu dzimteni.

— Man Misisipi ieleja vienmēr likusies lielu iespēju zeme, — Jūdžins sacīja. — Tādas biezi apdzīvotas vietas jau bijušas Nīlas un Eifratas ielejas, taču Misisipi ieleja pārspēj tās plašumā. Manuprāt, nākotnē uz šejieni plūdīs daudz ieceļotāju.

— Mūsu štats ir jauna paradīze zemes virsū, — Džotems Blū piebalsoja, nolaizdams zariņu klēpī un paceldams labo roku, pasvītrojot savus vārdus. — Mēs vēl neesam pilnībā iepazinušies ar visām šejienes bagātībām. Šeit var izaudzēt tik daudz augļu, kukurūzas un kviešu, ka pietiktu ko pabarot visas pasaules tautas. Es dažreiz apbrīnoju mūsu zemes auglību. Tā ir tik dāsna zeme. Tā ir kā dižena māte. Tā tikai vēlas, lai pret to labi izturas, tad tā atdod visu, kas tai vien ir.

Jūdžins smaidīja. Nākamā sievastēva plašais garīgais apvārsnis viņu valdzināja. Jauneklis juta, ka varētu iemīlēt šo cilvēku.

Viņi pārrunāja arī citus jautājumus, apsprieda apkārtējo iedzīvotāju raksturu, Čikāgas pieaugumu, iespējamo karu ar Venecuēlu, jauno demokrātiskās partijas līderi, par kuru vecais Džotems jūsmoja. Viņš patlaban sāka stāstīt par tā varoņdarbiem, — izrādījās, ka viņš nesen sastapis līderi Blekvudā, — kad uz mājas sliekšņa parādījās misis Blū.

— Džotem! — viņa pasauca.

Viņš piecēlās.

— Sievai laikam vajag kādu spaini ūdens, — viņš noteica un nesteidzīgi gāja projām.

Jūdžins smaidīja. Viss bija tik jauki. Tieši tādai vajadzēja būt dzīvei — veselības, spēka, labsirdības, izpratnes un vienkāršības savienojumam. Viņš vēlējās būt tāds kā Džotems Blū, tikpat vesels, sirsnīgs, tīrs un spēcīgs. Un šis vīrs ir izaudzinājis astoņus bērnus. Nav brīnums, ka Andžela ir tik burvīga. Droši vien arī pārējie bērni ir tādi paši.

Viņš šūpojās, kamēr pienāca Marieta. Viņa smaidīja, un gaišie mati plīvoja ap galvu. Viņai bija zilas acis kā tēvam, tāds pats garīgs možums un sirds siltums, kas pievilka Jūdžinu. Viņa mazliet atgādināja ir Rūbiju, ir Mārgeritu, — personificēta ziedoša jaunība un veselība.

— Jūs laikam esat stiprāka par Andželu, — viņš ierunājās, skatīdamies uz meiteni.

— Protams, es vienmēr noskrienu mūsu Eņģelīti, — viņa atsaucās. — Dažreiz mēs cīkstamies, bet -es pastāvīgi uzveicu, un viņai jāpadodas. Dažbrīd es pat jūtos vecāka par viņu, jo es visu uzsāku un ierosinu.

Jūdžins atzinīgi novērtēja iesauku «eņģelītis». Andželai tā piederējās. Viņa patiešām atgādināja eņģeļus, kā tos mēdz attēlot vecos foliantos vai baznīcas logu vitrāžās. Viņam pat pavīdēja doma, ka Marietai laikam ir patīkamāks raksturs, vairāk piemīlības un sievišķīgas pievilcības, taču viņš pasteidzās aizdzīt tādas iedomas. Viņš apzinājās, ka šeit jāsaglaba uzticība Andželai.

Kamēr viņi tā sarunājās, pienāca jaunākais brālis Dēvids un atsēdās zālē. Tas bija neliela auguma zēns, diezgan drukns saviem sešpadsmit gadiem, ar gudru seju un žirgtām acīm. Jūdžins tūliņ nojauta zēnā garīgu līdzsvaru un rāmu spēku. Viņš secināja, ka bērni iemantojuši no vecākiem tiklab veselību, kā arī raksturu. Šis bija nams, kur auga veiksmīgi bērni. Pēc kāda brīža viņiem piebiedrojās Bendžamens, pārmērīgi izstīdzējis jauneklis, īsts Amerikas Rietumu puritānis, un pēc tam Semjuels, pats vecākais un interesantākais no visiem dēliem. Tas bija plecīgs un nopietns kā tēvs, iededzis brūns un spēcīgs kā jauns ozols. No sarunas Jūdžins uzzināja, ka Semjuels ir dzelzceļa darbinieks Sentpolas stacijā un ieradies pavadīt mājās īso atvaļinājumu pēc trīs gadu prombūtnes. Viņš strādāja uz Lielā ziemeļu dzelzceļa, ieņēma stacijas priekšnieka otrā palīga vietu, un tuvinieki uzskatīja, ka viņam lielas izredzes nākotnē. Jūdžins saprata, ka visiem šiem jaunekļiem un meitenēm, tāpat kā Andželai, ir nelokāmi godīgs un patiess raksturs. Viņi bija audzināti kristiešu garā, — nevis baznīcas dogmās, bet īstā kristietībā, kas neizslēdz iecietību un cilvēku vājību izpratni. Viņi no sirds centās ievērot desmit baušļus, un viņu dzīve ritēja tais robežās, ko bija novilkusi pieklājība un tikumība. Tas lika Jūdžinam kļūt domīgam. Viņa paša bezprincipialitāte morāles jautājumos bija viņam mīkla. Varbūt viņš patiešām dziļi maldās un šiem visiem taisnība? Bet kāpēc tad viņš nespēj atbrīvoties no domām par visuma sarežģītību un tā noslēpumiem? Jūdžins apzinājās, ka pašreizējās sabiedriskās iekārtas nospraustajās robežās viņš noteikti neiederas, bet vispār dzīvē — nu, par to grūti vēl spriest.

Pusvienos misis Blū parādījās durvīs, aicinādama pie galda, un visi piecēlās. Tas bija viens no tiem vienkāršajiem ģimenes mielastiem, kas ir tik parasti inteliģentās fermeru mājās. Galdā bija svaigu dārzeņu pārpilnība — zaļi zirnīši, jaunie kartupeļi, kāršu pupas. Gaļu cepetim te pirka no ceļojoša miesnieka, kurš apbraukāja apvidu ar savu preci. Saldajam misis Blū bija izcepusi irdenus biskvītus. Kad Jūdžins atzinās,'ka esot liels svaigu paniņu cienītājs, viņam atnesa veselu krūzi, Parasti viņi paniņas dodot cūkām, jo bēmi tās nedzerot. Visi jautri sarunājās un jokoja, un Jūdžins dabūja dzirdēt šo to par apkārtējiem iedzīvotājiem — kādam fermerim nobeidzies zirgs ar vīvelēm, kāds cits gatavojas pļaut nost kviešus. Bieži pieminēja trīs vecākās māsas, kuras dzīvoja tā paša štata pilsētās. Kā bija noprotams, tām bija daudz bērnu, kuri sagādāja pietiekami daudz raižu. Tās bieži apciemoja tuviniekus un, likās, bija cieši saistītas ar savējiem.

— Jo tuvāk jūs iepazīsieties ar Blū ģimeni, — Semjuels uzrunāja Jūdžinu, kas bija izsacījis izbrīnu pār tādu interešu kopību, — jo vairāk pārliecināsieties, ka tā nav ģimene, bet klans. Visi ģimenes locekļi turas kopā kā saliedēti.

— Manuprāt, tā ir laba īpašība, — iesmējās Jūdžins, kurš nebūt nejutās tik cieši saistīts ar saviem tuviniekiem.

— Un, ja jūs gribat pārliecināties, cik cieši Blū ģimenē turas cits pie cita, tad jums vajag tikai aiztikt kādu no tās locekļiem, — iejaucās kāds kaimiņš — Džeiks Dolls, kas nejauši bija te iegriezies.

— Tas ir tiesa, vai ne, māsiņ? — Semjuels uzrunāja Andželu, kurai sēdēja blakus, un mīļi pieskārās pie viņas rokas. Jūdžins ievēroja to. Meitene tikpat mīļi pamāja brālim.

— Jā, visi Blū turas cieši kopā.

Jūdžins izjuta ko līdzīgu greizsirdībai pret Andželas brāli. Viņš neviļus sāka prātot par to, vai var šādu meiteni izraut no ierastās atmosfēras, pilnīgi izolēt no tās, ievest gluži citādā pasaulē. Vai viņa sapratīs Jūdžinu, vai viņš spēs uz mūžu pieķerties viņai? Viņš smaidot noraudzījās Džotemā un misis Blū un domāja, ka vajadzētu saglabāt uzticību Andželai, taču dzīve ir tik dīvaina. Nekad nevar zināt, kas atgadīsies.

Todien Jūdžins guva vēl daudz jauku iespaidu. Vakarā viņi ar Andželu veselas divas stundas nosēdēja vēsajā viesistabā, un Jūdžins atkal un atkal atkārtoja, cik viņa ir skaista, cik jauki ļaudis ir viņas vecāki, cik viņai interesanti brāļi, cik burvīgs šis vecais nams. Jūdžins uzskicēja Džotemu, kāds tas priekšpusdienā bija nācis mājās no tīruma, un Andželai tā patika zīmējums, ka viņa paturēja to, lai parādītu tēvam. Jauneklis nosēdināja Andželu pie loga un uzskicēja viņas galvu kuplo matu vaiņagā. Atcerējies žurnālā ievietoto ilustrāciju, kas attēloja Baueriju naktī, viņš izgāja to sameklēt un pirmo reizi ieraudzīja ērto, vēso istabu mājas galā, kas bija viņam piešķirta. Pa logu rietumu pusē lūkojās iekšā kāršu rozes, durvis ziemeļos izveda dzestrā, ēnainā zālienā. Likās, viņš šūpojas skaistuma viļņa korē; laime līst pāri kā no pārpilnības raga. Bija sāpīgi domāt, ka šāds prieks nevar turpināties vienmēr, it kā skaistums nebūtu mūžīgs un visur.

Andžela, ieraudzījusi žurnālā Truth ievietoto zīmējumu, nezināja, ko darīt aiz prieka, lepnuma un laimes. Šis zīmējums neapstrīdami pierādīja viņas mīļotā apdāvinātību. Jūdžins bija vēstulēs gandrīz ik dienas rakstījis par Ņujorkas mākslas pasauli, tā ka viņai jau bija par to zināms priekšstats, gan diezgan izpušķots, taču šādi reproducēti zīmējumi bija kaut kas reāls. Tos redzēs visa pasaule. Viņai šķita, ka Jūdžins ir jau slavens.

Tiklab tovakar, kā arī turpmākos vakaros, kad viņi sēdēja vieni viesistabā, starp viņiem aizvien vairāk nodibinājās tā savstarpējā saprašanās, kas agri vai vētu iestājas starp vīrieti un sievieti, kuri mīl viens otru. Jūdžins nespēja apmierināties viēnīgi ar skūpstiem un atturīgiem glāstiem, ja viņu neturēja stingri grožos. Viņam šķita, ka mīlestībai jāiet tās dabiskais ceļš. Jūdžins nebija precējies. Viņš nezināja, kādu atbildību uzliek laulība. Viņš nekad nebija domājis par to, kādas pūles sagādāja vecākiem viņa audzināšana. Viņam trūka instinkta, kas būtu to atklājis. Viņš neilgojās pēc tēva laimes, viņam nebija tās dabiskās tieksmes, kas liek cilvēkam sapņot par mājas pavardu un par ģimenes nodibināšanai nepieciešamajiem apstākļiem. Viņš domāja tikai par iemīlēšanās laiku — par skūpstiem, glāstiem, apskāvieniem, par priekiem, kas tam nāca līdzi. Un, jo vairāk Andžela pretojās, cīnīdamās pati ar sevi, jo skaudrāk viņš izjuta visu gaidāmo laimi. Šad tad ielūkodamies meitenes acīs, viņš redzēja tās kaislē aizplīvurotas un nojauta tuvojamies jūtu vētras brāzmu.

Viņš sēdēja Andželai līdzās, glāstīja viņas rokas, viņas seju, glaudīja matus, kļāva viņu savos apskāvienos. Meitenei bija grūti turēties pretī šim nepārprotamajam maigumam un turēt Jūdžinu drošā atstatumā, jo arī viņa pati alka izbaudīt mīlas svētlaimi.

Kad viņš pavadīja trešo vakaru Blū namā, Jūdžins, par spīti pieaugošajai cieņai pret katru šās ģimenes locekli, noveda Andželu līdz bīstamajai robežai, un iespējams, ka abi būtu to pārkāpuši, ja, par laimi, Jūdžinā nebūtu ņēmušas pārsvaru gluži citas jūtas, kuru cēlonis bija Andželas izmisums.

Todien viņi peldējās mazajā Oukūnijas ezeriņā netālu no mājas.

Pēc peldes Jūdžins, Andžela, Dāvids un Marieta brauca pavizināties. Bija viens no tiem burvīgajiem vakariem, kādi dažreiz gadās vasarā, kad viss šķiet paužam sirdij par mīlu un skaistumu. Gaiss bija tik dzidrs un silts, koku paēnā tik patīkami un viegli, ka Jūdžinam iesmeldzās sirds. Viņš ir jauns, dzīve ir tik skaista, bet kā tad būs, kad viņam pienāks vecums? Viņa dvēseli likās nomācam slimīga tuvas katastrofas nojauta.

Saule jau bija norietējusi, kad viņi brauca mājup. Kukaiņi dūca, šad tad iešķindējās govju zvaniņi, dzestra vēsmiņa, tuvā vakara vēstnese, glāstīja viņu vaigus, kad viņi brauca cauri ieplakām. Tuvojoties mājām, viņi redzēja no virtuves skursteņa paceļamies zilganu dūmu lokus, kas vēstīja, ka tiek gatavotas vakariņas. Jūdžins satvēra Andželas roku un aizgrābtībā spieda to.

Viņam gribējās grimt sapņos, sēdot blakus Andželaj šūpuļtīklā, kad sāks jau krēslot, un vērties jaukajā ainavā. Visur virda dzīvība. Vecais Džotems ar Bendžamenu atgriezās no lauka, un drīz vien no virtuves, kur abi iegāja nomazgāties, sāka skanēt viņu balsis un plīkšķēt ūdens. Zirgi nepacietīgi mīņājās kūti, kaut kur tālāk īdēja govs, rukšķēja izsalkušas cūkas. Jūdžins domīgi šūpoja galvu — viss bija tik idilisks, tik saskanīgs.

Vakariņās viņš gandrīz nemaz nepieskārās ēdienam, visu viņa uzmanību saistīja grupa pie galda. Pēc vakariņām viņš kopā ar pārējiem atsēdās ārā, maurā, ieelpodams puķu smaržu, vērodams zvaigznes, kas mirgoja caur kokiem, un klausījās, ko runāja Džotems un misis Blu, Semjuels, Bendžamens, Dēvids, Marieta un retumis Andžela. Nojauzdama Jūdžina noskaņojumu, skumjas, ko viņā radīja šis izcilais dabas daiļums, arī viņa kļuva klusa un tikai klausījās, kā apmainījās vārdiem Jūdžins ar tēvu, bet, kad viņa ierunājās, viņas balss skanēja kā melodija.

Pēc laiciņa Džotems piecēlās, lai dotos pie miera, un pārejie cits pēc cita sekoja. Dēvids un Marieta iegāja viesistabā, un tad piecēlās Semjuels ar Bendžamenu. Abi atvainojas, ka rītdien viņus gaidot grūts darbs. Semjuels gribēja rīt izmēģināt roku pie kulšanas. Jūdžins ar Andželu devās uz puķu dārzu, kur ziedēja hortenzijas — dienu baltas kā sniegs, bet nakti bālgani sudrabotas. Jūdžins satvēra Andželas seju rokās un atkal sāka stāstīt par savu mīlu.

— Šī diena mani tā satraukusi, tā bija tik neparasta, — viņš runāja. — Dzīve šeit ir tik skaista ... Šī vieta ir tik brīnišķīga un miera pilna. Un tu!... Ai, tu! — Skūpsti pateica pārējo.

Viņi mirkli pakavējās dārzā, tad atgriezās viesistabā, kur Andžela iededzināja lampu. Istabu pārplūdināja maiga, iedzeltena gaisma, — Jūdžinam šķita, ka tā. piešķir telpai siltumu. Sākumā viņi apsēdās blakus divos šūpuļkrēslos, bet tad pārsēdās uz dīvāniņa, un Jūdžins apskāva meiteni. Pirms vakariņām viņa bija pārģērbusies ērtā krēmkrāsas mājas tērpā. Jūdžins pierunāja viņu atraisīt saspraustās pīnes.

Īsta kaislība ir nerunīga. Jūdžins sēdēja kā apburts un vērās meitenē. Andžela piekļāva galvu pie viņa pleca un glāstīja viņa matus, bet tad palika it kā sastingusi jūtu brāzmā. Jauneklis viņai blakus likās jauns dievs, spēcīgs, vīrišķīgs, skaists. Viņu gaidīja spoža nākotne. Visus šos gadus Andžela bija gaidījusi kādu, kas iemīlētu viņu no sirds, un nu pie viņas kājām ir šis talantīgais jauneklis. Viņš glāsta meitenes rokas, kaklu, vaigus, tad lēni pievelk viņu tuvāk un piekļauj galvu pie viņas krūtīm.

Andžela stingri turējās pie vecāku ieaudzinātajiem pieklājības noteikumiem un visur rēķinājās ar savas ģimenes uzskatiem, taču šis pārdzīvojums sniedzās pāri viņas spēkiem. Sākumā viņa ļāvās Jūdžina skaujām un tad pakļāvās arī intīmākiem glāstiem. Pretošanās likās pilnīgi neiespējama, jo jauneklis turēja viņu cieši, Andžela atradās viņa magnētiskā spēka varā. Bet, kad viņa beidzot sajuta Jūdžina rokas uz savas drebošās miesas, viņa atrāvās atpakaļ moku un svētlaimes uzplūdos.

— Nevajag. Jūdžin, nevajag! — viņa lūdzās. — Nē, nē! Paglāb mani no manis pašas! Paglāb mani! O, Jūdžin!

Viņš mirkli ieskatījās Andželas sejā. Tā bija slimīgi bāla un dziļu ciešanu pilna. Viņas augums bija pilnīgi bezspēcīgs. Vienīgi karstās, valgās lūpas pauda daiļrunīgu stāstu. Jūdžins nespēja tūliņ savaldīties. Viņš lēni atvilka roku, tad maigi uzlika jūtīgos mākslinieka pirkstus uz viņas kakla un krūtīm.

Andžela ar pēdējiem spēkiem atbrīvojās no viņa rokām un noslīdēja ceļos; viņas tērps uz krūtīm pavērās.

— Nevajag, Jūdžin, — viņa lūdzās, — nevajag! Padomā par manu tēvu, manu māti. Es, kas esmu tā lepojusies! Es, kurai viņi tā uzticas! Ak Jūdžin, es tevi lūdzu!

Viņš glāstīja meitenes matus un seju un lūkojās viņai acīs tā, kā droši vien Abelārs bija lūkojies uz Heloizu.

— Ak, es zinu, kāpēc tas tā! — Andžela pēkšņi iesaucās, balsij aizraujoties. — Es nemaz neesmu labāka par citām, taču es esmu gaidījusi tik ilgi, tik ilgi! Bet es nevaru to darīt! Nedrīkstu! Palīdzi man, Jūdžin!

Jūdžinam sāka ataust kāda nojausma. Šai meitenei nekad nav bijis mīļotā. Kāpēc? Viņa taču ir tik skaista. Jūdžins piecēlās un jau dzīrās paņemt Andželu uz rokām un ienest savā istabā, bet tad apstājās pārdomās. Cik viņa aizkustinoša! Vai viņš tiešām būs tik nežēlīgs? Vai viņš nespēj būt augstsirdīgs šai vienīgajā reizē? Viņas tēvs uzņēmis Jūdžinu kā savējo, māte tāpat.. Gara acu priekšā viņš skatīja Džotemu Blū, misis Blū, Andželas brāļus un māsas, kas vēl nesen dievinot noraudzījās Andželā. Viņš nenolaida acu no meitenes, jo kārdinājums bija pārāk liels, tas draudēja aizraut viņu par spīti saprātam, taču jauneklis tomēr savaldījās.

— Celies, Andžela, — viņš beidzot sacīja saņemdamies, cieši lūkodamies meitenē. Viņa paklausīja. — Un tagad ej, — viņš turpināja, — atstāj mani! Es nevaru atbildēt par sevi, ja tu neiesi. Tu redzi, ka es pūlos savaldīties. Lūdzama, ej.

Viņa vilcinājās, vērdamās jauneklī ar bailēm un nožēlu.

— Piedod man, Jūdžin, — viņa lūdzās.

— Piedod tu man, — viņš atbildēja. — Es vienīgais esmu vainīgs. Bet ej nu projām, mīļā. Tu nezini, cik tas ir grūti. Palīdzi man un ej.

Viņa devās uz durvīm, un Jūdžins pavadīja viņu ar ilgu pilnu, degošu skatienu. Kad viņa klusu aizvēra durvis, jauneklis iegāja savā istabā un apsēdās. Viņa ķermenis likās gurds un bezspēcīgs, miesa sāpēja no galvas līdz kājām aiz spēcīgā pārdzīvojuma. Gluži kā apstulbis viņš pārcilāja atmiņā visu notikušo, tad izgāja ārā un brīdi pastāvēja zem zvaigžņotajām debesīm, ieklausīdamies naktī. Koku vardes kurkstēja, zālē kaut kas aizdomīgi čaukstēja, it kā tur rosītos vaboles. Kaut kur paklusu iepēkšķējās pīle, kaut kur netālu nošķindināja zvaniņu govs, ganoties strauta malā. Viņš ieraudzīja virs galvas Lielā Lāča zvaigznāju, Siriusu, Konopusu, Piena Ceja bezgalīgo plašumu.

«Kas ir dzīve?» viņš jautāja sev. «Kas ir cilvēka ķermenis? No kurienes rodas kaislība? Īsu laika sprīdi mēs tvīkstam ilgu drudzī, tad izdegam un izdziestam.»

Viņa domās radās dzejoļu rindas, ko varētu uzrakstīt, ainas, ko vajadzētu uzzīmēt. Un visu laiku kā uz ekrāna viņa priekšā bija Andžela, kāda tā bija vēl nesen viņa apskāvienos vai ceļos nometusies. Šonakt viņš bija skatījis meitenes īsto seju. Viņš bija turējis Andželu savās rokās. Bija labprātīgi atteicies no baudas, ko viņa varēja sniegt. Lai nu kā, bet viņš nebija nodarījis Andželai pāri. Viņš nenodarīs arī turpmāk.

XIX n o d a ļ a

Būtu grūti pateikt, uz kādu pusi pārmainījās Jūdžina uzskati par Andželu pēc šīs svarīgās nakts, ja tie vispār pārmainījās. Iespējams, ka Jūdžins sāka just pret meiteni lielākas simpātijās, atklājis viņā to, ko viņš nosauktu par vispārcilvēciskām jūtām. Viņu aizkustināja Andželas vaļsirdīgā atzīšanās vājībā un nespējā sevi aizsargāt. Viņš jutās pacilāts un laimīgs, ka atradis sevī spēku rīkoties augstsirdīgi. Tagad viņš zināja, ka varētu iegūt Andželu, kad vien vēlētos, taču nomierinājies nolēma palikt augstsirdīgs līdz galam un neuzspiest savu gribu. Viņš var pagaidīt.

Toties Andžela atradās nožēlojamā stāvoklī, kad atjēgusies nonāca otrā mājas galā savā istabā, kur viņas gulēja abas ar Marietu. Viņa tik ilgi bija paradusi uzskatīt sevi par cienījamu un tikumīgu meiteni. Andželai piemita kaut kas no puritāniskas liekulības; šī īpašība būtu varējusi viņu novest pie vecmeitas bēdīgās dzīves, ja viņa nebūtu sastapusi Jūdžinu, kurš neatzina nekādas nodeldētas teorijas un veclaicīgus uzskatus, nesaprata tos vai bija vienaldzīgs pret tiem, kuram bija sveši materiālās labklājības un gadu starpības jautājumi, kurš bija pārņēmis visas viņas domas un atdevis viņai savu mīlu. Viņš bija Andželas pasaulei svešu uzskatu paudējs un pats kļuvis meitenei par nepārkāpjamu likumu. Viņa saprata, ka Jūdžins nelīdzinās citiem vīriešiem. Viņš stāvēja augstāk par tiem. Iespējams, ka viņš, mākslinieks būdams, nespēs daudz pelnīt, taču viņš spēj dot Andželai kaut ko daudz valdzinošāku. Slava, skaistas gleznas, ievērības cienīgi draugi — vai tas viss nav svarīgāks par naudu? Andžela nebija radusi dzīvot turībā, un viņai pietiktu, lai cik maz Jūdžins pelnītu. Jūdžinam šķita, ka laulības dzīve prasa daudz naudas, Andžela turpretim viņa labā nebaidītos ne no kādām grūtībām.

Notikums viesistabā, kas pazemināja Andželu viņas pašas acīs, padarot apšaubāmu viņas iedomāto nesatricināmo tikumību, piespieda viņu sākt bažīties par Jūdžina mīlu. Vai viņš paliks Andželai tikpat uzticīgs pēc tam, kad viņa atļāvusi tādus glāstus, kas pieļaujami tikai laulības gultā? Vai viņš nesāks uzskatīt Andželu par vieglprātīgu, samaitātu radījumu, kas gaida tikai izdevīgu mirkli, lai padotos? Andžela apzinājās, ka tobrīd bija pazaudējusi jebkuru priekšstatu par to, kas labs un kas ļauns. Viņa bija piemirsusi tēvu ar tā stingrajiem principiem, māti ar tās kārtības apziņu un tikumības mīlestību, brāļus un māsas, kas bija tīri savās dvēselēs un staigāja taisnus ceļus, — visu viņa bija aizmirsusi, un nu viņa jutās aptraipīta, kritusi negodā, kaut arī nekas nelabojams nebija noticis. Ieradusi pakļauties stingriem pieklājības un uzvedības nosacījumiem, viņa mocījās ar rūgtiem sirdsapziņas pārmetumiem. Viņa izgāja pagalmā, atsēdās rīta rasas pilnajā, valgajā zālē un iegrima domās. Ārā bija tik dzestrs, visur valdīja miers, tikai viņas dvēselē vien ne. Viņa iespieda seju rokās un, juzdama, kā kvēlo vaigi, prātoja, ko gan Jūdžins tagad domā par viņu. Ko sacītu tēvs un māte? Pie šīm domām viņa sāka izmisumā lauzīt rokas. Beidzot viņa atgriezās istabā, nolēmusi, ka jāmēgina iemigt. Nevarētu sacīt, ka Andžela nebūtu izjutusi pārdzīvotā notikuma skaistumu un aizraujošo līksmi, taču viņai nedeva miera domas, ka viņa nav jutusi to, ko tikumīgai meitenei vajadzējis just. Kā pārdzīvotais atsauksies uz viņas nākotni? Kā pēc visa notikušā noturēt Jūdžinu? Tas viņai šķita visai sarežģīts jautājums. Vai viņa varēs lūkoties Jūdžinā tāpat kā agrāk ar lepni paceltu galvu? Vai varēs novaldīt Jūdžinu zināmās robežās? Šo domu ietekmē Andžela pavadīja bezmiega nakti, svaidīdamās gultā. No rīta viņa piecēlās bāla un satraukta, bet vēl dedzīgāk iemīlējusies nekā līdz šim. Šis apbrīnojamais jauneklis bija atklājis viņai gluži jaunu un dziļa dramatisma pilnu pasauli.

Pirms brokastīm viņi sastapās maurā. Andžela bija baltās audekla drēbēs, bāla un trausla, ar tumšiem lokiem zem acīm, tikpat tumšiem kā viņas domas. Jūdžins mīļi satvēra viņas roku.

— Nemoci sevi, — viņš sacīja. — Tur nav nekā slikta.

— Ak Jūdžin, es pati sevi vairs nesaprotu! — viņa sagrauzta izsaucās. — Es biju domājusi, ka esmu daudz labāka.

— Neviens no mums nav ne ļaunāks, ne labāks pēc tam, — viņš vienkārši atbildēja. — Mums tikai dažkārt tā šķiet. Manās acīs tu esi tāda pati, kā bijusi, tu veltīgi domā, ka esi pārmainījusies.

— Vai tas tiesa? — viņa dedzīgi jautāja.

— Protams, — Jūdžins atbildēja. — Divu cilvēku mīlā nav nekā apkaunojoša, tur ir tikai skaistums. Kāpēc man būtu jādomā sliktāk par tevi?

— Tāpēc, ka godīgas meitenes tā neuzvedas. Es esmu tā audzināta, ka man gan vajadzēja saprast, kā jāuzvedas.

— Tie ir tikai aizspriedumi, kas tev ir ieaudzināti. Tu domā, ka tas ir slikti. Bet kāpēc? Tikai tāpēc, ka tā sacījuši tēvs un māte. Vai tā nav?

— Tas nav vienīgais iemesls. Visi taču uzskata, ka tas ir nepareizi. Arī bībele tā māca. Ikviens novērsīsies no manis, ja uzzinās, kāda es esmu.

— Pagaidi mirkli, — Jūdžins, strīdā aizrāvies, sacīja. Īstenībā viņam gribējās atrisināt šo mīklu sevis paša labā. — Liksim bībeli mierā, jo es tai neticu. Tā nav likums, kas varētu diktēt manu uzvešanos. Un, ja visi kādu rīcību uzskata par sliktu, vai tad tas nozīmē, ka šī rīcība patiešām ir slikta? — Jūdžins nebūt negribēja atzīt, ka jēdziens «visi» atspoguļo tos principus, kas valda pasaulē.

— Varbūt arī nenozīmē, — Andžela šaubīdamās noteica.

— Tu zini, — Jūdžins turpināja, — ka Turcijā visi uzskata Muhamedu par dieva pravieti. Šie uzskati taču nevar Muhamedu par tādu padarīt, vai ne?

— Laikam gan ne.

— Redzi nu! Tāpēc es tev saku: ja arī visi šai namā domātu, ka tas ir kas slikts, kas vakar notika, tas tomēr tāds nebūtu. Vai tu saproti?

— Jā, — Andžela apmulsusi noteica. Īstenībā viņa nekā nesaprata. Viņa nespēja strīdēties ar Jūdžinu. Viņa argumenti palika tai sveši, toties ieaudzinātie principi un instinkts runāja pavisam ko citu.

— Tu īstenībā domā tikai par to, kā cilvēki izturēsies pret tevi. Tev šķiet, ka viņi novērsīsies no tevis. Taču tas jau ir praktisks jautājums. Iespējams, ka tavs tēvs tevi padzen...

— Manuprāt, viņš patiešām tā darītu, — atbildēja Andžela, kura nebūt nezināja, cik viņas tēvam cēla sirds.

— Es gan tā nedomāju, — Jūdžins sacīja, — taču arī tam nav nekādas nozīmes. Iespēj ams, ka neviens vīrietis negribētu tevi precēt, taču arī tas ir praktiskas dabas jautājums. Tāpēc tu taču nesāksi apgalvot, ka tas var noderēt par mērauklu labam un ļaunam, vai ne?

Jūdžina argumentiem trūka stingra pamata, jo viņš, tāpat kā jebkurš cits, vēl nebūt skaidri neapzinājās, kas ir labs un kas ļauns. Viņš runāja drīzāk tāpēc, lai pārliecinātu sevi, taču viņa spriedumos bija pietiekami daudz loģikas, lai Andželu samulsinātu.

— Es nudien neesmu skaidrībā, — viņa nedroši atzinās.

— Pēc sabiedrības uzskatiem, — Jūdžins pamācoši turpināja, — labs ir tas, kas atbilst vispārpieņemtām patiesībām. Taču neviens visā pasaulē nevar pateikt, kas ir patiesība. To tev neviens nepateiks. Tu vari vienīgi rīkoties gudri vai muļķīgi no tavas personiskās labklājības viedokļa. Ja tas tevi moca, un es zinu, ka tā ir, tad varu tev apgalvot, ka nekas ļauns ar tevi nav noticis un nekas tavu labklājību neapdraud. Es pat sacītu, ka tu esi kļuvusi labāka, jo es tevi vairāk mīlu.

Andžela apbrīnoja viņa gudrību. Viņai jau sāka šķist, ka Jūdžinam zināmā mērā taisnība. Tātad viņas bailes būtu bijušas nepamatotas? Un tomēr viņai likās, ka viņa zaudējusi kaut ko no savas meitenības valdzinājuma.

— Kā tu vari tā runāt? — viņa iebilda pret Jūdžina apgalvojumiem, ka viņš tagad Andželu vairāk mīlot.

— Gluži vienkārši. Es tagad tevi tuvāk pazīstu. Es apbrīnoju tavu atklātību. Tu esi brīnišķīga tāda, kāda tu esi, tu esi tik skaista, pārāka par visām. — Un viņš sāka aprakstīt Andželu kvēliem vārdiem.

— Rimsties, Jūdžin, — viņa lūdzās, uzlikdama pirkstu uz jaunekļa lūpām. Asinis atplūda viņai no vaigiem. — Lūdzu, nerunā tā, es to nevaru izturēt.

— Labi, nerunāšu, — viņš piekrita. — Bet tu tomēr esi par visu daiļāka. Iesim pasēdēsim šūpuļtīklā.

— Nē, es iešu pagatavot brokastis. Tev laiks kaut ko ieēst.

Jūdžins varēja pilnībā izbaudīt viesa priekšrocības, jo mājās neviena vairs nebija, — Džotems, Semjuels, Bendžamens un Dēvids jau strādāja tīrumā, misis Blū šuva, bet Marieta bija aizgājusi apciemot kādu draudzeni tepat kaimiņos. Andžela, tāpat kā savā laikā Rūbija, sāka gatavot jauneklim brokastis, iejauca mīklu biskvītiem, uzlika cepties bekonu, notīrīja veselu groziņu nule salasītu kazeņu.

— Man patīk tavs puisis, — māte sacīja, iznākdama virtuvē. — Liekas, viņam labs raksturs. Tikai pielūko, neizlutini viņu, tad būs slikti.

— Vai tad tu nelutināji tēti? — Andžela gudri vaicāja, atcerēdamās to vērību, kādu ģimenē veltīja viņas tēvam.

— Tavs tēvs ir pienākuma cilvēks, — misis Blū atteica. — Viņu ar lutināšanu nesamaitās.

— Varbūt arī Jūdžins ir tāds pats, — meita atbildēja, apgrozīdama uz pannas bekona šķēlītes.

Māte pasmaidīja. Visas viņas meitas bija labi izprecētas. Iespējams pat, ka Andželas laulība būs visizdevīgākā. Viņas iecerētais noteikti pārāks par citiem znotiem. Tomēr māte piebilda, ka uzmanība nekad neesot par ļaunu.

Andžela kļuva domīga. Ja vien māte vai tēvs to zinātu! Lai dievs žēlīgs! Bet Jūdžins tomēr ir tik mīļš. Andželai tā gribējās gādāt par viņu, lutināt viņu. Viņa vēlējās būt kopā ar Jūdžinu mūžīgi mūžam, sākot jau ar šodienu, un nekad vairs nešķirties.

— Kaut tikai viņš mani apprecētu! — viņa nopūtās. Tā būtu pati lielākā laime, kas vaiņagotu visu viņas mūžu.

Jūdžinam nemaz negribējās pamest šo viesmīlīgo namu. Jauneklis redzēja, ka vecais Džotems labprāt uzturas viņa sabiedrībā. Džotemu interesēja gan iekšējās, gan ārējās politikas jautājumi, viņš bija daudz ko dzirdējis par izcilām un ievērojamām personām, šķita moži sekojam notikumiem pasaules mērogā. Jūdžinam radās iespaids, ka arī pats Džotems ir izcila personība, bet vecais vīrs ar labsirdīgu smīnu noraidīja šādas domas. — Es esmu tikai fermeris,—viņš sacīja. — Pats lielākais mans sasniegums ir tas, ka esmu uzaudzinājis labus bērnus. No maniem zēniem iznāks krietni vīri, to es zinu.

Jūdžinam pirmo reizi radās neskaidra nojauta, ko nozīmē būt tēvam, dzīvot tālāk savos bērnos. Taču viņš bija pārāk jauns un alku pilns, pārāk dedzīgi tiecās pēc dzīves daudzpusības, tāpēc šo jūtu īstā jēga vēl palika viņam apslēpta.

Beidzot pienāca svētdiena un vajadzēja braukt projām. Jūdžins bija pavadījis fermā deviņas dienas — divas dienas vairāk nekā bija nolēmis. Un nu viņam vajadzēja šķirties no Andželas, kura bija kļuvusi tik tuva, tik pakļāvīga, ka uzklausīja viņu kā bērns. Vēl vairāk: vajadzēja šķirties no idiliskās dzīves dabas klēpī. Vai viņš vēl kādreiz sastaps tādu cienījamu patriarhu kā Džotems Blū, skaidru dvēselē, krietnu, gudru, šo arāju, kas stalti izslējies savā kukurūzas tīrumā, vīru, kurš lepojas ar to, ka ir labs tēvs, un nekaunas no nabadzības, nebīstas ne vecuma, ne nāves? Jūdžins jutās daudz ko mantojis no viņa, it kā būtu sēdējis pie viedīga pravieša kājām. Bija jāšķiras no jaukajiem tīrumiem un zilganajiem pakalniem, no ēnaino koku rindām garajās alejās, no balto, sarkano un zilo ziedu krāšņuma, kas bija saplaucis ap māju. Viņš bija tik saldi dusējis spodrajā istabiņā, ar tādu līksmi klausījies meža dūjas un dziedātāja strazda saldajās balsīs;, dzirdējis strauta nerimstošās čalas, ūdenim ritot pār tīrajiem oļiem. Zirgi, govis, cūkas aplokā — viss bija licies tik tuvs. Viņš atcerējās Greja «Elēģiju», Goldsmita «Pamesto ciematu» un «Ceļinieku». Šejiene tā atgādināja šīs dzejnieku apdziedātās vietas.

Kad pienāca aizbraukšanas brīdis un Andžela pavadīja Jūdžinu pāri mauram, viņš nemitīgi atkārtoja, cik žēl viņam šķirties no šejienes. Dēvids gaidīja viņus alejas galā, iejūdzis brūno ķēvi ratos.

— O, mans prieks, — Jūdžins nopūtās, — man nekad nebūs laimes, kamēr tu nekļūsi manējā.

— Es tevi gaidīšu, — Andžela, tāpat nopūzdamās, atbildēja, kaut gan viņai gribējās skaļi saukt: «Ak, ņem mani līdzi, ņem mani līdzi!»

Pēc Jūdžina aizbraukšanas viņa mehāniski atgriezās pie saviem pienākumiem un viņai šķita, ka dzīve zaudējusi visu kvēli un košumu. Tā likās pelēka, jo to vairs neapstaroja Jūdžina spilgtā iztēle.

Bet Jūdžins brauca tālāk un sirdī atvadījās no katra šās jaukās zemes stūrīša — no kviešu druvām, no strautiņa, no Oukūnijas ezera, no Blū ģimenes gleznainās mājiņas, no visa.

Viņš sacīja pats sev:

— Nekas skaistāks vairs nebūs visā mūžā. Andžela manos apskāvienos šai pieticīgajā, vienkāršajā istabiņā! Ak, dievs! Cilvēks taču dzīvo tikai kādus septiņdesmit gadus un tikai desmit vai piecpadsmit gadus ir īsti jauns.

XX n o d a ļ a

Jūdžins aizveda līdzi ne tikai spēcīgākas jūtas pret Andželu, kas izskaidrojams ar viņu attieksmēm, kuras bija kļuvušas intīmākas, bet arī pieaugošu cieņu pret viņas ģimeni. Vecais Džotems bija tik iespaidīgs, viņa sieva tik sirsnīga un krietna. Viņi izturējās tik nevainojami viens pret otru un pret saviem bērniem, viņu stāvoklis sabiedrībā bija tik cienījams. Iespējams, ka citu novērotāju nepatīkami ietekmētu viņu dzīves ierobežotība un šaurība, taču Jūdžins pārāk maz pazina greznību, lai izturētos augstprātīgi pret šādas dzīves būtisko vienkāršību. Viņš tanī bija atradis īpatnējus raksturus, savdabību un jaunības, tās godkāro centienu un laimīgo cerību poēziju. Andželas brāļi, šie enerģiskie un neatkarīgie jaunekļi, neapšaubāmi ieņems dzīvē to vietu, uz kuru cerējuši. Marieta, šī pievilcīgā meitene, noteikti dabūs labu vīru. Semjuels jau tagad gūst labus panākumus savā darbā uz dzelzceļa, Bendžamens gatavojas kļūt par juristu, Dēvidu domā sūtīt uz Vestpointu [Kara akadēmija.]. Jūdžinam patika šī ģimene ar tās vienkāršo, patieso cildenumu. Un visi bija izturējušies pret Jūdžinu kā pret nākamo Andželas vīru. Šai īsajā laika sprīdī viņš bija tā saradis ar ģimeni, it kā būtu to pazinis visu mūžu.

Pirms atgriešanās Ņujorkā viņš apstājās Čikāgā, kur sastapās ar Hausu un Metjūzu. kuri dirnēja savā vecajā darbā, un uz dažām dienām iegriezās Aleksandri jā. Tēvs bija aizņemts kā vienmēr. Viņš joprojām pats piegādāja klientiem šujmašīnas, un viņa rati tikpat naski ritēja pa bezgalīgajiem lauku ceļiem kā viņa karjeras sākumā. Jūdžins ar nožēlu domāja par tēva veltīgi aizvadīto mūžu, kaut arī apbrīnoja viņa pacietību un strādīgumu. Savukārt ņipro šujmašīnu aģentu bija jūtami ietekmējuši dēla panākumi, un viņš centās cik spēdams izrādīt interesi par mākslu. Kādu vakaru, kad abi nāca mājup no pasta, misters Vitla norādīja dēlam uz kādu ielas skatu un ierosināja to uzzīmēt. Jūdžins saprata, ka šī tēva pēkšņā interese par mākslu ir dēla panākumu ierosināta. Protams, tēvs arī agrāk nebija izturējies vienaldzīgi pret savu apkārtni, taču daudz ko uzskatījis par niekiem, kas nav ievērības cienīgi, kamēr nebija ieraudzījis dēla zīmējumus galvaspilsētas žurnālos.

— Ja tevi interesē lauku ainavas, tu varētu uzzīmēt Kūka dzirnavas tur pie ūdenskrituma. Tā ir viena no skaistākajām vietām, kādas esmu redzējis, — viņš kādu vakaru sacīja dēlam, pūlēdamies parādīt, kādu vērību veltī dēla darbam.

Jūdžins zināja šo vietiņu. Tā bija pievilcīga: gleznains strautiņš trauca savus dzidros ūdeņus gar četrdesmit pēdas augstu, krauju sarkana smilšakmens klinti un beidzot krita no piecpadsmit pēdu augstuma uz pelēkiem, apsūnojušiem akmeņiem. Šī vieta atradās tuvu smilšainajam lielceļam ar strauju kustību, no visām pusēm to ieslēdza krāšņi, kupli koki. Jūdžins jau bērnībā bija jūsmojis par šo skaisto un kluso stūrīti.

— Jā, tur ir jauki, — viņš atbildēja tēvam. — Vajadzēs kādu dienu aiziet uz turieni.

Vecais Vitla jutās lepns, ka dēls pagodina viņu, uzklausīdams viņa padomus.

Misis Vitlu, tāpat kā viņas vīru, nepielūdzamais laiks jau bija manāmi skāris. Krunciņas ap acīm iezīmējušās asāk, grumbas uz pieres kļuvušas dziļākas. Pirmo reizi ieraudzījusi Jūdžinu, viņa sajuta uztraukumu: viņas priekšā bija pilnīgi pieaudzis, neatkarīgs, patstāvīgs cilvēks. Pieredze bija dēlu norūdījusi un piešķīrusi viņam vīrišķības pilnu stāju. Zēns. kuram vēl nesen vajadzēja mātes gādības un vērības, bija pazudis. Nu bija vīrietis, kurš varētu aizrādīt viņai un ķircināt viņu kā pieaugušais bērnu.

— Tu esi izaudzis tik liels, ka es tevi vairs nevaru pazīt, — viņa sacīja, kad dēls viņu apskāva.

— Nē, māmiņ, tu tikai esi kļuvusi mazāka. Agrāk man šķita, ka nekad neizaugšu tik liels, lai tu mani nevarētu saplūkt aiz matiem, bet nu gan liekas, tas laiks būs garām.

— Tevi jau reti kad vajadzēja plūkāt, — māte maigi atbildēja.

Mirtla pirms gada bija apprecējusies ar Frenku Bengsu un pārcēlusies uz Otamvu Aijovas štatā, kur Bengss bija kokzāģētavas direktors, tāpēc Jūdžinam neizdevās māsu satikt, toties viņš apciemoja Silviju, kurai jau bija divi bērni. Silvijas vīrs bija joprojām tas pats cītīgais, konservatīvais ierēdnis, kādu Jūdžins viņu atcerējās. Atkal apmeklējis Morning Appeal redakciju, Jūdžins uzzināja, ka Džons Sammerss nesen nomiris. Cits nekas nebija mainījies. Džonass Lails un Kalebs Vil jamss vadīja visu tāpat kā toreiz. Jūdžins bija priecīgs, kad pienāca laiks braukt projām, un ar vieglu sirdi iesēdās vilcienā, kas viņu veda uz Čikāgu.

Un atkal, tāpat kā iegriežoties Čikāgā no Austrumiem vai braucot no Blekvudas, viņā sāpīgi iesmeldzās atminas par Rūbiju. Meitene bija tik labi izturējusies pret viņu. Jūdžina pirmie iespaidi mākslas jomā zināmā mērā saistījās ar Rūbiju. Tomēr, par spīti visam, viņš nejuta vēlēšanos apmeklēt meiteni. Vai varbūt juta? Viņš jautāja to sev uzplūstošās skumjās, jo vēl nebija atbrīvojies no meitenes ietekmes. Viņš vēl vienmēr mīlēja Rūbiju, kā mīl lugas vai romāna varoni. Rūbijas liktenī bija kaut kas traģisks. Viņas dzīve, viņas apkārtne, viņas nelaimīgā mīla — tas viss it kā veidoja kādu mākslas darbu. Jūdžins cerēja kādreiz uzrakstīt poēmu par šo meiteni. Viņam šad tad izdevās uzrakstīt tīri labus dzejoļus, kurus viņš gan nevienam nerādīja. Viņš prata rakstīt ļoti vienkārši un izjusti — tā, it kā uzgleznotu kādu ainavu. Viņa dzejoļu trūkums bija tas, ka tiem vēl nebija tā cildenuma un slīpējuma, ko piešķir līdz galam izdomātas domas.

Tā Jūdžins neaizgāja apciemot Rūbiju. Viņš centās attaisnot savu rīcību ar to, ka tas nebūšot taktiski. Iespējams, ka Rūbija nemaz nevēlas viņu redzēt. Iespējams, ka viņa cenšas jaunekli aizmirst. Turklāt viņam tagad ir Andžela. Tas nebūtu godīgi attiecībā pret saderinātu līgavu. Taču, braukdams ārā no Čikāgas uz Austrumiem, viņš ilgi lūkojās uz to pusi, kur Rūbija dzīvoja, un ilgojās, kaut vēlreiz varētu pārdzīvot jaukos mirkļus, kas bija pavadīti kopā ar šo meiteni.

Ņujorkā dzīve šķita solām pagājušā gada atkārtošanos ar nelielām pārmaiņām. Rudenī Jūdžins apmetās kopā ar Makhjū un Smaitu. Viņu studija sastāvēja no lielas darbnīcas un trim guļamistabām. Viņi apzinājās, ka varēs sadzīvot, un pagaidām tas visiem nāca par labu. Savstarpējā kritika veicināja viņu attīstību. Viņiem patika trijatā pusdienot, trijatā pastaigāties, trijatā apmeklēt izstādes. Viņu strīdi bija ierosinoši, jo katrs turējās pie sava viedokļa. Tas atgādināja Jūdžinam viņa kopīgo darbu ar Hausu un Metjūzu.

Ziemu Jūdžina zīmējumi pirmo reizi parādījās kādā no tā laika vadošajiem periodiskajiem izdevumiem — Harper's Magazine. Jūdžins bija kādreiz aiznesis mākslas n o d a ļ as vadītājam dažus savus agrākos zīmējumus; tie bija ļoti iepatikušies, un viņam apsolīja darbu, līdzko pagadīsies piemērots stāsts. Drīzumā viņš saņēma uzaicinājumu iegriezties redakcijā, kur viņam pasūtīja trīs zīmējumus par simt divdesmit pieciem dolāriem. Viņš strādāja ar pozētājām, labi veica darbu un izpelnījās uzslavu. Biedri viņu apsveica, jo no sirds jūsmoja par viņa talantu. Viņš stingri apņēmās iekarot. — kā tolaik mēdza izteikties, — žurnālus Scribner's Magazine un Century, un pēc kāda laika viņam izdevās noskaņot savā labā šo žurnālu iespaidīgos mākslas nodaļu vadītājus, kaut gan pasūtījumi nebija nekādi nozīmīgie. Vienā žurnālā viņam vajadzēja ilustrēt dzejoli, kas nebūt neatbilda viņa stilam, otrā kādu īsu stāstiņu. Viņš pats gan juta, ka tas ir drīzāk gadījums, nevis veiksme. Viņš ilgojās ilustrēt piemērotu materiālu vai ievietot šais žurnālos kādu no saviem ielas skatiem.

Nodibināt reputāciju un nodrošināt ienākumus nebija viegli. Tiesa, mākslinieku aprindās šad tad jau pieminēja Jūdžina vārdu, bet viņš tomēr vēl nebija nekas nozīmīgs publikas vai mākslas nodaļu vadītāju acīs. Viņš joprojām bija daudzsološs iesācējs, kurš aug gan, bet kuram vēl tālu līdz atzīšanai.

Tikai viens izdevējs sliecās Jūdžinu pareizi novērtēt, taču viņam bija visai aprobežots kapitāls. Tas bija Ričards Vīlers. Viņš vadīja žurnālu Craft — diezgan bezcerīgu no komerciālā viedokļa, kaut no sirds nodevušos mākslas jautājumiem. Vīlers bija jauns gaišmatis ar dzejnieka temperamentu; tā kā viņš jūsmoja par Jūdžina darbiem, tad viņi drīz sadraudzējās.

Šis pats Vīlers toziem iepazīstināja Jūdžinu ar Miriamu Finču un Kristīnu Čenningu — divām sievietēm, kuras bija pilnīgi atšķirīgas tiklab temperamenta, kā profesijas ziņā, un katra no viņām atklāja Jūdžinam pilnīgi jaunu pasauli.

Miriama Finča bija skulptore pēc profesijas, bet pēc temperamenta kritiķe. Tā kā viņai pašai prāts bija pārsvarā pār jūtām, tad viņa jo vairāk cienīja jūtas citos. Visa viņas āriene pauda, cik dažkārt sievietei piemīt daudz vitāla spēka. Viņa nepazina ne īstas jaunības, ne īstas aizraušanās mīlā, taču joprojām loloja sapņus ir par vienu, ir par otru, ar gandrīz bezcerīgu kaisli ticēdama, ka reiz tos izdosies piepildīt. Kādu vakaru Vīlers uzaicināja Jūdžinu apmeklēt Miriamu tās studijā; viņam gribējās zināt, ko Jūdžins domās par šo sievieti. Miriama, kurai tolaik jau apritēja trīsdesmit otrais gads, bija miniatūra sieviete brūniem matiem un acīm, ar lokanu kaķenes augumu, izsmalcinātu valodu un manierēm, kas tūliņ apliecināja viņas piederību pie mākslas pasaules. Tolaik viņai nebija vairs nenieka no tā plaukstošā daiļuma, kas apstaro astoņpadsmitgadīgās. taču viņa bija īpatnēji skaista un valdzinoša. Kuplie mati kā pūkains mākonis ietvēra viņas seju, straujie skatieni pauda možu prātu, atsaucību, humoru un labsirdību. Viņas lūpu kairais izliekums sauca atmiņā Kupidona loku, un to smaids bija burvības pilns. Bālā sejas krāsa labi saskanēja ar kastaņbrūnajiem matiem un tērpa dzeltenpelēko samtu vai kordu. Miriamas tērpi bija apbrīnojami vienkārši, kas atšķīra viņu no citām sievietēm. Viņa maz rēķinājās ar modi, bet visi tērpi viņai ļoti labi piestāvēja, jo viņa uzlūkoja sevi par māksliniecisku vienību un veidoja sevi kā dekoratīvu kompozīciju no galvas līdz kājām, harmoniski saskaņojot individuālās prasības ar tām, ko uzstāda sabiedrība.

Jūdžinu allaž bezgala pievilka un valdzināja ikviena cilvēciska būtne, kam piemita prāts un gaume, takts un garīgais līdzsvars. Viņš tiecās uz apdāvinātiem cilvēkiem, kā puķe tiecas uz gaismu, līksmi vērodams šādu būtņu izveidojuma pilnību. Uzskatu un domu neatkarība viņu pilnīgi apbūra. Prasme precīzi formulēt domas un nākt pie noteiktiem, pārliecinošiem slēdzieniem viņam šķita liela un apskaužama priekšrocība. No šādām personībām Jūdžins centās iegūt iespējami vairāk, kamēr viņa slāpes bija remdinātas. — tad viņš novērsās. Ja viņš atkal juta slāpes pēc tā, ko tie varēja sniegt, viņš no jauna atgriezās, bet tikai tādā gadījumā.

Līdz šim viņa pazīšanās ar apdāvinātiem cilvēkiem ierobežojās ar vīriešiem, jo viņš nepazina nevienu kaut cik izcilu sievieti. Sākot ar Templu Boilu un Vinsentu Bīrsu, instruktoriem Čikāgas Mākslas institūta dzīvās dabas un ilustrāciju klasēs, viņš bija sastapis savā dzīves ceļā Džeriju Metjūzu, Mičelu Goldfarbu, Pīteru Makhjū, Džozefu Smaitu un Džotemu Blū, un visi šie cilvēki ar spilgtu individualitāti un skaidriem uzskatiem bija viņu stipri ietekmējuši. Nu viņam pirmo reizi bija izdevība sastapties ar tādām pašām neikdienišķām spēcīga rakstura sievietēm. Stella Epltona, Mārgerita Dafa, Rūbija Kennija un Andžela Blū bija savā ziņā jaukas meitenes, taču viņas neprata patstāvīgi domāt. Neviena no tām nebija personība, spējīga pati sevi veidot un kontrolēt kā Miriama Finča. Pēdējā bez vilcināšanās pateiktu, ka ir pārāka par katru no tām vai arī par visām kopā prāta, gaumes un talanta ziņā, kaut arī pienācīgi novērtētu šo meiteņu skaistumu un ierādītu tām likumīgu un piederīgu vietu sabiedriskajā sistēmā. Miriama pētīja dzīvr un labprāt kritiski un drosmīgi analizēja cilvēku jūtas un izpratni, bet reizē kaisli alka tieši pēc tā, kas piemita Stellai, Mārgeritai, Rūbijai un pat Andželai, — pēc jaunības, skaistuma, intereses par vīriešiem, magnētiskā fiziskā valdzinājuma, kas spējīgs modināt mīlētājā kvēlu kaisli. Viņai gribējās, lai viņu kāds mīlētu neprātīgi un skaisti, bet šī laime nebija viņai lemta.

Mis Finča dzīvoja Divdesmit sestās ielas austrumu galā kopā ar saviem tuviniekiem; viņas studija atradās trešajā stāvā ar logiem uz ziemejiem. Dzīve ģimenes klēpī netraucēja izveidoties viņas izsmalcinātajai individualitātei, kas Jūdžinam atklāja jaunu pasauli. Telpa bija sudrabainos, brūnos un pelēkos toņos; vienā kaktā stāvēja pēdas piecas augsts milzu svečturis ar vaska svecēm, otrā lielisks, ar kokgriezumiem rotāts šķirsts agrīnā flāmu stilā. Brūna riekstkoka rakstāmgalds bija kombinēts kopā ar grāmatplauktu, kur atradās pavisam neparasti sējumi — Patera «Marijs epikūrietis», Dodē «Ģeniālu vīru sievas», Ričarda Džefrisa «Manas sirds stāsts», Stīvensona «Aes Triplex»[«Drošs patvērums» (lat.).], Ričarda Bertona «Kasida», Dantes Gabriela Roseti «Dzīves nams», Fridriha Nīcšes «Also sprach Zarathustra». Kad Jūdžins bija uzmetis skatienu telpai un tās saimniecei, tad viņam kļuva skaidrs, ka šīs grāmatas ir visai svarīgas. Viņš ziņkāri pārcilāja sējumus, ielūkojās atsevišķās rindkopās, aplūkoja gleznas pie sienām, iemeta aci visos kaktos, cenzdamies iespiest atmiņā visu redzēto. Viņš nojauta, ka šī pazīšanās būs vērtīga, tāpēc centās labvēlīgi ietekmēt mis Finču, lai pazīšanās turpinātos.

Miriamu Finču arī tūliņ ieinteresēja Jūdžins. Jauneklī bija tik daudz spēka, intereses, prasmes novērtēt un saprast, ka viņa nespēja palikt vienaldzīga. Domās viņa salīdzināja jaunekli ar nule iedegtu lampu, kas met rāmu, samtaini maigu gaismu. Tikko iepazīstināts ar mis Finču, Jūdžins sāka apstaigāt istabu, aplūkot gleznas, bronzas un terakotas statuetes, iztaujādams, kas tās veidojis un gleznojis.

— Nekad neesmu dzirdējis par kādu no šīm grāmatām, — viņš vaļsirdīgi atzinās, apskatījis Miriamas nelielo, rūpīgi izmeklēto grāmatu krājumu.

— Starp tām ir dažas ļoti interesantas, — Miriama sacīja, pienākdama pie viņa. Jaunekļa vaļsirdīgā atzīšanās viņai patika. Viņš bijā kā svaiga gaisa pūsma. Ričards Vīlers kurš bija Jūdžinu atvedis, neļaunojās, ka namamāte atstāj viņu neievērotu. Viņam gribējās, lai Miriama visā pilnībā izbauda prieku par šo viņa atradumu.

— Zināt, — Jūdžins turpināja, pacēlis skatienu no Bertona «Kasidas» un ielūkodamies Miriamas brūnajās acīs, — Ņujorka mani skurbina. Tā ir tik brīnumaina pilsēta!

— Kādā ziņā? — viņa jautāja.

— Tā ir pārpilna ar visādiem brīnumiem. Es nesen redzēju veikalu, kur bezgala daudz visādu senlaicigu rotu, dārglietu, neredzētu dārgakmeņu un tērpu un dievs zina kā vēl! Tādu daudzumu priekšmetu es visā savā mūžā neesmu redzējis. Un kaut vai šis vienkāršais nams klusā šķērsielā — un tanī tāda grezna telpa! No ārpuses skatoties, nekā sevišķa nav, bet iekšā vai elpa aizraujas, redzot tik daudz krāšņuma un vērtīgu mākslas darbu.

— Vai jūs runājat par šo telpu? — viņa vaicāja.

— Nu jā, — viņš atbildēja.

— Lūdzu to ievērot, mister Vīler, — viņa atskatīdamās uzsauca savam jaunajam draugam redaktoram. — Pirmo reizi manā mūžā mani apvaino, ka es dzīvoju greznībā. Kad nākošo reizi rakstīsiet par mani, lūdzami, pieminiet šo greznību. Man tas patīk.

— Es noteikti to darīšu, — Vīlers nosolījās.

— Un vērtīgus mākslas darbus arī.

— Labi. Vērtīgus mākslas darbus arī, — Vīlers piekrita.

Jūdžins smaidīja. Viņam patika Miriamas možums.

— Es saprotu, ko jūs gribējāt sacīt, — viņa turpināja. — Es to pašu pārdzīvoju Parīzē. Ieeju mazā, neizskatīgā mājiņā un pēkšņi ieraugu pārsteidzoši skaistus priekšmetus — veselas kaudzes skaistu tērpu, antīkus priekšmetus, dārglietas. Kur es lasīju par to kādu interesantu rakstu?

— Laikam gan tas nebija žurnālā Craft? — apvaicājās Vīlers.

— Nedomāju vis. Man šķiet, tas bija žurnālā Harper's Bazaar.

— Fui! — Vīlers iesaucās. — Harper's Bazaar — tā nu gan ir lasāmviela!

— Bet tas taisni ir jūsu temats. Kāpēc jūs nerakstāt par to?

— Es rakstīšu, — viņš noteica.

Jūdžins piegāja pie klavierēm un sāka pārcilāt nošu kaudzes. Atkal viņš atdūrās uz nepazīstamām un, acīm redzot, vērtīgām kompozīcijām — Grīga «Arābu deja», Lasena «Es war ein Traum», Masnē «Elēģija», Devidofa «Otidi», Persela «Nimfas un gani». Jau nosaukumi runāja par kaut ko krāsainu un skaistu. Gluks, Sgambati, Rosini, Čaikovskis, itālietis Skarlati... Jūdžins saprata, cik maz viņš pazīst muziku.

— Uzspēlējiet kaut ko, — viņš lūdza, un Miriama smaidīdama piegāja pie klavierēm.

— Vai esat dzirdējis romanci «Es war ein Traum»? — viņa jautāja.

— Nē, — viņš atteica.

— Tā ir jauka, — piebilda Vīlers. — Nodziediet to!

Jūdžins jau bija noskārtis, ka Miriama dzied, taču nebija gaidījis, ka viņai būs tik krāsu bagāta balss. Tās apjoms nebija liels, bet tā bija patīkami tembrēta un piemīlīga, un pilnīgi pietiekama tām dziesmām, kuras Miriama dziedāja. Viņa mēdza izraudzīties muziku tāpat kā savas tualetes — atbilstoši savām dotībām. Jūdžinu dziļi ietekmēja romances liriskās, poēzijas pilnās intonācijas. Viņš bija sajūsmā.

— O, cik skaisti jūs dziedat! — viņš izsaucās, pievilkdams krēslu tuvu klāt pie klavierēm un lūkodamies dziedātājā.

Viņa pateicās ar žilbinošu smaidu.

— Ja jūs arī turpmāk teiksiet man komplimentus, tad es dziedāšu jums, ko vien gribat.

— Es bezgala mīlu muziķu, — viņš sacīja. — Es neko tanī nesaprotu, bet ļoti mīlu.

— Jūs mīlat to, kas patiešām ir vērtīgs. Es jūs saprotu, jo pati to visu mīlu.

Jūdžins jutās glaimots un pateicības pilns. Viņa dziedāja «Otidi», «Lakstīgalu», «Elēģiju», «Pēdējo pavasari», — Jūdžins neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis. Viņš tomēr saprata, ka tā ir mūzika, kas liecina par izsmalcinātāku prātu, izkoptāku gaumi un cildenāku māksliniecisku stimulu. Tiklab Rūbija, kā Andžela spēlēja klavieres un pēdējā pat diezgan labi, tomēr Jūdžins bija pārliecināts, ka ne viena, ne otra nepazina šos sacerējumus. Rūbija mēdza spēlēt populāras dziesmiņas. Andžela — vispār pazīstamas, skaistas, tomēr nodeldētas melodijas. Bet šai sievietei nebija daļas gar plašās publikas gaumi, viņa stāvēja augstāk par to. Viņas priekšnesumi Jūdžinam bija kaut kas pilnīgi jauns un tāpēc visai svarīgs. Viņam gribējās sagādāt prieku savai jaunajai paziņai, iepatikties tai. Viņš piesēdās tuvāk un uzsmaidīja viņai, un Miriama atbildēja ar smaidu. Tāpat kā daudzām citām, arī viņai patika Jūdžina seja, viņa mute, acis, mati.

«Viņš ir apburošs,» viņa nodomāja, kad jauneklis beidzot bija aizgājis. Jūdžins savukārt aizgāja ar apziņu, ka iepazinies ar izcilu, ievērojamu sievieti.

XXI n o d a ļ a

Lai gan Miriama Finča šķita esam pilnīgi neatkarīga, tomēr viņas ģimene bija ne mazumu ietekmējusi viņas dzīvi. Viņas vecāki bija tipiski Vidējo Rietumu pārstāvji, kuri nesaprata māksliniekus. Kopš Miriama sešpadsmit gadu vecumā bija sākusi izrādīt slieksmi uz mākslu, vecāki darīja visu iespējamo, lai pasargātu meitu no mākslas pasaules maitājošā iespaida. Kad meita pārcēlās no Ohaio uz Ņujorku, māte brauca līdzi. Kamēr meita apmeklēja mākslas skolu, māte dzīvoja kopā ar viņu un visur pavadīja Miriamu. Kad mātei šķita, ka Miriamai derētu padzīvot kādu laiku ārzemēs, viņa brauca kopā ar meitu. Jaunās mākslinieces dzīve atradās pastāvīgā mātes uzraudzībā. Māte dzīvoja kopā ar viņu Parīzē, Latīņu kvartālā, māte atradās viņai blakus, kad viņa apstaigāja Romas gleznu galerijas un pilis. Pompejas un Herkulanuma drupās, Londonā un Berlīnē — visur viņai blakus gāja māte, maza, četrdesmit piecus gadus veca sieviete ar dzelžainu gribu. Viņa bija svēti pārliecināta, ka skaidri zina, kas piemērots viņas meitai, un zināmā mērā pārliecināja par to arī Miriamu. Taču pakāpeniski Miriamai izveidojās pašai savi uzskati un spriedumi, un tad sākās nesaskaņas.

161

Meitene sākumā neskaidri nojauta, bet vēlāk jau skaidri apzinājās, ka viņas dzīve ieslēgta šaurās robežās. Viņu pastāvīgi brīdināja no iepazīšanās ar vienu vai otru personu, viņai tēloja visādas briesmas, kādas apdraud katru bohēmas aprindās. Par precēšanos ar kādu vienkāršu mākslinieku nebija ko domāt. Veidot plikni, sevišķi, ja tas ir vīrietis, mātei likās sākumā kaut kas nepieļaujams. Vēlāk viņa piekāpās, bet sēdēja klāt, un meitai ilgu laiku likās, ka citādi nevar būt. Beidzot tomēr mātes mūžīgā kontrole, viņas uzskati un intelektuālie spaidi kļuva meitai neciešami, un tam sekoja atklāta sadursme. Tā bija viena no tām ģimenes traģēdijām, kuras konservatīviem vecākiem nozīmē pilnīgu katastrofu. Tā sadragāja misis Finčas sirdi. Diemžēl, pašai Miriamai atšķelšanās no ģimenes nāca par vēlu. Mātes nenogurstošās uzraudzības laikā Miriama bija pazaudējusi savu jaunību, labāko dzīves laiku, kad viņai būtu vajadzējis baudīt pilnīgu brīvību. Tie vīrieši, kas bija iemīlējušies viņā, kad viņai bija deviņpadsmit, divdesmit vai divdesmit viens gads, bet nebija izpelnījušies mātes piekrišanu, tagad bija atsaluši. Divdesmit astoņu gadu vecumā, kad atšķelšanās notika, pats skaistākais mīlas laiks bija jau aiz kalniem, un Miriama jutās vīlusies un nožēlu pilna.

Šai pašā laikā viņa panāca to, ka pilnīgi un radikāli pārgrozīja savu dzīves veidu. Ar komisionāru starpniecību viņai izdevās dabūt pasūtījumus uz vairākām viņas izcilākajām māla figūriņām. Publikai patika viņas statuete «Dejotāja», kas attēloja tolaiku izslavēto dejotāju Karmensitu vienā np tās efektīgākajām dejām, vismaz komisionāram laimējās pārdot astoņpadsmit kopijas par simt septiņdesmit pieciem dolāriem gabalā. Mis Finča saņēma par katru simt dolārus. Otra statuete, bronzas, ap sešas collas augsta, saucās «Miegs», to pārdeva divdesmit eksemplāros par simt piecdesmit dolāriem gabalā un vēl vienmēr pieprasīja. Tāpat pircēji radās statuetei «Vējš», kas attēloja saltumā savilkušos stāvu. Miriama cerēja, ka varēs ik gadu nopelnīt trīs līdz četri tūkstoši dolāru.

Tad viņa pieprasīja mātei, lai tā atļauj viņai atvērt savu studiju, iet un nākt, kad iekrīt prātā, pieņemt savās telpās vīriešus un sievietes un pavadīt ar tiem laiku pēc savas patikas. Viņa kategoriski uzstājās pret uzraudzību jebkurā veidā, jau iepriekš noraidīja jebkura tiesības kritizēt viņas rīcību un atklāti paziņoja, ka dzīvos savu dzīvi. Tā izkarodama sev brīvību, viņa ar rūgtumu apzinājās, ka labākais dzīveš laiks vairs nav atsaucams, ka viņai nav pieticis ne prāta, ne gribas spēka aizstāvēt savas tiesības tad, kad tas visvairāk bija vajadzīgs. Tagad viņai bija radušās iesīkstējušas parašas, un tās mainīt bija par vēlu.

Šo to no visa Jūdžins nojauta jau pirmajā iepazīšanās laikā. Viņš uztvēra Miriamas savdabīgo temperamentu, filozofiskos uzskatus, to, ko varētu nosaukt par pieviltām jūtām. Viņa kvēli alka pēc dzīves, kas Jūdžinam šķita dīvaini, jo Miriama likās tik dāsni apveltīta no likteņa. Vēlāk, kad abi kļuva labi draugi, viņa jauneklim daudz ko atklāja, un tad viņam arī daudz kas kļuva skaidrs.

Pagāja trīs mēneši — tas bija pirms Jūdžina iepazīšanās ar Kristīnu Čenningu, — un starp Jūdžinu un mis Finču nodibinājās visskaidrākās, vistīrākās attieksmes, kādas vispār var būt vīrietim ar sievieti. Jūdžins mēdza viņu apmeklēt reizi vai pat divas reizes nedēļā. Viņš sāka pamazām izprast Miriamas objektīvi estētiskos uzskatus, kuri bija tālu no jebkuras juteklības. Viņas mīļākā ideālu bija veidojusi grieķu skulptūra un poēzija —Hailass, Adoniss, Persejs — un tie viduslaiku jaunekļi, kurus bija savās gleznās attēlojuši Milless, Bern-Džonss, Dante Gabriels Roseti un Fords Medoks Brauns. Miriama sapņoja par jaunekli ar daiļi veidotu augumu, klasiskām sejas līnijām, graciozām kustībām, izcilu prātu. Viņam vajadzēja būt vīrišķīgam, bet izsmalcinātam. Tas bija grūti atrodams ideāls, it īpaši sievietei, kas jau pārsniegusi trešo desmitu, bet kāpēc gan nesapņot par to?

Lai gan Miriama centās pēc iespējas vairāk uzturēties talantīgu jauniešu — tiklab jaunekļu, kā meiteņu sabiedrībā, viņa tomēr vēl nebija atradusi īsto. Vairākkārt jau likās, ka tas ir atrasts, taču pārāk ātri izrādījās, ka cerības vīlušas. Visi jaunie ļaudis, ar kuriem viņa iepazinās, tiecās iemīlēties meitenēs, kas jaunākas par viņiem pašiem, un ļoti bieži tais interesantajās meitenēs, ar kurām Miriama bija viņus iepazīstinājusi. Sievietei ir sāpīgi apzināties, ka viņas ideāls novēršas no viņas, sava garīgā dubultnieka, pakļāvies miesīgai burvībai, kura tik drīz vīst. Tomēr tāds bija Miriamas liktenis, un dažreiz viņa nebija tālu no izmisuma. Kad viņa satika Jūdžinu, tad bija gandrīz jau pārliecinājusi sevi, ka viņai nav lemts izbaudīt mīlu, un viņa nemēģināja sev iestāstīt, ka Jūdžins varētu viņu iemīlēt. Taču viņš valdzināja Miriamu, un viņa šad tad kavējās ar ilgu pilnu skatienu pie Jūdžina interesantās sejas un stāva. Ja šis jauneklis kādu iemīlēs, tad viņa mīla droši vien būs spilgta un skaista.

Jo tuvāk viņi iepazinās, jo vairāk Miriama centās izrādīt jauneklim savas simpātijas. Viņas studijas durvis Jūdžinam bija pastāvīgi vaļā. Miriama vienmēr bija labi informēta par izstādēm, visādām slavenībām, par virzieniem reliģijā, mākslā, zinātnē, politikā un literatūrā. Viņa interesējās par sociālismu un ticēja nepieciešamībai nodibināt taisnību zemes virsū. Jūdžins šķitās pievienojamies viņas uzskatiem, taču dzīve viņu vairāk interesēja kā izrāde, un viņš apzinājās, ka pārāk maz vērības spēj veltīt citiem jautājumiem. Viņš kopā ar Miriamu apmeklēja izstādes, viņa iepazīstināja jaunekli ar dažādām personām, lepodamās, ka atrodas tik apdāvināta zēna sabiedrībā. Viņa priecājās, redzot, ka Jūdžinu visur laipni uzņem. Visiem, it īpaši iesācējiem rakstniekiem, dzejniekiem, mūziķiem, viņš ļoti patika. Viņš bija valodīgs, asprātīgs, ātri iejutās ikvienā sabiedrībā un izturējās brīvi un nepiespiesti. Viņš centās būt objektīvs un taisnīgs savos spriedumos, taču viņš bija jauns un par daudz ko sprieda partejiski. Viņš augsti vērtēja Miriamas draudzību un netiecās padarīt viņu attieksmes intīmākas. Jūdžins saprata, ka Miriamu var iegūt vienīgi ar nopietnu laulību piedāvājumu, bet tik stipras viņa jūtas nebija. Turklāt viņš jutās saistīts ar Andželu, un arī Miriamas gadi, lai cik tas bija dīvaini, likās viņam nepārkāpjams šķērslis. Viņš bezgala jūsmoja par Miriamu, daļēji viņas draudzība palīdzēja viņam radīt sev sievietes ideālu, bet Miriama tā viņu nevaldzināja, lai Jūdžins sāktu ar viņu flirtēt.

Toties Kristīnē Čenningā, ar kuru viņš iepazinās mazliet vēlāk, viņš atrada ne vien daudz kvēlāku un mīlamāku sievieti, bet arī spilgtu mākslinieci. Kristīna Čenninga bija dziedātāja, viņa dzīvoja Ņujorkā kopā ar māti, kura neapspieda savas meitas patstāvību kā misis Finča, lai gan Kristīna bija tais gados, kad mātei vēl iespējams un arī ieteicams ietekmēt meitu. Kristīnai bija divdesmit septiņi gadi, viņa vēl nebija iemantojusi slavu, kas vēlāk viņu vaiņagoja, kaut gan jau tagad viņa bija pilna tās ticības saviem spēkiem, kas agri vai vēlu ved pie uzvaras. Pagaidām viņa cītīgi mācījās te pie viena, te otra mūzikas pedagoga, bija pārdzīvojusi vairākas mīlas dēkas, kas gan nebija tik nopietnas, ka atrautu viņu no izraudzītās profesijas, un bija guvusi pietiekamu pieredzi, izbaudīdama visu jaunu iesācēju likteni, kuri pamazām izprot, kā iekārtota pasaule un kā jārīkojas, lai gūtu panākumus.

Lai gan mis Čenningas mākslinieces talants vēl nebija sasniedzis tādu izpausmi, kas radītu ap sevi tik izsmalcinātu atmosfēru kā mis Finčai, taču tas spilgtāk izpaudās viņas personiskajā pievilcībā. Viņas balss, sulīgs kontralts, dziļš, izteiksmīgs un noskaņu bagāts, bija patētiska un iejūtīga, kas piešķīra sirsnību pat viņas draiskākajām dziesmiņām. Viņa pietiekami labi spēlēja klavieres un pavadīja sevi ar izjūtu un degsmi. Patlaban viņa bija Ņujorkas simfoniskā orķestra soliste ar tiesībām sniegt viesizrādes arī citur. Viņa gatavojās rudenī braukt viesizrādēs uz Vāciju, cerēdama noslēgt tur kontraktu ar kādu galma operu un tā izlauzt ceļu uz panākumiem Ņujorkā. Viņu jau labi pazina muziķu aprindās kā nākamo operdziedātāju, un viņas pieņemšana Ņujorkas operā bija atkarīga ne tik daudz no talanta kā no laimes.

Lai gan Jūdžinu valdzināja šīs abas sievietes, tomēr viņa mīla pret Andželu nemainījās, jo viņš apzinājās, ka Andžela jūtu dziļuma ziņā pārspēj abas, kaut arī atpaliek mākslinieciskā talanta un intelektuālās attīstības ziņā. Viņas dedzīga maiguma pilnās mīlas vēstules, viņas jūtu kvēle, viņas tuvums vienmēr aizrāva Jūdžinu par spīti prāta slēdzieniem. Atmiņas par Andželu bija saldi smeldzīgas un sauca atmiņā Safo vai Margaritu Gotjē. Dažkārt Jūdžinam pazibēja doma, ka šķiršanās no viņa var būt Andželai liktenīga. Tiesa, viņam prātā nenāca tā rīkoties, taču vienu otru reizi viņš iedomājās, kāda plaisa šķir Andželu no tādas intelektuāli attīstītas sievietes kā Miriama Finča. Turklāt tagad starp Jūdžina paziņām bija vesela plejāde augstāko aprindu sieviešu, par kurām viņš līdz šim bija zinājis tikai no avīzēm vai no tādiem modes žurnāliem kā Town Topics vai Vogue [«Pilsētas temati», «Mode» (angl.) — amerikāņu modes žurnāli.]. Tās bija pavisam citādas, tā sakot, — trešā tipa pārstāves. Viņš sāka miglaini nojaust, ka pasaule ir neaptverama un sarežģīta un ka viņam nāksies uzzināt par sievietēm vēl daudz ko tādu, kas viņam nav ne sapņos rādījies.

Skaistas ārienes ziņā Kristīna Čenninga varēja sacensties ar Andželu. Viņai bija stalts, skaisti veidots augums, melnīgsnēja, ovāla seja ar veselīgi sārtiem vaigiem un lūpām, krāšņi, zilganmelni mati. Viņas lielās, brūnās acis bija mirdzošas un izteiksmīgas.

Jūdžins iepazinās ar viņu, pateicoties Šotmeijeram, kuram kāds Bostonas paziņa bija iedevis Kristīnai adresētu ieteikšanas vēstuli. Šotmeijers bija pastāstījis Kristīnai par savu draugu, izcilu, jaunu mākslinieku, un pieminējis, ka labprāt atvestu Jūdžinu kādu vakaru, lai pēdējais paklausītos Kristīnas dziedāšanā. Mis Čenninga atļāva, jo bija redzējusi dažus Jūdžina zīmējumus, kas bija viņu pārsteiguši ar savu dzejiskumu. Šotmeijers, lepodamies ar saviem neikdienišķajiem draugiem, kuri īstenībā pacieta viņu tikai tā uzjautrinošās tērzēšanas dēļ, salielīja Jūdžinam mis Čenningas balsi un apjautājās, vai Jūdžins negribētu dziedātāju apciemot.

— Labprāt, — Jūdžins atbildēja.

Viņi norunāja dienu un abi devās uz mis Čenningas mītni kādā no Deviņpadsmitās ielas labākajām pansijām. Mis Čenninga pieņēma viesus, tērpusies gludā, cieši pieguļošā melna samta kleitā ar sarkanām lentēm. Jūdžinam atausa atmiņā pirmais tērps, kādā viņš bija redzējis Rūbiju. Viņš jutās kā apžilbināts. Kristīna savukārt, kā viņa vēlāk atzinās Jūdžinam, juta dīvainu, neizskaidrojamu satraukumu.

— Kad es tovakar grasījos piespraust lenti, — viņa vēlāk stāstīja, — tad gribēju ņemt tumšzilo zīda lenti, ko nule biju nopirkusi, bet tad iedomājos: «Nē, es viņam labāk patikšu ar sarkanu lenti.» Vai tas nav dīvaini? Man bija tāda nojauta, ka tu mani iemīlēsi un ka mēs iepazīsimies tuvāk. Tas jauneklis — aizmirsu, kā viņu sauca, — bija aprakstījis man tevi ļoti precīzi.

Tā viņa atzinās pēc vairākiem mēnešiem.

Jūdžins ieradās pie viņas ar neatkarīgu un lepnu stāju, ko bija iemantojis, kopš viņa dzīve Austrumos sāka ieiet plašākā gultnē. Viņš visai nopietni raudzījās uz draudzību ar saviem talantīgajiem paziņām, it sevišķi ar talantīgām sievietēm. Viņš turējās stalti, spēra plašu soli un cieši lūkojās sarunu biedros, it kā gribētu iedziļināties to dvēselē. Viņš mirklī prata novērtēt cilvēkus un nojaust tanīs talantu. Uzmetis skatienu mis Čenningai, Jūdžins juta pāršalcam spēcīgu vilni — tās bija kvēlas intereses šalkas.

Kristīna sasveicinoties sniedza pretī balto, maigo roku. Viņi sāka runāt par to, ko dzirdējuši viens par otru. Jūdžins lika manīt, ka jūsmo par viņas izraudzīto mākslas novadu.

— Mūzika ir daudz pārāka, — viņš sacīja, kad Kristīna pieminēja viņa talantu.

Kristīnas tumšbrūnās acis nomērīja viņu no galvas līdz kājām. Viņai šķita, ka jauneklis ar kaut ko atgādina savas etīdes — uz viņu tikpat patīkami nolūkoties.

Viņa iepazīstināja Jūdžinu ar savu māti. Visi apsēdās un sāka sarunāties, un tad mis Čenninga nodziedāja «Che faro senza Euridice»— [Es pazaudēju Euridiku — Orfeja ārija no Gluka operas ar tādu pašu nosaukumu.].

Jūdžinam šķita, ka Kristīna dzied to viņam. Kristīnas vaigi tvīka, lūpas kvēloja.

— Tev šovakar lieliski skan balss, Kristīn, — viņas māte piezīmēja, kad Kristīna beidza dziedāt.

— Es ļoti labi jūtos, — viņa atsaucās.

— Jums ir apbrīnojama balss — kā kupla, sarkana magone vai liela, dzeltena orhideja! — Jūdžins izsaucās.

Kristīna jutās saviļņota. Viņa prata novērtēt šo salīdzinājumu, un viņai tas šķita pareizs. Viņa pati juta izpaužamies ko tamlīdzīgu savu dziesmu skaņās.

— Lūdzu, nodziediet «Kas ir Silvija», — viņš pēc brīža palūdza. Kristina ar prieku paklausīja.

— Šī dziesma ir rakstīta jums, — jauneklis klusu sacīja, pienācis pavisam tuvu pie klavierēm, kad Kristīna bija beigusi dziedāt. — Man jūs esat Silvija.

Kristīnas vaigi iekvēlojās.

— Pateicos, — viņa pamāja, bet viņas acis bija daiļrunīgākas par lūpām. Viņa apsveica Jūdžina drosmi un lika viņam manīt savu prieku par to.

XXII n o d a ļ a

Galvenais sarūgtinājums Jūdžinam šai laika posmā, kad viņa dzīvē bija ienākušas abas sievietes, bija pārāk mazie ienākumi, un šis sarūgtinājums aizvien pieauga. Pirmo gadu viņš nopelnīja ap tūkstoš divi simti dolāru, otro gadu drusku pāri par divi tūkstoši, trešais solījās būt vēl mazliet labvēlīgāks. Taču tie bija sīkumi salīdzinājumā ar to, ko viņš redzēja visapkārt, un ar to dzīvi, ar ko viņš sāka iepazīties. Ņujorka bija tāds materiālu sasniegumu kalngals, kādu viņš nespēja ne iedomāties. Karietes Piektajā avēnijā, pusdienas lielajos restorānos, pastāvīgie grezno viesīgo vakaru apraksti, avīzēs skurbināja viņu. Viņš alka klaiņot pa ielām un vērot grezni ģērbušos publiku, viņš redzēja visur valdošo greznību un izsmalcinātību un nāca pie slēdziena, ka pats nevis dzīvo, bet veģetē. Māksla, par kādu viņš sākumā bija sapņojis, bija likusies ne vien ceļš uz slavu, bet arī uz bagātību. Tuvāk iepazīstoties ar apkārtējo pasauli, izrādījās, ka tā nebūt nav. Viņš atklāja, ka mākslinieki nekad nav sevišķi bagāti. Viņš atcerējās Balzaka stāstu «Māsīca Betija» par kādu izcilu mākslinieku, kuru pagodinājusi bagāta parīziešu ģimene, izprecinādama viņam savu meitu, un visi sprieduši, ka meitenei tā ir lejupeja sabiedriskā stāvokļa ziņā. Vēl nesen viņš nebūtu tam ticējis, tik augsti viņš vērtēja māksliniekus, taču tagad viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka rakstnieks pareizi attēlojis sabiedrības izturēšanos pret māksliniekiem. Amerikā bija nedaudzi populāri mākslinieki, — Jūdžinam dažkārt likās, ka to popularitāte nepelnīta, — par kuriem apgalvoja, ka tie saņemot no desmit līdz piecpadsmit tūkstošiem gadā. Cik augstu sociālajās kāpnēs tad viņi stāvēja tai greznības un krāšņuma pasaulē, kur valdīja daudzinātās četrsimt ģimenes — augsta stāvokļa un milzīgu bagātību īpašnieces? Viņš lasīja avīzēs, ka jaunas meitenes tērpiem, kura pirmo reizi parādās sabiedrībā, vajag piecpadsmit līdz divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā. Viņš bija dzirdējis, ka tas nav nekas neparasts, ja kāds samaksā piecpadsmit vai divdesmit dolārus par pusdienām restorānā. Salīdzinājumā ar tām summām, ko izsviež drēbniekiem un modistēm par grezniem tērpiem sarīkojumu apmeklēšanai un dārglietām, mākslinieka nožēlojamie ienākumi ir tīrais nieks. Mis Finča pastāvīgi stāstīja viņam par to izšķērdīgo greznību un dižmanību, ko bija novērojusi savu paziņu namos, jo, pateicoties savam taktam un pielāgošanās spējām, viņa bija iemantojusi draugus augstākajās aprindās. Mis Čenninga, kad Jūdžins iepazinās ar viņu tuvāk, vienā laidā runāja par slaveniem dziedoņiem vai vijolniekiem, kuriem maksā tūkstoš dolāru par vienu vakaru, vai par drausmīgajām algām, kādas prasa panākumiem bagātas operas zvaigznes. Kad Jūdžins tādos brīžos atcerējās savus niecīgos ienākumus, tad jutās atkal tikpat nožēlojams ubags kā savās pirmajās dienās Čikāgā. Izrādās, ka māksla neko nedod, izņemot slavu. Tā nedod iespēju baudīt dzīvi pilniem malkiem. Tā tikai palīdz radīt zināmu garīgu uzplaukumu, ko visi atzīst, taču tai pašā laikā mākslinieks var būt ubags, slims, izsalcis, novārtā pamests ģēnijs. Tāds bija Verlēns, kurš nesen bija nomiris Parīzē.

Jūdžina secinājumi bija daļēji izskaidrojami ar to, ka viņš dzīvoja Ņujorkas greznības zelta laikmeta sākumā, un visur viņam nācās ar šo greznību sadurties. Iepriekšējos piecos gadu desmitos bija uzkrātas milzu bagātības, un tagad šai jaunajā pilsētā bija tūkstošiem iedzīvotāju, kuru vērtība sniedzās no viena miljona līdz piecdesmit un pat simt miljoniem dolāru. Metropole, galvenokārt Menhetenas salā aiz Piecdesmit devītās ielas, pletās plašumā kā nezāļu lauks. Daudzās tā saucamā «balto uguņu rajona»[ Daļa no Brodvejas un Septītās avēnijas, kur izvietoti teātri, opera un kinoteātri.] daļās tika celti milzu hoteļi. Tas bija laiks, kad kapitāls pirmo reizi organizēti mēģināja apmierināt jaunradušās prasības — radās laikmetīgi, grezni astoņu, desmit un divpadsmit stāvu nami tiem neskaitāmajiem jaunceptajiem kapitālistiem, vidusšķiras pārstāvjiem, kuri, nesen iedzīvojušies miljonos, straumēm ieplūda Ņujorkā no visām pusēm. Rietumos, Dienvidos un Ziemeļos cilvēki iedzīvojās milzu bagātībās, un, līdzko tiem radās pietiekami līdzekļu, lai pavadītu pārpilnībā atlikušo mūža daļu, tā tie pārcēlās uz Austrumiem, aizņēma dārgus dzīvokļus, pārpludināja lielos hoteļus, ņēma savā pārziņā lepnos restorānus un radīja pilsētā izšķērdīgas greznības atmosfēru. Visas nozares, kas ražoja greznuma priekšmetus, ārkārtīgi uzplauka, — antikvāru un mākslas priekšmetu veikali, paklāju veikali, akciju sabiedrības, kās tirgojās ar moderniem un senlaicīgiem dekoratīviem materiāliem, mēbelēm un mākslas priekšmetiem, komisionāri, kas pārdeva gleznas, juvelieru veikali, porcelāna un kristāla izstrādājumu tirgotavas — viss, viss, kas vien spēja piešķirt dzīvei komfortu un spožumu.

Jūdžins klaiņoja pa pilsētu un redzēja to visu, redzēja pārmaiņas, uztvēra neatlaidīgo tieksmi uz iedzīvotāju skaita pieaugumu, prasības pēc lielākas greznības un skaistuma. Visas viņa domas saistījās ar nepieciešamību dzīvot patlaban. Patlaban viņš bija jauns, patlaban viņš bija spara pilns, patlaban tas viss viņu aizrāva; drīz vien tas var pāriet — cilvēka mūžs ir tikai septiņdesmit gadi, un divdesmit pieci no tiem ir jau pagājuši. Ko tad, ja viņam nekad nav lemts izbaudīt šo greznību, nav lemts iekļūt augstākajā sabiedrībā, nekad nav lemts dzīvot tā, kā dzīvo bagātnieki? Šīs domas sāpināja viņu. Viņš izjuta alkatīgu vēlēšanos ar varu izraut pasaulei no rokām bagātību un slavu. Viņam jādabū no dzīves sava daļa. Pretējā gadījumā viņš nolādēs dzīvi līdz savai pēdējai stundiņai. Tādas bija Jūdžina izjūtas, kad viņš tuvojās savam divdesmit sestajam gadam.

Draudzība ar Kristīnu Čenningu šīs izjūtas sevišķi saasināja. Viņi bija apmēram vienos gados, ar vienādu temperamentu, ar vienādām cerībām un centieniem, un Kristīna tikpat skaidri kā viņš izprata notikumu gaitu. Ņujorkai bija lemts redzēt greznības zelta gadsimtu. Tas jau bija pie durvīm. Un tie, kas bija sasnieguši kalngalus kādā nozarē, it sevišķi mūzikā vai teātra mākslā, acīm redzot, varēja cerēt kļūt par dalībniekiem vienā no viskrāšņākajām bagātības dzīrēm, kādas jebkur redzētas. Arī Kristīna to cerēja. Viņa bija pārliecināta, ka iegūs savu daļu. Kad viņa bija vairākkārt runājusi ar Jūdžinu, viņai gribējās domāt, ka arī jauneklis var cerēt uz to. Viņš bija tik īpatnējs, tik apdāvināts.

— Jūs esat tik savdabīgs, — viņa sacīja, kad Jūdžins ieradās otrreiz. — Jūsu raksturā ir valdonība. Man šķiet, jūs varat panākt visu, ko vien gribat.

— Ak nē, — viņš attrauca. — Tik baiga īpašība man nebūt nepiemīt. Man tikpat grūti iegūt to, ko gribu, kā visiem pārējiem.

— Bet jūs tomēr cenšaties panākt savu. Jums ir mērķis.

Nevajadzēja ilga laika, lai šie abi saprastos. Viņi stāstīja viens otram par sevi, zināms, sākumā diezgan atturīgi. Kristīna atklāja viņam savas dziedātājas karjeras pirmsākumu Hagerstaunā Merilendas štatā, Jūdžins pastāstīja par savu bērnību Aleksandri jā. Viņi pārrunāja to, kā vecāki viņus ietekmējuši. Viņš uzzināja, ka Kristīnas tēvs ir austeru rūpala īpašnieks, un savukārt atzinās, ka viņa tēvs ir šujmašīnu aģents. Viņi runāja par mazpilsētas ietekmi uz personības attīstību, par savām agrīnajām ilūzijām, par visu, ko centušies panākt dzīvē. Kristīna bija dziedājusi vietējā metodistu baznīcā un kādu laiku domājusi kļūt par modisti, bet tad nokļuvusi kāda skolotāja rokās, kurš gribējis viņu precēt un gandrīz jau pierunājis to darīt. Tad kaut kas noticis — viņa aizceļojusi tovasar vai atgadījies kas cits, tāpēc viņa nākusi uz citām domām.

Pēc vakara teātrī, pēc vēlām vakariņām restorānā un uzaicinājuma trešo reizi pavadīt vakaru viņas mājās Jūdžins iedrošinājās satvert Kristīnas roku. Viņa stāvēja pie klavierēm, Jūdžins raudzījās viņas sejā,lielajās acīs, kas pauda jautājumu, daiļajās kakla un zoda līnijās.

— Es jums patīku, — viņš pēkšņi sacīja bez kāda sakara ar iepriekšējo, ja neskaita spēcīgo savstarpējo pievilkšanos, ko abi izjuta.

Kristīna bez vilcināšanās piekrītoši palocīja galvu, kaut gan košs sārtums pārplūda pār viņas seju un kaklu.

— Jūs esat tik skaista, ka to nevar izteikt vārdos, — viņš turpināja. — Es varu tikai uzgleznot jūsu portretu, vai jūs varat izteikt to dziesmas skaņās, — vārdi ir bezspēcīgi. Es esmu bijis iemīlējies, bet nekad neesmu izjutis to, ko tagad jūtu.

— Vai tad jūs mani mīlat? — viņa vientiesīgi vaicāja.

— Kā tad citādi? — Jūdžins atbildēja, apskaudams viņu un pievilkdams sev cieši klāt. Viņa atlieca galvu, un piesārtušais vaigs atradās pie Jūdžina lūpām. Viņš noskūpstīja šo vaigu, tad lūpas un kaklu. Pacēlis viņas zodu, viņš ielūkojās Kristīnai acīs.

— Esiet uzmanīgāks, — viņa aizrādīja, — māte var ienākt.

— Nost ar mātēm! — viņš iesmējās.

— Pielūkojiet, ka viņa nesaka to par jums. Mātei prātā nenāk, ka esmu spējīga tā rīkoties.

— Tas tikai liecina, cik maz māte pazīst savu Kristīnu, — Jūdžins atbildēja.

— O, viņa pazīst pietiekami, — Kristīna jautri atzinās. — Ak, kaut mēs jau būtu kalnos, —- viņa piebilda.

— Kādos kalnos? — viņš kļuva ziņkārs.

— Zilajā korē. Mums Florizelā ir bungalo. Jums jāatbrauc vasaru uz turieni, kad mēs būsim tur ieradušies.

— Vai māte arī tur būs? — viņš apjautājās.

— Un tēvs arī, — Kristīna iesmējās.

— Droši vien arī māsīca Anna.

— Nē, bet brālis Džordžs gan būs.

— Tad tur būs baiga dzīve, — Jūdžins sacīja, lietodams žargona vārdu, kas bija kļuvis ārkārtīgi populārs.

— Nav ko raizēties, es loti labi pazīstu apkārtni. Tur ir jauki celiņi un takas, kur pastaigāties.

Viņa pateica to ar šķelmīgu naivitāti, un viņas izteiksmīgā, gudrā seja staroja.

— Nu, ja tā, tad nekas, — viņš pasmaidīja. — Bet pagaidām...

— Pagaidām jums vajag mācīties paciesties. Jūs redzat, kāds stāvoklis, — un viņa ar galvas mājienu norādīja uz blakus istabu, kur misis Čenninga, mocīdamās ar galvas sāpēm, bija nolikusies atpūsties. — Māte nemēdz pārāk bieži atstāt mani vienu.

Jūdžins lāgā nezināja, kā saprast Kristīnas vārdus. Ar tādu izturēšanos viņam nebija gadījies sastapties. Viņas tiešums, apvienots ar tādu talantu un apdāvinātību, pārsteidza jaunekli. To viņš nebija gaidījis, nebija cerējis, ka Kristīna atzīsies viņam mīlā, nezināja, kā jāsaprot viņas vārdi par bungalo Florizelā. Viņš jutās glaimots, viņa pašapziņa pieauga. Ja tik daiļa un talantīga sieviete atzīstas, ka mīl viņu, tad taču viņš nav parastais vidusmēra cilvēks. Un Kristīna sapņo par brīvākiem apstākļiem ... kāpēc?

Jūdžins negribēja paātrināt notikumus, un arī Kristīna neizrādīja tieksmi uz to — viņai patika būt mīklai Jūdžina acīs. Taču viņas skatiens pauda tik daudz mīlas un sajūsmas, ka Jūdžins jutās lepns un laimīgs un nevēlējās nekādas pārmaiņas.

Kā jau Kristīna bija aizrādījusi, mīlas mirkļiem pašreizējos apstākļos bija maz izdevības. Māte gandrīz nekad nepameta viņus vienus. Kristīna uzaicināja Jūdžinu noklausīties viņas koncertu filharmonijā. Un tā vienreiz hoteļa «Voldorf-Astoria» lielajā deju zālē, otrreiz impozantajā Karnedži halles auditorijā un trešo reizi biedrības «Arions» krāšņajās telpās viņš ar prieku noskatījās, kā Kristīna strauji iznāca uz skatuves pie lielā orķestra un publikas, kas gaidīja uz viņu, pašpārliecināta, pat mazliet augstprātīga, tā viņam šķita, un tik skaista. Un, kad milzu zāle nodārdēja aplausos, viņš kavējās jaukās atmiņās:

«Vakar viņa aplika roku man ap kaklu. Šovakar, kad es ieradīšos un mēs paliksim vieni, viņa mani noskūpstīs. Šī daiļā, neparastā būtne, kas tur klanās un smaida, mīl mani un nevienu citu. Ja es viņu lūgtu, viņa taptu mana sieva, tas ir, ja man būtu nodrošināts stāvoklis un līdzekļi.»

«Ja man būtu nodrošināts stāvoklis...» Šī doma iedūrās viņā kā nazis, jo viņš apzinājās, ka tāda stāvokļa viņam nav. Viņš nevar precēt Kristīnu. īstenībā viņa var Jūdžinu noraidīt, ja dzirdēs, cik maz viņš pelna. Bet varbūt tomēr? Kas zina!

XXIII n o d a ļ a

Jo tuvāk nāca vasara, jo vairāk Jūdžinā nostiprinājās doma nebraukt pie Andželas, bet apmesties kalnos Kristīnas bungalo tuvumā. Galvaspilsētas spraigās, satraucošās dzīves gaitā Andželas jaukais tēls bija zināmā mērā nobālējis. Atmiņas par meiteni bija joprojām tikpat burvīgas un skaistuma apdvestas, taču Jūdžinu pamazām sāka mākt šaubas. Ņujorkas smalkā sabiedrība sastāv no gluži cita tipa cilvēkiem. Andžela ir piemīlīga un jauka, bet vai viņa te būs savā vietā?

Tikmēr Miriama Finča, šī izsmalcinātā eklektiķe, turpināja Jūdžina audzināšanas darbu. Viņa spēja atvietot jebkuru skolu. Viņš sēdēja un klausījās, kā Miriama apraksta vienu vai otru lugu, kā novērtē grāmatas, kā izsakās par kādu mūsdienu filozofijas jautājumu, un juta, ka augtin aug. Viņa pazina tik daudz cilvēku, viņa vienmēr varēja pateikt, kur jāiet, lai redzētu kaut ko interesantu un nozīmīgu. Par visām izcilajām personībām, par kādu ievērības cienīgu sludinātāju, par kādu jaunu aktieri — par visiem viņa sniedza izsmeļošas ziņas.

— Zināt, Jūdžin, — viņa mēdza izsaukties, ieraudzījusi viņu, — jums noteikti jāredz Heidons Boids lugā «Zīmogs».

Vai:

— Jums jānoskatās Elminas Demingas jaunās dejas.

Vai:

— Ejiet apskatīt Vinslova Homēra gleznas, kas izstādītas pie Nodlera.

Viņa sīki un pamatīgi izskaidroja, kāpēc grib, lai Jūdžins to visu redzētu, un ko tas varētu viņam dot.

Viņa neslēpa, ka uzskata Jūdžinu par ģēniju, un vienmēr prasīja, lai viņš pastāsta, ko pašreiz strādā. Līdzko kāds viņa zīmējums parādījās žurnālos, viņa pirmā pastāstīja par to, ja darbs viņai patika. Jūdžins vienmēr jutās tā, it kā viņam piederētu ir Miriamas istaba, ir pati Miriama, ir viss, kas viņai pieder, — viņas domas, viņas draugi, viņas pārdzīvojumi. Viss atradās viņa rīcībā — vienalga, vai viņš sēdēja pie Miriamas kājām vai gāja kaut kur kopā ar viņu. Pavasarim nākot, Miriama labprāt gāja pastaigāties ar Jūdžinu, ar patiku klausīdamās viņa piezīmēs par dabu un dzīvi.

— Vareni! — viņa šad un tad izsaucās. — Kāpēc jūs to neuzrakstāt?

Vai:

— Kāpēc jūs to neuzzīmējat?

Jūdžins kādreiz parādīja viņai dažus savus dzejoļus, viņa tos tūliņ pārrakstīja un ielīmēja albumā, kuru viņa dēvēja par šedevru krājumu. Tā viņa lutināja Jūdžinu.

Arī Kristīna sagādāja viņam ne mazumu prieka. Viņa labprāt mēdza stāstīt Jūdžinam, cik augstās domās ir par viņu, cik viņš ir pievilcīgs.

— Jūs esat tik stalts un gudrs, — viņa kādreiz aizgrābta sacīja, cieši spiezdama Jūdžina rokas un lūkodamās viņam acīs. — Man patīk, kā jūs nēsājat matus. Jūs esat tieši tāds, kādam jābūt māksliniekam.

— Tas ir pats vieglākais paņēmiens, kā mani samaitāt, — viņš atbildēja. — Ļaujiet man labāk pateikt, cik daiļa jūs esat. Vai gribat to dzirdēt?

— Nē, — viņa noraidoši kratīja galvu.

— Pagaidiet, kamēr mēs būsim kalnos, tad es jums to pateikšu, — un Jūdžins uzspieda viņas lūpām tik kvēlu un ilgu skūpstu, ka Kristīnai aizrāvās elpa.

— O, cik jūs esat stiprs! — viņa izsaucās. — Jūs esat kā no tērauda ...

— Bet jūs esat kā kupla, sarkana roze. Noskūpstiet mani!

Kristīna iepazīstināja viņu ar muziku un slavenāko komponistu un izpildītāju vārdiem. Viņš ieguva zināmu priekšstatu par dažādiem mūzikas žanriem, par operu, simfonisko muziku un kamermuziku. Viņš iepazinās ar dažādām muzikālās daiļrades formām, ar terminoloģiju, ar balss saišu mistēriju, ar balss vingrināšanas metodēm. Viņš uzzināja, kādas intrigas valda muziķu sfērā, ko lielākās mūzikas autoritātes domā par vienu vai otru komponistu un dziedātāju. Viņš saprata, cik grūti izlauzt ceļu operas pasaulē, cik nežēlīga cīņa noris dziedātāju starpā, cik ātri publika gatava novērsties no rietošas zvaigznes. Kristīna izturējās pret to visu tik bezrūpīgi, ka Jūdžins būtu varējis iemīlēt viņu tikai par šo drosmi vien. Viņa bija tik gudra, tik labsirdīga.

— Kas grib kļūt par īstu mākslinieku, tam no daudz kā jāatsakās, — viņa kādreiz sacīja Jūdžinam. — Nevar reizē dzīvot parasto dzīvi un nodoties mākslai.

— Es jūs lāgā nesaprotu, Krisij, — Jūdžins sacīja, glāstīdams viņas roku, jo viņi bija vieni.

— Es gribu sacīt, ka mākslinieks nedrīkst precēties, nedrīkst laist pasaulē bērnus, nedrīkst ieņemt pārāk redzamu vietu sabiedrības dzīvē. Jā, es zinu, ka daudzas dziedātājas apprecas, bet, manuprāt, tā ir kļūda. Es zinu, ka daudzas precētas dziedātājas nespēj gūt labus panākumus, jo ģimenes dzīve tās saista.

— Vai tad jūs nekad nedomājat par precēšanos? — Jūdžins ziņkāri vaicāja.

— Nezinu, — viņa atbildēja, nojauzdama, ko Jūdžins grib sacīt. — Vispār tas ir nopietni apsverams jautājums. Mākslinieces stāvoklis šai ziņā ir v..., — viņa negribēja izrunāt vārdu «velnišķīgi», — grūts. Viņai par daudz ko jādomā.

— Piemēram?

— Nu, kaut vai par to, ko teiks publika, ko teiks viņas piederīgie, un par daudz ko citu. Īstenībā mums, māksliniekiem, vajadzētu piederēt pie kāda trešā dzimuma, būt kā tādām darba bitēm.

Jūdžins pasmaidīja. Viņš arī noprata, ko Kristīna grib sacīt. Taču to gan viņš nezināja, cik ilgi jau Kristīna lauza galvu par problēmu, kā apvienot personisko dzīvi ar savām mākslinieces dziņām. Viņa bija jau gandrīz nolēmusi, ka nesarežģīs savu mākslinieces karjeru ar precēšanos, jo pārāk skaidri zināja, ka iesācējai panākumi uz operas skatuves un it sevišķi izredzes uz spožiem panākumiem ārzemēs vienmēr lielā mērā atkarīgas no kāda mīlas sakara. Dažām bija izdevies no tā izvairīties, taču tādu nebija daudz. Kristīna bieži prātoja par to, vai viņai jāpaliek jaunavai valdošajai morālei par godu. Pēc vispārpieņemtajiem uzskatiem meitenēm vajadzēja glabāt nevainību, lai vēlāk izietu pie vīra, bet vai tas tik nepieciešams attiecībā uz viņu, un kā tas savienojams ar mākslinieces temperamenta prasībām? Domas par māti un tuviniekiem radīja viņai bažas. Viņa glabāja savu nevainību, taču jaunība un dedzīgais raksturs bija viņai sagādājuši jau diezgan daudz rūgtu brīžu. Un te nu bija gadījies Jūdžins, kas stāvokli padarīja vēl ļaunāku.

— Tā ir grūta problēma, — viņš sacīja līdzjūtīgi, prātodams,, kā Kristīna galu galā rīkosies. Jūdžins skaidri saprata, ka Kristīnas uzskati par laulību ir cieši saistīti ar attieksmēm pret viņu. Vai viņa grib ziedot mīlu uz mākslas altāra?

— Tā ir ļoti nopietna problēma, — viņa noteica un devās pie klavierēm, lai kaut ko uzdziedātu.

Jūdžinam radās iespaids, ka Kristīna grasās spert kādu izšķirošu soli. Kādu — par to viņš neuzdrīkstējās pat domāt, bet viņu ārkārtīgi interesēja, kā Kristīna atrisinās savu problēmu. Kristīnas izcilā brīvdomība pārsteidza Jūdžinu, tā veicināja viņa garīgā apvāršņa paplašināšanos. Viņš prātoja, ko sacītu viņa māsa Mirtla par meiteni, kura apspriež jautājumu par laulību kā pazīstamo «būt vai nebūt». Ko teiktu Silvija? Diezin vai daudzas meitenes tā spriež? Vairums viņam pazīstamo sieviešu bija konsekventākas šais jautājumos par Jūdžinu. Viņš atcerējās, ka reiz bija jautājis Rūbijai, vai viņa šādu «nelikumīgu mīlu» uzskata par grēku, un saņēmis noteiktu «nē».

— Daži domā, ka tas ir grēks, bet tas nenozīmē, ka arī man tā jādomā, — viņa bija atbildējusi. Un te ir vēl viena meitene un vēl viena teorija.

Viņi bieži runāja par mīlu, un Jūdžins klusībā sev jautāja, kāpēc Kristīna vēlas, lai viņš vasaru ierodas Florizelā. Nevar būt, ka viņa domātu... nē, viņa ir pārāk konservatīva. Tomēr tik daudz viņš zināja, ka Kristīna nedomā kļūt par viņa sievu, ka patlaban viņa vispār nedomā par ģimenes dzīvi. Redzams, viņai tikai gribas būt mīlētai, kaut uz brīdi.

Pienāca maijs, un Kristīnas koncerti izbeidzās, arī dziedāšanas stundas viņu vairs nesaistīja ar Ņujorku. Visu ziemu viņa bija braukājusi apkārt koncertēdama — uz Pitsburgu, Bufalo, Čikāgu, Sentpolu un tagad pēc šī grūtā darba aizbrauca ar māti uz Hagerstaunu, lai pēc dažām nedēļām dotos uz Florizelu.

«Kaut jūs būtu jau šeit!» viņa rakstīja Jūdžinam jūnija sākumā. «Mēness sirpis mirdz pār manu dārzu, un rozes ir pilnos ziedos. Cik saldas smaržas, cik sudrabaina rasa! Leknā zāle sniedzas līdz palodzei, un es dziedu, dziedu, dziedu!»

Jūdžinam gribējās pamest visu un sekot šim aicinājumam, bet viņš savaldījās, jo Kristīna rakstīja, ka pēc divām nedējām brauks uz kalniem. Turklāt viņam bija pasūtīta vesela sērija zīmējumu kādam žurnālam, viņu steidzināja, tāpēc viņš nolēma palikt tepat, kamēr pabeigs darbu.

Jūnija beigās viņš devās uz Zilo kori Pensilvānijas štata dienvidos, kur atradās Florizela. Sākumā viņš bija cerējis, ka Čenningi ielūgs viņu apmesties savā bungalo, bet Kristīna brīdināja viņu, ka prātīgāk un drošāk ir apmesties kādā no tuvākajiem hoteļiem. Tuvīno kalnu nogāzēs bija vairāki hoteļi, pie tam maksa svārstījās no pieciem līdz desmit dolāriem dienā. Kaut gan Jūdžinam tie bija pārāk lieli izdevumi, viņš tomēr nolēma braukt. Viņš gribēja būt kopā ar šo burvīgo meiteni, gribēja zināt, kāpēc viņa vēlējās, lai Jūdžins apmeklē viņu kalnos.

Viņam bija krājkasē ap astoņi simti dolāru, un viņš izņēma trīssimt dolārus šim izbraucienam. Viņš iegādājās Kristīnai visai glīti iesietu Vijonu, ko viņa ļoti mīlēja, un vairākus sējumiņus jauniznākušu dzejoļu. Tie lielākoties labi atbilda Jūdžina pašreizējam noskaņojumam: tie bija skumju apdvesti, sludināja dzīves nīcību un mūžīgās sāpes, kaut arī slavināja tās dievišķīgo daili.

Ap to laiku Jūdžins bija nācis pie slēdziena, ka nekādas aizkapa dzīves nav, ir tikai akls un tumšs spēks, kas bezmērķīgi rotaļājas ar cilvēku. Agrāk viņš bija neapzinīgi ticējis debesu esamībai un lauzījis galvu par to, vai elle pastāv. Grāmatas bija viņu droši izvadījušas pa loģikas un filozofijas ceļiem un līču loču taciņām. Viņš tagad bija īsts grāmatu rijējs un samērā loģisks domātājs. Viņš pat bija izēdies cauri Spensera «Pamatprincipiem», grāmatai, kas burtiski apsvieda viņa jēdzienus otrādi un uz ilgu laiku izmeta no ierastās gultnes. Tad viņš atgriezās pie Marka Aurēlija, Epikteta, Spinozas un Šopenhauera, un šie prātnieki sadragāja visas viņa līdzšinējās teorijas un piespieda sākt prātot par to, kas īsti ir dzīve. Izlasījis tādas grāmatas, viņš ilgi klaiņoja pa ielām, domādams par dabas spēku neizskaidrojamo rotaļu, par vielas sairšanu, par to, ka cilvēku domas ir tikpat nepastāvīgas kā mākoņu apveidi debesīs. Filozofijas teorijas rodas un zūd, sabiedriskās iekārtas nāk un iet, cilvēku rases dzimst un izmirst. Reiz viņš iegriezās Ņujorkas dabaszinātniskajā muzejā„ un ieraudzīja milzu skeletus, kas piederējuši aizvēsturiskiem dzīvniekiem, kuri apdzīvojuši zemi pirms diviem, trim vai pat pieciem miljoniem gadu. Un viņš brīnījās par tiem spēkiem, kas izsaukuši šos milzeņus dzīvē, lai tad ar tādu vienaldzību ļautu tiem aiziet bojā. Daba likās neticami izšķērdīga savas radības daudzveidībā, bet reizē pilnīgi vienaldzīga pret tās saglabāšanu. Viņš nāca pie slēdziena, ka viņš pats ir tikai tukša čaula, vāja atbalss, vēja nesta lapa, kurai nav nekādas nozīmes, un uz kādu laiku šī apziņa sagādāja viņam lielas mokas. Tā draudēja sadragāt viņa egoismu, nomākt visu viņa domājošās būtnes lepnumu. Viņš klīda pa pilsētu satriekts, aizvainots, nobēdājies kā nomaldījies bērns, tomēr viņa domas neatlaidīgi darbojās.

Tad viņš iepazinās ar Darvinu, Haksliju, Tindalu, Leboku, ar visu angļu domātāju plejādi, kura apstiprināja citu filozofu sākotnējos slēdzienus, tomēr atklāja viņam dabas metodēs skaistumu, lietderību, formu un ideju daudzveidību, un tas viņu apbūra. Viņš joprojām mīlēja lasīt dzejoļus un sacerējumus par dabaszinātniskiem un filozofiskiem jautājumiem, tomēr allaž bija sadrūmis. Dzīve šķita esam tumšu, bezmērķīgi svaidošos spēku rotaļa.

Tas, kā viņš piemēroja šīs domas dzīvei, labi raksturoja šo krasi individuālistiski noskaņoto cilvēku. Domas, ka skaistums uzplaukst tikai uz īsu brīdi, lai tad izgaistu, sagādāja skumjas. Domas, ka dzīve ilgst tikai septiņdesmit gadus, lai tad izzustu, radīja šausmas. Viņš un Andžela ir tikai nejauši, garā radniecīgi gadījuma paziņas, kuri nekad vairs nesastapsies visā mūžībā. Viņš un Kristīna, viņš un Rūbija, viņš un kaut kurš cits var pavadīt kopā tikai nedaudz laimīgu, starojošu brīžu, pēc tam iestājas lielais klusums, sairšana, un viņa, Jūdžina, vairs nebūs, šīs domas sāpināja un reizē vēl pastiprināja alkas izbaudīt dzīvi un mīlu, kamēr viņš ir zemes virsū. Ak, ja vienmēr varētu atrast aizmiršanos mīļotās apskāvienos!

Tādā noskaņojumā viņš aizbrauca uz Florizelu, pavadījis ceļā veselu dienu un nakti, un Kristīna, kura pati lāgiem tiecās paprātot un pafilozofēt, tūliņ ievēroja to. Viņa sagaidīja Jūdžinu stacijā pati savā elegantajā kabrioletā, lai brauktu pavizināties.

Kabriolets ritēja pa mīkstiem, dzelteniem putekļiem klātiem ceļiem. Kalnu rasa vēl sedza zemi, un savilgušie putekļi necēlās gaisā. Koku zaļie zari zemu nokārās pāri braucēju galvām, katrā ceļa līkumā pavērās burvīgas ainavas. Jūdžins noskūpstīja Kristīnu, jo tuvumā neviena nebija, un pagrieza viņas galvu uz savu pusi, lai piekļautos viņas lūpām.

— Laime, ka zirgs tik rāms, citādi mums klātos greizi. Kāpēc tu esi tik drūms? — Kristīna vaicāja.

— Es neesmu drūms... vai varbūt esmu? Pēdējā laikā tiku daudz ko pārdomājis, galvenokārt par tevi.

— Un domas par mani padara tevi drūmu?

— Zināmā mērā jā.

— Kāpēc tad tā, ser? — viņa izgudrēm bargi jautāja.

— Tu esi tik skaista, tik apburoša, bet dzīve ir tik īsa.

— Un tev atlicis tikai piecdesmit gadu, ko mani mīlēt! — viņa iesmējās, aprēķinājusi viņa vecumu. — Ak Jūdžin, kāds zēns tu vēl esi! Pagaidi mirkli, — viņa pēc brītiņa piebilda un apturēja zirgu zem ceļmalas kokiem. — Paturi, — viņa sacīja, pasniegdama viņam grožus, un, kad viņš tos saņēma, Kristīna apskāva viņa kaklu. — Ak tu nelga! Es tevi mīlu, mīlu, mīlu! Es nekad vēl neesmu sastapusi tādu cilvēku kā tevi. Vai tas tevi neiepriecina? — Un viņa šķelmīgi ielūkojās jauneklim acīs.

— Jā, bet ar to man nepietiek, — viņš atbildēja. — Septiņdesmit gadi nespēj mani apmierināt. Tādai dzīvei kā pašreiz pat mūžības par maz.

— Jā, tādai kā pašreiz, — viņa atkārtoja kā atbalss, satverdama grožus, jo arī viņu pārņēma Jūdžina noskaņojums, viņa alkas pēc mūžīgas jaunības un mūžīgā skaistuma, pēc visa tā, kas dzīvo tikai mirkli un kas lemts ātrai iznīcībai.

XXIV n o d a ļ a

Jūdžins pavadīja kalnos septiņpadsmit dienas Kristīnas sabiedrībā un nonāca līdz tādai pacilātībai, kādu nekad nebija pārdzīvojis. Pirmkārt, viņš nekad nebija sastapis Kristīnai līdzīgu sievieti, tik skaistu, tik pilnīgu fiziski, ar tik asu prātu un izsmalcinātu mākslas uztveri. Kristīna prata pārsteidzoši aši uztvert visu, ko Jūdžins gribēja sacīt. Viņas domas un jūtas padarīja Jūdžinu neizsakāmi bagātu. Arī Kristīna, tāpat kā viņš, daudz domāja par dzīves noslēpumiem, par sarežģīto cilvēka organismu, par tā mīklainajām funkcijām, par to apzinātajām un neapzinātajām izpausmēm un savstarpējo sakarību. Cilvēciskās kaislības, alkas un prasības šķita viņai kā sarežģīts ornaments, kuru viņai patika vērot. Viņai nebija laika mierīgi nosēsties un izdomāt līdz galam savas domas, nebija vēlēšanās rakstīt, taču viņa ar savu izteiksmīgo dziedāšanu prata izpaust to skaisto un cēlo, ko izjuta. Reizēm viņa prata arī runāt — runāt skaisti, ar dzejisku grūtsirdību, kaut viņas jaunajās asinīs kūsot kūsoja tik daudz drosmes un spēka, ka viņu nebiedēja neviena dzīves stadija, arī tas ne, ko daba izdarīs ar to niecīgo vielas daudzumu, no kura viņa radīta, kad pienāks laiks izgaist izplatījumā. — Mēs visi esam pakļauti laikam un pārmaiņām, — viņa mēdza sacīt Jūdžinam, un viņš drūmi locīja galvu.

Hotelis, kurā Jūdžins bija apmeties, pārsteidza viņu ar vēl neredzētu greznību. Nekad mūžā viņam nebija bijis tik daudz naudas, un nekad viņš nebija juties spējīgs šķiest to bez apdoma. Viņam bija viena no labākajām istabām hotelī, jo izvēloties viņš bija vadījies no Kristīnas ieskatiem. Pēc Kristīnas padoma viņš vairākkārt bija uzaicinājis viņu ar tās brāli un māti uz pusdienām, — pārējie ģimenes locekļi vēl nebija ieradušies. Savukārt viņu uzlūdza uz brokastīm, lenču vai pusdienām bungalo.

Kristīna lika Jūdžinam noprast, ka nolēmusi pavadīt viņa sabiedrībā iespējami daudz laika, tāpēc viņa ieteica visādas ekskursijas uz trim tuvākajiem kalniem — Augsto kalnu, Drosminieku un Dūmeni. Viņa zināja, kur septiņu, desmit vai piecpadsmit jūdžu rādiusā ir labi hoteļi, kur var braukt ar vilcienu vai kabrioletu, lai atgrieztos mājup mēnesnīcā. Viņa bija atklājusi meža biezoknī vai birztalā pāris jauku vietiņu, kur starp kokiem bija nelielas laucītes; tur viņi pakāra šūpuļtīklu, nolika blakus dzeju krājumiņus un baudīja sarunu un mīlas glāstu priekus.

Šīs pastaigas divatā skaistajās jūnija dienās, kad debesīs nebija neviena mākonīša, ietekmēja Kristīņu uz tādu lēmumu, par kuru Jūdžins nebūtu iedrošinājies pat sapņot. Viņi pakāpeniski pārdzīvoja visas mīlas stadijas. Viņi daudz runāja par kaislību un mīlu un ar sašutumu noraidīja domu, ka pašā intīmākajā vīrieša un sievietes tuvībā varētu būt kas apgrēcīgs. Beidzot Kristīna vaļsirdīgi sacīia:

— Es negribu precēties. Laulības dzīve nav man piemērota — vismaz tik ilgi ne, kamēr nebūšu guvusi nopietnus panākumus. Es labāk pagaidīšu, man pietiek, ja vien varu piederēt tev un saglabāt brīvību.

— Kāpēc tu gribi piederēt man? — Jūdžins pārsteigts jautāja.

— Es vēl neesmu pārliecināta, vai es to gribu. Man pietiktu ar tavu mīlu vien, ja tas tevi apmierinātu, bet es gribu darīt tevi laimīgu. Es gribu dot tev visu, ko tu vēlies.

— Tu esi dīvaina meitene, — noteica viņas iemīļotais, noglāstīdams viņas augsto pieri. — Es tevi nesaprotu, Kristīn, nevaru aptvert, kā tu esi nākusi pie tādām domām. Kāpēc tu esi tā izlēmusi? Ja kaut kas notiks, tad zaudētāja būsi tu.

— O nē, — viņa pasmaidīja. — Tādā gadījumā es tevi apprecētu.

— Kā, tu esi gatava spert tādu soli tikai tāpēc, ka mīli mani un gribi, lai es būtu laimīgs! — viņš apklusa.

— Es pati lāgā nesaprotu, manu dārgo zēn, — viņa atbildēja, — bet esmu ar mieru to darīt.

— Bet, ja tu esi ar mieru to darīt, kāpēc tad tu nevari dzīvot ar mani kopā kā mana sieva? To es nesaprotu.

Viņa aptvēra ar plaukstām Jūdžina seju.

— Man šķiet, ka es pazīstu tevi labāk nekā tu pats. Manuprāt, tu nebūsi laimīgs, ja apprecēsies. Var gadīties, ka tu mani vairs nemīlēsi, vai es nemīlēšu vairs tevi. Iespējams, ka tu nožēlotu savu soli. Ja mēs varam pašreiz būt laimīgi, tad iespējams sasniegt tādu kulminācijas punktu, pēc kura tu vairs neko nevēlies. Un tad es vēlāk nemocīšos ar domām, ka mēs nekad neesam iepazinuši laimi.

— Kas par loģiku! — viņš izsaucās. — Tu laikam gribi sacīt, ka pienāks bridis, ka tu mani vairs nemīlēsi?

— O nē! Es tevi mīlēšu, tikai citādi nekā pašreiz. Kā tu nesaproti, Jūdžin, — es taču gribu just gandarījumu, ka tad, ja mums arī vajadzētu šķirties, es tomēr būšu devusi tev visu, kas man ir.

Jūdžinu pārsteidza tas, ka viņa spējīga tā domāt un prātot. Cik dīvains, fatālistisks noskaņojums, kāda tieksme uzupurēties! Vai tiešām tā spējīga spriest jauna, skaista, apdāvināta meitene? Vai kāds cilvēks zemes virsū noticētu, ja tam pastāstītu? Jūdžins palūkojās Kristīnē un skumji pašūpoja galvu.

— Cik sāpīgi, ka nav iespējams saglabāt uz visiem laikiem to, kas dzīvē ir vislabākais, — viņš nopūtās.

— Tu gribi pārāk daudz, manu dārgo zēn, — viņa atbildēja. — Īstenībā tev tikai šķiet, ka tu gribētu visu saglabāt. Nē, tu gribi, lai viss paiet. Tu nejustos apmierināts, dzīvodams visu mūžu kopā ar mani, es to zinu. Tāpēc ņem, ko tev dāvā dievi, un nenožēlo neko. Dzen projām domas, to tu labi proti.

Jūdžins strauji apskāva Kristīņu. Viņš skūpstīja meiteni bez gala; aizmirsis viņas apskāvienos visas savasagrākās aizraušanās. Un Kristīna atdevās viņam ar prieku un līksmi, atkārtodama vienā laidā, ka ir laimīga.

— Ja tu pats varētu redzēt, cik tu esi labs pret mani, tad tu ne par ko nebrīnītos, — viņa paskaidroja.

Jūdžins nāca pie slēdziena, ka Kristīna ir visapbrīnojamākais radījums, ko viņš jebkad pazinis. Neviena sieviete nav viņu tik nesavtīgi apveltījusi ar savu mīlu. Nevienai pazīstamai sievietei nav bijis tik daudz vīrišķības un drosmes, lai tik vienkārši un tieši dotos pretim savam mērķim. Kad viņš klausījās, ka tik apdāvināta māksliniece, tik skaista meitene aukstasinīgi apsver, vai vērts upurēt tikumību mīlas dēļ, vai mākslas kalpotājiem piemērota laulības dzīve tās pašreizējās formās, vai viņai jāizbauda Jūdžina mīla tagad, kamēr abi jauni, jeb vai jāpakļaujas morāles normām un jāļauj jaunībai aizsteigties, — tad Jūdžina tradīcijās iekaltā dvēsele izjuta sašutumu, jo galu galā par spīti tieksmei pēc personiskās brīvības, par spīti šaubām un morāliem sofismiem viņš joprojām izjuta dziļu cieņu pret tādu ģimeni, kādu nodibinājis Džotems Blū un viņa sieva, un pret tās sekām — normālu, veselīgu, ar pienākuma apziņu apveltītu jauno paaudzi. Daba droši vien izšķiedusi daudz pūļu un mēģinājumu, iekams izveidojusi šodienas cilvēku, un diezin vai tā tik viegli atteiksies no panāktā. Un vai patiešām nepieciešams no tā visa atteikties? Vai viņš pats vēlējās redzēt tādu kārtību pasaulē, kad sieviete būtu ar mieru pieņemt viņu uz laiku, kā to dara Kristīna, un pēc tam pamest? Šis jaunais pārdzīvojums lika Jūdžinam daudz domāt, tas apgāza visas viņa teorijas un uzskatus, sameta vienā jūklī visus priekšstatus par dzīvi, kuri viņam bija paspējuši izveidoties. Viņš lauzīja galvu par to, cik sarežģīta ir mīla un dzīve, un, sēdēdams uz hoteļa plašās terases, domāja bez gala par to, kāda ir īstā atbilde un kāpēc viņš nevar kā citi vīrieši palikt uzticīgs vienai sievietei un justies laimīgs. Viņš jautāja sev, vai tā patiešām ir un vai viņš tomēr nevar būt uzticīgs. Iespējams, ka var. Viņš zināja, ka vēl līdz šim nav izpratis skaidri pats sevi, ka neprot valdīt pār savu gribu un savām spējām.

Šīs svētlaimīgās dienas viņu dziļi ietekmēja. Viņš bija pārsteigts par to, kādu pilnību dzīvē var sasniegt atsevišķos retos mirkļos. Augstie, klusie kalni, tik vienveidīgi, tik zaļi un miera pilni, sniedza atpūtu viņa dvēselei. Reiz viņi abi ar Kristīņu uzkāpa kalnā, kas slējās divu tūkstošu pēdu augstumā un valdīja, kā Jūdžinam šķita, pār visām šās zemes valstīm un bagātībām — pār milzīgajiem zaļu pļavu klajiem, pār tīrumu rūtīm, pār sīkajiem ciematiem un pilsētām, pār zaļajiem pakalniem, kuri atstatāk stāvēja draudzīgā saimē kā brāļi.

— Paskaties uz to vīru dārziņā, — Kristīna norādīja uz kādu sīku radījumu, kas skaldīja malku mājiņas priekšā labu jūdzi no šejienes.

— Kur? — Jūdžins jautāja.

— Skaties tur, uz sarkano klēti, tūliņ aiz koku pudura, — vai vēl neredzi? Tur aiz pļavas, kur ganās govis.

— Es neredzu nekādas govis.

— O, Jūdžin, cik tev vāja redze!

— Ā, nu es redzu, — jauneklis atbildēja, saspiezdams Kristīnas pirkstus. — Viņš izskatās pēc tarakāna, vai ne?

— Jā, — viņa iesmējās.

— Cik pasaule ir plaša, un cik mēs esam niecīgi! Padomā par šo sīko radījumu ar visiem tā sapņiem un cerībām, ar visu viņa smadzeņu un nervu mašinēriju un saki, — vai kādam dievam rūp šis radījums? Vai viņš var paturēt to prātā, Kristīn?

— Protams, dievs nevar nodarboties ar katru atsevišķu indivīdu, mans dārgais. Viņš varētu tikai paturēt prātā cilvēku vispār vai cilvēku dzimumu visumā. Taču arī par to es neesmu pārliecināta, manu mīļo zēn. Es zinu tikai to, ka esmu šobrīd laimīga.

— Es tāpat, — viņš atsaucās kā atbalss.

Viņi joprojām kavējās pie šās problēmas, pie jautājuma par dzīvības izcelšanos, par tās mērķi, par zemes ilgo un grūto mūžu, par vairošanās un izmiršanas cikliem, kas šķita stihiski uzbrāzmojam atsevišķos periodos.

— Šos jautājumus mēs nespējam atrisināt, Eugenio mio [Mans Eižen (itāl.)], — viņa sāka beidzot smieties. — Iesim labāk uz mājām. Nabaga dārgā māmuļa varbūt jau raizējas par savu Kristīnu. Manuprāt, viņa sāk nojaust, ka esmu tevī iemīlējusies. Viņa izturas vienaldzīgi pret to, cik vīriešu manī iemīlas, bet, līdzko es sāku izrādīt kādam kaut vismazāko priekšrocību, tā viņa uztraucas.

— Un vai daudzreiz šādas priekšrocības ir izrādītas? — Jūdžins jautāja.

— Nē, bet tomēr nejautā. Kāda tam nozīme? Vai tev nav vienalga, Jūdžin? Šobrīd es mīlu tevi.

— Es nezinu, vai tas ir vienalga vai nav, — viņš atbildēja, — bet man sāpīgi domāt par tavu pagātni. Es nevaru pateikt, kāpēc, tomēr tā ir.

Viņa domīgi raudzījās tālumā.

— Šā vai tā, bet neviens cilvēks nav man bijis tik tuvs kā tu. Vai ar to nepietiek? Vai tas neizsaka visu?

— Jā, jā, dārgā, tas izsaka visu. Jā, jā, visu. Piedod man. Es vairs neraizēšos par to.

— Lūdzu, nedari tā, — viņa sacīja, — jo tu sāpini tikpat daudz mani kā sevi.

Bija vakari, kad Jūdžins sēdēja uz kādas no lielajām terasēm un vēroja, kā lejā gatavojas uz dejām un izkar starp kolonām ķīniešu latemiņas, kas izstaro maigu gaismu. Viņam patika noskatīties, kā pulcējas vīrieši un sievietes no vasaras kolonijas. Sievietes bija ģērbušās caurspīdīgos, baltos tērpos un baltās kurpītēs, vīrieši baltos audekla un flaneļa uzvalkos, visi jautri tērzēja. Kristīna mēdza ierasties šādos sarīkojumos mātes un brāļa pavadībā tik burvīga baltā audekla vai mežģinēm rotātā batista tērpā, un viņš turējās nomaļus, sarūgtināts, ka nav visā pilnībā apguvis dejas mākslu. Dejot viņš prata, bet nebūt ne tā, kā Kristīnas brālis vai dučiem citu vīriešu, kuri viegli slīdēja pa vaskoto , grīdu, un tas viņu sāpināja. Dažreiz pēc skaistā vakara, pavadīta kopā ar mīļoto, viņš sēdēja viens pats, sapņodams par apkārtējās dabas skaistumu. Zvaigznes laistījās kā neskaitāmi dimanta graudi, ko pabēris ar devīgu roku kāds vienaldzīgs sējējs. Tālumā slējās tumšas kalnu grēdas. Visur valdīja miers un klusums.

Kāpēc dzīve nevar vienmēr būt tāda, Jūdžins prātoja un pats sev atbildēja saskaņā ar savu filozofiju, ka ar laiku tas viss kļūtu nāvējoši garlaicīgs kā jebkurš daiļums, kas nav pakļauts pārmaiņām. Cilvēka dvēsele alkst pēc kustības, nevis pēc miera. Miers derīgs pēc darbības uz īsu brīdi, tad atkal jādarbojas... Tā tam jābūt. To viņš saprata.

Pirms atgriešanās Ņujorkā Kristīna viņam sacīja:

— Tagad, kad mēs atkal satiksimies, es būšu tev mis Čenninga, tu man — misters Vitla. Mēs tik tikko vairs atcerēsimies, ka esam pavadījuši kādu laiku kopā. Mums būs pat grūti ticēt, ka esam redzējuši to, ko redzējām, un darījuši to, ko darījām.

— Kristīn, tu runā tā, it kā starp mums viss būtu beidzies. Tā taču nav, vai ne?

— Ņujorkā nekas tamlīdzīgs nevar notikt, — viņa nopūtās. — Man nebūs laika, un arī tev ir jāstrādā.

Viņas balsī skanēja stingra apņemšanās.

— O, Kristīn, nerunā tāl Es nevaru tam ticēt. Lūdzu, nerunā tā!

— Labi, es nerunāšu, — viņa atbildēja. — Redzēsim. Pagaidīsim, kamēr es atgriezīšos.

Jūdžins atvadoties skūpstīja viņu neskaitāmas reizes un uz sliekšņa vēlreiz apskāva un cieši piekļāva pie krūtīm.

— Vai tu izsvītrosi mani no savas atmiņas? — viņš jautāja.

— Nē, tu to izdarīsi. Tikai atceries vienu, dārgais: tu saņēmi visu, ko vēlējies, vai ne? Ļauj man palikt tavai meža nimfai. Pārējais ir dzīves ikdienība.

Viņš atgriezās hotelī ar sāpēm sirdī, jo apzinājās, ka viņi izbaudījuši visu, kas viņiem lemts. Kristīna bija kopā ar viņu izsmēlusi visā pilnībā savu vasaru un atdevusies viņam līdz galam. Nu viņa gribēja būt brīva, lai varētu strādāt. Jūdžins nespēja to saprast, bet zināja, ka tā ir.

XXV n o d a ļ a

Ir gaužām bēdīgi atgriezties vasaru svelmīgā pilsētā pēc kalnos pavadītām brīnišķīgām dienām. Jūdžina sirdī vēl vienmēr valdīja kalnu klusums, ašo strautu mirdzums un čalas, vanagu, ērgļu un liju planējums kristāldzidrajā zilgmē. Sākumā viņš jutās vientuļš un nomākts, nespējīgs atgriezties normālajā dzīvē un darbā. Šad tad kā mazi suvenīri, atgādinot neseno laimi, ieradās vēstules vai zīmītes no Kristīnas, taču viņu mocīja nojautas, kas bija radījušas bažas jau šķiršanās brīdī, proti, ka viņu laime beigusies.

Vajadzēja rakstīt Andželai. Viņš bija pilnīgi aizmirsis Andželu, kamēr atradās kalnos. Viņam agrāk bija izveidojies paradums rakstīt viņai vismaz katru trešo vai ceturto dienu, un, lai gan pēdējā laikā viņa vēstulēs nebija vairs agrākās kvēles, tās tomēr tika sūtītas diezgan regulāri. Bet nu, kad viņš bija tik pēkšņi apklusis uz veselām trim nedējām, Andžela nobijās, ka viņš būs saslimis, lai gan kaut kur dziļi dvēselē jau modās aizdomas par iespējamām pārmaiņām. Vēstulēs viņš aizvien retāk pieminēja priekus, ko viņi kopīgi pārdzīvojuši, laimi, kas viņus gaida, un aizvien vairāk pievērsās lielpilsētas dzīves krāsainības un savdabības aprakstiem un saviem godkārajiem centieniem. Andžela tomēr bija noskaņota daudz ko piedot, paturēdama prātā, ka Jūdžins dara visu, lai gūtu panākumus un nodrošinātu viņiem abiem kopdzīves iespējas. Taču izskaidrot trīs nedēļas ilgu klusēšanu bez nopietniem iemesliem bija grūti.

Jūdžins to saprata. Viņš mēģināja attaisnoties ar slimību, rakstīja, ka nule piecēlies no gultas un jūtas mazliet labāk, taču šiem paskaidrojumiem skanēja cauri kaut kas neīsts. Andžela lauzīja galvu, kas noticis. Vai viņš tikai nav padevies mākslinieku izlaidīgās dzīves kārdinājumiem? Viņa mocījās ar šaubām un bažām, jo Jūdžins joprojām nenoteica galīgo dienu viņu kāzām, bet laiks gāja uz priekšu.

Andželas stāvoklis bija jo grūtāks tāpēc, ka ar Jūdžinu saistījās visas viņas cerības. Viņa bija piecus gadus vecāka par Jūdžinu. Viņa jau sen bija pazaudējusi to jaunības un draiskulības košumu, kas piemīt meitenei no astoņpadsmit līdz divdesmit diviem gadiem. Šis īsais laika sprīdis, kad meitene zied kā roze un izstaro dāsnas, jaunas, svaigas dzīves mirdzumu un krāsas, viņai jau atradās aiz muguras. Priekšā bija neizbēgamais ceļš lejup, pretī ikdienišķai, skarbai un grūtību pilnai eksistencei. Dažām sievietēm šie vītuma gadi rit lēni, jaunības aromāts turas ilgi, un nav sevišķas nepieciešamības tverties pie šuvējas, parfimēra un juveliera mākslas. Citām šis periods aizrit strauji, un nekādi līdzekļi nav spējīgi apturēt postījumus, ko rada trauksmainu ilgu pilna, neapmierināta dvēsele. Dažreiz uzmanīgi lietota kosmētika lēna norieta gadījumos sniedz sievietei gandrīz vai nevīstošu burvību, it īpaši tad, kad fizisko skaistumu atbalsta garīgais un visam pievienojas gaume un takta sajūta. Andžela bija laimīga, jo viņas vītums ritēja lēni, turklāt viņu glāba iztēles un jūtu kvēle. Tomēr iekšējā degsme un bažas būtu uzspiedušas viņai vecavas zīmogu, ja nebūtu ģimenes labvēlīgās ietekmes un laimīgās vai nelaimīgās sastapšanās ar Jūdžinu, kad viņa jau bija gatava pārvilkt svītru saviem sapņiem par mīlu. Viņa nepiederēja pie tā jaunā tipa meitenēm, kuras alkst rast savu ceļu plašajā pasaulē, lai augtu, attīstītos, piepildītu savas īpatnējās intereses dzīvē. Drīzāk viņu varēja pieskaitīt pie tām ģimenes pavarda kopējām, kuras sapņo par vīru, kas būtu aptekams un lutināms. Un nu viņas brīnišķīgajam, skaistajam sapnim par laimi ar Jūdžinu draudēja katastrofa, un vienīgās izredzes bija arī turpmāk vilkt dzīvi kā skopi atalgotai lauku skolotājai — apnicīgu, vienmuļu, nāvējoši garlaicīgu dzīvi.

Tikmēr Jūdžins, vasarai ejot uz beigām, paplašināja savu paziņu skaitu. Makhjū un Smaits bija aizbraukuši uz visu vasaru pie tuviniekiem, un Jūdžins, nīkdams vientulībā, izbaudīja lielu atvieglinājumu, iepazīdamies kāda žurnāla redakcijā ar Normu Vitmoru, tumšmati, strauju, drosmīgu un visai ekspansīvu žurnālisti un teicamu redaktori, kura ieinteresējās par viņu tāpat kā daudzas citas. Viņus iepazīstināja šā žurnāla mākslas n o d a ļ as vadītājs Jans Jensens. Patērzējusi kādu brīdi ar jauno mākslinieku, Norma piedāvājās parādīt viņam savu kabinetu.

Viņa ieveda Jūdžinu mazā istabiņā, sešreiz astoņas pēdas lielā, kur atradās viņas rakstāmgalds. Jūdžins ievēroja, ka viņa ir kalsnēja, ar dzeltenīgu sejas krāsu, vienos gados ar viņu vai mazliet vecāka, asprātīga un moža. Jūdžina uzmanību saistīja viņas rokas — smalkas, skaisti veidotas, kas liecināja par mākslinieces dabu. Viņas acīs liesmoja dīvaina uguns, un vaļīgais tērps liecināja par labu gaumi. Viņi sāka runāt par Jūdžina zīmējumiem, kurus viņa labi pazina un apbrīnoja, un tad viņa ielūdza Jūdžinu pie sevis mājās. Jūdžins vēroja Normu un pats neapzinoties vērtēja viņu.

Kristīnas vēl nebija pilsētā, tomēr atmiņas par viņu neļāva Jūdžinam rakstīt Andželai kā senāk un apzvērēt uzticību. Taču Andžela aizvien vēl šķita viņam apburoša. Viņš centās sev iegalvot, ka jāraksta viņai regulāri un ka drīz vajadzēs braukt uz Blekvudu un precēties. Jau tuvojās laiks, kad viņš būs spējīgs uzturēt Andželu un noīrēt pats savu studiju, ja viņi dzīvos taupīgi. Taču īstenībā viņam nemaz negribējās precēties.

Viņš bija pazīstams ar Andželu jau trīs gadus. Pusotra gada viņi nebija redzējušies. Pēdējā gadā viņa vēstulēs aizvien mazāk tika runāts par viņu attieksmēm un aizvien vairāk par daudz ko citu. Viņam jau grūti nācās rakstīt parastās mīlas vēstules. Tomēr viņš stūrgalvīgi centās nemeklēt tam iemeslus, viņš baidījās aukstasinīgi analizēt savas jūtas. Viņš baidījās no sāpīgā slēdziena, ka nevar precēt Andželu un ka jālūdz, lai Andžela atbrīvo viņu no dotā vārda. To viņš negribēja darīt. Viņš vilka visu garumā, žēlodams Andželas aizejošo jaunību, viņas neapšaubāmo mīlu, apzinādamies, ka bijis netaisns pret Andželu, jo atņēmis viņai tik daudz gadu un nav ļāvis citādi iekārtot savu dzīvi, un saprazdams, cik neapskaužams būs Andželas liktenis, ja viņai vajadzēs paziņot tuviniekiem, ka Jūdžins viņu pametis. Jūdžinam briesmīgi negribējās darīt kādam pāri. Viņam bija smagi apzināties, ka sagādājis kādam ciešanas, un viņš nevarēja neapzināties, ka tas ir noticis. Viņš bija pārāk mīkstsirdīgs. Viņš bija solījies Andželu precēt, iedāvājis viņai gredzenu, lūdzis gaidīt uz viņu, rakstījis viņai liekuļota maiguma un ilgu pilnas vēstules. Un nu pēc trim gadiem apkaunot meiteni viņas jaukās ģimenes, vecā Džotema, mātes, māsu un brāļu acīs — tā likās tāda nežēlība, ka viņš neiedrīkstējās par to pat domāt.

Andžela ar savu slimīgi aizdomīgo, kaislo un biklo raksturu, protams, juta katastrofas tuvošanos. Viņa kvēli mīlēja Jūdžinu, un viņas ilgi valdītā kaisles uguns gaidīja tikai izdevīgu signālu visus šos gadus, lai uzšautos augstās liesmās, un šāds signāls varēja būt vienīgi laulība. Tomēr Jūdžins ar savām apburošajām manierēm un pievilcību, nemaz jau nerunājot par juteklību, kas viņā uzliesmoja zināmos brīžos, un par izsmalcinātajiem argumentiem, kad runa bija par dzimumjautājumiem, bija iedvesis viņai tik pilnīgas cerības uz viņas sapņu piepildīšanos, ka viņa jau bija gatava upurēt savu jaunavību. Viņu mocīja atmiņas par to vienīgo un neaizmirstamo vakaru. Ja nu Jūdžina mīla pārvēršas pilnīgā vienaldzībā, vai tad nebūtu bijis labāk atdoties viņam? Kāpēc viņa bija centusies sevi glābt? Iespējams, ka viņai būtu piedzimis bērns un Jūdžins būtu palicis uzticīgs aiz līdzcietības un pienākuma jūtām. Viņa vismaz būtu izbaudījusi visaugstāko sievietes laimi — liesmainu saplūšanu ar savu iemīļoto, un pašā ļaunākajā gadījumā viņa varētu mirt.

Andžela neviļus iedomājās par mazo, rāmo ezeriņu netālu no tēva mājas, kura spožajā virsmā atspoguļojās debesis, un iztēlojās, kā gulēs ezera smilšainajā klēpī, ja Jūdžins viņu atstās: gaišie mati izjukuši, ūdens kustina to šķipsnas, acis slēgtas uz mūžību, rokas sakrustotas uz krūtīm. Tomēr viņas iztēle pārspēja drosmi. Viņa nespēja neko tamlīdzīgu izdarīt, vienīgi sapņot par to, un tas viņas sāpes tikai pastiprināja.

Jo vairāk laiks gāja uz priekšu un Jūdžina kvēle šķita neatplaukstam, jo Andželu vairāk mocīja neatrisinātā mīlas problēma un domas, kā atgūt Jūdžinu. Pēdējā apciemojuma reizē jauneklis tā bija traucies viņu iegūt, tik kvēli aprakstījis savu mīlu, ka viņai vēl tagad vajadzēja šiem apgalvojumiem ticēt, kaut arī šķiršanās un vētrainā galvaspilsētas dzīve būtu uz laiku izdzēsusi Andželu no Jūdžina atmiņas. Andželai ienāca prātā izteiciens, ko viņi ar Jūdžinu bija dzirdējuši kopīgi apmeklētajā operetē: «Šķiršanās ir tumša telpā, kur iemīlējušies attīsta negatīvus,» — un tas ļoti atbilda pašreizējam stāvoklim. Ja varētu atdabūt Jūdžinu, ja viņš pēkšņi atrastos viņas tuvumā, agrākā liesma aizdegtos no jauna, un tad viņa varbūt atrastu iespēju atdoties Jūdžinam. Viņa nebija izdomājusi līdz galam, kā to izdarīt, bet neskaidra doma par pašuzupurēšanos jau šad tad pavīdēja viņas apziņā un mocīja viņu.

To visu diezgan lielā mērā veicināja pārbaudījumi, kas bija jāiztur mājās. Viņas māsu Marietu ielenca pielūdzēji, kuri traucās pie viņas kā bites pie zieda medainās rasas, un Andžela saprata, ka viņa šo jauniešu acīs nav nekas vairāk kā audzinātāja, kas pielikta uzraudzīt jaunāko māsu. Tēvs un māte ar nožēlu noskatījās uz Andželu, apbēdināti, ka tik labai meitenei jācieš kāda pārpratuma dēļ. Viņai pilnīgi neizdevās noslēpt savas jūtas, un vecāki šad tad manīja, ka viņa ir nelaimīga. Viņa savukārt saprata, ka vecākiem tas ir skaidrs. Bija grūti stāstīt brāļiem un māsām, kuri dažreiz apvaicājās par Jūdžinu, ka viss kārtībā, un nespēt pateikt, ka Jūdžins drīz ieradīsies pēc viņas.

Marieta sākumā apskauda māsu. Viņai pat ienāca prātā, ka viņa varētu atkarot Jūdžinu, viņu atturēja tikai domas par Andželas gadiem un par to, ka māsa nebauda vīriešu piekrišanu. Bet tagad, kad kļuva skaidrs, ka Jūdžins novēršas no Andželas vai vismaz nepieļaujamā kārtā vilcinās ar kāzām, Marietai kļuva māsas no sirds žēl. Reiz agrā jaunībā viņa bija izsacījusies Andželai: — Es būšu laipna pret vīriešiem. Tu esi par vēsu. Tu nekad nedabūsi vīru. — Andžela toreiz saprata, ka galvenais nav vēsums, bet instinktīvais aizspriedums pret tā tipa vīriešiem, ar kādiem iznāca sastapties. Jāteic, ka ikdienišķi vīrieši arī neiemīlējās viņā, tāpat arī viņa neatrada nekādas patikas šo vīriešu sabiedrībā. Tikai Jūdžinam izdevās iedegt viņā mīlas liesmu, un, iepazinusies ar šīm jūtām, Andžela nevarēja vairs pievērsties citam. Marieta saprata arī to. Un nu šo triju gadu laikā Andžela bija galīgi atstūmusi visus savus pielūdzējus un zaudējusi arī pašu uzticīgāko — Viktoru Dīnu. Vienīgais, kas vēl glāba viņu no galīgas noziedēšanas, bija romantiskais noskaņojums, kas saglabāja jaunu viņas ārieni un svaigas viņas jūtas.

Baidīdamās tapt pamesta, Andžela vairākkārt lika vēstulēs Jūdžinam manīt, ka viņam vajadzētu atbraukt uz šejieni, un pauda cerību, ka viņš nevilcināšoties ilgāk ar kāzām, ja tas saistīts ar materiālām grūtībām. Viņa atkal un atkal uzsvēra, ka būšot laimīga ar Jūdžinu arī būdiņā un ka bezgala ilgojoties pēc viņa. Jūdžins gribot negribot sāka prātot, kā rīkoties.

Šais apstākļos Andželai bija tā priekšrocība, ka viņa valdzināja Jūdžinu fiziski daudz vairāk par jebkuru citu sievieti. Viņai piemita kaut kas tāds, kas solīja Jūdžinam daudz spēcīgāku, dziļāku un ilgstošāku baudu nekā viņš līdz šim pazinis. Viņš atcerējās burvīgās dienas, pavadītas kopā ar Andželu, un it īpaši to neaizmirstamo vakaru, kad viņa bija lūgusi paglābt viņu no sevis pašas. Vasarīgo dienu skaistums, laipnās, saskanīgās ģimenes pievilcība, ziedu aromāts un koku pavēnis radīja tādu fonu, kurā Andželas valdzinošais tēls saglabāja vēl šobaltdien savu svaigumu. Vai viņš varēja vienaldzīgi aizmest šo brīnišķo ziedu, pārtraukt šo nepabeigto romānu?

Tolaik Jūdžinam nebija nekādu mīlas sakaru. Miriama Finča bija pārāk konservatīva un intelektuāla, Norma Vitmora nepievilka viņu kā sieviete. Pārējās skaistā dzimuma pārstāves, ar kurām viņam bija gadījies iepazīties, nevaldzināja viņu, tāpat kā viņš tās. Viņš jutās garīgi vientuļš, un šāds stāvoklis aizvien padarīja viņu sevišķi jūtīgu. Viņš nevarēja saņemties un secināt, ka romāns ar Andželu jāizbeidz.

Marieta, kādu laiku vērodama vecākās māsas mīlas dēku, nāca pie slēdziena, ka jāmēģina Andželai palīdzēt. Andžela, acīm redzot, slēpj dziļi sirdī bēdas, kas laupa viņai mieru un garīgo līdzsvaru. Viņa ir nelaimīga, un tas Marietu skumdināja. Marieta mīlēja māsu no sirds, kaut gan Jūdžins būtu varējis kļūt abām par strīda ābolu. Reiz Marietai ienāca prātā, ka vajadzētu aizrakstīt Jūdžinam draudzīgu vēstuli un pastāstīt par visu. Marieta bija pārliecināta, ka Jūdžins ir labs un godīgs pēc dabas un mīl Andželu. Iespējams, Andželai taisnība, un Jūdžins vilcinās tikai aiz vēlēšanās sagādāt pietiekošus līdzekļus ģimenes dzīvei. Varbūt, ja nopietni parunātu ar viņu, viņš mestu pie malas dzīšanos pēc bagātības un saprastu, ka labāk savienoties ar Andželu tagad, kamēr viņi abi ir jauni, nekā gaidīt, kad abi kļūs tik veci, ka viss kopdzīves jaukums būs zaudēts uz mūžīgiem laikiem. Viņa ilgi prātoja par to, apsvērdama, ka Andžela ir lielas laimes vērta, un beidzot, saņēmusi drosmi, uzrakstīja Jūdžinam vēstuli un nosūtīja to.

«Dārgais Jūdžin!

Jūs būsiet pārsteigts, saņemdams manu vēstuli, tikai lūdzu — nevienam ne vārda, it sevišķi Andželai. Jūdžin, es sen vēroju viņu un zinu, ka viņa nav laimīga. Viņa neprātīgi mīl Jūs. Kad no Jums ilgi nav vēstuļu, viņa ir galīgi satriekta, un man sāpīgi noskatīties, kā viņa ilgojas, kaut Jūs būtu šeit. Jūdžin, kāpēc Jūs neprecat Andželu? Viņa tagad ir tik jauka un pievilcīga un tikpat laba, cik skaista. Viņa negrib gaidīt, kamēr Jums būs labi iekārtots dzīvoklis un ērtības — neviena meitene to negribēs, ja viņa mīl tā, kā Andžela mīl Jūs. Viņa grib būt kopā ar Jums tagad, kad Jūs abi esat jauni un varat sniegt viens otram laimi, nevis gaidīt lepnu dzīvokli un dārgas mantas, ko Jūs kādreiz varētu viņai dot. Es neesmu runājusi ar viņu ne vārda, Jūdžin, un viņa briesmīgi apvainotos, ja uzzinātu, ka esmu rakstījusi Jums. Viņa man to nekad nepiedotu. Bet es nevarēju nerakstīt. Es nevaru vienaldzīgi noskatīties, kā viņa cieš, ilgodamās pēc Jums, un ticu, ka Jūs, uzzinājis par to, ieradīsieties un vedīsiet viņu sev līdzi. Tikai, lūdzami, ne ar pušplēstu vārdu nelieciet kādam manīt, ka esmu Jums rakstījusi, un neatbildiet uz šo vēstuli, ja vien nav pārāk stipras vēlēšanās to darīt. Taču labāk gan nevajag rakstīt, un šo vēstuli tūliņ iznīciniet, tikai ierodieties drīzāk, Jūdžin, es Jūs lūdzuI Andžela gaida Jūs. Un viņa būs Jums lieliska sieva, jo viņa ir lieliska meitene. Mēs visi viņu tā mīlam — ir tētis, ir mamma, ir pārējie. Ceru, ka Jūs piedosiet man. Es nevarēju citādi rīkoties.

Ar sirsnīgu sveicienu Jūsu Marieta.»

Šī vēstule pārsteidza un izbrīnīja Jūdžinu, un viņam kļuva sāpīgi ne tikai par sevi un Andželu, bet arī par Marietu un visu nejēdzīgo stāvokli. Tas bija traģisks jau pats par sevi, ne tikai tāpēc vien, ka tas skāra Jūdžina personiskās intereses. Nabaga Andžela ar zeltainajiem matiem un klasiski skaisto seju! Kāds kauns, ka viņi nav kopā, kā Andžela vēlas un kā arī zināmā mērā vēlas viņš. Andžela ir skaista, tas nav apšaubāms. Viņa ir tikpat pievilcīga kā jebkura cita meitene, ja neskaita tās, kas izceļas ar savu prātu un attīstību. Viņas jūtas zināmā mērā ir dziļākas nekā Miriamai Finčai vai Kristīnai Čenningai. Viņa tikai neprot tās izsacīt, tā ir vienīgā starpība. Viņa prot tikai just. Jūdžins iztēlojās visu viņas moku daudzveidību — vecāku neizpratnes pilnos skatienus, viņas mulsumu, viņas draugu salto ziņkāri. Tas ir kauns, tur nav ko šaubīties, — nejēdzīgs stāvoklis. Varbūt aizbraukt tūliņ uz turieni? Viņš jutīsies laimīgs ar Andželu. Viņi var pagaidām dzīvot studijā, un ar laiku viss nokārtosies. Vai varbūt palikt cietsirdīgam un nebraukt? Par to bija pat pretīgi domāt.

Šā vai tā, bet Marietai viņš neatbildēja un saplosīja viņas vēstuli sīkās driskās, kā viņa bija lūgusi. «Ja Andžela to zinātu, viņa justos dziļi aizvainota,» viņš nodomāja.

Tikmēr Andželas pārdomas noveda viņu pie slēdziena, ka prātīgāk atdoties iemīļotajam, ja viņš vispār kādreiz atgriezīsies, jo tad viņš jutīsies spiests precēt meiteni. Andžela vispār maz pazina dzīvi šā vārda īstajā nozīmē, un tolaik viņas domās valdīja pilnīgs juceklis. Viņai pat nebija jēgas, cik aplama būtu tāda rīcība. Viņa mīlēja Jūdžinu, juta, ka nespēj dzīvot bez viņa, ka labāk mirt nekā zaudēt Jūdžinu, un domas par tamlīdzīgu soli bija viņai pēdējais glābiņš. Ja tad vēl Jūdžins atteiksies precēt Andželu, tad atliek tikai ezers. Viņa pametīs šo briesmīgo pasauli, kur viscēlākajai mīlai uzglūn izmisums, viņa aizmirsīs visu. Ja viņpus esības viņu gaida klusums un miers, tad nekas vairāk nav vajadzīgs.

Gads pagāja, tuvojās atkal pavasaris, un, tā kā Jūdžins noprata Andželas noskaņojumu no tām patētiskajām frāzēm, kuras bieži atkārtojās viņaš vēstulēs, tad pamazām pārliecinājās, ka jābrauc pie viņas. Marietas vēstule nedeva viņam miera. Andželas sasprindzinātās jūtas varēja novest meiteni pie katastrofas. Viņš nevarēja aukstasinīgi apsēsties pie galda un uzrakstīt Andželai, ka viņi vairs neredzēsies. Blekvudas iespaidi bija atmiņā pārāk svaigi — vasaras smarža, tās pasaules zaļais jaukums, kurā viņa mita. Aprīlī viņš beidzot aizrakstīja, ka jūnijā atkal ieradīsies, un Andžela nezināja, ko darīt aiz prieka.

Jūdžinu pamudināja uz šo lēmumu arī tas apstāklis, ka Kristīna Čenninga nedomāja šogad atgriezties no ārzemēm. Viņa ziemu bija vairākas reizes atrakstījusi, bet visai piesardzīgi. Parastais lasītājs nekad nevarētu pēc viņas vēstulēm pateikt, ka starp viņu un Jūdžinu ir kaut kas bijis. Jūdžina vēstules, zināms, bija daudz dedzīgākas, taču Kristīna, acīm redzot, bija nolēmusi neievērot viņa kvēlos mājienus un pamazām iegalvoja Jūdžinam, ka viņam nav ko gaidīt nākotnē, viņi var tikai būt labi draugi. Apšaubāmi, ka viņi kādreiz vēl būs mīļākie un nekad jau vīrs un sieva. Jūdžins uztraucās, ka Kristīna var rakstīt par tik svarīgiem jautājumiem tik mierīgi. Viņa lepnumu aizvainoja tas, ka Kristīna spējīga tik vienaldzīgi izsvītrot viņu no savas dzīves. Galu galā viņš noskaitās, un Andželas uzticība sāka parādīties jaunā gaismā. Lūk, meitene, kas tā nekad nespētu izturēties. Viņa mīl Jūdžinu ar neviltotu mīlu. Viņa ir uzticīga. Tagad apsolītais brauciens uz Blekvudu sāka likties patīkamāks, un jūnija sākumā viņš jau dega ilgās drīzāk ieraudzīt Andželu.

XXVI n o d a ļ a

Iestājās skaistās jūnija dienas, un Jūdžins otro reizi brauca uz Blekvudu. Viņu bija pārņēmušas dīvainas jūtas — viņš ilgojās redzēt Andželu un reizē mocījās ar apziņu, ka rīkojas nepareizi. Viņu nomāca domas par kādu liktenīgu neizbēgamību. Varbūt viņam lemts precēt Andželu? Bet tas taču ir smieklīgi, jo viņš pats ir tas, kas izlemj. Viņš pats nolēmis braukt pēc Andželas, — jeb vai tā tas nav? Viņš gan saprata, ka seko vienīgi kaislības balsij, bet īstenībā viņš mīlā arī neredzēja nekā cita kā tikai kaislību. Alkas! Vai tas nav vienīgais, kas liek vīrietim un sievietei mesties vienam otra apskāvienos? Tiesa, ir vēl arī personības pievilcība, taču alkas ir visam pamatā. Ja fiziskā pievilcība ir pietiekoši stipra, vai tad ar to nav diezgan, lai turētu divus cilvēkus kopā? Vai patiešām vēl kaut kas vajadzīgs? Šī loģika bāzējās uz jaunību, aizraušanos un pieredzes trūkumu, pagaidām tā apmierināja Jūdžinu, un ar to pietika. Andželai nepiemita nekas tāds, kas Jūdžinu saistīja pie Miriamas Finčas vai Normas Vitmoras, viņai trūka arī Kristīnas Čenningas brīnišķīgā talanta. Un tomēr viņš brauca uz Blekvudu.

Pagājušo ziemu viņa interese pret Normu Vitmoru bija sevišķi pastiprinājusies. Šās sievietes uzskatu plašums un izsmalcinātais prāts Jūdžinu sajūsmināja. Viņš bija saticis maz cilvēku ar tik neatkarīgu gaumi, kuri spētu uztvert mākslā visu jauno un oriģinālo. Norma jūsmoja par izteiksmīgu reālismu literatūrā un par to jauno strāvu mākslā, par kuras pārstāvi viņš sevi uzskatīja. Viņas neparastais jūtīgums un uzņēmība ļāva Normai pēc nopelniem novērtēt visu to nebijušo, un svaigo, ko viņš mēģināja ieviest, un derēja viņam par lielu uzmundrinājumu, nemaz nerunājot par to popularitāti, ko Norma radīja viņam un viņa meklējumiem savu draugu vidū. Norma bija gājusi pat tik tālu, ka mēģinājusi ieinteresēt par Jūdžina zīmējumiem divus pazīstamus mākslas salonu īpašniekus, apjautādamās, kāpēc viņi paejot garām tādai nozīmīgai un svarīgai parādībai mākslas pasaulē kā jaunais Vitla.

— Viņa darbi pārsteidz tiklab ar jaunu saturu, kā ar formu, — viņa sacīja Eberhardam Cangem, liela mākslas salona īpašniekam Piektajā avēnijā. Viņa bija ņēmusi no Canges gleznas reprodukcijām un pazina viņu.

— Vitla, Vitla, — tas atkārtoja savā vācieša apdomībā, berzēdams zodu, — es gan neesmu redzējis viņa gleznas.

— Zināms, ka neesat, — Norma tikpat uzstājīgi turpināja. — Es jums saku, ka tas ir pavisam jauns gleznotājs. Viņš nesen kā ieradies Ņujorkā. Pārskatiet žurnāla Truth pagājušā mēneša numurus. Neatceros, kurā, bet vienā ir Vitlas etīde «Grili skvērs». Tad jūs sapratīsiet, ko gribu sacīt.

— Vitla, Vitla, — Cange atkārtoja kā papagailis, cenzdamies iegaumēt šo vārdu. — Atsūtiet viņu pie manis. Es labprāt aplūkošu viņa zīmējumus.

— Es viņam pateikšu, — Norma iepriecināta sacīja.

Normai ļoti gribējās aizsūtīt Jūdžinu ar visiem zīmējumiem pie Canges, taču Jūdžins nesliecās izstādīt savas gleznas, kamēr nesakrāsies vairāk. Viņš domāja, ka vērts izstādīt publikas spriedumam tikai krietni lielu zīmējumu klāstu. Turklāt viņš nebija vēl pabeidzis savu Ņujorkas zīmējumu sēriju un, starp citu, bija nolēmis griezties pie kāda lielāka mākslas salona īpašnieka.

Normas un Jūdžina attieksmes bija tikmēr izveidojušās tādas kā starp brāli un māsu vai tuviem draugiem. Būdams pie Normas, Jūdžins mēdza apskaut viņu ap viduci, bez kādas kautrēšanās saņēma viņas rokas savējās un glāstīja tās, mīļi sita viņai uz pleca. No viņa puses tā bija tikai biedriskuma izpausme, bet meitenē viegli varētu uzliesmot gluži citādas jūtas, ja vien viņu neatvēsinātu Jūdžina labsirdīgā, tīri brālīgā izturēšanās. Viņš nekad nebija stāstījis Normai par citām sievietēm, ar kurām pazinās, un tagad, dodamies uz Rietumiem, domāja, kā izturēsies pret viņa laulībām Norma Vitmora un Miriama Finča, ja viņš patiešām apprecēs Andželu. Par Kristīņu Čenningu viņš pūlējās nedomāt, pareizāk sakot, nedrīkstēja domāt. No šās aizraušanās bija palikušas pāri tikai sāpes kā par zaudētu skaistumu.

Čikāga jūnijā nemaz nebija pievilcīga tiklab aiz lielās burzmas, kā arī aiz atmiņām, kuras neviļus uzmācās šeit. Mākslas institūts, redakcija, kur viņš bija strādājis, iela un nams, kur dzīvoja Rūbija ... Līdzko vilciens tuvojās pilsētai, Jūdžins neviļus atcerējās Rūbiju tāpat kā pagājušo reizi. Viņam radās stipra vēlēšanās uzmeklēt Rūbiju un sastapties ar meiteni. Viņš iegriezās Globe redakcijā, bet Metjūza tur vairs nebija. Labsirdīgais, omulīgais Džerijs nesen bija pārcēlies uz Filadelfiju, dabūjis darbu žurnālā North American; bija palicis vienīgi Hauss, vēl sīkumaināks un nenozīmīgāks kā agrāk. Protams, arī Goldfarba nebija, un Jūdžins jutās šai pilsētā galīgi svešs. Viņš bija priecīgs, kad pienāca laiks sēsties vilcienā, kas devās uz Blekvudu, un pameta Čikāgu ar smeldzošu sirdi, skumdams par aizmirstībā iegrimušajiem jaunības gadiem un prātodams par dzīves bezjēdzību, mīklainību un nīcību.

«Cik bēdīgi, ka mēs novecojam,» viņš domāja, «un ka tas, kas man reiz sastādīja dzīves būtību, nu ir vairs tikai atmiņas.»

Andželai dienas pirms Jūdžina ierašanās Blekvudā bija pilnas ar visvētrainākajām izjūtām. Nu viņa uzzinās, vai Jūdžins mīl viņu vēl tikpat karsti kā toreiz. Viņa atkal izbaudīs prieku, ko sniedz Jūdžina tuvums, viņa maigums. Un viņa pārliecināsies, vai spēj vēl Jūdžinu valdzināt. Marieta, uzzinājusi, ka Jūdžins ieradīsies, ne mazumu lepojās ar lomu, kāda bijusi viņas vēstulei, kaut arī baidījās par māsu, ka tā nepratīs izmantot pienācīgi visas iespējas, ko dos šī ierašanās. Viņai gribējās, lai Andžela izskatītos skaista, un viņa deva tai padomus, kā ģērbties, kādas spēles spēlēt (kopš pagājušās reizes ģimenes izpriecu saraksts bija papildināts ar tenisa un kriketa spēli), kurp doties pastaigāties. Viņa uzskatīja, ka Andželai trūkst prasmes izlietot visus savus valdzināšanas līdzekļus. Ja vien Andžela pienācīgi apģērbtos un izturētos, Jūdžins noteikti būtu savaldzināts. Pati Marieta nolēma Jūdžinam iespējami retāk rādīties acīs un vispār censties neizcelties salīdzinājumā ar māsu ne apģērbā, ne uzvedībā, jo viņa bija izveidojusies par īstu skaistuli un, pati negribēdama, lauza vīriešu sirdis.

— Atceries, Eņģelīt, manu koraļļu virkni, — viņa sacīja Andželai dienas desmit pirms Jūdžina ierašanās. — Apliec to, apvelc manas nebalinātā audekla drēbes un savas brūnās kurpītes. Tu būsi patiešām burvīga un ļoti patiksi Jūdžinam. Un kāpēc tu nevarētu paņemt jaunos divričus un braukt uz Blekvudu viņu sagaidīt? Tev katrā ziņā tas jādara.

— Ai Bebiet,«man tas nemaz nepatīk, — Andžela atsaucās, bīdamās no pirmā iespaida, kādu Jūdžins gūs no viņas. Lai viņš neiedomājas, ka Andžela dzenas viņam pakaļ. Par Bebietu Marieta bija iesaukta bērnībā, un šis nosaukums vēl šodien nebija atmests.

— Fi, Eņģelīt, nevajag būt tik atpalikušai. Tu patiešām esi pārāk kautra. Tie ir tīrie nieki. Tici, viņš tevi iemīlēs vēl vairāk, ja tu būsi kaut mazliet drosmīgāka. Nu, vai brauksi viņam pretī?

— To es nevaru, —-Andžela atbildēja. — Tā rīkoties man nepatīk. Lai viņš vispirms atbrauc, tad kādu vakaru es viņu pavizināšu.

— Ak Eņģelīt! Nu, tad vismaz uzvelc viņa atbraukšanai par godu sārti puķoto kleitu un iepin matos zaļu lapu vītni.

— Nē, Bebiet, neko tamlīdzīgu es nedarīšu! — Andžela izsaucās.

— Darīsi gan, — māsa noteica. — Vienreiz tev vajag mani paklausīt. Kleita ir ļoti jauka, un zaļā vītne to lieliski papildinās.

— Es nerunāju par drēbēm. Es zinu, ka kleita ir glīta. Es runāju par vītni.

Marietu sakaitināja šī kautrība nevietā.

— Neesi taču tāda nelga, Andžela! — viņa izsaucās. — Tu esi vecāka par mani, bet es pazīstu vīriešus daudz labāk, nekā tu jebkad pazīsi. Vai tad tu-negribi viņam patikt? Tev taču jābūt uzņēmīgākai. Ak dievs, cik daudz meiteņu pasaulē sazin ko vēl izdarītu tava vietā!

Viņa apskāva māsu un ieskatījās tai acīs.

— Tu darīsi tā, kā es teicu, — viņa piebilda, un Andžela saprata, ka Marieta grib, lai māsa savaldzina Jūdžinu ar visiem iespējamiem līdzekļiem, piespiež viņu galīgi izskaidroties, noteikt kāzu dienu vai tūliņ ņemt Andželu līdzi uz Ņujorku.

Viņas vēl vairākkārt pārrunāja šo jautājumu un paredzēja izpriecu programā vizināšanos pa ezeru, tenisu, kur Andželai bija jāparādās baltā tenisistes tērpā un kurpēs, dejas, jo klīda baumas, ka pazīstams fermeris rīkos dažas jūdzes atstatu jaunajā šķūnī deju vakaru. Marieta vēlējās redzēt Andželu jaunu, jautru, kustīgu, jo viņa instinktīvi nojauta, ka tas apburs Jūdžinu.

Beidzot Jūdžins atbrauca. Viņš ieradās Blekvudā pēcpusdienā. Par spīti iebildumiem Andžela tomēr brauca viņam pretī. Viņa bija glīti ģērbusies un pēc Marietas padoma izturējās visai nosvērti. Viņa cerēja ietekmēt Jūdžinu ar savu neatkarīgo izskatu, bet, kad ieraudzīja jaunekli izkāpjam no vagona velvetona ceļa mētelī ar jostu, ar pelēku angļu stila ceļojumu cepuri galvā un modemu, zaļu čemodānu rokā, viņas sirds saplaka. Jūdžins izskatījās tik elegants, tik pašapzinīgs. Bija skaidrs, ka Blekvuda viņam ir nožēlojams provinces kakts. Viņš pazina plašāku pasauli.

Andžela gaidīja savos divričos pašā platformas galā un, pamanījusi Jūdžinu, pamāja viņam ar roku. Jūdžins steidzās pie viņas.

— Beidzot mēs atkal redzamies, dārgumiņ! — viņš izsaucās. — Cik jauka tu izskaties!

Viņš ielēca ratos un apsēdās blakus, kritiski aplūkodams Andželu, un viņa sajuta jaunekļa pārbaudošo skatienu. Pēc pirmā mirkļa priekiem Jūdžins jutās samulsis: šī meitene bija tik sveša tai jaunajai pasaulei, kurā viņš tagad dzīvoja. Turklāt viņa neapšaubāmi bija kļuvusi mazliet vecāka. Nevarēja jau prasīt, lai trīs gadi veltīgu gaidu, cerību un raižu neatstātu nekādu pēdu. Un tomēr viņa bija jauka, maiga, uzticīga un mīļa būtne. To viņš sajuta, un viņam iesāpējās sirds par Andželu un sevi.

— Nu, kā tev klājās visu šo laiku? — viņš apvaicājās.

Viņi vēl nebija izbraukuši no ciemata un jūtām vaļu nevarēja ļaut. Vajadzēja izturēties oficiāli, kamēr viņi nebija sasnieguši nomaļo lauku ceļu.

— Kā vienmēr, Jūdžin. Es ļoti ilgojos pēc tevis.

Viņa ieskatījās Jūdžinam acīs, un jauneklis uztvēra satraukumu, kas Andželu aizvien pārņēma viņa klātbūtnē. Viņas būtnē bija kaut kas tāds, kas uzpūta liesmās Jūdžina snaudošās simpātijās. Andžela pūlējās noslēpt savas jūtas, izlikties jautra un apmierināta, taču acis nodeva viņu. To skatiens radīja Jūdžinā ir saviļņojumu, ir alkas.

— Cik patīkami atkal nokļūt uz laukiem, — viņš sacīja, spiezdams Andželas roku, jo viņa bija braucēja. — It sevišķi ieraudzīt tevi un šos zaļos tīrumus pēc lielpilsētas. — Viņš pārlaida acis mazajiem vienstāva namiņiem, — katram priekšā niecīgs mauriņš, pāris koku un visai rūpīgi apcirpts dzīvžogs. Pēc Ņujorkas un Čikāgas tāds ciematiņš izskatījās gluži smieklīgs.

— Vai tu vēl vienmēr mīli mani?

Viņa palocīja galvu. Viņi sasniedza lauku ceļu. Jūdžins izvaicāja Andželu par vecākiem, brāļiem un māsām un, kad pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav, apskāva meiteni un piekļāva cieši klāt.

— Nu mēs varam, — viņš sacīja.

Andžela juta viņa kaislības spēku, bet tā dievināšana, kas raksturoja viņa mīlas plaukumu, bija izgaisusi. Cik stipri viņš bija pārvērties! Tas bija neizbēgami. Lielpilsēta padarījusi Andželu nenozīmīgu viņa acīs. Viņai bija sāpīgi apzināties, ka dzīve rīkojas ar viņu tik nežēlīgi. Bet varbūt viņai vēl izdosies atkarot Jūdžinu, paturēt viņu sev.

Viņi izbrauca cauri Oukūnijas ciematiņam krustceļos, garām ezeram ar to pašu nosaukumu — ezeriņš atradās netālu no Blū ģimenes fermas, tā ka viņi uzskatīja to tikpat kā par daļu no sava īpašuma. Pa ceļam Jūdžins uzzināja, ka Andželas jaunākais brālis Dāvids jau ir kadets Vestpointā un gūst tur labus panākumus. Sem juels pārzina bagāžas nodaļu kādā no Lielā Ziemeļu dzelzceļa stacijām un atkal cer uz paaugstinājumu. Bendžamens pabeidzis jurisprudences studijas un praktizē Reisinā. Viņš interesējas par politiku un grib uzstādīt savu kandidatūru štata likumdošanas iestādē. Marieta joprojām tā pati bezbēdīgā un jautrā meitene un nebūt nedomā izraudzīties kādu no saviem neskaitāmajiem pielūdzējiem. Jūdžins atcerējās vēstuli un nodomāja, ko teiks viņam meitenes acis, kad viņi sastapsies.

— O, Marieta ir tikpat bīstama koķete kā vienmēr, — Andžela atbildēja, kad viņš apjautājās par jaunāko māsu. — Visi vīrieši viņā iemīlas.

Jūdžins pasmaidīja. Atmiņas par Marietu aizvien sagādāja viņam prieku. Uz mirkli viņš nožēloja, ka tā ir Andžela, pie kuras viņš ieradies, nevis Marieta.

Bet Marieta bija tikpat šķelmīga, cik labsirdīga. Jūdžinu sastopot, viņa izlikās pilnīgi vienaldzīga, izturējās rātni un nopietni. Tai pašā laikā viņa juta ieduramies sirdī dzeloni, jo Jūdžins viņu valdzināja. Ja tā nebūtu Andžela, ar kuru jāsacenšas, viņa būtu uzposusies un koķetējusi ar jaunekli. Viņa savaldzinātu Jūdžinu ātri un bija pārliecināta, ka prastu saglabāt jaunekļa mīlu. Marieta ticēja savām spējām apburt jebkuru vīrieti, un Jūdžinu viņa būtu apbūrusi ar prieku. Taču tagad viņa centās mazāk rādīties Jūdžinam acīs, meta uz viņu slepus skatienus un bažīgi domāja, kaut tikai Andželai izdotos atkal atgūt jaunekli. Marieta ļoti raizējās par vecāko māsu. Nekad, nekad viņa nestāsies ceļā Andželas laimei.

Blū ģimene uzņēma Jūdžinu tikpat sirsnīgi kā pirmo reizi. Nepagāja ne stunda, kad viņš jau jutās tā, it kā nekad nebūtu šejieni atstājis. Plašie lauki, vecā māja un brīnišķīgais maurs atsauca atmiņā daudz ko saviļņojošu. Kad Jūdžins bija apsveicinājies ar misis Blū un Marietu, ieradās kāds pēdējās pielūdzējs no Vokešas, un Marieta uzaicināja Jūdžinu spēlēt tenisu kopā ar viņu un Andželu, bet, neprazdams spēli, viņš atteicās.

Andžela parādījās tenisa tērpā, un Jūdžins atklāja viņā jaunu burvību. Viņa bija ļoti pievilcīga spēlējot — strauja kustībās, pietvīkusi, smejoša. Kad viņa smējās, viņas līdzenie, baltie zobiņi izskatījās ļoti jauki. Viņa atkal savaldzināja Jūdžinu. Kad pēc spēles viņi sastapās klusajā, krēslainajā viesistabā, Jūdžins piekļāva viņu pie krūtīm gandrīz vai ar kādreizējo dedzību. Andžela nojauta šo straujo pārmaiņu. Marietai bija taisnība. Jūdžins mīl prieku un košas krāsas. Kaut gan vēl nesen, ceļā uz māju, viņa bija tuvu izmisumam, nu viņa atplauka cerībās.

Jūdžins reti kad aizrāvās pa pusei. Ja kaut kas viņu interesēja, tad viņš tam nodevās no visas sirds. Mirkļa burvībai bija tāda vara pār viņu, ka viņš galu galā pats sevi iztēlojās gluži citādu, nekā īstenībā bija. Arī tagad viņš labprāt pakļāvās tam noskaņojumam, kādu Andžela un Marieta vēlējās viņam radīt, un jau dzīrās ieraudzīt savu iemīļoto agrākajā gaismā. Viņš apzināti aizvēra acis pret daudz ko tādu, ko būtu pamanījis Ņujorkas studijā, kur viņa spriedumu ietekmēja citi apstākļi un iemesli. Andžela bija viņam par vecu, viņa turējās pie novecojušiem uzskatiem. Tiesa, viņa bija pievilcīga, bet Jūdžinam nekad neizdotos iepotēt viņai savu dzīves uztveri. Viņa neko nezināja par Jūdžina īstajiem uzskatiem, un viņš tos neatklāja. Viņš tēloja Andželai Romeo, kurš šķietami mīl tikai vienu sievieti, un tādā kārtā modināja sievietes sirdij vispatīkamākās ilūzijas. Jūdžins pats jau nojauta, ka uz viņu nevar paļauties, bet negribēja pat sev vēl atzīties.

Jūnija vakara krēsla sāka biezēt, debesīs iedegās zvaigznes. Vecais Džotems bija ap pulksten pieciem pārnācis no lauka, tikpat cienījams patriarhs kā toreiz. Viņš apsveica Jūdžinu ar sirsnīgu rokas spiedienu, jo simpatizēja jauneklim.

— Esmu šad tad redzējis jūsu zīmējumus dažādos mēnešrakstos, — viņš sacīja. — Tas ir jauki. Mums tuvumā pie ezera apmeties jaunais mācītājs, kas ļoti grib ar jums iepazīties. Viņu interesē jūsu darbi, un es vienmēr nosūtu viņam žurnālus, līdzko Andžela tos izskatījusi.

Viņš lietoja pamīšus vārdus grāmatas un žurnāli un runāja par tiem tā, it kā tie vairāk neko nenozīmētu kā koka lapas, kā arī īstenībā bija. Cilvēkam, kas pieradis vērot gadalaiku un lauku darbu maiņas, visa dzīve, kur nepārtraukti vīdēja tēli un veidi, šķita kā ēnu rotaļa. Pat cilvēki bija tikai no dzīves koka risošas lapas.

Džotems pievilka Jūdžinu kā magnēts dzelzi. Džotema pasaules uzskats jaunekli valdzināja, un viņš arī Andželu redzēja tēva oreola mirdzumā. Ja Džotems ir tik vienreizējs, tad arī viņa meitai jāstāv augstāk par vidusmēra sievieti. Tādam tēvam var būt tikai izcili bērni.

Nebija ko cerēt, ka Andžela un Jūdžins, palikuši divatā, neatjaunos agrākās attieksmes. Tā kā viņi toreiz bija tik tālu aizgājuši, tad bija pilnīgi dabiski, ka viņi neapstāsies, bet ies vēl tālāk. Kad Andžela pēc pusdienām iznāca pie Jūdžina no savas istabas, pārģērbusies pieguļošā vakara tērpā no mīksta auduma, ar diezgan dziļu izgriezumu — uz Marietas ieteikumu, kura bija palīdzējusi viņai ģērbties, Jūdžinu pārņēma viņas satraukums. Viņš pats nezināja, kā izturēties, ciktāl varēs savaldīties, ciktāl drīkst sev uzticēties. Kaislības ietekmē viņš bieži zaudēja galvu, jo kaislība uzbruka viņam kā plēsīgs lauva. Tā aptumšoja viņa apziņu kā miega zāles vai narkotiska gāze. Viņš domās gan apņēmās savaldīties, bet, ja viņš tūliņ nemetās bēgt, glābiņa vairs nebija, viņš nespēja atvairīties. Viņš vilcinājās un kavējās, bet jau pēc dažiem mirkļiem kaislība guva virsroku, un viņš akli, bezspēcīgi pakļāvās tai, kaut arī tas draudēja ar briesmām un pat bojā eju.

Kad tovakar Andžela ienāca viesistabā, viņš jautāja sev, ko tas nozīmē. Vai viņš drīkst ļaut sev vaļu? Vai viņš precēs Andželu? Vai viņam izdosies izbēgt? Viņi apsēdās un sāka sarunāties, bet drīz vien Jūdžins pievilka meiteni sev klāt. Atkārtojās vecais stāsts — kaislība iedegās ar katru mirkli. Drīz vien Andžela, ilgu gaidu un alku izmocīta, nepretojās vairs, un Jūdžins...

— Ja kaut kas notiks, man būs jāpamet mājas, — viņa lūgdamās runāja, kad viņš pārgalvīgi nesa meiteni uz rokām savā istabā. — Es nevarēšu te palikt.

— Nerunā tā, viņš čukstēja. — Tu vari braukt pie manis.

— Vai tas tiesa, Jūdžin?

— Tik tiešām, kā es turu tevi savās rokās, — viņš apzvērēja.

Pusnaktī Andžela atvēra baiļu pilnās, pārsteigtās, apmulsušās acis, juzdamās kā pazudis radījums. Divas ainas mainījās viena pēc otras acu priekšā ar pulksteņa vēzekļa noteiktību. Viena bija laulību altāris un piemīlīgā Ņujorkas studija, kur Jūdžina draugi ieradās viņus apciemot, par ko Jūdžins tik daudz bija rakstījis. Otra bija Oukūnijas ezera rāmie, gaišzilie ūdeņi un viņa pati ezera dibenā bāla un stinga. Jā, viņa mirs, ja Jūdžins neprecēs viņu,. Tad dzīvot nav vairs vērts. Viņa necentīsies piespiest Jūdžinu. Kādu nakti viņa klusiņām izies ārā no mājas, ja izrādīsies, ka nav vairs cerību un negods nav noslēpjams, un nākamajā dienā piederīgie atradīs viņas līķi.

Nabaga Marieta, kā viņa raudās! Un vecais tēvs — viņa domās iztēlojās tēva ciešanas, kaut gan viņš nekad neuzzinās rūgto patiesību. Un māte!

— Žēlīgais dievs, — viņa domāja, — cik grūti dzīvot pasaulē! Cik baismīga ir dzīve!

XXVII n o d a ļ a

Pēc šīs nakts atmosfēra Blū mājā šķita Jūdžinam pārmetumu piesātināta, lai gan tie neizpaudās ne vārdos, ne skatienos. Kad viņš otrā rītā pamodās un caur pievērtiem aizvirtņiem ieraudzīja zaļo lapotni visapkārt, tad reizē ar rīta svaigumu viņu pārņēma dziļš kauns. Tas bija nežēlīgi — ierasties tādā mājā kā šī un izdarīt to, ko viņš bija izdarījis. Lai kā filozofē, bet vai tāds krietns un godīgs pilsonis kā Džotems Blū, taisnprātīgs un atklāts savos jēdzienos par morāli un savā cieņā pret tuvākā tiesībām, nebija pelnījis labāku izturēšanos no tā cilvēka puses, kuru viņš tā apbrīnoja? Džotems bija izturējies tik laipni pret Jūdžinu. Viņu sarunās bija tik daudz savstarpējas cieņas un izpratnes. Jūdžins nojauta, ka Džotems uzskata viņu par godīgu cilvēku. Jūdžins arī pats zināja, ka modina ļaudīs tādas domas. Viņš bija vaļsirdīgs, labsirdīgs, uzmanīgs, necentās nevienu nosodīt, taču dzimumjautā jums bija viņa vājā puse. Bet vai visa pasaule nedibinājās uz šo jautājumu? Vai no atsevišķu cilvēku godīguma un kārtīguma nav atkarīgi labi tikumi un tradīcijas? Vai ģimene nav visas sabiedrības stūrakmens? Kā var gaidīt, lai cilvēks būtu godīgs, ja tādi nav bijuši viņa vecāki? Kā var sabiedrība cerēt kaut ko panākt, ja cilvēki būs savu kaislību vergi un visur dibinās neatļautus sakarus? Kā viņš pats justosr ja kāds būtu pavedis viņa māsu Mirtlu? Uzdevis sev tādus jautājumus, Jūdžins pats vairs nesaprata, ko grib un. kam jūt līdzi. Mirtla ir tāds pats brīvs cilvēks kā jebkura cita meitene. Viņa var rīkoties, kā grib. Iespējams, ka Jūdžinam tas nepatiktu, bet... Tā Jūdžins svaidījās no viena jautājuma pie otra, cenzdamies atrisināt šo Gordija mezglu. Andželas nams šķita viņam tik tīrs un gaišs, kad viņš pirmo reizi spēra kāju pār tā slieksni; tagad uz to krīt ēna, un to metis ir viņš pats. Bet vai patiešām viņš ir tik vainīgs? Viņa prāts joprojām meklēja īsto atbildi. Nebija vairs nekā, ko viņš varētu pieņemt par neapgāžamu patiesību. Viņš mētājās kā apburtā lokā un tvērās te pie šā, te pie tā. Vai tā ir patiesība? Vai varbūt tā vai tā? Taču viņš netika ne soli uz priekšu. Šī dzīve bija neatrisināma mīkla. Dažreiz tā spieda viņu kaunēties par savu rīcību. Arī tagad viņš par to kaunējās. Un reizē ar to viņš jautāja sev, vai patiešām viņam ir jākaunas. Varbūt tas ir muļķīgi. Vai tad dzīve nav radīta dzīvošanai, nevis raizēm un mokām? Viņš taču pats nav radījis savas alkas un kaislības.

Jūdžins atbīdīja aizvirtņus, ārā bija mirdzoša diena. Aiz loga viss zaļoja, puķes stāvēja pilnos ziedos, koki meta dzestru, patīkamu ēnu, putni vīteroja. Bites dūca. Ceriņu smarža plūda šurp.

— Ak dievs, — Jūdžins izsaucās, atmetis rokas aiz galvas, — cik jauka ir dzīve! Cik skaista! O!

Viņš dziļi ieelpoja puķu aromāta piesātināto gaisu. Kaut vienmēr tā varētu dzīvot — mūžīgi mūžam!

Noberzies ar aukstu ūdeni un apģērbies, apvilcis mīkstu kreklu ar atliektu apkakli un apsējis tumšu, plīvojošu kaklasaiti, viņš mundrs un svaigs izgāja no istabas. Andžela jau gaidīja viņu. Meitenes seja bija bāla, bet staroja skumjā piemīlībā.

— Nu, nu, — viņš sacīja, saņēmis Andželu aiz zoda — nelauzi galvu par niekiem!

— Es teicu visiem, ka man sāp galva, — viņa sacīja. — Un sāp arī. Vai saproti?

— Es saprotu tavas galvas sāpes, — viņš pasmējās — Taču viss ir labi, ļoti ļoti labi. Vai nav brīnišķīga diena?

— Jauka, — Andžela skumji noteica.

— Neskumsti, — viņš uzstājīgi atkārtoja. — Nebēdājies. Viss būs labi.

Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā.

— Es tev tūliņ ienesīšu brokastis, — viņa paspieda Jūdžina roku un izsteidzās ārā.

Jūdžins izgāja dārzā un iesēdās šūpuļtīklā. Ieraudzījis zaļos klajumus visapkārt, viņš atkal jutās tik līksms un apmierināts, ka visas bažas izzuda. Mūžīgās dabas raženie, ziedošie spēki lika aizmirst bailes no ļauna un tikumiskas pagrimšanas, bailes, kurām tik viegli padodas visi mirstīgie. Viņš juta, ka jaunība un mīla attaisno visu, it sevišķi, ja pastāv abpusējas simpātijas. Kāpēc viņš nevarētu iegūt Andželu? Kāpēc lai viņi nepiederētu viens otram?

Kad Andžela pasauca viņu brokastīs, viņš ar labu ēstgribu notiesāja visu, ko viņam pasniedza. Viņš izturējās laipni un žēlīgi kā uzvarētājs. Turpretī Andžela jutās tik nedroša un nobažījusies kā cilvēks, kurš devies bīstamā jūras braucienā. Buru viņa bija pacēlusi, bet uz kurieni doties? Pie kādas ostas viņas laiva piestāsies? Vai tā būs Jūdžina studija Ņujorkā vai ezera dzelme? Vai viņa dzīvos un būs laimīga, jeb vai viņu gaida nāve un nebūtības melnais noslēpums? Vai ir elle, kā apgalvo sludinātāji, pazudinātu dvēseļu baigā patveršanās vieta, ko aprakstījuši tik daudzi dzejnieki? Viņa lūkojās uz to pašu pasauli, kuru Jūdžins atzina par tik skaistu, un šis skaistums biedēja viņu ar briesmu priekšnojautām.

Taču pagāja vēl daudz tādu pašu dienu, un nekas nemainījās. Par spīti visām bailēm aizliegtais auglis, no kura jau reiz bija baudīts, šķita salds un vilinošs. Līdzko viņi ar Jūdžinu palika divatā, jūtu uzplūdi sagrāba viņus abus ar agrāko spēku.

Dienu viņa pavadīja vienās bažās, bet, kad pienāca nakts ar spodrajām zvaigznēm, ar atspirdzinošajām vēsmām, tad Andželas alkām nespēja stāties ceļā nekādas bailes. Jūdžins bija neremdināms, un viņa bija iztvīkusi pēc glāstiem. Katrs Jūdžina pieskāriens bija kā uguns sausās tāsīs. Viņa atdevās jauneklim, zvērēdama sev, ka turpmāk to vairs nedarīs.

Blū ģimene dzīvoja svētlaimīgā neziņā par to, kas notiek ar Andželu. Andželai likās dīvaini, ka šī nama sienas nebrēc, jo redzējušas viņas krišanu grēkā. Ka viņiem izdevās tik daudz laika pavadīt divatā, tas nebija nekas sevišķs, jo Jūdžina lakstošanās visādi tika veicināta pašas Andželas labad, bet Andželu biedēja, ka viņas grēks paliek tik ilgi neatklāts, un tas, ko varēja izskaidrot ar vienkāršu nejaušību, šķita viņai baiga zīme. Kaut kam vajadzēja notikt, — no tā viņa baidījās. Viņas kaislei trūka tik nepieciešamās drosmes.

Pagāja nedēļa, un, lai gan Jūdžina apskāvieniem jau trūka sākotnējās kvēles, viņš tomēr nebrauca projām, kaut mocījās ar apziņu, ka būs līdz galam izsmēlis savu uzvaru. Viņam bija žēl pamest šo namu, pārtraukt dailes un līksmes pilno medus mēnesi, jo burvīgāku un valdzinošāku tādēļ, ka neviens šo noslēpumu nezināja. Taču pamazām sāka mosties doma par pienākuma un atbildības saitēm. Kaut vai tas, ka Andžela bija pilnīgi nodevusies viņa varā, uzticēdamās viņa godam. Viņa bija panākusi Jūdžina solījumu precēties ne ar uzstājību vai viltīgiem paņēmieniem, bet ar paskaidrojumu, ka pretējā gadījumā viņai jādodas nāvē. Pietika paskatīties viņai sejā, lai saprastu, ka tie nav tukši vārdi. Turklāt tagad, kad Jūdžins bija panācis savu un iepazinies ar visu Andželas jūtu un kaisles dziļumu, viņš vēl augstāk vērtēja meiteni. Lai gan viņa bija vecāka par Jūdžinu, tomēr izdvesa tādu jaunību un skaistumu, ka apbūra viņu. Viņas augums bija izcili daiļš. Viņas priekšstati par dzīvi un mīlu pauda maigumu un cēlumu. Cik labprāt Jūdžins būtu piepildījis viņas sapni par svētlaimi, nenodarot netaisnību sev!

Kad uzturēšanās Blekvudā tuvojās beigām, Andželai ienāca prātā pavadīt Jūdžinu līdz Čikāgai, jo vajadzēja izdarīt tur šādus tādus iepirkumus. Māte neiebilda, un Andžela nolēma braukt kopā ar Jūdžinu. Tas padarīja šķiršanos vieglāku, turklāt ceļā viņi varēja šo to pārrunāt. Andžela, kā vienmēr, bija nolēmusi apmesties pie savas krustmātes.

Ceļā viņa atkal un atkal jautāja Jūdžinam, kā viņš turpmāk izturēšoties, vai nenicināšot viņu par to, kas noticis. Viņš apgalvoja, ka tas nenotikšot. Andžela noskumusi atkārtoja, ka tikai nāve vai kāzas varot viņu glābt.

— Ko tu gribi sacīt? — viņš jautāja. Andželas zeltainā galva atdusējās uz jaunekļa pleca un sērās tumši zilās acis lūkojās viņā.

— Ja tu mani neprecēsi, tad man vajadzēs darīt sev galu. Mājās palikt es vairs nevaru.

Jūdžins iedomājās, par ko nāve pārvērtīs viņas daiļo augumu un krāšņos, zeltainos matus, un šaubīdamies ievaicājās:

— Vai tu patiešām tā rīkotos?

— Jā, — viņa bēdīgi atteica. — Man tas ir jādara.

— Rimsties, Eņģelīt, — viņš lūdzās. — Neko tamlīdzīgu tu nedarīsi. Tev tas nebūs jādara. Es tevi precēšu ... Bet kā tu to domāji darīt?

— O, es jau visu esmu izdomājusi, — viņa drūmi atteica. — Tu zini ezeriņu aiz mūsu mājas. Es tur noslīcināšos.

— Nerunā tā, dārgā, — viņš atkārtoja. — Nekad nevajag tā runāt. Tas ir briesmīgi. Tev nekas tamlīdzīgs nebūs jādara.

Cik baismīgi iedomāties, ka Andžela guļ Oukūni- jas — šī mazā ezeriņa klēpī starp zaļajiem krastiem un dzeltenajiem smilšu sēkļiem! Ka tā var beigties visas viņas alkas, visa mīla! Tas biedēja Jūdžinu. Šādas traģēdijas šad tad tika aprakstītas avīzēs ar visiem satricinošajiem sīkumiem, bet viņa dzīvi tās nedrīkst skart. Viņš precēs Andželu. Meitene taču ir tik jauka. Viņam jāprecas. Pats labākais būtu jau tagad visu izlemt. Viņš sāka prātot, cik drīz vajadzēs to darīt. Aiz ģimeniskiem apsvērumiem Andžela pieprasīs publiskas laulības, — ja tuvinieki nevarēs piedalīties, tad vismaz zinās, kur tās notiek. Viņa ar mieru pārcelties uz Austrumiem — to varēs nokārtot. Bet pirms tam viņiem jāprecas. Jūdžins tik skaidri redzēja visus Andželas konvencionālos uzskatus, ka viņam prātā nenāca piedāvāt Andželai ko citu. Viņa nepiekristu, viņa atbildētu ar nicināšanu. Vienīgā alternatīva viņai ir nāve.

Tovakar, viņu pēdējā vakarā, kad Andželai vajadzēja atgriezties Blekvudā, viņš pavadīja noskumušo meiteni uz staciju un pats, galīgi nomākts, aizbrauca uz Džeksona parku, kur kādreiz bija redzējis brīnišķīgu ezeriņu mēnesnīcā. Tās bija jūnija pēdējo nedēļu dienas, un ezera rāmais ūdens laistījās sudrabainos, sārtos un mēļos toņos. Koki austrumu un rietumu pusē grima tumsā. Pamalē dzisa pēdējais vakara blāzmas sārtums. Siltais gaiss bija piestrāvots ar vasaras spēcīgo aromātu. Domās iegrimis, Jūdžins soļoja pa klusajām taciņām, kur smiltis un oļi tikko dzirdami čirkstēja zem kājām. Cik starojoša bija šī brīnišķīgā nedēļa! Cik dramatiska un romantikas pilna ir dzīve! Andželas mīla — cik tā ir skaista! Labi ir mīlēt un justies jaunam. Kas būs nākotnē — vēl skaistākas dienas, vai viņš tāpat vien klīdīs klupdams krizdams, šķiezdams laiku, šķiezdams savus spēkus izlaidībā? Bet kas teica, ka tā ir izlaidība? Vai viņam pienāks kādreiz atmaksas stunda? Vai viņš mīlēs Andželu arī pēc tam, kad viņi apprecēsies? Vai viņi būs laimīgi?

Jūdžins stāvēja klusā ezera krastā, vērodams ūdeni, priecādamies par neskaitāmajiem gaismas atspulgiem viļņos, juzdams mākslinieka līksmi par dabas pilnīgo daili, kura izraisa domas par mīlu, nāvi, neveiksmi un slavu. Bija pat romantiski iedomāties, ka šādā pašā ezerā atradīs savu galu Andžela, ja viņš būs pret to nežēlīgs. Tāda pati tumsa, kāda tagad pārplūdina zemi, izdzēsīs viņas spožos sapņus. Vai tas nav dzejiskas poēmas sižets? Šādu motīvu varētu izmantot kāds liels rakstnieks, Dodē vai Balzaks, un radīt dižu mākslas darbu. Arī gleznotājs te atrastu vielu romantiskam tēlam. Nabaga Andžela! Ja viņš būtu liels portretists, tad uzgleznotu viņu. Kails augums, krāšņie mati krīt pār kaklu un krūtīm. Tas būtu skaisti. Vai viņam jāprec Andžela? Jā, kaut gan nav zināms, kas no tā visa iznāks. Varbūt tā ir kļūda, bet...

Viņš raudzījās, kā ezera virsma pamazām bālēja, kā sudrabainie un mēļie toņi pārvērtās svina pelēkumā. Virs galvas spilgti laistījās zvaigzne. Kas notiks ar Andželu, ja viņu uzņems savā klēpī ezera mēmie ūdeņi? Kas tad notiktu ar viņu pašu? Tas būtu pārāk briesmīgi, pārāk sāpīgi. Nē, viņam jāprec Andžela.

Šādā noskaņojumā Jūdžins atgriezās pilsētā, juzdams visas dzīves pelnus savā sirdī. Šādā noskaņojumā viņš paņēma hotelī savu bagāžu un devās ar pusnakts vilcienu uz Ņujorku. Viņš bija pilnīgi aizmirsis Rūbiju, Miriamu un Kristīnu. Viņš bija iepīts mīlas drāmā, no kuras bija atkarīga Andželas dzīvība un viņa paša dvēseles miers vai sirdsapziņas pārmetumi. Viņš nevarēja uzminēt, ar ko tas viss beigsies, tikai zināja, ka jāprec Andžela — kad, to viņš vēl nevarēja pateikt. To noteiks apstākļi. Iespējams, ka tas būs jādara visai drīz. Viņam jāparūpējas par studiju, jāpavēstī jaunā ziņa par šķiršanos Smaitam un Makhjū, jāsasprindzina visi spēki, lai viņi ar Andželu gūtu pietiekami līdzekļu dzīvei. Viņš bija tik košās krāsās iztēlojis viņai savu dzīvi Ņujorkā, ka tagad, kad bija nepieciešams to visu parādīt, baidījās no viņas sprieduma. Galvenais, lai studija viņai patiktu. Un tad vajadzēs viņu iepazīstināt ar saviem draugiem. Visu ceļu uz Ņujorku šī doma nedeva viņam miera — Smaits, Makhjū, Miriama, Norma, Vīlers, Kristīna, — ko sacīs Kristīna, kad, atgriezusies Ņujorkā, uzzinās, ka viņš ir precējies? Starp šiem cilvēkiem un Andželu atrodas vesels bezdibenis. Šais cilvēkos ir kaut kas cits — vairāk drosmes, izpratnes, apziņas, varbūt iejūtas. Vai viņi, ieraudzījuši Andželu, domās, ka viņš izdarījis aplamību, vai uzskatīs viņu par nelgu? Makhjū ir sakari ar kādu meiteni, bet tā ir pavisam cits tips — inteliģenta, eleganta. Viņš lauzīja galvu, taču pie cita slēdziena netika. Viņam jāprecas. Citas izejas nav. Tas ir jādara.

XXVIII n o d a ļ a

Šā gada oktobris misteru Smaita, Makhjū un Vitlas studijā palika atmiņā ar kādu neparastu gadījumu. Pat lielpilsētā laiks, kad lapas sāk dzeltēt un birt, uzdveš grūtsirdību, ko vēl pastiprina parastie ziemas vēstneši: pelēkās, zemās debesis, skarbās vēja brāzmas, kas dzen pa ielām papīra strēmeles, salmus, skaidas, tā ka nepatīk pat iziet no mājas. Trūkumcietējus biedēja neizbēgamās likstas — sals, negaisi, bads. Tie, kas bija dīkā aizvadījuši vasaru, ar jaunu enerģiju ķērās pie darba. Pirkšana un pārdošana, maiņa un iepirkšanās ritēja pilnā sparā. Augstākajā sabiedrībā, tirdzniecībā, mākslas, tieslietu, medicīnas, finansu un literatūras aprindās dzīve kūsot kūsoja, visi jutās spiesti kaut ko darīt, kaut ko panākt. Visā ziemas tuvuma ietekmētajā pilsētā valdīja darba prieka un rosmes atmosfēra.

Un šai atmosfērā Jūdžins, diezgan skaidri apzinādamies, uz kā balstās apkārtējā dzīve un panākumi, cītīgi centās atrisināt paša sprausto uzdevumu. Pēc šķiršanās no Andželas viņš bija nācis pie slēdziena, ka nepieciešams sagatavot darbus izstādei, par kuru viņš nepārtraukti domāja pēdējo divu gadu laikā. Viņš labi zināja, ka cita ceļa nav, lai piesaistītu sabiedrības uzmanību. Pēc atgriešanās Ņujorkā viņš jau bija paspējis daudz ko pārdzīvot. Vispirms viņu satrauca Andželas vēstule— meitenei likās, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Par laimi šīs visai nopietnās bažas izrādījās slimīgas iztēles auglis un bez jebkāda pamata. Par spīti nelielajai pieredzei Jūdžins arī nebija skaidrībā par šādiem gadījumiem. Patiesību sakot, viņam arī būtu trūcis drosmes sīkāk iztaujāt Andželu. Otrkārt, šo jauno sarežģījumu nobiedēts, viņš bija aizrakstījis Andželai, ka gatavs precēties, un nolēma nekavēties, ievērojot viņas nomākto noskaņojumu. Viņš tikai vēlējās atrast laiku, lai pabeigtu dažus zīmējumus, pie kuriem patlaban strādāja, iekrāt mazliet naudas un sameklēt piemērotu dzīvokli. Viņš bija apstaigājis daudzas studijas dažādos pilsētas rajonos, bet nespēja atrast neko, kas būtu pa prātam un pa kabatai. Atrast studiju ar pienācīgu apgaismojumu, vannu, piemērotu guļamistabu un kaut nelielu kambarīti, kuru varētu izmantot kā virtuvi, bija ārkārtīgi grūti. Arī īres maksa bija augsta, no piecdesmit līdz simt divdesmit pieciem un simt piecdesmit dolāriem mēnesī. Bija arī pilnīgi jaunas studijas, kas iekārtotas bagātu dīkdieņu un sliņķu vajadzībām un maksāja pēc Jūdžina aprēķina trīs līdz četri tūkstoši dolāru gadā. Interesanti, vai viņš ar savu mākslu kādreiz sasniegs tādus augstumus.

Ja studiju apdzīvos viņš ar Andželu, tad bija jādomā arī par mēbelēm. Studija, kuru viņš apdzīvoja kopā ar Smaitu un Makhjū, drīzāk atgādināja baraku. Darba telpā nebija ne paklāju, ne grīdceliņu. Abas saliekamās gultas un lāviņa, kuras atradās guļamistabās, bija gan izturīgas, bet visai neizskatīgas — mantojums no agrākajiem studijas iemītniekiem. Atskaitot dažas gleznas, trīs molbertus un katram pa kumodei, nekādas citas istabas iekārtas nebija. Divreiz nedēļā ieradās apteksne iztīrīt telpas, aiznest netīro veļu uz mazgātavu un saklāt gultas.

Jūdžinam šķita, ka kopdzīvei ar Andželu nepieciešami daudzi un pavisam citādi priekšmeti. Viņš iedomājās savu nākamo studiju apmēram tādu, kāda bija Miriamai Finčai vai Normai Vitmorai. Tanī vajadzēja būt stila mēbelēm — veco flāmu vai koloniju, Heplvaita, Čipendeila vai Šeratona stilā, — apmēram tādas, kādas viņš bija noskatījies antikvāru vai komisijas veikalos. Ar laiku šādas mēbeles varētu sameklēt. Protams, Andželai par tādām nav jausmas. Studijā vajag būt paklājiem, aizkariem, visādiem nieciņiem no bronzas, alvas un pat no vara un veclaicīga sudraba, ja līdzekļi atļautu. Viņš bija iecerējis ar laiku sadabūt Kristus tēlu no bronzas vai ģipša uz rupji veidota rieksta vai tika koka krusta un novietot studijas kaktā, kā citi liek šķirstus, un abās pusēs tam nostādīt lielus svečturus ar milzīgām, nopilējušām vaska svecēm, kas smaržotu degot. Ja tās tumsā aizdedzinātu un to šaudīgajā gaismā vīdētu Kristus figūra un dejotu ēnas, tad tas piešķirtu studijai vēlamo noskaņojumu. Šāda iekārta, par kādu sapņoja Jūdžins, izmaksāja apmēram divus tūkstošus dolāru.

Protams, šobrīd tie bija un palika tikai sapņi. Diezin vai pavisam viņš varētu sagādāt tādu summu. Viņš jau dzīrās rakstīt Andželai par to, cik grūti sameklēt piemērotu apmešanās vietu, kad uzzināja par studiju Vašingtonskvēra dienvidu pusē, kuru tās īpašnieks, literāts, gribēja izīrēt pa ziemu. Stāstīja, ka studija labi iekārtota un īre nepārsniedz parasto. Īpašnieks vēlējās, lai tanī apmestos cilvēks, kurš saglabātu visu kārtībā līdz nākamajam rudenim, kad viņš bija paredzējis atgriezties. Jūdžins nekavējoties aizsteidzās uz turieni, un viņu savaldzināja tiklab, nama atrašanās vieta, kā ari skaistais skats pa logiem un telpas iekārta. Viņš juta, ka te būs patīkami dzīvot, turklāt tas ir izdevīgs gadījums iepazīstināt Andželu ar Ņujorku. Te viņa iegūs savus pirmos un svarīgākos iespaidus. Te, kā jebkurā labi iekārtotā studijā, kādas viņam bija gadījies redzēt, atradās grāmatas, gleznas, statuetes, daudz bronzas un pat daži sudraba nieciņi. Darbnīcu atdalīja no alkova liels, zaļi krāsots tīkls, izrotāts ar spoguļa šķembām, kurš atgādināja plīvuru ar zivju zvīņām. Telpā atradās melna riekstkoka klavieres un dažāda stila — «misionāru», flāmu, XVI gadsimta venēciešu un XVII gadsimta angļu mēbeles, kuras par spīti šim stilu jūklim lieliski saskanēja un atbilda savam uzdevumam. Bez darbnīcas bija guļamistaba, vanna un mazs nodalījums, ko varēja izlietot virtuvei. Ja dažas gleznas aizstātu ar viņa paša zīmējumiem, tad te būtu skaista mītne viņam un viņa sievai. īre bija piecdesmit dolāru mēnesī, un Jūdžins nolēma riskēt.

Iespēja dzīvot šādā apkārtnē daļēji samierināja Jūdžinu ar neizbēgamajām laulībām, viņš darīja zināmu īpašniekam, ka īrēs studiju, un nolēma precēties oktobrī. Andžela varēs ierasties Ņujorkā vai Bufalo, jo viņa nav redzējusi Niagāras ūdenskritumu, un tur viņi varēs salaulāties. Viņa bija grasījusies apciemot savu brāli Vestpointā, un tad viņi atbrauks uz šejieni un apmetīsies uz dzīvi. Tā izlēmis, viņš aizrakstīja par visu Andželai un lika manīt Smaitam un Makhjū, ka drīzumā precēsies.

Šī ziņa bija liels trieciens viņa kolēģiem, jo abi bija paguvuši pieķerties Jūdžinam. Viņam bija paradums jokoties ar cilvēkiem, kas viņam bija patīkami. Piecēlies no rīta, viņš parasti ķircināja savus draugus.

— Paskatieties taču, cik cildena apņēmība šodien apstaro Smaita pieri! — Vai: — Makhjū, tu slinkais vergs, lien ārā no savas migas un stājies pie dienišķās maizes pelnīšanas!

Makhjū par atbildi ietina galvu segā.

— Un tie saucas par māksliniekiem! — Jūdžins izgudrēm nopūtās. — Ko no tādiem var gaidīt! Viss, ko viņi prasa no dzīves, ir pāris vārītu kartupeļu dienā un klēpis salmu.

— Vai liksies mierā, — rūca Makhjū.

— Pie deviņiem velniem! — sazin no kurienes skanēja Smaita brēciens.

— Ja nebūtu manis, — Jūdžins turpināja, — tad dievs vien zina kas notiktu ar šo studiju, kur visādi lauķi un zivju ķidātāji tēlo māksliniekus.

— Nepiemirsti veļas mazgātavu ormaņus, — piemetināja Makhjū, uzslējies gultā un kasīdams nopinkājušos galvu, — Jūdžins bija draugiem pastāstījis šo to no savas biogrāfijās. — Nepiemirsti to vērtīgo ieguldījumu mākslā, ko devusi Amerikas tvaika veļas mazgātavu sabiedrība.

— Jums gan sen vajadzēja zināt, ka apkaklītes un aproces ir mākslas priekšmeti, — Jūdžins tūliņ svinīgi paziņoja, — ko nevar vis sacīt par arkliem vai siļķēm.

Dažkārt šī ķircināšanās turpinājās krietnu bridi, kamēr kāda asprātīga piezīme izraisīja skaļus smieklus. Pie darba viņi stājās pēc brokastīm, ko parasti visi trīs ieturēja restorānā, un tad strādāja līdz pieciem pēc pusdienas. Darba kārtību pārtrauca vienīgi vajadzība kaut kur doties, negaidīts apciemojums vai nepieciešamība iekost.

Viņi bija jau nostrādājuši kopā divus gadus, paspējuši izpētīt cits citu un labi zināja, cik daudz var rēķināties ar pārējo uzticību, atsaucību, laipnību un devību. Viņi kritizēja cits citu brīvi, labvēlīgi, sirsnīgi vēlēdamies palīdzēt. Viņu kopējās pastaigas pelēkās, miglainās dienās, lietū vai spožā saulē, izbraucieni uz Koniailendu, Fārokeveju, teātru un izstāžu apmeklēšana un iegriešanās ērmīgos restorānos, kur pasniedza dažādus nacionālus ēdienus, allaž bija jautra biedriskuma pilnas. Viņi labsirdīgi izzoboja cits cita tikumiskās īpašības, apdāvinātību, tieksmes, atsevišķas rakstura īpatnības un neko neņēma ļaunā. Dažreiz par upuri asprātībām krita Džozefs Smaits, citreiz pārējie divi apstrādāja Jūdžinu vai Makhjū. Māksla, literatūra, filozofija, izcilas personības, dažādi sadzīves jautājumi — viss noderēja par strīda objektu. Tāpat kā reiz no Džerija Metjūza, tā arī tagad no draugiem Jūdžins uzzināja daudz ko jaunu — no Džozefa Smaita par zvejnieku dzīvi un okeāna īpatnībām, no Makhjū par plašo Rietumu dabu un iedzīvotājiem. Tiklab vienam, kā otram bija neizsmeļams atmiņu avots, kas sniedza vielu sarunām un izklaidēja visu trio gadu no gada. Sevišķi dedzīgus strīdus radīja izstādes vai pārdošanai izstādītas kolekcijas, jo tad katrs varēja izsacīt savu visdziļāko pārliecību par to, kas mākslā ir vērtīgs un mūžīgs. Visi trīs neatzina nekādas autoritātes, toties ārkārtīgi cienīja īstus nopelnus — vienalga, vai runa bija par cilvēku ar vārdu vai gluži nezināmu personu. Viņi aizvien centās iepazīties ar Amerikai vēl svešiem māksliniekiem un cildināt viņu talantu. Tā pamazām viņi iepazinās un iemācījās novērtēt Degā, Monē, Riberu, Manē un Montičelli.

Un tāpēc, kad Jūdžins septembra beigās paziņoja, ka iespējama drīza šķiršanās sakarā ar viņa precēšanos, tad abiem pārējiem izlauzās skaļš protests. Džozefs Smaits patlaban strādāja pie jūras skata, cenzdamies attēlot saskanīgās krāsās ķirmju sagrauztu Zelta krasta tirdzniecības kuģeļa klāju, puskailu nēģeri pie salūzušās stūres un zilganmelnus viļņu vālus, kam vajadzēja radīt iespaidu, cik bezgalplašs ir okeāns.

— Muldies vien! — Smaits neticīgi atsaucās, pārliecināts, ka Jūdžins joko. Tiesa, pēdējais vienā laidā saņēma vēstules sazin kur no Rietumiem, taču tāpat vēstules saņēma Makhjū, un tas bija tik pierasts, ka nevienam nekas nenāca prātā. — Tu precēsies? Kāda velna pēc tev tas vajadzīgs? No tevis nu gan iznāks varens laulenis! Es noteikti apciemotu tavu sievu un pastāstītu viņai šo to.

— Tomēr tā ir patiesība, ka es precēšos, — atkārtoja Jūdžins, kuru smīdināja Smaita stingrā pārliecība, ka tas ir tikai joks.

— Muļķības pie malas, — atsaucās Makhjū. Viņš stāvēja pie molberta un gleznoja kādu lauku dzīves ainu — grupu fermeru pie ciema pasta ēkas. — Vai tu gribi izputināt mūsu mājokli?

Viņi abi mīlēja Jūdžinu. Viņš vienmēr bija izpalīdzīgs, vienmēr spara, ierosmes un optimisma pilns.

— Es neko nevēlos putināt. Bet vai tad man nav tiesību precēties?

— Es balsoju pretī, nudien! — Smaits izsaucās, — Tādam trikam tu manu piekrišanu nedabūsi. Pīter, mēs taču nepieļausim neko tamlīdzīgu?

— Protams, ne, — Makhjū atbildēja. — Ja viņš mēģinās izspēlēt tādu joku, mēs izsauksim policiju. Es viņu iesūdzēšu tiesā. Kas ir šī lēdija, Jūdžin?

— Varu derēt, ka es to zinu, — iejaucās Smaits. — Viņš pārāk bieži mēdz rikšot uz Divdesmit sesto ielu.

Džozefs domāja par Miriamu Finču, ar kuru Jūdžins bija abus draugus iepazīstinājis.

— Nekā tamlīdzīga, — Makhjū noteica, vērīgi uzlūkodams Jūdžinu.

— Dievs ir mans liecinieks, ka tā ir patiesība, zēni. Drīzumā es jūs pametīšu.

— Vai tu patiesi runā nopietni, Vitla? — Smaits, atmetis jokus, iejautājās.

— Patiesi, Džo, — Jūdžins nopietni atbildēja. Viņš pētīja perspektīvu savai sešpadsmitajai Ņujorkas etīdei — trīs lokomotīves, kas cita aiz citas devās iekšā plašajā depo. Dūmi, miglas vāli, netīrie, lēkājošie preču vagoni, sarkani, zili, dzelteni un zaļi, — pauda neizpušķotas īstenības skarbo spēku un skaistumu.

— Vai drīz? — tikpat nopietni vaicāja Makhjū. Viņš izjuta skumjas par kaut ko jauku, kas draud izgaist.

— Ļoti iespējams, ka tas notiks oktobrī, — Jūdžins atteica.

— Ak Jēziņ, cik tas ir nejauki! — izsaucās Smaits. Viņš nolika otu pie malas un aizsteberēja pie loga. Makhjū, kurš mazāk mēdza izrādīt savas jūtas, domīgs turpināja darbu.

— Kad tu pieņēmi šādu lēmumu, Vitla? — viņš pēc brītiņa ierunājās.

— O, par to es jau sen esmu domājis, Pīter, — Jūdžins atsaucās. — Īstenībā es jau daudz ātrāk būtu to izdarījis, ja līdzekļi atļautu. Es zinu, kādi mani pienākumi pret jums, citādi nebūtu tik pēkšņi uzbrucis jums ar šo ziņu. Es maksāšu savu daļu īres par studiju, kamēr jūs sameklēsiet citu kompanjonu.

— Pie velna ar visu īri, — attrauca Smaits. — Mēs negribam nevienu citu, vai ne, Pīter? Agrāk mēs taču dzīvojām divatā.

Makhjū klusēdams berzēja savu stūraino zodu un lūkojās Jūdžinā ar tādu skatienu, it kā viņi visi atrastos katastrofas priekšā.

— Par to nav ko vārdus tērēt,—viņš beidzot sacīja. — Tu labi zini, ka īre mums nav svarīga. Bet varbūt tu pateiksi, ko tu īsti preci? Vai mēs viņu pazīstam?

— Nē, — Jūdžins atbildēja. — viņa ir no Viskonsinas. Tā, no kuras es saņemu vēstules. Viņu sauc Andžela Blū.

— Tādā gadījumā lai dzīvo Andžela Blū! — izsaucās Smaits, atguvis labo omu un pacēlis otu uz augšu kā kausu. — Lai dzīvo misis Vitla, un, kā mēdz sacīt Novaskotijā, lai viņas burām nekaitē nekādas vētras, un lai viņas enkurs iztur jebkuru negaisu.

— Lai dzīvo! — pievienojās Makhjū, ko bija aizrāvusi Smaita sajūsma. — Augstu laimi un prieku! Kad būs kāzas, Jūdžin?

— Diena vēl īsti nav noteikta. Domāju, ka pirmajā novembrī. Ceru, ka jūs nevienam par to nesacīsiet. Man gribētos izvairīties no liekiem paskaidrojumiem.

— Labi, mēs neteiksim nevienam, bet bezkauņa tu esi un paliec, tu vecais valzirgs! Vai tu nevarēji mūs pakāpeniski sagatavot uz tādu pārsteigumu? īsts blēdis! — un Smaits pārmetoši iegrūda viņam dunku sānos.

— Ticiet, ka man ir tikpat bēdīgi ap sirdi kā jums, — Jūdžins sacīja. — Man nemaz negribas jūs pamest. Taču mēs jau nezaudēsim cits citu no acīm. Es palieku Ņujorkā.

— Kur tu apmetīsies? Vai tepat pilsētā? — apvaicājās Makhjū, vēl aizvien mazliet sabozies.

— Protams. Tepat netālu, Vašingtonskvērā. Vai atceraties Dekstera studiju, par kuru mums stāstīja Vīlers? Trešajā stāvā, sešdesmit pirmais nams. Turpat vien es būšu.

— Ko tu saki? — Smaits brīnījās. — Tas ir ko vērts. Kā tu tiki pie tās?

Jūdžins paskaidroja.

— Jāsaka, tev ir laimējies, — Makhjū secināja. — Tavai sievai tur patiks. Ceru, ka tur atradīsies ērts kaktiņš arī kādam klaidonim māksliniekam, ja viņam ienāks prātā iegriezties pie jums?

— Fermeriem, jūrniekiem un dievadotiem māksliniekiem ieeja kategoriski aizliegta! — Jūdžins svinīgi paziņoja.

— Brauc pie velna, — Smaits atsmēja. Kad misis Vitla iepazīsies ar mums tuvāk...

— Tad viņa nožēlos, ka ieradusies Ņujorkā, Jūdžins pārtrauca.

— Tad viņa nožēlos, ka nav iepazinusies ar mums agrāk, — Makhjū pabeidza sarunu.

OTRĀ GRĀMATA. C Ī Ņ A

.

I n o d a ļ a

Jūdžins ar Andželu nosvinēja savas kāzas otrajā novembrī Bufalo pilsētā. Viņus pavadīja uz šejieni Marieta, kā tas bija jau agrāk norunāts. Pēc tam viņi bija nodomājuši apskatīt Niagāras ūdenskritumu un aizbraukt uz Vestpointu, lai māsas varētu sastapties ar Dēvidu, un tad Marieta atgriezīsies mājās, lai pastāstītu par visu ģimenei. Protams, šādos apstākļos kāzas bija visai vienkāršas, nebija jāiztur vesela bara laimes vēlējumi un jāsaņem dāvanas, par kurām vismaz tobrīd jāpriecājas un jāpateicas. Andžela bija paskaidrojusi tuviniekiem un draugiem, ka Jūdžinam šai gadalaikā nav iespējams pamest Austrumus. Viņa zināja, ka Jūdžins ir pret lepnām kāzām, uz kurām saskrietu visi viņas radi un blenztu uz jauno ģimenes locekli, tāpēc bija ar mieru laulāties Bufalo. Jūdžins savai ģimenei neko nebija sacījis par nolikto kāzu dienu. Pēdējo reizi apciemodams savējos, viņš gan bija minējis, ka domā precēties un ka viņa izredzētā būs Andžela, bet, tā kā Mirtla bija vienīgā, kas Andželu kādreiz redzējusi, un viņa tagad dzīvoja Otamvā Aijovas štatā, tad pārējiem šis vārds bija tukša skaņa. Jūdžina tēvs jutās mazliet vīlies, jo bija cerējis uzzināt kādu dienu, ka viņa dēls taisījis spožu partiju. Viņa dēls, tāds izskatīgs jauneklis, mākslinieks, kura zīmējumi tik bieži parādījās žurnālos, varēja gan Ņujorkā, kur tik daudz iespēju, apprecēt vismaz bagātu mantinieci. Protams, tā ir Jūdžina darīšana, ja viņam gribas precēt kādu lauku skuķi, taču viņa piederīgie bija sapņojuši par ko citu.

Jūdžina noskaņojums kāzu dienā gan neatbilda svarīgajam brīdim. Viņu mocīja domas, ka viņš izdara kļūdu; viņš apzinājās, ka tikai apstākļu sagadīšanās un paša rakstura vājība piespiedusi viņu pildīt solījumu, no kura pareizāk būtu bijis atteikties. Vienīgais attaisnojums šai rīcībai bija viņa vēlēšanās paglābt Andželu no vecmeitas nožēlojamā likteņa, taču tas bija blēdīgs mierinājums, vājš balsts. Andžela bija jauka, uzticama, viņa visai nopietni izturējās pret Jūdžinu, pret dzīvi, pret visu, taču viņa nebija tas īstais sirds draugs un dzīves biedrs līdz kapa malai, kādu Jūdžins bija iztēlojies. Kur bija tā svētā uguns, kurai tagad vajadzēja liesmot viņa dvēselē, tās cildenās domas par turpmāko kopdzīvi, tās kvēlās jūtas, kuras viņš bija izbaudījis, pirmo reizi ieraudzīdams Andželu viņas krustmātes namā? Kaut kas bija izgaisis. Vai viņš pats bija padarījis mazvērtīgāku savu ideālu ar priekšlaicīgu intimitāti — noplūcis skaisto ziedu un ieminis dubjos? Vai ģimenes dzīves pamatos ir tikai fiziskā kaislība? Jeb vai īsta ģimenes dzīve ir kaut kas cildenāks — cēlu domu un jūtu saderība? Vai Andžela var dalīties šādās jūtās un domās ar viņu? Palaikam Andžela izrādīja cildenas jūtas un tieksmes. Viņai gan trūka augsti attīstīta prāta, taču viņa spēja izjust labu muziķu un izprast lasīto. Mākslā viņa neko nesaprata, tomēr viņas dvēsele tiecās pēc skaistuma. Kāpēc ar to nepietiek, lai viņu kopdzīve būtu ciešama un patīkama? Un vai patiešām ar to nepietiek?

Lai kā Jūdžins lauzīja galvu par šiem jautājumiem, viņš tomēr nespēja atbrīvoties no domas, ka viņu abu laulībā kaut kā trūkst. Par spīti godīgi izpildītajam pienākumam, tām saistībām, kuras viņš pats bija uzņēmies, viņš nejutās laimīgs. Viņš bija iedevies šai laulībā kā cilvēks, kurš nes labprātīgu upuri, lai izdabātu sabiedrības uzskatiem. Iespējams, ka viņu ģimenes dzīve būs laba, bet tāpat iespējams arī pretējais. Jūdžins nebūt nedomāja pievienoties tiem sabiedrības uzskatiem, ka laulības tiek slēgtas uz visu mūžu un ka viņam jānodzīvo kopā ar Andželu līdz pat mūža galam. Viņš zināja, ka šie uzskati par laulību ir vispārpieņemti, taču tie nerada viņā atbalsi. Divu cilvēku savienībai, pēc viņa domām, vajadzēja dibināties vienīgi uz stipru vēlēšanos dzīvot kopā un ne uz ko citu. Jūdžinam nebija nekāda priekšstata par tēva pienākumu pret bērniem, jo bērnu viņam nebija un viņš neilgojās pēc tiem. Bērni sagādā daudz neērtību. Laulība ir dabas izgudrota viltība, ar kuras palīdzību tā piespiež ļaudis realizēt tās mērķus — turpināt cilvēku cilti. Mīla ir slazdi, kaisle — ēsma. ko tajos ieliek. Daba un dzīvības turpināšanas likums izmanto cilvēku, tāpat kā cilvēks piespiež darba zirgu vilkt smagu vezumu. Vezums šai gadījumā ir cilvēces attīstība un cilvēks ir upuris. Jūdžins nejutās pateicību parādā ne dabai, ne dzīvības turpināšanas likumam. Viņš nebija nevienam lūdzis, lai viņu laiž pasaulē. Turklāt šī pasaule nebūt nevarēja lepoties, ka izturējusies pret viņu augstsirdīgi. Kāpēc tad viņam jādara tas, ko daba no viņa prasa?

Sastapis Andželu, viņš meiteni maigi noskūpstīja, jo, ieraugot viņu, jaunekļa dvēselē atkal pamodās nesenās kaislās alkas. Kopš viņu pēdējās sastapšanās viņš nebija pieskāries sievietei galvenokārt tāpēc, ka neviena «īstā» nebija parādījusies pie apvāršņa un ka atmiņas par Andželu un pārdzīvotās bažas sakarā ar viņu vēl bija pavisam svaigas. Nu viņi atkal bija kopā, pazīstamā uguns kvēloja asinīs, un Jūdžins nepacietīgi gaidīja laulību ceremonijas beigas. Viņš jau no rīta bija paguvis izņemt laulību atjauju un tūliņ no vilciena, ar kuru atbrauca Andžela un Marieta, viņi ekipāžā devās pie metodistu garīdznieka. Ceremonija, kas Andželai nozīmēja tik daudz, Jūdžinam bija tikai tukši vārdi, muļķīga formula, papīra gabaliņš, ko izsniedza laulību reģistrācijas kantorī, stereotipa frāze, ka «tev būs mīlēt, saudzēt, godāt un cienīt». Protams, viņš mīlēs, saudzēs, godās un cienīs Andželu, ja tas būs iespējams, un, ja ne, tad nedarīs to. Turpretim Andžela, uzvilkusi pirkstā laulību gredzenu un noklausījusies nozīmīgos vārdus «ar šo gredzenu es tevi pielaulāju», juta, ka visi viņas sapņi piepildījušies. Nu viņa patiešām un neapstrīdami ir Jūdžina Vitlas laulātā draudzene. Viņai vairs nav jāmocās ar domām par pašnāvību, par krišanu kaunā un negodā, par nožēlojamu vientuļas vecmeitas mūžu. Viņa ir mākslinieka — daudzsološa mākslinieka sieva un dzīvos Ņujorkā. Kāda spoža nākotne! Jūdžins galu galā mīl viņu. Andželai šķita, ka tas ir pierādīts. Viņš tikai tāpēc kavējies ar kāzām, ka gribējis pienācīgi nodrošināt viņu turpmāko dzīvi. Citādi viņš sen jau būtu Andželu apprecējis.

Viņi aizbrauca uz «Irokeza» hoteli un pierakstījās kā vīrs un sieva, paņemdami atsevišķu istabu Marietai. Pēdējā ar ieganstu iet vannā pēc ilgā brauciena vilcienā atstāja jauno pāri divatā, apsolīdamās ēst kopā ar viņiem pusdienas. Jūdžins un Andžela palika vieni.

Te nu Jūdžins pārliecinājās, ka par spīti visām skaistajām teorijām šā mirkļa prieku jau zināmā mērā notrulinājusi iepriekšējā tuvība ar Andželu. Tiesa, viņi atkal var izbaudīt šo tuvību. Alkas, kuras bija viņu tik spēcīgi pārņēmušas, tiks apmierinātas, taču vilinošais noslēpums jau bija atplīvurots. Viņu īstās kāzas jau bija nosvinētas pirms vairākiem mēnešiem Blekvudā, nu viņiem atlika laulības dzīves ikdiena. Tiesa, viņu kaisle bija spēcīga un sniedza lielu baudu, bet tas valdzinājums, ko dod brīnišķais un vēl nezināmais, bija izgaisis. Jūdžins dedzīgi apskāva Andželu, tomēr tagad viņā runāja drīzāk rupja, fiziska kaisle nekā svētlaimīga līksme.

Andžela no tā visa neko nemanīja. Viņai bija mīloša sirds, un Jūdžins viņai nozīmēja visu pasauli. Viņas acīs Jūdžins bija heroisks tēls. viņa talants — dievišķīga uguns. Neviens visā pasaulē nevarēja zināt tik daudz, cik zināja Jūdžins! Neviens nevarēja būt tik liels mākslinieks. Tiesa, viņš nebija tik praktisks kā citi vīrieši, piemēram, viņas brāļi un svaiņi, toties viņš bija ģēnijs. Viņam nav vajadzīgs būt praktiskam. Andžela jau domāja par to, kā palīdzēs Jūdžinam gūt panākumus, cik laba sieva būs viņam. Jūdžinam nāks par labu viņas skolotājas pieredze, prasme lēti iepirkties, viņas praktiskais saprāts.

Divas stundas, kas atlika līdz pusdienām, viņi nodevās atjaunotiem mīlas priekiem, tad saģērbās un nogāja lejā restorānā. Andžela bija uzšuvusi uz kāzām vairākus greznus tērpus, iztērēdama visu, ko ilgos gados iekrājusi, un šovakar izskatījās sevišķi skaista īspiedurkņu melna zīda kleitā ar perlamutra krāsas zīda rotājumiem, izšūtiem ar sīkām pērlītēm un melnām zīlītēm. Marieta bija ģērbusies bālsārtā zīdā, maigā kā persiku ziedi, ar īsām piedurknēm un dziļu dekoltē. Viņa staroja jaunībā, svaigumā un dzīves priekā. Nu, kad Andžela bija laimīgi izprecēta, Marieta vairs nedomāja vairīties no Jūdžina vai slēpt savu skaistumu, lai neaizēnotu māsu. Viņa bija dzirkstoši jautra, un Jūdžins pat šobrīd nespēja atturēties, nesalīdzinājis abas māsas. Marietas smaids, viņas asprātība, viņas neapzinātā pārdrošība krasi atšķīrās no Andželas rāmuma.

Mūsdienu hoteļu pārspīlētā greznība vairs nevienu nepārsteidz, taču Marietu un Andželu neparastais krāšņums spēcīgi ietekmēja. Andželai tā bija zīme, ka viņu un Jūdžinu gaida spoža nākotne. Šie paklāji, aizkari, lifti un viesmīļi, viss šis lētais spīdums modināja viņā nojautu par kaut ko cildenu.

Viņi pavadīja visu dienu Bufalo, kur apbrīnoja majestātisko Niagāras ūdenskritumu, un tad devās uz Vestpointu, kur noskatījās parādi, ko rīkoja par godu kādam atbraukušam ģenerālim, un apmeklēja balli kara akadēmijā. Tā kā Marieta bija daiļa un viņas brālis šeit. iecienīts, tad meitenei bija tik liela piekrišana, ka viņa nolēma palikt Vestpointā veselu nedēļu. Jūdžins un Andžela varēja mierīgi doties uz Ņujorku un padzīvot tur kādu laiku vieni paši. Viņi palika Vestpointā vienīgi tik ilgi, kamēr Marieta bija pienācīgi novietota, un tad brauca uz Ņujorku un saviem Vašingtonskvēra apartamentiem.

Viņi iebrauca Ņujorkā vakarā, un Andžela bija sajūsmināta par lielpilsētas žilbinošajām ugunīm, kuras iezīmēja Nortas upes krastu iepretim Četrdesmit otrajai ielai. Andželai nebija ne mazākā priekšstata par Ņujorku, un, kad kebs pēc Jūdžina norādījuma iegriezās no Četrdesmit otrās ielas Brodvejā un, bieži apstādamies ielu kustības dēļ, virzījās uz Piektās avēnijas dienvidu galu, viņas acīm pirmo reizi atklājās tas lētā spožumā dzirkstošais prospekts, kas vēlāk kļuva pazīstams ar nosaukumu «Lielais baltais ceļš». Jūdžins jau sen uzskatīja šos lētos vizuļus un neīsto mirdzumu tikai par vienu no Ņujorkas dzīves raksturīgajām īpatnībām, tomēr arī viņa acīs šī izkrāsotu skaistuļu, greznu tērpu- un uzpūstu reputāciju parāde vēl nebija zaudējusi savu vērtību un neviļus ietekmēja iztēli. Te varēja sastapt teātru kritiķus, izdaudzinātus aktierus, aktrises un statistes — šīs dievietes un reizē rotaļlietiņas alkatīgu, trulu un neapremdināmu bagātnieku rokās. Jūdžins rādīja Andželai dažādas teātru ēkas. minēja slavenus vārdus, stāstīja par restorāniem, hoteļiem, universālveikaliem un tirgotavām, kur pērkami dažādi sīkumi, kamēr beidzot viņi iegriezās Piektās avēnijas lejasdaļā, kur vēl valdīja iespaidīgu savrupmāju dižums un konservatīvas bagātības atmosfēra. Četrpadsmitās ielas galā Andžela tālumā ieraudzīja Vašingtona arku, kura elektrisko spuldžu gaismā vizēja krēma dzeltenumā.

— Kas tas ir? — viņa apjautājās.

— Tā ir Vašingtona arka,—Jūdžins atbildēja. — Tā redzama no mūsu dzīvokļa, jo mēs dzīvosim skvēra dienvidu pusē.

— O, cik skaisti! — viņa izsaucās.

Andželai viss šķita burvīgs, un, kad viņi pabrauca arkai garām un viņas acīm pavērās viss lielais skvērs, tad viņai likās, ka te varēs dzīvot kā paradīzē.

— Vai šeit mēs dzīvosim? — viņa jautāja, kad kebs apstājās nama priekšā, kur atradās studija.

— Jā. Kā tev šeit patīk?

— Ļoti.

Pa baltajām akmens plāksnēm, ar kurām bija izlikti pakāpieni, viņi iegāja senlaicīgā namā un devās augšup uz trešo stāvu pa sarkano grīdceliņu, kas sedza kāpnes. Kad viņi iegāja tumšajā studijā, Jūdžins uzrāva sērkociņu un lielāka efekta pēc aizdedzināja citu pēc citas vaska sveces. Maigā gaisma aizvien vairāk pārplūdināja telpu, un Andžela ieraudzīja senlaicīgus Čipendeila stila krēslus, Heplvaita rakstāmgaldu, flāmu šķirstu, kurā glabājās izlietoti un. neizlietoti zīmējumi, zaļo tīklu, nobārstītu ar spīdošām skambām, kas atgādināja zivju zvīņas, četrstūrainu spoguli zeltītā ietvarā virs kamīna un uz molberta lielu un iespaidīgu Jūdžina gleznu — trīs lokomotīves pelēkā, dūmakainā dienā. Andželai šķita, ka šai telpā skaistums sasniedzis savus kalngalus. Tagad viņa aptvēra, cik liela starpība šķir parastā hoteļa banālo greznību no šādas studijas, kur izpaužas tās īpašnieka individualitāte un gaume. Milzīgie svečturi ar septiņām vaska svecēm abpus spoguļa apžilbināja viņu, bet melnās klavieres nišā aiz nolaistā tīkla izraisīja jaunus līksmus izsaucienus.

— Ak, cik te skaisti! — viņa gavilēja un pieskrēja pie Jūdžina, lai tas viņu noskūpstītu. Jūdžins mīļi glāstīja sievu, un tad viņa atkal metās pētīt gleznas, mēbeles, vara un bronzas nieciņus.

— Kad tu paguvi to visu sagādāt? — viņa jautāja, jo Jūdžins nebija paspējis izstāstīt viņai par savu laimi — kā viņš uzzinājis par Dekstera aizceļošanu un noīrējis studiju. Viņš kūra uguni kamīnā, jo šveicars malku bija jau tur salicis.

— Studija nav mana, — viņš pavirši atbildēja, — es to noīrēju no Rasela Dekstera. Viņš aizceļoja uz Eiropu, kur paliks līdz nākamajam rudenim. Es domāju, ka tā būs labāk nekā gaidīt uz tavu ierašanos un tad sākt kārtot visu. Mēs paspēsim to visu izdarīt nākamo rudeni.

Jūdžins cerēja, ka pavasari viņam izdosies sarīkot gležnu izstādi un varbūt šo to izdevīgi pārdot. Kaut arī naudas ienāktu maz, izstāde tomēr var padarīt viņu pazīstamu un sagādāt iespējas vairāk nopelnīt.

Andželai sirds sažņaudzās, bet pēc mirkļa viņa jau atguvās. Arī tas ir sasniegums, ka Jūdžinam izdevies atrast šādu studiju un noīrēt to. Viņa piegāja pie loga un palūkojās ārā. Lejā pletās lielais laukums namu rindu ielenkumā, slējās koku puduri ar retām, noputējušām lapām, desmitiem loka spuldžu sīcot izstaroja žilbinoši baltu gaismu, blāvi vizēja iedzeltenās arkas graciozās kontūras Piektās avēnijas galā.

— Te ir ļoti skaisti! — viņa atkal izsaucās, atgriezdamās pie Jūdžina un apskaudama viņu. — Es pat iedomāties nevarēju, ka te būs tik jauki. Tu esi tik labs pret mani.

Viņa sniedza Jūdžinam savas lūpas, un viņš noskūpstīja Andželu, skardams ar pirkstgaliem viņas vaigus. Tad viņa apstaigāja virtuvi, guļamistabu un vannas istabu un pēc brītiņa nopūta sveces un devās pie miera.

II n o d a ļ a

Pēc mazpilsētas klusuma, pēc provinces dzīves vienmuļības un vienkāršības, pēc apnicīgajiem lauku skolotājas pienākumiem un darbiem tā jaunā pasaule, kurā Andžela bija nokļuvusi, šķita viņas pārsteigtajam skatienam skaistuma, līksmu jaunatklājumu un laimes pilna. Ja vieni un tie paši iespaidi ātri notrulina jūtas, tad viss neparastais spējīgs tās pārspīlēti sakairināt un šķisties skaists un jauks. Ja kaut kas ir jauns, tad tas ir noteikti labāks par veco, aprasto. Ļoti bieži materiālas dabas sīkumi, kurus mēs sev sagādājam, maina mūsu uzskatus par dzīvi. Ja esam dzīvojuši trūkumā, tad pārticība uz laiku šķietami padara mūs laimīgus. Ja esam atradušies sabiedrībā, kas nepiekrīt mūsu uzskatiem, tad, nokļuvuši labvēlīgākā apkārtnē, domājam, ka nu visi mūsu sarežģījumi atrisināti. Tas pierāda, cik maz mums pazīstams iekšējais līdzsvars, kuru nevar satricināt nekādas ārējas pārmaiņas.

Kad Andžela otrā rītā pamodās, studija, kurā nu viņai vajadzēja dzīvot, šķita pati pilnība. Viņa jūsmoja par gaumīgo iekārtojumu, par tādām ērtībām kā vannas istabu ar aukstu un karstu ūdeni blakus guļamistabai. par virtuvi ar visiem nepieciešamajiem saimniecības piederumiem. Vienā stūrītī viņi iekārtoja ēdamistabu, no turienes bija daļēji redzama studija, un te Andžela guva pirmos priekšstatus par mākslu, kuras objekts ir daba, cilvēka ķermeņa formu skaistums, krāsu un toņu bagātība. Kā tas atšķīrās no darba skolā! Kad Andžela salīdzināja gareno, zemo dzīvojamo ēku Blekvudā, ar vīnstīgām aizvītos lodziņus, pavirši izmētātās puķu dobes mājas priekšā un plašo mauru ar šo šauro, īpatnēji iekārtoto studiju un skatu pa tās logiem uz Vašingtonskvēru, tad viss runāja par labu studijai. Pēc Andželas domām, te pat nebija ko salīdzināt. Ja viņa būtu varējusi tolaik ielūkoties Jūdžina domās, viņai būtu grūti saprast, ka viņas dzimtā pilsētiņa, tēva vientuļā ferma, tuvā ezeriņa zilie ūdeņi un slaido koku ēnas uz maura Jūdžina iztēlē saistās ne vien ar visu, kas tur ir patiesi skaists, bet arī ar pašas Andželas pievilcību. Dzīvodama sev radniecīgā pasaulē, viņa pati it kā uzsūca sevī tās daili un kļuva skaistāka. Viņa nesaprata, cik daudz zaudē reizē ar kādreizējo apkārtni. Viņai pašai šie iepriekšējās dzīves liecinieki šķita neizskatīgi, nesvarīgi, nevajadzīgi un ievērības necienīgi.

Jaunā pasaule viņai likās īsta Aladina burvju ala. Kad viņa no rīta pirmo reizi palūkojās ārā uz lielo laukumu spožās saules staros, uz iespaidīgo sarkano ķieģeļu namu rindu ziemeļos, uz milzu debesskrāpi austrumos, uz pajūgiem, smagajām mašīnām, tramvajiem un ekipāžām, kas dārdināja bruģi lejā, tas viss it kā dvesa jaunību un enerģiju.

Mums jāapģērbjas un jāiet brokastot uz restorānu, — Jūdžins sacīja. — Man neienāca prātā kaut ko pagādāt. Īstenībā es arī nebūtu zinājis, ko pirkt, pat ja būtu gribējis. Ar mājturību es nekad neesmu nodarbojies.

— Viss būs labi, — Andžela atteica, glāstīdama viņa rokas. — Tikai uz restorānu gan neiesim, varbūt izdosies kaut ko izdomāt. Vispirms es paskatīšos, kas te ir.

Un viņa iesteidzās mazajā kambarītī, kas bija paredzēts virtuvei, un pārbaudīja, kādi virtuves trauki tur atrodas. Viņa jau sapņoja par to, kā vadīs Jūdžina saimniecību, kā ceps un vārīs, kā gādās par Jūdžinu. kā viņu lutinās, un nu šīs iespējas ir radušās. Deksteram, viņu augstsirdīgajam saimniekam, bija daudz saimniecībā nepieciešamu priekšmetu — pusdienu un kafijas servīzes no brūna un zila porcelāna, kafijas kanna ar sietiņu, glīta, dūmakaini zila tējkanna ar tādām pašām tasītēm, cepešbļoda, dažāda veida un izmēru vafeļu pannas, trijkāji, iesmi, katliņi, pannas, kā arī vienkārši un sudraba naži un dakšiņas. Acīm redzot, viņš šad tad bija pieņēmis viesus, jo Andžela atrada maizes un kūku bļodas, cukura, miltu un sāls traukus un mazā skapītī ar izvelkamām atvilktnēm visādas garšvielas.

— Te būs viegli gatavot ēdienus, — Andžela sacīja, aizdedzinādama gāzi. lai pārliecinātos, vai gāzes plīts darbojas. — Mēs varam noiet lejā iepirkties, ja tu nāksi līdzi un parādīsi man veikalus. Tad es nopirkšu visu nepieciešamo, un tas aizņems tikai dažas minūtes. Vēlāk jau es pati visu zināšu.

Jūdžins ar prieku piekrita. Andžela vienmēr bija sapņojusi, ka būs ideāla namamāte, un tagad, kad viņas Jūdžins piederēja viņai, viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs izpaust savas spējas. Kāds prieks būs parādīt Jūdžinam, cik lieliski viņa tiek galā ar saimniecību, kā viņai darbi sokas, cik taupīgi viņa rīkojas ar naudu — viņu kopējo mantu.

Pārliecinājusies, ka māksla nav nekāds bagātības avots, Andžela skuma, ka nav varējusi aplaimot vīru ar bagātu pūru, kaut gan zināja, ka Jūdžinam sirds dziļumos tas ir vienalga. Viņš taču ir tik nepraktisks. Viņš ir liels mākslinieks, taču Andžela instinktīvi juta, ka praktiskos jautājumos ir daudz gudrāka par viņu. Viņa jau bija tik ilgi pārzinājusi visas ģimenes iepirkumus, rīkodamās ar izsniegto naudu, cik vien taupīgi iespējams.

Andžela izņēma no koferīša (jo ceļa somas vēl nebija pienākušas) jauku mājas kleitiņu no bālzaļa audekla, uzvilka to, sasprauda matus glītā mezglā un, paņēmusi Jūdžinu par pavadoni, devās meklēt veikalus. Viņš bija rādījis Andželai pa logu, ka mazajās šķērsielās uz dienvidiem no laukuma ir daudz itāliešu veikaliņu, kuros pārdod pārtikas preces, gaļu un dārzeņus, un vienā tādā šķērsielā viņi tagad iegriezās. Lielie ļaužu pūļi ielās un straujā kustība pārsteidza Andželu. Viņi nopirka kartupeļus, tomātus, olas, miltus, sviestu, jēra gaļas kotletes un sāli — no visa pa drusciņai, veselu kaudzi mazu sainīšu, un steidzās atpakaļ uz studiju. Andželu nepatīkami aizskāra netīrība dažās tirgotavās. Dažas gan bija diezgan tīras, tomēr viņai šķita jocīgi iepirkties itāliešu kvartālā, kur čalo itāliešu sievietes un bērni — tumšām, it kā ar ģērētu ādu pārvilktām sejām un drudžaini degošām acīm. Jūdžins brūnā velveta uzvalkā, ar mīkstu, zaļu platmali galvā te izskatījās, kā no citas planētas ieradies. Viņš bija tik slaids, tā atšķīrās no visiem ar nosvērto pašcieņu un atturīgo valodu, kad skaidroja viņai savus iespaidus.

— Itālietes man sevišķi patīk, kad tām auskari ausīs, — viņš sacīja.

— Tur tas ogļu iznēsātājs izskatās pēc īsta bandīta, — viņš piezīmēja pēc brītiņa un tad atkal: — Tā vecene noderētu par modeli Endoras raganai.

Visa Andželas uzmanība piederēja iepirkumiem. Vina gan jautri uzsmaidīja Jūdžinam, tomēr domāja savas domas. Cik daudz no visa kā vērts iepirkt, kur viņa glabās svaigos dārzeņus, vai ledus skapis ir pietiekami tīrs, cik laika vajadzēs, lai noslaucītu putekļus studijā? Namu kailās ķieģeļu sienas, gruži un atkritumi ūdens notekās, izbadējušies un izģinduši noklīduši suņi un kaķi, nemitīgā ļaužu straume — nekur nebija nekā pievilcīga. Vienīgi tad, kad Jūdžins uz kaut ko visai nopietnā balsī aizrādīja, viņa sāka aptvert, ka mākslinieka acīs tam visam ir zināma nozīme. Ja Jūdžins tā saka, tad tā tas ir. Šā vai tā, bet tā ir dīvaina pasaule — un viņa noteikti būs ļoti ļoti laimīga.

Viņi ēda studijā brokastis — karstus biskvītus ar svaigu sviestu, omleti ar tomātiem, ceptus kartupeļus krējuma mērcē un dzēra kafiju. Jūdžins, kurš tik ilgi bija izticis ar vienmuļajiem ēdieniem restorānos, paziņoja, ka tās ir ideālas brokastis. Sēdēt pašam savā dzīvoklī kopā ar valdzinošu sievu, kura visādi cenšas vīram izpatikt, pie bagātīgi klāta galda un izcili garšīgiem ēdieniem, — kas vēl var būt labāks? Viņš domās iztēlojās laimīgo nākotni, ja vien tādai dzīvei pietiks līdzekļu. Naudas vajadzēs daudz, nesalīdzināmi vairāk, nekā līdz šim viņš pelnījis, taču viņš cerēja, ka tiks galā. Pēc brokastīm Andžela spēlēja klavieres, un, kad Jūdžins izsacīja vēlēšanos strādāt, viņa visā nopietnībā stājās pie saviem mājturības darbiem. Arī bagāža bija pienākusi, vajadzēja izkravāt to, tad parūpēties par lenču un pusdienām, tāpat arī mīlestība prasīja savu tiesu.

Kādu laiku šāda dzīve šķita tīri patīkama. Jūdžins ierosināja uzaicināt uz pusdienām savus tuvākos draugus — Smaitu un Makhjū. Andžela dedzīgi piekrita, jo pati ārkārtīgi vēlējās iepazīties ar Jūdžina draugiem. Turklāt viņa gribēja parādīt vīram, ka ne sliktāk par citiem prot uzņemt viesus un patērzēt ar tiem. Viņa jau laikus sāka gatavoties trešdienas vakaram, kad bija paredzēta viesu ierašanās, un kopš paša rīta jutās kā uz adatām, — tā viņai gribējās redzēt vīra draugus un uzzināt to domas par sevi.

Viss noritēja ļoti jauki un samērā jautri. Abi lāga puiši bija lielā sajūsmā par studiju. Viņi neskopojās ar uzslavām, Andželai dzirdot, un apsveica Jūdžinu, ka liktenis apbalvojis viņu ar tādu sievu. Andžela tai pašā tērpā, kuru bija uzvilkusi, ēdot pusdienas Bufalo restorānā, izskatījās ļoti efektīga. Sevišķi viņas krāšņie, zeltainie mati sajūsmināja tiklab Smaitu, kā Makhjū.

— Velns, kas par bizēm! — Smaits iečukstēja Makhjū, kad saimnieku nebija tuvumā.

— Jā, nav vārdam vietas, — Makhjū piekrita. — Tīri glīts sievišķis, vai ne?

— Un kā vēl! — Smaits atsaucās, kuram patika šīs Rietumu meitenes vienkāršā un laipnā izturēšanās. Mazliet vēlāk un izmeklētākos izteicienos viņi izsacīja Andželai savu apbrīnu, un viņa jutās ļoti iepriecināta.

Marieta, nule atbraukusi, vēl nebija parādījusies viesiem. Viņa uzposās vienīgajā studijas guļamistabā. Andžela, kaut arī tik skaisti ģērbusies, pati uzraudzīja pusdienu gatavošanu. Lai gan šveicars bija viņai palīdzējis sadabūt meiteni, kas apkalpoja pie galda, virēju dabūt nebija izdevies. Pusdienās pasniedza viru, zivis, cāļa cepeti un salātus. Beidzot parādījās Marieta, valdzinoši daiļa savā rožainajā zīdā. Tiklab Smaits, kā Makhjū apžilba, un Marieta tūliņ laida darbā savas burvju mākslas. Marietai bija vienalga, ko apburt, — viņa visus padarīja par saviem vergiem, uzdūra uz sava skaistuma iesma un svilināja šos mīlas mocekļus savu untumu ugunīs. Vēlāk Jūdžins nosauca Marietas smaidu par dunci, Līdzko viņa pasmaidīja, viņš iesaucās:

— Ahā, duncis atkal izvilkts no makstīm! Kuru šoreiz ķers tā asmens? Nabaga upuris!

Tagad viņš bija Marietas svainis un varēja meiteni apskaut, un Marieta izmantoja radnieciskās attieksmes, lai noskūpstītu Jūdžinu. Kaut kas Jūdžinā vienmēr bija saistījis viņu. Tagad šais pirmajās dienās pēc māsas kāzām Marieta piepildīja savu slepeno vēlēšanos nokļūt Jūdžina apskāvienos, taču viņas izturēšanās novilka robežas, kuras arī Jūdžins nedrīkstēja pārkāpt. Klusībā Marieta prātoja, cik lielā mērā viņa patīk Jūdžinam.

Līdzko viņa parādījās, tā Smaits un Makhjū pielēca kājās un metās viņai pakalpot. Makhjū piedāvāja viņai krēslu pie kamīna, Smaits centās neatpalikt no drauga.

— Kādu brīnišķīgu nedēju es pavadīju Vestpointā! — Marieta sāka jautri čivināt. — Vienas vienīgas dejas, parādes un pastaigas ar karavīriem!

— Es brīdinu jūs abus, — jūs atrodaties bezdibeņa malā, — Jūdžins, kas bija pasācis ķircināt Marietu, uzrunāja draugus. — Šī sieviete ir bīstama. Jums kā māksliniekiem ar vārdu vajag uzmanīties.

— Kā jums nav kauna, Jūdžin! — Marieta iesmējās, parādot skaistos zobiņus. — Mister Smait, kā jums šķiet, vai tas nav nekrietni tā iepazīstināt ar savu sievasmāsu? Turklāt es esmu ieradusies tikai uz pāris dienām un man nemaz nav laika visādām ļaundarībām. Manuprāt, tā ir bezkaunība!

— Kauns un negods! — pievienojās Smaits, izpauzdams pilnīgu gatavību kļūt par viņas upuri. — Tāds svainis jums nemaz nav piemērots. Būtu viņa vietā kāds cits cilvēks, kuru es ļoti labi pazīstu ...

— Nedzirdēta izturēšanās, — atsaucās arī Makhjū. — Tomēr, taisnību sakot, daudz laika jums nemaz nevajag, lai mēs būtu pagalam.

— Būt tik ļaunās domās par sievieti nav bruņnieciski, — Marieta smējās. — Es redzu, ka visi noskaņoti pret mani, izņemot misteru Smaitu. Nekas, gan jūs to nožēlosiet, kad es braukšu projām.

— To es pilnīgi ticu, — Makhjū izjusti noteica.

Smaits neteica vairs ne vārda. Viņš vai kusa sajūsmā par šo meiteni, kuras maigā seja atgādināja persiku ziedus, par viņas mīkstajām, brūnajām zīda cirtām, dzirkstošajām, zilajām acīm un daiļi veidotajām rokām. Cik debešķīga dzīve būtu kopā ar šādu starojošu, jautru būtni! Viņš prātoja, kāda gan ir ģimene, ar kuru Jūdžins saradojies. Andžela, Marieta, brālis Vestpointā .. Acīm redzot, krietni, godīgi un pārtikuši Rietumu ļaudis. Kad Marieta iegāja virtuvē palīdzēt māsai, Smaits, izmantodams Jūdžina prombūtni, uzrunāja-draugu:

— Nu, ko tu saki? Vai viņš nav labi iekārtojies? Un šis meitēns — īsta puķe! Manuprāt, viņa cērt pāri māsai.

Makhjū tikai blenza visapkārt. Studija bija viņu pilnīgi savaldzinājusi. Senlaicīgās mēbeles, paklaji, aizkari, gleznas, nolīgtā istabene baltā priekšautiņā un cepurītē, Andžela, Marieta, balti klātais galds ar krāsainu porcelānu un sudraba svečturiem — jā, pēdējās desmit dienās ar Jūdžinu notikusi liela pārvērtība. Viņš patiešām ir laimes bērns. Šī studija ir rets atradums. Jā, dažiem laimējas... Un Makhjū domīgi nogrozīja galvu.

— Nu, ko tu teiksi par visu to, Pīter? — ievaicājās Jūdžins, iznācis no guļamistabas, kur bija iegājis pārģērbties.

— Tu ej milzu soliem uz priekšu, Jūdžin. Es to nekādi negaidīju. Nudien, tu vari slavēt dievu. Tev ir traka laime.

Jūdžins mīklaini pasmaidīja. Vai tā patiešām ir laime? Ne Smaitam, ne Makhjū, ne citam kādam nav ne mazākās nojautas, kādos apstākļos viss noticis. Cik daudz liekulības ir pasaulē! Pat smieklīgi, cik āriene var būt mānīga. Ja kāds zinātu, kāda nepieciešamība spieda viņu meklēt dzīvokli un ar cik grūtu sirdi viņš to darīja!

Ienāca Marieta un Andžela. Pēdējā izjuta dziļu sirsnību pret vīra draugiem, pret šiem zēniem, kā viņa tos domās nosauca. Jūdžins bija paradis raksturot visus savus paziņas kā «lāga puišus» — tas bija viņa parastais apzīmējums. Tā arī šie abi spējīgie un apdāvinātie jaunekļi viņam bija tikai lauku zēni kā viņš pats, un arī Andžela sāka pret viņiem tā izturēties.

— Man ļoti gribētos kādreiz uzskicēt jūsu ģīmetni, misis Vitla, — Makhjū uzrunāja Andželu, kad viņa bija atkal ieņēmusi savu vietu pie kamīna. Viņš pēdējā laikā izmēģināja roku ģīmetņu gleznošanā un ļoti ilgojās rast izdevību papraktizēties.

Andželu ielīksmoja ir šis lūgums, ir uzruna «misis Vitla», ko lietoja vecs Jūdžina draugs.

— Būšu ļoti priecīga, — viņa pietvīkdama atbildēja.

— Goda vārds, tu izskaties skaista, Eņģelīt, — Marieta iesaucās, apskaudama māsas viduci. — Gleznojiet vinu ar garām bizēm, mister Makhjū, viņa izskatīsies kā īsta Grietiņa.

Andžela atkal pietvīka.

— Īstenībā, es pats par to biju domājis, Pīter, — Jūdžins sacīja, — bet izmēģini vien tu savu roku. Man ģīmetnes diezin cik labi nepadodas.

Smaits uzsmaidīja Marietai. Viņam būtu ļoti gribējies gleznot meiteni, taču cilvēku figūras viņam neizdevās, it īpaši sievietes. Vispār viņš gleznoja cilvēkus tikai kā detaļas savos jūras skatos.

— Ja jūs būtu vecs jūras vilks, mis Blū, — viņš galanti uzrunāja Marietu, — tad es no jums iztaisītu īstu šedevru.

— Man tas grūtības nesagādās, ja tikai jūs esat ar mieru mani gleznot, — Marieta bezbēdīgi atsaucās. — Varu iedomāties, cik lieliska es izskatīšos garos zābakos un lietus mētelī, vai ne, Jūdžin?

— Skaidrs, ka jūs būsiet lieliska, — Smaits atbildēja. — Atnāciet uz studiju, un es jūs saposīšu. Man visas šīs mantas ir pie rokas.

— Noteikti aiziešu, — Marieta smējās. — Jums tikai jāpasaka, kad.

Makhjū juta, ka Smaits aizsteidzies viņam priekšā, un mēģināja pievērst Marietas interesi sev.

— Paklau, Džozef, — viņš protestēja, — es nupat kā gribēju griezties pie mis Blū ar šādu priekšlikumu.

— Kas nokavēts, tas pazaudēts, — Smaits atteica. — Nevajadzēja tik ilgi domāt.

Marietu ļoti pārsteidza Jūdžina un Andželas dzīvoklis. Viņa jau bija paredzējusi, ka mākslinieku dzīve būs kas sevišķs, taču studija pārspēja visu gaidīto. Andžela gan pastāstīja, ka dzīvoķlis nepieder Jūdžinam, tomēr Marietas acīs tam nebija lielas nozīmes. Patlaban studijas saimnieks ir Jūdžins. Viņš ieguvis studiju, pateicoties sakariem sabiedrībā un mākslas pasaulē. Viņi ar Andželu lieliski iesāk savu kopdzīvi. Marieta būtu laimīga, ja varētu cerēt uz tik jauku kaktiņu, kad viņa nodibinās savu ģimenes dzīvi.

Vēlāk visi apsēdās pie apaļā tīkkoka galda — Dekstera lolotā dārguma, un Andželas šodienas istabene pasniedza pusdienas. Sarunas ritēja jautri un raiti, skardamas nenozīmīgus priekšmetus, — to vienīgais uzdevums bija tuvināt šos cilvēkus. Andželai un Marietai ļoti patika jaunie mākslinieki, viņos bija jūtams kaut kas solīds. Jaunekļi vaļsirdīgi un nemāksloti runāja par māksliniekam neizbēgamiem pārbaudījumiem un veiksmēm, par to, cik grūti tikt pie nodrošinātiem ienākumiem; šķita, viņi labi pazina izcilas personības dažādās aprindās, kas māksliniekam ir sevišķi svarīgi.

Pie pusdienu galda Smaits stāstīja par piedzīvojumiem uz jūras, bet Makhjū par dzīvi Rietumu kalnraču ciematos. Marieta aprakstīja savus Viskonsinas pielūdzējus un izzoboja vientiesīgos Blekvudas iemītniekus, Andžela viņai piebalsoja. Beidzot Makhjū uzskicēja Ma rietu, kurai seko vesela virkne lauku puišu, ko viņa izgudrēm liekas neredzam, pārspīlēti kautri pacēlusi acis uz debesīm.

— Tas ir pārāk ļauni! — viņa izsaucās, kad Jūdžins, ieraudzījis zīmējumu, sāka no sirds smieties. — Es nekad tā neizbolu acis.

— Viņš tevi pareizi attēlojis, — Jūdžins apgalvoja. — Tu esi tas platais, ziediem kaisītais ceļš, kas ved uz pazušanu.

— Neklausies uz viņiem, Bebiet, — Andžela iejaucās. — Es tevi aizstāvēšu, ja neviens cits to negrib darīt. Tu esi piemīlīga, pazemīga, bikla meitene, kas pat acu nemet uz vīriešiem. — Andžela piecēlās un jokodamās piekļāva Marietas galvū pie savām krūtīm, tēlodama līdzjūtību.

— Kas par jauku vārdu — Bebieta, — piezīmēja Smaits, kuru Marietas skaistums bija stipri savaldzinājis.

— Nabaga Marieta, — Jūdžins smējās. — Nāc pie manis, es arī tevi pažēlošu.

— Jūs nepareizi izpratāt manu zīmējumu, mis Blū,— Makhjū jautri sacīja. — Es tikai gribēju parādīt, cik jums liela piekrišana.

Viesus izvadot, Andžela stāvēja blakus Jūdžinam, aptvērusi viņu ar slaido roku. Marieta atvadoties koķetēja ar Makhjū. Jūdžins domāja, ka viņa neprecētajiem draugiem ir lielas priekšrocības, viņi var jokoties ar Marietu un flirtēt ar viņu. Jūdžinam tas viss aiz muguras. Viņš nekad vairs nevarēs tā izturēties pret meitenēm. Viņam jābūt nopietnam, atturīgam un piesardzīgam. Šī doma skaudri iedzēla. Jūdžins pēkšņi juta, ka precēta vīra stāvoklis nav viņam piemērots. Viņam gribējās būt tādam kā vienmēr, un lakstoties ap Marietu, ja meitene atļautu, bet viņš to nedrīkst. Kad durvis aiz viesiem aizvērās, Jūdžins piegāja pie kamīna.

— Viņi ir tik jauki! — Marieta izsaucās. — Manuprāt, misters Makhjū ir liels jokupēteris. Viņš ir tik asprātīgs!

— Smaits arī ir lielisks puisis, — Jūdžins iestājās par savu otro draugu.

— Viņi abi ir patīkami, nudien patīkami, — Marieta apstiprināja.

— Misters Makhjū man vairāk patīk, viņš ir īpatnējāks, — Andžela piezīmēja, — bet arī misters Smaits ir lādzīgs, viņš ir tik solīds. Taču jaukāka par manu Jūdžinu pasaulē nav, — un viņa maigi apskāva vīru.

— Atkal šī vecā dziesma! — Marieta izsaucās. — Es eju gulēt.

Jūdžins nopūtās.

Viņi bija pagādājuši Marietai kušeti, kuru pēc viesu aiziešanas nolika alkovā aiz spīduļiem izrotātā tīkla.

Jūdžins skumji nodomāja, ka pat šī Andželas pieķeršanās nav vairs nekas jauns. Droši vien viss būtu citādi, ja viņš būtu apprecējis Marietu vai Kristīnu. Viņi ar Andželu devās guļamistabā atdusēties, un viņš vēl lieku reizi pārliecinājās, ka jūt pret sievu tikai fizisku kaisli. Un ar to viņam būs jāapmierinās? Vai tas iespējams? Šī doma izraisīja veselu virkni citu, un tās, kaut dažkārt tika pārtrauktas vai neizpaudās tik krasi, nekad vairs viņu nepameta. Acumirklīgs līdzjūtības, alku vai aizgrābtības uzliesmojums varēja tās uz laiku apslāpēt, tomēr īstenībā tās vienmēr bija kopā ar Jūdžinu. Viņš bija rīkojies nepareizi. Viņš pats bija uzmetis sev cilpu kaklā. Viņš bija pakļāvies normām, kuras pats nebūt neatzina par teicamām. Kā lai viņš tagad izlabo notikušo? Un vai tas pavisam ir izlabojams?

III n o d a ļ a

Lai kādas bija Jūdžina slepenās domas, viņš tomēr sāka savu ģimenes dzīvi kā cilvēks, kas visai nopietni izturas pret laulību. Ja jau viņš ir precējies un saistījies ar laulības saitēm, tad atliek tikai samierināties ar to. Viņš bija gan kādreiz lolojis cerību, ka varēs noslēpt visiem, ka ir apprecējies, un nerādīt Andželu nevienam, taču šis domas vajadzēja atmest, kad viņš redzēja, kā pret viņa laulībām izturas Makhjū un Smaits, nemaz jau nerunājot par pašu Andželu. Nu viņš jutās spiests pārdomāt, kā paziņot par svarīgo notikumu draugiem — Miriamai Finčai un Normai Vitmorai, tāpat arī Kristīnai Čenningai, kad tā atgriezīsies. Šīs trīs sievietes sagādāja Jūdžinam vislielākās galvas sāpes. Viņš juta, ka Andžela daudz ko zaudēs, nostādīta tām līdzās. Ko viņas domās par Jūdžinu, par Andželu? Tagad, kad Andžela atradās šeit, Ņujorkā, Jūdžins saprata, ka sieva ir svešu uzskatu pārstāve. Tomēr, uzaicinādams ciemos Smaitu un Makhjū, viņš bija nostājies uz tāda ceļa, no kura vairs nevarēja novirzīties.

Galvenokārt Jūdžins raizējās par to, kā jauno ziņu uztvers Miriama Finča, — Kristīna Čenninga joprojām atradās ārzemēs, un Normas Vitmoras domas viņam tik svarīgas nebija. Viņš saprata, ka pareizāk būtu bijis pavēstīt par gaidāmo notikumu agrāk un ka nepieciešams jo ātrāk izlabot šo kļūdu. Tā viņš beidzot arī izdarīja, aizrakstīdams Normai Vitmorai īsi un skaidri: «Jūsu padevīgais kalps ir apprecējies. Vai drīkstu aizvest savu sievu pie Jums, lai Jūs iepazīstinātu?» Mis Vitmora bija ārkārtīgi pārsteigta. Sākumā viņa jutās sarūgtināta un pat stipri, jo Jūdžins viņu ļoti interesēja un viņa bažījās par jaunekļa izvēli. Taču viņa pasteidzās uztvert šo likteņa ironiju ar smaidu un aizsūtīja Jūdžinam šādu atbildi:

«Dārgais Jūdžin un Jūdžina sieva!

Tās nu patiesi ir jaunas ziņas! Apsveicu! Visā drīzumā ieskriešu pie Jums, līdz būšu atžilbusi no pārsteiguma, un pēc tam Jums abiem vajadzēs apmeklēt mani.

Norma Vitmora.»

Jūdžins izjuta prieku un pateicību par Normas laipnību, bet Andželu aizskāra tas, ka Jūdžins agrāk nebija minējis par Normu ne vārda. Kāpēc viņš tā bija rīkojies? Vai tikai Norma nav tā sieviete, par kuru Jūdžins interesējies? Aizvadītajos trijos gados Andžela, gaidīdama uz Jūdžinu un šaubīdamās par viņu, bija kļuvusi viegli pieejama aizdomām un bailēm. Viņa tomēr apņēmās neko neizrādīt un izlikās priecājamies par gaidāmo iepazīšanos ar mis Vitmoru. Jūdžins pastastīja viņai, cik labi Norma izturējusies pret viņu, kā apbrīnojusi Jūdžina talantu, cik labprāt viņa palīdz iesācējiem literātiem un māksliniekiem un kā iespaidīgas personas rēķinās ar viņas domām. Norma var viņam vēl daudz ko palīdzēt. Andžela pacietīgi klausījās, tomēr nespēja apspiest zināmu nepatiku, ka Jūdžins tik daudz domā par kādu citu sievieti. Kāpēc viņam, Jūdžinam Vitlam, jābūt atkarīgam no kādas sievietes labvēlības? Iespējams, ka mis Vitmora ir patīkama persona un viņas ar Andželu kļūs labas draudzenes, bet tomēr ...

Norma ieradās pēc divām dienām, pievakarē, tikpat pacilātā un jūsmīgā omā kā vienmēr, tā Jūdžinam šķita. Normas draudzībā un paļāvībā Jūdžins smēlās pārliecību un spēku, kaut arī Norma šobrīd jutās mazliet aizvainota, ka Jūdžins palicis neuzticīgs viņu draudzībai.

— Jūdžin Vitla, jūs esat īsts sivēns! — Norma uzrunāja viņu. — Kā jūs tā varējāt aizbēgt un apprecēties, neteicis neviena vārda? Jūs pat laupījāt man izdevību pasniegt jums kāzu dāvanu, un man bija jāatnes tā ar nokavēšanos. Telpa jums gan ir jauka, patiešām brīnišķīga, — un, nolikusi dāvanu neatsaiņotu uz galda, Norma aplaida acis visapkārt, meklēdama misis Vitlu.

Tikmēr Andžela pabeidza guļamistabā savu tualeti. Viņa jau bija gaidījusi uzbrukumu un sagatavojusies uz to, uzvilkdama savu gaišzaļo mājas ģērbu. Izdzirdējusi mis Vitmoras familiāro uzrunu, viņa nodrebēja, jo šāds tonis liecināja par ilgu un tuvu draudzību. Jūdžins agrāk gandrīz nemaz nebija pieminējis mis Vitmoru un tikai nesen sācis par viņu stāstīt, taču Andželai bija skaidrs, ka abi ir labi draugi. Andžela palūkojās studijā un ieraudzīja slaidu, ne visai glītu, bet graciozu sievieti, kuras būtne pauda versmīgu enerģiju, asu prātu un izsmalcinātu uztveri. Jūdžins spieda viņai roku un līksmi vērās acīs.

«Kāpēc viņa Jūdžinam tik ļoti patīk?» Andžela domāja. «Kāpēc viņa seja staro tādā priekā?» Vārdi «Jūdžin Vitla, jūs esat īsts sivēns» kaitinaja Andželu. Tie skanēja tā, it kā runātāja būtu Judžinā iemīlējusies. Pēc mirkļa Andžela iznāca studijā ar priecīgu smaidu uz lūpām un laipni apsveica viešņur taču mis Vitmora tūliņ nojauta aiz laipnības slēptu nepatiku.

— Tad tā ir misis Vitla! — viņa izsaucās, skūpstīdama Andželu. — Ļoti priecājos iepazīties ar jums. Es bieži gudroju, kāda gan būs tā meitene, ko apprecēs misters Vitla. Jums jāpiedod man, ka es saucu viņu vienkārši par Jūdžinu. Tagad, kad viņš ir ģimenes cilvēks, es papūlēšos tikt vaļā no šīs ierašas. Mēs gan bijām labi draugi un es ļoti jūsmoju par viņa talantu. Kā jums patīk mākslinieka dzīve, vai varbūt jums tā nav nekas jauns?

Andžela, kura kāri pētīja Jūdžina draudzeni, atbildēja izgudrēm vientiesīgā tonī, ka viņai te viss esot neparasts: viņa taču esot lauciniece, fermera skuķis, turklāt no tik tālas nomales kā Blekvuda Viskonsinas štatā! Viņa apklusa, ļaudama Normai izsacīt draudzīgu izbrīnu, un tad piemetināja, ka Jūdžins laikam gandrīz nevienam neesot par viņu stāstījis, kaut arī rakstījis viņai itin bieži. Lai gan Andželu aizvainoja atziņa, ka Jūdžins ir cītīgi slēpis viņu no saviem draugiem, tomēr viņa klusībā līksmoja, ka Jūdžins galu galā ticis viņai, nevis mis Vitmorai. Šīs sievietes jūsmīgā izturēšanās vedināja uz aizdomām, ka Jūdžins viņai ļoti patīk. Nu Andžela redzēja, kādu sieviešu dēļ Jūdžins tik ilgi vilcinājies ar kāzām. Interesanti, kādas būs viņa pārējās paziņas?

Saruna ievirzījās par dzīvi Ņujorkā. Marieta pārnāca no iepirkšanās kopā ar misis Linku, kuras vīrs, armijas kapteinis, kalpoja par instruktoru Vestpointā. Andžela pasniedza tēju. Mis Vitmora kategoriski paziņoja, ka jaunajam pārim jāierodoties tuvākajā laikā pie viņas uz pusdienām. Jūdžins atzinās viņai, ka sūtīšot vienu savu gleznu uz akadēmijas izstādi.

— Protams, viņi to pieņems, — Norma apgalvoja, taču jums vajadzētu sarīkot pašam savu izstādi.

Marieta sāka čalot par to, cik burvīgi esot lielie veikali, un mis Vitmora drīzumā posās uz mājām.

— Tagad jūs apmeklēsiet mani, vai ne? — viņa uzrunāja Andželu, jo bija stingri apņēmusies labi izturēties pret jauno sievieti, lai gan juta Andželā kaut ko svešu un noraidošu. Pēc Normas domām, tikai pieredzes trūkums un pašpaļāvība bija par iemeslu tam, ka Andžela apprecējusi Jūdžinu. Norma apšaubīja, ka šī sieviete būtu vienādā garīgā līmenī ar Jūdžinu. Viņa ir gan pietiekami īpatna un pikanta. Nav izslēgts, ka viņi sadzīvos labi. Andželu savukārt krimta doma, ka mis Vitmora pārāk uzsver savu seno draudzību ar Jūdžinu. Mis Vitmora viņai šķita nedabiska, pārspīlēti jūsmīga.

Pienāca arī diena, kad jauno pāri apciemoja Miriama Finča. Ričards Vīlers, uzzinājis no Smaita un Makhjū par Jūdžina apprecēšanos un viņa dzīves vietu, bija tūliņ atsteidzies šurp un no šejienes drāzies taisnā ceļā pie Miriamas Finčas. Pats būdams pārsteigts, viņš zināja, ka mis Finča būs pārsteigta vēl vairāk.

— Vitla apprecējies! — viņš izsaucās, iebrukdams Miriamas studijā, un pirmajā acumirklī Miriama tiktāl zaudēja savaldīšanos, ka atsaucās gandrīz traģiskā balsī:

— Ričard Vīler, vai jūs saprotat, ko jūs runājat! Tas nekad nevar būt tiesa.

— Nudien, viņš ir apprecējies, — Vīlers neatlaidās, — un dzīvo Vašingtonskvērā, sešdesmit pirmajā numurā. Viņam ir brīnum jauka sieva ar tik dzelteniem matiem, kādi nekur nav redzēti!

Andžela bija ļoti laipni uzņēmusi Vīleru un pratusi viņu savaldzināt. Vīleram sevišķi iepatikās studijas mājīgums, un viņš domāja, ka Jūdžinam šāda atmosfēra nāks tikai par labu. Jūdžinam nepieciešams kļūt nopietnākam un enerģiskāk ķerties pie darba.

Miriama klusībā viebās, klausīdamās Vīlera stāstā. Miriamu stipri aizvainoja Jūdžina nodevība, sāpināja tas, ka viņš nebija pat turējis par vajadzīgu likt manīt, ka dziras precēties.

— Viņi precējušies jau kopš desmit dienām, — Vīlers paziņoja un ar to sarūgtināja Miriamu vēl vairāk. Arī tas, ka Andžela ir «brīnumjauka, ar dzelteniem matiem», nebija nekas iepriecinošs.

— Palaidnis! — viņa izgudrēm jautri izsaucās. —

Varēja jau nu gan pateikt mums kādu vārdu, vai ne? — un viņa veikli paslēpa savu apmulsumu aiz bezrūpīgas vienaldzības maskas. Patiešam, Jūdžins bija izturējies ārkārtīgi nevērīgi, taču ko viņam īstenībā var pārmest? Miriamu bildinājis viņš nekad nav. Tiesa, viņi bijuši garīgi tuvi viens otram.

Miriamai ļoti gribējās redzēt Andželu. Interesanti, kāda tipa sieviete viņa ir. «Dzelteniem matiem! Brīnumjauka!» Droši vien Jūdžins, tāpat kā visi vīrieši, ir atteicies no gara bagātības un dailes par labu apaļīgam augumam un glītam ģīmītim. Lai cik dīvaini tas šķiet, tomēr Miriama bija uzskatījusi, ka Jūdžins nav spējīgs tā rīkoties un ka viņa sieva, ja viņš vispār precēsies, būs slaida, eleganta sieviete ar augsti izkoptu prātu, vārdu sakot, kaut kas izcils. Kāpēc vīrieši — gudri, apdāvināti un vispār visi vīrieši laulības jautājumos rīkojas kā pēdējie nelgas? Jāaizbrauc pie Jūdžina un jāaplūko viņa sieva.

Jūdžins, uzzinājis, ka Vīlers pateicis Miriamai par viņa apprecēšanos, aizrakstīja viņai īsu vēstulīti, ka apprecējies un vēlētos apciemot viņu kopā ar Andželu. Par atbildi Miriama ieradās pati — jautra, smaidīga, nevainojami ģērbusies, degdama aiz nepacietības ātrāk iedzelt Andželai par to, ka tai laimējies iegūt Jūdžinu. Turklāt Miriamai gribējās parādīt Jūdžinam, cik viņai vienaldzīga šī pārmaiņa Jūdžina dzīvē.

— Kas jūs par noslēpumainu jaunekli, mister Jūdžin Vitla! —viņa uzrunāja Jūdžinu sasveicinādamās. — Kāpēc jūs nesacījāt viņam, lai viņš mūs brīdina, misis Vitla? — viņa viltīgi vērsās pie Andželas, ielikdama savos vārdos slepenu dzeloni. — Tā vien. šķiet, ka viņš gribējis slēpt jūs no mums.

Andžela sarāvās kā no pātagas cirtiena. Miriamas vārdos bija nojaušams mājiens, ka Jūdžins gribējis slēpt visiem attieksmes pret Andželu, it kā būtu kaunējies no viņas. Cik viņam vēl ir tādu draudzeņu kā Miriama Finča un Norma Vitmora?

Jūdžins atradās svētlaimīgā neziņā par Miriamas patiesajām jūtām un, kad pirmie grūtie mirkļi bija garām, sāka tērzēt par visādiem niekiem, cenzdamies, lai viss izklausītos iespējami dabiski un nemāksloti. Miriamai ienākot, viņš patlaban strādāja pie kādas gleznas. Viņš alka dzirdēt Miriamas domas, jo glezna bija gandrīz pabeigta. Miriama pameta skatienu uz molberta pusi, bet neatbildēja uz Jūdžina jautājumu, kaut gan agrāk būtu izsacījusi izjustu cildinājumu. Viņa uzskatīja, ka glezna ir izcila, tomēr nolēma klusēt. Viņa apstaigāja darbnīcu, rādīdama vienaldzīgu seju, pētīdama kā pazinēja te vienu, te otru priekšmetu, apvaicājās, kā Jūdžins ticis pie studijas, un apsveica viņu ar šo ieguvumu. Viņa nāca pie slēdziena, ka Andžela ir glīta, bet garīgā ziņā Jūdžinam nepiemērota un ar šādu sievieti nav ko rēķināties. Jūdžins ir izdarījis aplamību, tas ir skaidrs.

— Jums katrā ziņā jāierodas pie manis ar misis Vitlu, — viņa atvadoties sacīja. — Es jums kaut ko uzspēlēšu un nodziedāšu savas jaunākās dziesmas. Man nesen laimējās sameklēt burvīgas senas itāliešu un spāniešu romances.

Andžela, kura sarunās ar Jūdžinu vienmēr mēdza uzstāties kā laba mūzikas pazinēja, bija dziļi sašutusi par šo augstprātīgā tonī izsacīto uzaicinājumu. Turklāt Miriama nemaz nebija painteresējusies par pašas Andželas muzikālajām spējām un gaumi. Kāpēc Miriama izturas tik iedomīgi un uzpūtīgi? Kas viņai par daļu, vai Jūdžins stāstījis kādam par savu sievu vai ne?

Andžela nebilda ne vārda, ka arī pati spēlē klavieres, bet viņa brīnījās, kāpēc Jūdžins par to klusē. Viņai šķita, ka tā ir necieņas un nevērības pazīme. Diemžēl, Jūdžins domāja tikai par to, vai Miriamai patikusi viņa glezna. Atvadoties Miriama cieši paspieda viņa roku, šķelmīgi ielūkojās acīs un sacīja:

— Esmu pārliecināta, ka jūs abi būsiet neprātīgi laimīgi.

Jūdžins beidzot atskārta, ka Miriama ir saniknota. Viņš noprata, ka arī Andželai tas nav paslīdējis garām. Miriama ir dusmīga, viņa ir apvainojusies par Jūdžina šķietamo vienaldzību. Viņa ir nākusi pie zināma uzskata par Andželu, un tas nebūs Andželai labvēlīgs. Miriamas izturēšanās skaidri liecināja, ka pēc viņas domām Jūdžina sieva ir galīgi nenozīmīgs radījums un nepieder pie tām izraudzīto mākslas priesteru aprindām, pie kurām pieder Miriama ar Jūdžinu.

— Kā tev viņa patika? — Jūdžins, kad viešņa bija aizgājusi, uz labu laimi iejautājās, nojauzdams Andželā stipru nepatiku pret Miriamu, bet lāgā neizprazdams, kas šim noskaņojumam pamatā.

— Man viņa nemaz nepatīk, — Andžela ieērcināta atcirta. — Viņa iedomājas, ka ir pārāka par visiem. Pret tevi viņa izturas tā, it kā tu būtu viņas personiskais īpašums. Mani viņa atklāti apvainoja, teikdama, ka tu esi visiem slēpis mūsu pazīšanos. Mis Vitmora rīkojās tāpat. Visas viņas ir vienādas! Visas viņas mani apvaino! O! — Viņai pēkšņi izlauzās raudas, un viņa elsodama ieskrēja guļamistabā.

Jūdžins sekoja viņai pārsteigts, nokaunējies, apjucis, apzinādamies, ka ir vainīgs, un reizē sabijies, pats nesaprazdams, kāpēc.

— Klausies, Andžela, — viņš iesāka lūdzošā balsī, noliecies pār sievu un mēģinādams pacelt viņas galvu. — Tu taču zini, ka tas nav tiesa.

— Tiesa, tiesa! — viņa neatlaidās. Neskaries man klāt! Nenāc man tuvumā! Tu zini, ka tas ir tiesa. Tu nemīli mani. Visu laiku, kopš es šeit esmu, tu izturies nepareizi pret mani. Tu nepakustināji ne pirkstu, lai mani aizstāvētu, kad viņa ņirgājās man acīs.

Viņas balss aizrāvās raudās, un Jūdžinam bija ir sāpīgi, ir baigi no šāda negaidīta un vētraina jūtu uzliesmojuma. Viņš nekad nebija redzējis Andželu tādā stāvoklī. Viņš vispār nebija tādā stāvoklī redzējis nevienu sievieti.

— Kā tu tā vari runāt, Eņģelīt, — viņš mēģināja Andželu nomierināt. — Tu labi zini, ka tā tas nav. Ko es esmu tev nodarījis?

— Tu neesi teicis saviem draugiem, ka preci mani, lūk, ko tu esi man nodarījis! — viņa izsaucās elsodama. — Viņi joprojām uzskata tevi par neprecētu. Tu slēp mani no visiem, it kā es būtu... it kā es būtu... es nezinu, kas! Tavas draudzenes nāk šurp un atklāti ņirgājas par mani. Jā, jā! O! — un viņa atkal sāka aizraudamās elsot.

Ar visu niknumu un dusmām Andžela ļoti labi apzinājās, ko dara. Viņa bija pārliecināta, ka rīkojas pareizi. Jūdžinam nepieciešama laba mācība; viņš ir rīkojies ļoti nekrietni, un tāpēc viņš bargi jāsoda jau pašā sākumā. Viņa rīcībai nav nekāda attaisnojuma, un vienīgais, kas viņu vēl glāba Andželas acīs, bija tas, ka viņš ir mākslinieks, kurš dzīvo savā iedomu pasaulē, nevis cilvēks, kurš rēķinās ar ikdienas dzīves prasībām. Tas nebija svarīgi, ka Andžela pati bija piedabūjusi Jūdžinu precēties. Tas, ka viņš bija Andželu apprecējis, nenodrošināja viņam grēku atlaišanu. Andžela uzskatīja, ka Jūdžina pienākums bijis viņu precēt. Un, lai būtu kā būdams, viņi tagad ir laulāts pāris un Jūdži- nam jāuzvedas, kā pienākas.

Jūdžinam šis briesmīgais apvainojums iedūrās kā nazis sirdī. Viņam šķita, ka viņš slēpis Andželas eksistenci bez kādā blakus nolūka. Viņš bija tikai mēģinājis aizsargāt sevi — mazdrusciņ, tikai uz īsu laiku.

— Tā nevajag runāt, Andžela, — viņš lūdzoši atkārtoja. — Nu vairs nav neviena, kas nezinātu, — vismaz no tiem, ar kuru domām es rēķinos. Es gluži vienkārši biju palaidis to garām. Es neko nebiju domājis slēpt. Ja gribi, es aizrakstīšu, ka esmu precējies, katram, kam vien tas varētu interesēt.

Viņš vēl aizvien jutās aizskarts, ka Andžela tik rupji uzbrukusi viņam, kaut arī viņas bēdas bijušas nezin cik lielas. Viņš ir vainīgs, tas tiesa, bet Andžela? Vai tā jāizturas, vai tā izpaužas īsta mīla? Viņam bija ļoti nelādzīgi ap sirdi.

Paņēmis Andželu klēpī, glāstīdams viņas matus, Jūdžins lūdza piedošanu. Beidzot, kad Andžela nolēma, ka vīrs pietiekami nosodīts, ka viņš no sirds visu nožēlo un turpmāk tā vairs nedarīs, viņa izlikās ieklausāmies Jūdžina vārdos un tad pēkšņi metās viņam ap kaklu un sāka viņu glāstīt un skūpstīt. Protams, viss noslēdzās ar kaislības uzliesmojumu, bet šis gadījums atstāja Jūdžinam nepatīkamas atmiņas. Viņš necieta scēnas. Viņš deva priekšroku Miriamas augstprātīgajai vienaldzībai, Normas liekuļotajai bezbēdībai, Kristīnas Čenningas neatdarināmajam stoicismam. Veltīgi viņš bija ļāvis ielauzties savā dzīvē šādām skaļām, vētrainām, ļaunām jūtām. Viņš nevarēja iedomāties, ka tādi dusmu izvirdumi spētu veicināt saskaņu.

Un tomēr Andžela ir mīļa, viņš domāja. Īstenībā viņa ir tikai mazs meitēns — viņa nav tik gudra kā Norma Vitmora, neprot sevi aizstāvēt kā Miriama Finča vai Kristina Čenninga. Iespējams, ka Andžela patiešām nespēj dzīvot bez viņa gādības un maiguma. Varbūt tas labi vien ir viņiem abiem, ka viņi apprecējušies.

Tā prātodams, viņš šūpoja Andželu rokās, un viņa juta gandarījumu. Viņa bija guvusi visai svarīgu uzvaru. Viņa uzņēmusi pareizu virzienu. Viņa ievadījusi Jūdžinu pareizā ceļā. Viņa pratīs visur gūt virsroku morāles, prāta un jūtu sfērā — un saglabāt savu pārsvaru. Lai šīs sievietes, kuras šķietas esam pārākas, dara, ko grib. Jūdžins piederēs viņai, Andželai, viņš būs liels mākslinieks, un viņa būs Jūdžina sieva. Vairāk nekas viņai nav vajadzīgs.

IV n o d a ļ a

Andželas dusmu izplūduma ietekmēts, Jūdžins pasteidzās aizrakstīt par savu apprecēšanos visiem, kurus vēl nebija paspējis informēt, — Šotmeijeram, vecākiem, Mirtlai, Silvijai, Hadzonam Djūlam — un saņēma apsveikuma kartītes un vēstules, kas pauda pārsteigumu un ziņkāri. Viņš parādīja tās Andželai, lai sievu nomierinātu. Kad viss bija aiz muguras, Andžela saprata, ka Jūdžinu viņas skarbums nepatīkami ietekmējis, un nu viņa centās visiem spēkiem izlīdzināt ar savu maigumu ciešanas, ko sagādājusi vīram aiz taktiskiem apsvērumiem. Jūdžinam nebija ne jausmas, ka par spīti Andželas sīkajam augumam un šķietamajai bērnišķībai viņam darīšanas ar nobriedušu sievieti, kura ļoti labi apzinās kā viņas personiskās lietas kārtojamas. Tiesa, Andželu lielā mērā ietekmēja viņas neprātīgā mīla uz Jūdžinu, un tas jauca viņas aprēķinus, taču viņa instinktīvi nojauta, kādām nesatricināmām attiecībām jāpastāv starp vīru un sievu un starp jebkuru precētu pāri un pārējo pasauli. Viņa izprata laulības zvērestu burtiski, proti, ka vīram un sievai cieši jāturas vienam pie otra; viņi nedrīkst vairs atļauties nekādas domas, jūtas, pārdzīvojumus un vēl jo mazāk rīcību, kas pilnā mērā neatbilstu laulības zvēresta burtam un garam.

Jūdžins kaut ko nojauta no Andželas noskaņojuma, taču nepievērsa tam pienācīgu uzmanību. Viņš pietiekami nenovērtēja Andželas uzskatu un ieradumu konservatīvismu un cerēja, ka ietekmēs Andželas raksturu ar savu lielo iecietību un labsirdību. Andželai jāsaprot, ka cilvēki un it īpaši vīrieši ir diezgan nepastāvīgi pēc savas dabas. Dzīvē neder bargi un negrozāmi likumi. Tas katram zināms. Protams, ikviens var mēģināt valdīt pār sevi, un ikvienam tas jāmēģina aiz pašaizsardzības un arī sabiedrisko pieklājības normu vārdā, bet, ja cilvēks krīt apgrēcībā — un tas viegli var notikt, — tad tas nav nekāds noziegums. Nē, tas nav nekāds noziegums iekārot citu sievieti. Un, ja cilvēks, padevies kārdinājumam, noiet no pareizā ceļa, vai tad tā nav tikai dabiska parādība? Vai tad cilvēks pats rada savu iekāri? Protams, ne, un, ja viņam neizdodas visā pilnībā valdīt pār savām alkām, kas tur vainīgs?

Viņu tagadējā dzīve ritēja diezgan interesanti, lai gan Jūdžinam nedeva miera bailes no iespējamām neveiksmēm, jo viņš pēc sava rakstura piederēja pie tiem ļaudīm, kurus moca mūžīgas bažas un tieksme diendienā visu redzēt tumšās krāsās. Viņu stipri nomāca apziņa, ka apprecējis Andželu pret savu gribu, ka viņam nav stingra pamata mākslas pasaulē un viņa ienākumi nepārsniedz divi tūkstoši dolāru gadā, ka viņš uzņēmies zināmas finansiālas saistības, kas divkāršo viņa izdevumus par uzturu, apģērbu, izpriecām un dzīvokli, jo viņš maksāja par studiju trīsdesmit dolāru mēnesī vairāk, nekā dzīvojot kopā ar Smaitu un Makhjū. Pusdienas, ar kurām viņš bija pamielojis savus draugus, palielināja par astoņiem dolāriem parastos nedēļas izdevumus. Šādas pusdienas paredzamas arī nākotnē, un tās nebūt nemaksās mazāk. Šad tad vajadzēs aizvest Andželu uz teātri. Nākamo rudeni būs jāgādā mēbeles jaunajai studijai, ja nepagadīsies tāda pati akla laime kā šoreiz. Tāpat Andželas drēbju nepietiks visam mūžam, kaut arī viņa apgādājusies ar daudzpusīgu un solīdu garderobi. Drīz vien pēc kāzām radās vajadzība gan pēc šā, gan pēc tā, un Jūdžinam sāka ataust gaisma, ka nepieciešami daudz lielāki un drošāki ienākumi, ja viņi grib dzīvot tikpat bezrūpīgi un bez jebkāda aprēķina, kā viņš dzīvoja pirms kāzām.

Šādas domas pamodināja viņa enerģiju, un tas nepalika bez panākumiem. Vispirms viņš aizsūtīja uz Nacionālās akadēmijas izstādi savas gleznas «Pulksten sešos» oriģinālu, kas attēloja Īstsaidas stūrīti. To viņš sen butu varējis izdarit, tikai nezin kāpēc nespēja saņemties.

Andžela bija dzirdējusi no Jūdžina, ka Nacionālā mākslas akadēmija ir zināma veida forums, kur izstāda mākslas darbus un publika ierodas uz ielūgumiem vai pret ieejas maksu. Panākt, lai gleznu pieņem un izstāda akadēmijas zālēs, nozīmēja mākslinieka nopelnu un talanta atzīšanu, kaut gan Jūdžins nebija par akadēmiju diezin cik augstās domās. Gleznas novērtēja mākslinieku žūrijas komisija, kura izlēma, vai to pieņemt vai noraidīt, vai novietot goda vietā, vai tur, kur neviens to neredzēs. «Goda vieta» skaitījās apakšējā rinda, kur bija lielisks apgaismojums un publika varēja gleznu labi saredzēt. Pirmajos divos gados, dzīvodams Ņujorkā, Jūdžins nebija iedrošinājies iesniegt savas gleznas žūrijas komisijai, baidīdamies, ka tās vēl nav šāda goda cienīgas. Vēlāk viņš sāka domāt pats par savu izstādi, spriezdams, ka Nacionālajā akadēmijā izstāda savus darbus tikai viduvēji mākslinieki, nespējīgi radīt kaut ko savdabīgu. Līdzšinējās izstādēs redzētās gleznas pēc viņa domām bija nedzīvs triepums bez talanta iezīmēm, un tikt pielaistam tādās izstādēs nebija nekāds gods. Taču šoreiz, varbūt Makhjū piemēra pamudināts, var būt arī tāpēc, ka viņam bija sakrājies pietiekami daudz gleznu, lai sarīkotu savu izstādi kādā privātā galerijā, kuras īpašnieku viņš cerēja ieinteresēt, viņš tomēr nolēma spert šo soli, jo kāroja uzzināt, ko sacīs par viņa darbu Amerikas mākslas pasaules autoritātes. Viņa gleznu var noraidīt. Tas tikai pierādīs, ka komisija nav spējīga izprast mākslu, kas nerēķinās ar vispārpieņemtajām metodēm un sižetiem. Arī impresionistus kādreiz ignorēja. Nekas, iespējams, ka viņi vēlāk Jūdžinu atzīs. Ja turpretim gleznu pieņems, tad tas tikai pierādīs, ka komisijai ir gaišākas galvas, nekā viņš domājis.

— Glezna būs jāsūta, —viņš sacīja. — Man labprāt gribētos dzirdēt, ko viņi vispār saka par manu darbu.

Gleznu aizsūtīja uz izstādi, kā bija nodomāts, un Jūdžinam par lielu prieku to pieņēma un novietoja izstādes zālē. Nezin kāpēc tā tomēr neizraisīja tik lielu interesi, kādu varēja gaidīt, kaut arī izpelnījās savu tiesu uzslavu. Dzejnieks Ovens Overmens, sastapis Jūdžinu akadēmijā izstādes atklāšanas dienā, dedzīgi apsveica viņu.

— Es atceros, ka redzēju to žurnālā Truth, — viņš sacīja, — bet oriģinālā tā ir daudz labāka. Skaista glezna. Jums vajag arī turpmāk strādāt tādā garā.

— Es to arī daru, — Jūdžins atbildēja. — Tuvākajā laikā es ceru sarīkot pats savu izstādi.

Viņš pasauca Andželu, kura bija aizgājusi gabaliņu tālāk aplūkot kādu skulptūru, un iepazīstināja sievu ar dzejnieku.

— Es nupat kā sacīju jūsu vīram, ka man ļoti patīk viņa glezna, — Overmens uzrunāja Andželu.

Andžela jutās ļoti glaimota, ka viņas vīram parādīts tāds gods un viņa glezna atrodas šai lielajā izstādē, kur visas sienas aizņemtas ar lieliskiem zīmējumiem, kā viņai šķita, un skatītāju vidū tik daudz svarīgu un ievērojamu personu. Apstaigājot izstādi, Jūdžins norādīja te uz pazīstamu gleznotāju, te uz rakstnieku, vienmēr piebilzdams, ka tie ir visai spējīgi cilvēki. Viņš pazina arī trīs četrus slavenus kolekcionārus, žūrijas komisijas locekļus un mecenātus un paskaidroja Andželai, kas viņi tādi ir. Izstādē bija ieradušās arī daudzas pozētājas, visai eleganti tērpušās; Jūdžins daļu pazina personiski, par citām bija šo to dzirdējis. Tur bija Zelma Desmonda, kas bija kādreiz pozējusi Jūdžinam, Heda Andersone, Anna Magrudera un Laura Metjusone. Andželu pārsteidza un viņai zināmā mērā patika šo sieviešu skaistums un elegance. Viņas izturējās apbrīnojami pašapzinīgi un brīvi. Heda Andersone izskatījās gan izaicinoša, bet ārkārtīgi eleganta. Viņa šķita uzsveram ar katru kustību, cik neinteresantas ir parastās sievietes un cik maz tās pelna ievērību. Ieraudzījusi Andželu staigājam kopā ar Jūdžinu, mis Andersone nobrīnījās, kas gan tā varētu būt par personu.

— Vai tā nav efektīga sieviete? — Andžela ievaicājās, nezinādama, ka Jūdžins pazīst mis Andersoni.

— Es viņu labi pazīstu, — Jūdžins atbildēja. — Viņa ir pozētāja.

Tieši tobrīd mis Andersone par atbildi uz Jūdžina mājienu apveltīja viņu ar apburošu smaidu. Andželai pārskrēja saltas tirpas.

Viņiem pagāja garām Elizabete Steina, un Jūdžins sveicināja viņu.

— Kas tā tāda ir? — Andžela jautāja.

— Sociālistu aģitatore, turklāt visai krasa. Viņa bieži uzstājas ar runām Īstsaidā, stāvēdama uz ziepju kastes.

Andžela vērīgi aplūkoja šo sievieti. Iedzeltenā seja, gludie, melnie mati, salikti pīnēs ap galvu, taisnais, smalkais, it kā izdrāztais deguns, pareizi veidotās, sārtās lūpas un pazemā piere pauda bezbailību un jūtīgu dvēseli. Andžela nesaprata šo sievieti. Viņa nevarēja iedomāties, ka tik glīta jaunava spētu nodarboties ar aģitāciju ielās un turklāt izturētos tik droši, brīvi un pašapzinīgi. Jūdžins pazīst dīvainus ļaudis. Viņš iepazīstināja Andželu ar Viljamu Makonnelu, Hadzonu Djūlu, kurš vēl nebija viņus apmeklējis, ar Janu Jansenu, Luiju Dīzu, Leonardu Beikeru un Peinteru Stonu.

Par Jūdžina gleznu avīzes, izņemot vienu, neminēja ne vārda, taču šī viena atsauksme Jūdžina un Andže las acīs atsvēra visu pārējo. Tā bija iespiesta Evening Sun, — šī avīze sevišķi daudz rakstīja par mākslu. Atsauksmē skaidros un nepārprotamos izteicienos bija sniegts Jūdžina gleznas novērtējums:

«Jauns gleznotājs Jūdžins Vitla izstādījis gleznu eļļas krāsās, ko nosaucis «Pulksten sešos». Glezna ar savu precīzo un drosmīgo zīmējumu, iejūtīgumu un pareizo detaļu uztveri, un ar to, ko mēs labāka termina trūkuma dēļ nosauksim par mērķtiecību, ir patī labākā visā izstādē. Glezna gan šķiet nevietā starp salkanām, pliekanām ainavām, ko akadēmija tik labprāt izstāda, taču savu vērtību nezaudē. Mākslinieka gleznošanas maniere ir neparasta, skarba, gandrīz vai rupja, taču viņa glezna patiesi izpauž to, ko viņš redzējis un izjutis. Iespējams, ka viņam būs vēl jāpagaida kāds laiks — ja vien šī glezna nav nejaušs, vienreizējs talanta uzliesmojums, — taču šā mākslinieka balsi kādreiz uzklausīs. Par to nevar būt nekādu šaubu. Jūdžins Vitla ir īsts mākslinieks.»

Jūdžins, sajūsmā trīsot, lasīja šīs rindas. Te bija pateikts tieši tas, ko būtu sacījis viņš pats, ja būtu drīkstējis. Andžela nezināja, ko darīt aiz prieka. Abi lauzīja galvas, kas varētu būt šis kritiķis. Droši vien cilvēks ar augsti attīstītu prātu. Jūdžinam gribējās iet un uzmeklēt viņu. Ja atradies vismaz viens cilvēks, kas redz viņa talantu tagad, tad pārējie ieraudzīs to vēlāk. Tieši tas apstāklis piešķīra Jūdžinam drosmi sarīkot pašam savu izstādi, kaut gan gleznu no akadēmijas atsūtīja nepārdotu un pat bez goda raksta vai prēmijas.

V n o d a ļ a

Sapnis par slavu — cik nopietnu pārdomu, cik aizrautīgas sajūsmas, cik sūru pūļu neizraisa šī vismaldinošākā no visām ilūzijām! Šī malduguns vilina, tā savaldzina katru dzīvu dvēseli. It sevišķi spoži tā liesmo jaunībā, izstarojot Jāņu nakts ugunskuru kvēli un smaržu. Šai mūža laikā skaistās un aizgrābjošās ilūzijas — slavas ēnas, ko dižas personības met pār zemi,— šķiet esam pati īstenība. Šai mūža laikā šķiet iemantojams gan miers, gan dāsna laime, gan slavas saldais gandarījums — šīs spožās uzvaras, kas nav iegūstamas ne uz jūras, ne sauszemes. Slava izdveš agra rīta daili un spirgtumu. Slava — tas ir plaukstošas rozes aromāts, vissmalkākā zīda maigums, tas ir jaunības liegais sārtums. Kaut mēs varētu iemantot slavu tolaik, kad sapņojam par to, nevis tai vecumā, kad cirtas jau skārusi sarma, kad seju izvagojušas grumbas, izcīnītu kauju liecinieces, kad acis jau izdzisušas ilgajos sasprindzinājuma, vilšanās un ciešanu gados! Uzvarēt pasauli sava mūža rītausmā, izbaudīt pūļa apsveikumus un gaviles, kamēr viss vēl jauns, ir mīla, ir ticība; justies jaunam un visu mīlētam, kamēr vēl jaunība un veselība dara prieku, — kas tas par burvīgu sapni, saausts no saules zelta un mēness sudraba! Gaisīgs, saules skūpstīts mākonītis debesīs, mēness atspulgs ūdens spogulī, atmiņa par brīnišķīgu sapņa ainavu — tāda ir slava jaunībā un nekad vairs vēlāk.

Arī Jūdžins bija pakļāvies šai ilūzijai. Viņam trūka noteikta priekšstata par to, kā īsti dzīve atalgos viņupar tā pūlēm. Viņš tikai iztēlojās, ka sarīkos izstādi kaut kur Piektajā avēnijā, tāpat kā reiz Čikāgā bija izstādīta Bugero «Venēra», un publika trauksies uz turieni, tāpat kā viņš savā laikā traucies uz izstādēm, un tas viņam būs liels prieks un gandarījums. Ja viņš varētu radīt gleznu, ko nopirktu Ņujorkas Metropoles muzejs, tad viņš būtu gandrīz vai klasiķis un atrastos uz vienas pakāpes ar franču gleznotājiem Koro, Dobinjī un Ruso vai angļiem — Terneru, Votsu un Millesu — tie bija vadošie mākslinieki viņa panteonā. Viņam šķita, ka šiem vīriem ir tas, kā viņam trūkst: pilnīgāka tehnika, izsmalcinātāka krāsu un īpatnību uztvere; spēja saskatīt un izpaust savos darbos to vārdos neizsakāmo, ar ko tik bagāta dzīve. Plašāka pieredze, plašāks apvārsnis, plašāks jūtu diapazons — to viņš redzēja slavenajās gleznās, kas bija izstādītas muzejā, un tas lika viņam šaubīties par savām spējām. Vienīgi Evening Sun atsauksme stiprināja viņu paguruma brīžos. Viņš ir īsts mākslinieks.

Savācis vienkopus savus eļļas gleznojumus — bija kādas divdesmit sešas gleznas: krastmala, ielas, nakts skati, — viņš rūpīgi apskatīja tās, šur tur uzsvēra kādu detaļu, kas sākumā bija tikai ieskicēta, šur tur pastiprināja kādu efektīgu, spilgtu plankumu, šur tur pārmainīja kādu toni vai nokrāsu un beidzot pēc ilgām pārdomām par sava pasākuma varbūtējo iznākumu devās meklēt kādu mākslas veikalu, kas pieņemtu viņa gleznas un novērtētu tās arī no komerciālā viedokļa.

Pašam Jūdžinam šķita, ka viņa gleznas ir vēl mazliet par raupjām un paviršām, ka tās maz ko saka skatītāja sirdij. Lielākoties tās attēloja fabriku korpusus, velkoņus, liellaivas, lokomotīves, gaisa dzelzceļu ar rupjiem, spilgti sarkaniem, dzelteniem un melniem plankumiem. Taču Makhjū, Djūla, Smaits, mis Finča, Kristīna, Evening Sun, Norma Vitmora — visi uzteica tās vai vismaz dažas no tam. Bet varbūt publikai tuvāki klasiskie priekšstati par skaistumu, kurš izpausts sera Džona Millesa gleznās? Varbūt tā labāk izvēlas Roseti «Svētīto jaunavu» nekā vienu otru ielas dzīves skatu? Jūdžinu māca šaubas. Pat tanī triumfa mirklī, kad viņš biia lasījis Evening Sun rakstu, kaut kur zemapziņā slēpās bažas, vai viņa gleznām piemīt kāds spēks. Vai publika tās sapratīs? Vai tās kādreiz sāks pirkt? Vai tam vispār ir kāda vērtība?

«Nē, mākslinieka sirds!» viņam varētu atbildēt. «Tām nav ne lielākas, ne mazākas vērtības kā jebkuram citam darbam zemes virsū. Saules apspīdētas vārpas, rīta blāzmas liegais atspīdums meitenes vaigos, mēnesnīcas staru rotaļa ūdenī — tam visam ir liela vērtība vai nav nekādas atkarībā no dvēseles, kas to uztver. Nebīsties. Pasaule sastāv no sapņiem un sapņu daiļuma.»

Firma «Kelners un dēls» Piektajā avēnijā Divdesmit sestās ielas tuvumā tirgojās tiklab ar veco, kā šolaiku meistaru darbiem un bija vienīgā firma pilsētā ar neapstrīdamu autoritāti. Gleznas, kas bija parādījušās firmas «Kelners un dēls» skatlogos, izstādes, kas bija sarīkotas veikala lieliskajās telpās, un firmas pārstāvju neapšaubāmā gaume jau trīsdesmit gadu nodrošināja firmai gan mākslinieku, gan publikas piekrišanu. Kopš ierašanās Ņujorkā Jūdžins bija vienmēr ar interesi sekojis firmas sarīkotajām izstādēm. Vairākkārt viņam gadījās redzēt firmas iespaidīgajos skatlogos visai apbrīnojamas viena vai otra mākslas virziena gleznas, tāpat viņš bija dzirdējis sajūsminātas mākslinieku atsauksmes par dažādiem tur izstādītiem darbiem. Šās firmas skatlogā Jūdžins bija redzējis pirmo ievērojamāko impresionisma pārstāvja Vintropa gleznu, kas viņu apbūra ar savu meistarību, — pavasara lietus gāzi sudrabapšu birztalā. Tur viņš bija redzējis Obrija Berdsleja dekadentisko zīmējumu sēriju, Elleja dzēlumus, Rodēna apbrīnojamās skulptūras un Tolova darbus, kas pauda skandināvu monumentālo eklektismu. Šķita, ka firmai ir spējīgi aģenti visās pasaules malās, jo palaikam tās zālēs parādījās Itālijas, Spānijas, Šveices un Zviedrijas modernāko gleznotāju darbi, nomainot slavenāko Anglijas,- Vācijas vai Francijas meistaru šedevrus. «Kelners un dēls» bija mākslas pazinēji šā vārda īstajā nozīmē, un, kaut arī firmas nodibinātājs, vācietis pēc tautības, bija sen miris, firmas darba metodes un labā gaume joprojām atradās augstā līmenī.

Jūdžins tolaik vēl nezināja, cik grūti izstādīt gleznas pie Kelnera: firma nespēja tikt galā ar dažādām personām, kas vēlējās pārdot kādu mākslas priekšmetu, un ar slavenu mākslinieku piedāvājumiem, kuri bija labprāt gatavi un spējīgi maksāt par laiku un telpu, ko viņu gleznas aizņemtu izstāžu zālēs. Firmai bija stingri noteikta takse, no kuras tā nekad neatkāpās, izņemot tos retos gadījumus, kad tā gribēja nākt pretī kādam patiesi apdāvinātam māksliniekam, kuram trūka izstādei nepieciešamo līdzekļu. Divi simti dolāru par vienu izstādes zāli uz desmit dienām skaitījās diezgan mērena maksa.

Jūdžina rīcībā tādas summas nebija, bet viņš arī nezināja neko par firmas noteikumiem, kad reiz janvārī, paņēmis līdzi četras reprodukcijas, kas bija kādreiz ievietotas žurnālā Truth, devās pie «Kelnera un dēla», pārliecināts, ka viņam ir ko parādīt. Mis Vitmora bija vairākkārt atgādinājusi, ka Eberhards Cange vēloties viņu sastapt, bet Jūdžins domāja, ka izstādīt gleznas vērts tikai pie «Kelnera un dēla». Viņš gribēja paskaidrot misteram Kelneram, ja šāda persona vispār eksistē, ka viņam, Jūdžinam, vēl daudz tādu gleznu, pat vēl labāku, jo tās spilgtāk parāda viņu pašu kā mākslinieku un viņa tehniku, kā arī viņa Amerikas dzīves izpratni. Viņš spēra kāju pār firmas slieksni diezgan bikli par spīti ārējai pašapziņai, jo ļoti bažījās, kas iznāks no šā pasākuma.

Firmas pārvaldnieks Amerikā bija mosjē Anatols Šarls, francūzis pēc tautības un audzināšanas, kurš labi pazina franču mākslas vēsturi un garu, kā arī daudzu citu zemju mākslas virzienus un strāvas. Firmas galvenais kantoris, kas atradās Berlīnē, bija sūtījis viņu uz Ņujorku ne tikai tāpēc, ka mosjē Šarls teicami orientējās angļu mākslas pasaulē vai ka viņš prata atrast gleznas, kas piesaistīja publikas uzmanību un nodrošināja firmas labo slavu, kā arī tās labklājību tiklab Amerikā, kā Eiropā, — mosjē Šarlam piemita spējas iemantot visur draugus mantīgo un varasvīru aprindās un pārdot vienu sēriju nozīmīgu gleznu pēc otras, kas izskaidrojams vai nu ar viņa sevišķo izmaņu, vai ar kādu magnētisku spēku, kas pievilka īstas mākslas cienītājus, kuriem nebija jāskopojas ar līdzekļiem. Viņa specialitāte bija slavenu šolaiku ārzemju meistaru gleznas. Viņš pēc pieredzes zināja, kādas gleznas pirks Amerikā, Francijā, Anglijā vai Vācijā. Viņam bija izveidojies uzskats, ka Amerikas māksla līdz šim neko vērtīgu nav sniegusi ne no komerciālā, ne arī no mākslas viedokļa. Atskaitot dažas Innesa, Homera, Sārdženta, Vīstlera un Abeja gleznas (turklāt šos māksliniekus pēc viņu virziena drīzāk varēja uzskatīt par ārzemniekiem vai, pareizāk, kosmopolītiem), amerikāņu māksla šķita viņam vēl nenobriedusi, neizkopta un rupja.

— Amerikāņu māksla man vēl šķiet bērnu autiņos, — mosjē Šarls mēdza izsacīties tuvākiem draugiem. — Sīkumus viņi glezno efektīgi, bet neprot aptvert priekšmetu visā lielumā. Viņu darbos nav tās prasmes parādīt miniatūrā visumu, ko mēs redzam lielo Eiropas meistaru audeklos. Viņi drīzāk ir ilustratori nekā mākslinieki, — kāpēc, to es nevaru izskaidrot.

Mosjē Anatols Šarls teicami runāja angliski. Viņš bija vārda pilnā nozīmē labāko aprindu pārstāvis — izmeklētas manieres, pašcieņa, nevainojami ģērbies, konservatīvs domās, atturīgs valodā. Pie viņa bieži mēdza atsteigties kritiķi un aizrautīgi mākslas cienītāji, lai ieteiktu vienu vai otru mākslinieku, taču viņš tikai skeptiski uzrāva uzacis, virpināja pirkstos lieliski koptās ūsas, glāstīja visai māksliniecisko bārdiņu un izmeta: Ahā! — Vai: — Tā? — Viņš pastāvīgi daudzināja, ka nepārtraukti meklējot talantu, ienesīgu talantu, kaut arī zināmos gadījumos (te mosjē Šarls izteiksmīgi noplātīja rokas un uzrāva plecus) firma «Kelners un dēli» neatsakoties pakalpot mākslai, nedomādama par savām interesēm.

— Kur viņi ir, jūsu jaunie mākslinieki? — viņš mēdza jautāt. — Es meklēju viņus neapnicis. Vīstlers, Abejs, Inness, Sārdžents — tie visi ir veci meistari, bet kur ir jaunie?

— Bet es tieši par tādu runāju, — kritiķis dažkārt neatlaidās.

— Labi, labi, es aiziešu. Es paskatīšos. Bet cerību man maz — ļoti ļoti maz.

Pakļaudamies spiedienam, viņš šad tad parādījās te vienā, te otrā studijā, vēroja un sprieda. Ak vai, tikai retas gleznas viņš izraudzījās izstādīšanai un maksu par pakalpojumiem parasti noteica visai augstu.

Tāds bija šis švītais, savā ziņā vienreizējais vīrs, ar kuru Jūdžinam bija torīt lemts sastapties. Kad Jūdžins ienāca greznajā kabinetā, mosjē Šarls tūliņ piecēlās. Viņš bija sēdējis pie rožkoka galdiņa, kuru apspīdēja zaļa zīda abažūra apēnota spuldze. No pirmā acu uzmetiena viņš saprata, ka apmeklētājs ir mākslinieks — iespējams, ka apdāvināts, bet neapšaubāmi ļoti jūtīgs un nervozs. Mosjē Šarls sen bija pārliecinājies, ka laipnība un pieklājība neko nemaksā un ļoti labi palīdz iemantot apmeklētāja simpātijas. Jūdžina vizītkarte, ko livrejotais kalpotājs nupat bija ienesis, pietiekami skaidri runāja par apmeklējuma mērķi. Kad Jūdžins pienāca tuvāk, mosjē Šarls ar pacelto uzacu kustību lika manīt, ka labprāt vēlētos zināt, ar ko var pakalpot misteram Vitlam.

— Es gribēju jums parādīt dažas savu gleznu reprodukcijas, — Jūdžins iesāka, saņēmis visu savu drosmi. — Esmu uzgleznojis veselu sēriju ielas dzīves ainavu nolūkā sarīkot izstādi un domāju, ka varbūt jūs būtu ar mieru aplūkot tās un uzņemties izstādes sarīkošanu. Man ir divdesmit sešas gleznas un ...

— Redzat, man ir ļoti grūti kaut ko apsolīt, — mosjē Šarls piesardzīgi atbildēja. — Mums ir bezgala daudz pieteikumu — ja mēs rēķinātos tikai ar tiem vien, tad mūsu telpas būtu aizņemtas jau divus gadus no vietas. Bez tam mums ir zināmas saistības ar māksliniekiem, kuru darbus esam jau kādreiz izstādījuši. Tāpat arī bieži gadās, ka mūsu izstāžu zāles Ņujorkā pilnīgi aizņem tās gleznas, ko atsūta mūsu Berlīnes vai Parīzes nodaļas. Protams, mēs vienmēr ar prieku izstādām interesantas gleznas, ja apstākļi to atļauj. Jūs droši vien zināt mūsu taksi?

— Nē, — Jūdžins sacīja, pārsteigts, ka vispār pastāv kāda takse.

— Divi simti dolāru par divām nedēļām. Uz īsāku laiku mēs izstādes nerīkojam.

Jūdžina seja pastiepās. Viņš bija gaidījis pavisam citādu uzņemšanu. Tomēr viņš atraisīja vākus, kuros bija atnesis reprodukcijas.

Mosjē Šarls sāka tās ziņkāri apskatīt. Aina ar pūli Īstsaidā viņu tūliņ ietekmēja, bet, ieraudzījis otru etīdi — Piekto avēniju sniegputenī, nožēlojamu, noplukušu omnibusu, ko vilka pāris nodzītu, netīru, izģindušu kleperu, viņš jutās pārsteigts par tās izteiksmību. Tāpat viņam iepatikās virpuļojošo, vēja triekto sniegpārslu atainojums. Viņš vērīgi aplūkoja parasti pūļa pārpildīto, bet tagad tukšo ielu, retos gājējus, nopogājušos līdz kaklam, sarāvušos aiz aukstuma, uzkumpušus, steidzīgus, un tādas izteiksmīgas detaļas kā saputināto sniegu uz palodzēm, dzegām, pie namu durvīm un uz omnibusa logiem.

— Efektīga detaļa, — viņš sacīja Judžinam tādā tonī, kādā viens kritiķis izteiktu otram savus ieskatus, un norādīja uz sniega svītru omnibusa logā. Tad viņa uzmanību pievilka cita detaļa — kāda gājēja platmales apsnigušās malas.

— Es jūtu vēja brāzienus, — viņš piezīmēja.

Jūdžins pasmaidīja.

Mosjē Šarls klusēdams lūkojās citā etīdē: velkonis Īstriverā, ietinies melnu dūmu mutuļos, un divas liellaivas tauvā. Domās viņš atzīmēja, ka visa šā Vitlas māksla īstenībā balstās uz prasmi uztvert sevišķi spraigus momentus, svarīgākais viņa darbos nav tik daudz krāsas vai dziļa dzīves izpratne kā māka radīt tīri scēniskus efektus. Jā, šis cilvēks prot saskatīt jebkuras ikdienišķas parādības dramatisko pusi. Un tomēr...

Viņš paņēma pēdējo reprodukciju — Grili skvēru smidzinošā lietū. Jūdžins īpatnējā veidā bija pratis likt sajust skatītājam lietus lāses, kas šķīda pret pelēkajiem bruģa akmeņiem elektrisko spuldžu žilbajā gaismā. Viņš bija uztvēris arī dažādas gaismas nianses — kebu, tramvaju, skatlogu un ielas lukturu ugunis, kas uzsvēra pūļa mestās melnās ēnas un tumšās debesis. Arī krāsu ziņā šis darbs bija teicams.

— Cik lieli ir oriģināli? — mosjē Šarls domīgi jautāja.

— Gandrīz visi trīsdesmit reiz četrdesmit collas.

No viņa toņa Jūdžins nevarēja saprast, vai šo jautājumu izraisījusi interese par gleznām vai vienkārša ziņkāre.

— Laikam visas gleznotas ar eļļas krāsām.

— Jā, visas.

— Gleznas nav sliktas, tas man jāsaka, — mosjē Šarls piesardzīgi piezīmēja. — Ir neliela tieksme dzīties pēc dramatiska efekta, bet...

— Šīs reprodukcijas ... — Jūdžins iesāka, cerēdams, ka, aizrādot uz slikto tipogrāfijās darbu, palielinās interesi par oriģināliem.

— Zinu, zinu, — mosjē Šarls pārtrauca, ļoti labi saprazdams, ko Jūdžins grib sacīt. — Reprodukcijas ir ļoti sliktas, tomēr tās sniedz pietiekamu priekšstatu par oriģinālu. Kur atrodas jūsu studija?

— Vašingtonskvērā 61.

— Kā es jau sacīju, — mosjē Šarls turpināja, atzīmējis Jūdžina adresi uz viņa vizītkartes, — mūsu iespējas sarīkot izstādes ir visai ierobežotas un atlīdzība diezgan liela. Mums ir tik daudz priekšmetu, ko mēs gribētu izstādīt, un tik daudz priekšmetu, kas mums jāizstāda. Grūti iepriekš pateikt, kad radīsies izdevība. Tomēr, ja jūs vēlaties, es varu pieiet pie jums un aplūkot jūsu gleznas.

Jūdžins izskatījās sarūgtināts. Divi simti dolāru! Veseli divi simti! Vai tāda summa ir viņam pa spēkam? Taču izstādei var būt liela nozīme viņa dzīvē. Tomēr šim vīram, acīm redzot, nav ne mazākās vēlēšanās izīrēt Jūdžinam kādu zāli pat par šo cenu.

— Es iegriezīšos pie jums, ja jūs vēlaties, — mosjē Šarls atkārtoja, redzēdams jaunekļa noskaņojumu. — Tas būs pats labākais, ko varu darīt. Mums visai uzmanīgi jāizvēlas viss, ko domājam izstādīt. Mēs neesam nekāda parastā izstāžu galērija. Kad man radīsies brīvāks brīdis, es jums aizsūtīšu pastkarti, ja vēlaties, un jūs man paziņosiet, vai laiks, kuru minēšu, būs jums piemērots. Es ar prieku aplūkošu jūsu etīdes. Tās savā ziņā ir loti labas. Noteikti es pašlaik nevaru pasacīt, bet var gadīties, ka apmeklēju jūs pēc kādas nedēļas vai desmit dienām — kādā starplaikā vai brīvā brīdī.

Jūdžins klusībā nopūtās. Tad tā tas notiek! Tas gan nebija diezin cik glaimojoši. Tomēr izstāde viņam nepieciešama. Neko nevar darīt, jāupurē šie divi simti. Kaut kur citā vietā izstādei nebūs tādas nozīmes. Īstenībā gan viņš bija gaidījis labāku uzņemšanu.

— Būšu ļoti priecīgs, ja ieradīsieties, — viņš beidzot gausi noteica. — Es domāju tomēr noīrēt jūsu zāli, ja vien varēšu. Un man ļoti gribas dzirdēt jūsu spriedumu par maniem darbiem.

Mosjē Šarla uzacis pacēlās augšup.

— Ļoti labi, — viņš sacīja. — Es jums paziņošu.

Jūdžins izgāja ārā.

Cik nepatīkama ir visa šī izstāžu padarīšana, viņš domāja. Un viņš bija fantazējis, ka «Kelners un dēls» sarīkos viņam izstādi bez maksas, tik ļoti viņus ietekmēs Jūdžina gleznas. Bet izrādās, ka firma it nemaz neinteresējas par tām, un Jūdžinam jāpiemaksā divi simti dolāru, lai varētu tās izstādīt. Tas bija liels trieciens, liela vilšanās.

Tomēr zināmu labumu šī izstāde atnesīs, tā viņš prātoja, iedams uz mājām. Kritiķi apspriedīs viņa gleznas tāpat, kā tas noticis ar citu mākslinieku darbiem. Ja vien piepildīsies tas, par ko viņš tik daudz sapņojis un ko visādi plānojis, tad kritiķi būs spiesti redzēt, uz ko viņš ir spējīgs. Izstāde «Kelnera un dēla» telpās viņam bija sen jau šķitusies kā vislīksmākais notikums, kas vaiņagos viņa mākslinieka karjeru, un nu tā ir tikpat kā noticis fakts. Tā ir pilnīgi iespējama. Mosjē Šarls izsacījis vēlēšanos redzēt viņa pārējos darbus. Viņš nebija atteicies iepazīties ar tiem. Jau tas vien ir liela uzvara!

VI n o d a ļ a

Pagāja tomēr zināms laika sprīdis, iekams mosjē Šarlam labpatika atrakstīt Jūdžinam un paziņot, ka viņš labprāt ierastos trešdien, 16. janvarī, pulksten desmitos no rīta, ja Jūdžinam nebūtu iebildumu. Pats svarīgākais bija tas, ka vēstule tomēr pienāca un izkliedēja Jūdžina šaubas un bažas. Beidzot viņam būs izdevība parādīt savus darbus! Iespējams, ka mosjē Šarls pratīs novērtēt viņa gleznas, iespējams, ka pat ieinteresēsies par tām. Kas to var zināt! Viņš izgudrēm nevērīgi parādīja vēstuli Andželai, it kā tā būtu gluži mazsvarīga papīra strēmele, tomēr pats jutās cerību spārnots.

Andžela uzposa studiju spodru jo spodru, saprazdama, cik daudz kas Jūdžinam atkarīgs no šā apmeklējuma, un dedzīgi cenzdamās viņam palīdzēt. Viņa nopirka puķes no itālieša, kas tirgojās ar tām ielas stūrī, un salika tās vāzēs gan šur, gan tur. Viņa nospodrināja grīdu, noslaucīja putekļus, apģērbās visai rūpīgi, izvēlēdamās mājas tērpu, kas viņai vislabāk piestāvēja, un stiprā satraukumā gaidīja uz liktenīgo zvanu. Jūdžins izlikās iegrimis darbā, kaut gan gleznu, pie kuras viņš stāvēja, bija jau sen pabeidzis. Tā attēloja raupju, noplukušu nama sienu kādā Īstsaidas ielā, bērnu pulciņu, nožēlojamus ielas tirgoņu ratiņus un bezpersonisku pūli ļaužu, kas kaut kur traucās, kaut ko meklēja. Tā bija neviltota, neizpušķota dzīves ikdiena. Tomēr Jūdžina prāts šodien bija tālu no darba. Viņš nespēja atbrīvoties no domām, ko sacīs mosjē Šarls. Paldies dievam, ka studija izskatās tik pievilcīga! Paldies dievam, ka Andžela ir tik gracioza savā bāli zaļajā kleitiņā bez kādiem izrotājumiem, tikai ar sarkanu koraļļu spraudi pie apkakles. Viņš piegāja pie loga un sāka lūkoties lejā uz Vašingtonskvēru, uz kailajiem kokiem, kuri locījās vēja brāzienos, uz sniegu, uz gājējiem, kas līdzīgi skudrām rosījās lejā pa ielu. Būtu viņš bijis bagāts — cik mierīgi tad viņš varētu strādāt! Tad šāds mosjē Šarls varētu vākties pie velna!

Durvju zvans nošķinda.

Andžela nospieda ieejas durvju pogu, un mosjē Šarls nesteigdamies nāca pa kāpnēm augšup. Nu jau viņa soļi bija dzirdami gaitenī. Viņš pieklauvēja, un Jūdžins stipri uzbudināts, kaut ārēji savaldīts un cieņas pilns, lūdza viesi nākt iekšā. Mosjē Šarls ienāca, ģērbies zvērādu kažokā, ar ziemas cepuri galvā un dzelteniem zamšādas cimdiem rokās.

— Ā, labrīt! — viņš sveicināja. — Cik jauks, spirdzinošs vēsumiņš ārā, vai ne? Jums ļoti glīts skats redzams pa logu. Misis Vitla? Prieks iepazīties ar jumsi Es mazliet nokavējos, bet mani aizturēja, jo nupat kā ieradās kāds no mūsu vācu kompanjoniem.

Viņš atbrīvojās no kažoka un saberzēja rokas, nostājies pie kamīna. Tā kā viņš jau sākumā bija atmetis oficiālo toni, tad centās būt laipns un uzmanīgs līdz galam. Iespējams, ka viņam un Jūdžinam arī nākotnē ir kārtojami kādi kopēji darījumi. Turklāt glezna, kas atradās uz molberta pie loga (viņš gan pagaidām izlikās to neredzam) bija pārsteidzoši spēcīgs darbs. Kādu gleznotāju tā atsauca atmiņā? Varbūt nevienu? Viņš pārcilāja domās neskaitāmas gleznas, tomēr bija spiests atzīties, ka neatceras neko līdzīgu. Rupji un griezīgi sarkani un zaļi plankumi, netīri pelēkie bruģa akmeņi un šīs sejas! Glezna vārda pilnajā nozīmē brēkšus izbrēca tanī ietvertos faktus. Tā likās saucam: «Jā, es esmu netīrība, es esmu ikdiena, es esmu trūkums, es esmu neviltota patiesība, bet es esmu pati dzīve!» Tur nebija ne mazākā mēģinājuma kaut ko attaisnot, kaut ko nogludināt. Blaikš! Brikš! Krakš! — tā krita fakti cits pēc cita, nežēlīgā, dzīvnieciskā neatlaidībā apliecinādami savu būtību. Jā, arī mosjē Šarlam tais dienās, kad viņam ap sirdi bija sevišķi grūti un smagi, bija gadījies ievērot tieši tādas ielas, kāda izskatījās šī — netīra, atbaidīga, nožēlojama, nekautra, skurbuma pilna — sauciet to, kā gribat, bet viņa ir fakts. «Paldies dievam, nu mums beidzot būs reālists,» mosjē Šarls klusībā nodomāja, slepus vērodams gleznu, jo šis saltais mākslas pazinējs arī dzīvi labi pazina. Viņš pārlaida skatienu staltajam, slaidajam Jūdžina augumam, mazliet iekritušajiem vaigiem, degošajām acīm — īsts mākslinieks no galvas līdz kājām! — tad viņa skatiens apstājās pie Andželas, mazas, satrauktas, jaukas, mīlošas sievietes, un viņš savā sirdī nopriecājās, ka varēs jaunajam pārim tūliņ pateikt savu apņemšanos izstādīt šīs gleznas.

— Nu, — viņš sacīja, izlikdamies, it kā nule pamanījis gleznu uz molberta, — varbūt sāksim aplūkot visu, kas jums ir. Vienu gleznu jau es šeit redzu. Manuprāt, ļoti labs, spēcīgs darbs. Kas jums vēl ir?

Jūdžins bažīgi nodomāja, ka mosjē Šarlam glezna nav tā patikusi, kā cerēts, tāpēc viņš aši nolika to pie malas un paķēra citu no lielā audeklu klāsta, kas bija nokrauti pie sienas aiz zaļā aizkara. Tās bija trīs lokomotīves, kas rindā brauca iekšā dzelzceļa depo. Dūmu mutuļi cēlās no tām stāvus augšup kā milzīgi, baltpelēki stabi un izplūda saltajā, mitrajā gaisā; melnpelēki mākoņi smagi svērās lejup; piemirkušajā tumsā vīdēja sarkani, dzelteni un zili vagoni. Bija skaidri jūtams aukstais, smidzinošais lietus, slapjās sliedes un nogurušie sliežu bīdītāji. Viens no tiem, garš vīrs, priekšplānā izstiepis roku ar sarkano signālu. Vīrs ir gluži melns, it kā būtu izmircis caur un caurim.

— Simfonija pelēkos toņos, — mosjē Šarls lakoniski noteica.

Apskate sāka ritēt raitāk, bez liekām piezīmēm. Jūdžins tikai lika apmeklētājam priekšā gleznu pēc gleznas un, paturējis dažus mirkļus uz molberta, nomainīja atkal ar citu. Nevar teikt, ka, to darīdams, viņš būtu izjutis aizvien lielāku lepnumu par savu talantu, jo mosjē Šarls palika joprojām tikpat atturīgs, kaut arī nenovaldījās, neuzteicis gleznu «Pēc teātra», kas attēloja grezni tērptu ļaužu baru plūstam ārā no teātra spožajā spuldžu gaismā. Viņš saprata, ka Jūdžins ietvēris savās gleznās gandrīz visas lielpilsētas dzīves parādības, kurās slēpjas kaut kas dramatisks, un arī daudz ko tādu, kam šo dramatisma elementu piešķīrusi mākslinieka ota: tur bija Brodvejas aiza, baismīgi tukša pulksten trijos no rīta; te garā virknē no ostas tuvojas milzīgas piena cisternas un to degošie lukturi ērmīgi šūpojas rīta svīdumā; tur ugunsdzēsēju komanda traucas savās mašīnās, dūmiem novērpjoties, un ļaudis skrien nopakaļ vai pavada tos ar skatieniem, mutes iepletuši; te švīta publika nāk ārā no operas; te rinda pēc maizes pie labdarības iestādes durvīm; te itāliešu zēns ļaužu pilnajā Vestsaidas ielas lejas galā laiž ārā baložus no groza, kas karājas viņam uz rokas. Viss, kam pieskārās Jūdžina ota, kļuva savdabīgi skaists un romantisks, kaut reizē tas viss bija reāls, skarba trūkuma un pelēkas ikdienas attēlojums.

— Es jūs apsveicu, mister Vitla, — mosjē Šarls beidzot izsaucās, apzinādamies, ka viņa priekšā ir talants un ka piesardzība nav vairs nepieciešama. — Tas ir brīnišķīgs materiāls, daudz iespaidīgāks nekā reprodukcijas, ko jūs man rādījāt, daudz dramatiskāks un izteiksmīgāks. Es gan šaubos, vai jūs daudz pār tām ieņemsiet. Amerikā mazs pieprasījums pēc pašu zemes gleznotāju darbiem. Domāju, ka Eiropā tām būtu lielāka piekrišana. Protams, pircējs tām jāatrod, bet tas jau ir jautājums citā plāksnē. Labas mantas ne katrreiz laimējas ātri pārdot. Visam vajadzīgs laiks. Tomēr es darīšu to, kas manos spēkos. Aprīļa sākumā es izstādīšu jūsu gleznas mūsu telpās uz divām nedēļām un neņemšu no jums nekā par to.

Jūdžins pārsteigumā saslējās.

— Es pacentīšos pievērst tām savu paziņu uzmanību un aprunāšos ar personām, kas pērk gleznas. Es uzskatu par godu jums palīdzēt, varat man ticēt. Jūs esat mākslinieks šā vārda īstajā nozīmē, es pat teiktu, — liels mākslinieks. Ja jūs saudzēsiet savu talantu un uzmanīgi rīkosieties ar to, tad jūs tiksiet tālu, ļoti tālu. Kad pienāks laiks izstādei, es ar lielu prieku sūtīšu pēc šīm gleznām.

Jūdžins nezināja, ko atbildēt. Viņš lāgā nesaprata ne eiropiešu nopietnību attiecībā uz darījumiem, ne arī sava talanta novērtējumu, kas bija izsacīts tik vienkārši un sirsnīgi, kaut oficiālā kārtā. Mosjē Šarls runāja no sirds. Viņa mūžā tas bija viens no tiem retajiem un brīnišķīgajiem mirkļiem, kad viņš varēja atļauties izsacīt pārliecību vēl neatzītam ģēnijam, ka to gaida slava un pasaules atzīšana. Viņš stāvēja un gaidīja, ko Jūdžins atbildēs, bet tam tikai viegls sārtums ieplūda bālajos vaigos.

— Es esmu ļoti priecīgs, — Jūdžins beidzot sacīja bez kādiem aplinkiem, īsti amerikāniski. — Man šķita, ka gleznas nav peļamas, taču sevišķi pārliecināts par to es nebiju. Esmu jums ļoti pateicīgs.

— Jums nav jādomā, ka esat man pateicību parādā, — mosjē Šarls tagad atmeta oficiālo toni.— Jums jāpateicas sev un savai mākslai. Atkārtoju, ka uzskatu par godu jums palīdzēt. Mēs sarīkosim lielisku izstādi. Vai jūsu gleznām ir ietvari? Nekas, es jums tos aizdošu.

Viņš smaidīja, spieda Jūdžinam roku uņ apsveica Andželu, kura bija klausījusies viņa vārdos izbrīnā un pieaugošā lepnumā. Par spīti Jūdžina ārējam mieram viņa juta, cik ļoti vīrs uztraukts, kādas lielas cerības viņam saistās ar šo apmeklējumu. Sākumā mosjē Šarla tonis bija Andželu maldinājis. Viņa secināja, ka mosjē Šarlam gleznas diezin kā vis nepatīk un ka Jūdžinu gaida sarūgtinājums. Tagad, dzirdēdama šo slavas dziesmu, viņa galīgi apmulsa. Paskatījusies uz Jūdžinu, viņa redzēja, ka vīrs dziļi aizkustināts un izjūt ne vien atvieglojumu, bet ari lepnumu un prieku. Tas bija skaidri lasāms viņa melnūksnējā, nobālējušajā sejā. Kad Andžela saprata, kāds smagums novēlies no dziļi mīļotā cilvēka pleciem, viņa nespēja vairs valdīties. Viņu pārņēma tik stiprs uzbudinājums, ka asaras saskrēja viņai acīs, kad mosjē Šarls viņu uzrunāja.

— Nevajag raudāt, misis Vitla, — viņš svinīgi noteica, ieraudzījis viņas asaras. — Jums ir tiesības lepoties ar savu vīru. Viņš ir liels mākslinieks. Rūpējieties par viņu labi.

— Ak, es esmu tik laimīgai — Andžela izsaucās raudot un smejoties. — Es raudu aiz prieka.

Viņa piegāja pie Jūdžina un piekļāva galvu pie vīra krūtīm. Jūdžins aplika roku viņai ap pleciem un līdzjūtīgi uzsmaidīja. Arī mosjē Šarls smaidīja, lepodamies ar iespaidu, ko radījuši viņa vārdi.

— Jums abiem ir tiesības justies ļoti laimīgiem, — viņš sacīja.

«Mīļā Andžela!» Jūdžins nodomāja. «Uzticama dzīves biedre, krietna sieviete. Vīra panākumi nozīmē viņai visu. Pašai savas dzīves viņai nav — viss saistīts tikai ar vīru un viņa labklājību.»

Mosjē Šarls smaidīja.

— Nu man jāiet, — viņš beidzot noteica. — Kad pienāks laiks, es atsūtīšu pēc gleznām. Un tikmēr jums abiem jāierodas pie manis uz pusdienām. Es jums paziņošu, kad tas varētu būt.

Kad viņš beidzot aizgāja, neskaitāmas reizes apliecinājis savu prieku par šo iepazīšanos, Andžela un Jūdžins saskatījās.

— Vai tā nav laime, mīļumiņ, — viņa izsaucās, reizē smiedamās un raudādama (par «mīļumiņu» viņa bija sākusi Jūdžinu saukt jau pirmajā dienā pēc laulībām). — Mans Jūdžins ir liels mākslinieks. Viņš sacīja, ka viņam liels gods tev palīdzēt. Vai tas nav lieliski? Un drīz visa pasaule zinās par to! Cik tas vareni! Ak mīļais, cik es esmu lepna uz tevi!

Viņa aizgrābtībā metās vīram ap kaklu. Jūdžins maigi noskūpstīja sievu. Viņš nedomāja šobrīd par Andželu, bet par firmu «Kelners un dēls», par firmas milzīgo izstāžu zāli, par to, kā izskatīsies viņa divdesmit septiņas vai trīsdesmit gleznas zeltītos ietvaros, par skatītājiem, par atsauksmēm avīzēs, par atzinību. Tagad visi viņa draugi mākslinieki zinās, ka viņu uzskata par lielu gleznotāju; ja viņš kādreiz sastapsies ar tādiem meistariem kā Sārdžents un Vīstlers, tad varēs justies viņiem līdzīgs. Visa plašā pasaule reiz dzirdēs par viņu. Viņa slava sasniegs visattālākos punktus uz zemeslodes.

Pēc brītiņa viņš piegāja pie loga un paskatījās ārā. Viņš atcerējās Aleksandriju, tipogrāfiju, Čikāgas «Dzīvokļu iekārtu», Jauno mākslinieku līgu, Globe redakciju... Jā, pa dažādiem ceļiem viņš nonācis pie sava mērķa.

— Velns lai parauj! — viņš beidzot izsaucās. — Kā priecāsies Smaits un Makhjū, kad uzzinās par to! Man tūliņ jāaiziet pie viņiem un jāpastāsta par visu.

VII n o d a ļ a

Izstāde, kuru atklāja aprīlī, piederēja pie tiem notikumiem, kuri atgadās tikai laimes bērniem — kad cilvēkam rodas iespēja atklāt pasaulei savu izjūtu, iedvesmas, uzskatu un izpratnes bagātību un krāšņumu. Katram ir savas izjūtas un uzskati, taču katram nav dotas spējas tos saprotami izpaust. Tiesa, ikviena cilvēka darbs un rīcība zināmā mērā atspoguļo viņa raksturu, bet tas ir pavisam kas cits. Viņš nevar izstādīt publiskai apskatei kādā zināmā laika posmā visu to, kas sastāda viņa dzīves kodolu. Mēs parasti neatrodam savāktu vienā noteiktā vietā visu to, kas ir kāda indivīda domu un jūtu būtība. Pat māksliniekam ne vienmēr un ne pārāk bieži laimējas publiski izstādīt savus darbus tādos apstākļos, kur tiem nodrošināta plašas publikas uzmanība. Tas atgadās tikai retiem laimīgajiem. Jūdžins saprata, ka šoreiz laime viņu bagātīgi apveltī ar savām dāvanām.

Kad pienāca laiks, mosjē Šarls bija tik laipns, ka atsūtīja pēc gleznām un nokārtoja visu, kas saistījās ar izstādi. Abi ar Jūdžinu viņi nosprieda, ka gleznām vispiemērotākie ir melni ietvari, kas vislabāk izcels gleznojumu izteiksmību un valdošo krāsu gammu. Galvenā izstāžu zāle pirmajā stāvā, kur bija paredzēts gleznas izstādīt, tika drapēta ar smagiem sarkana samta priekškariem, un gleznas izskatījās visai efektīgas šai fonā. Kamēr gleznas izvietoja, Jūdžins vairākkārt ieradās zālē ar Andželu, ar Smaitu un Makhjū, ar Šotmeijeru un citiem paziņām. Jau labu laiku pirms izstādes viņš bija aizrakstījis par to Normai Vitmorai un Miriamai Finčai, lai gan pēdējai Vīlers jau bija paguvis visu izstāstīt. Miriamai tas bija jauns sarūgtinājums, jo viņa atkal sajuta, tāpat kā toreiz Jūdžina kāzu gadījumā, ka jauneklis tīšuprāt neliekas par viņu ne zinis.

Beidzot Jūdžina sapnis bija piepildījies. Plaša, astoņpadsmit reiz četrdesmit pēdu liela zāle, dekorēta ar tumšsarkanu samtu, maigi apspīdēta ar skatienam noslēptu elektrisko spuldžu blāvo gaismu,— un šai fonā Jūdžina gleznas visā skarbumā un reālībā, gandrīz tikpat izteiksmīgas kā pati dzīve. Vienam otram no tās sugas ļaudīm, kuri baidās atklāti un drosmīgi ielūkoties dzīvē, bet vēro to caur svešu uzskatu prizmu, pat šķita, ka gleznas ir patiesākas nekā dzīve.

Tieši tāpēc Jūdžina gleznu izstāde publikas vairumam sagādāja lielu pārsteigumu. Tā atsedza tādas dzīves puses, pie kurām cilvēku uzmanība nemēdz kavēties un kuras uzskata par mākslinieka necienīgu temu, jo tās ir pārāk ikdienišķas un parastas. Sevišķi spēcīgu iespaidu radīja glezna, kurā bija attēlots milzīgs, lempīgs, neglīts nēģeris, drīzāk dzīvnieks nekā cilvēks, ar lielām, nokarenām ausīm, biezām lūpām, plakanu degunu, izspiestiem vaigu kauliem; visa viņa būtne pauda rupju spēku un tīri dzīvniecisku vienaldzību pret aukstumu un netīrību. Viņš stāvēja agrā janvāra vai februāra rītā kādā no pelēkajām, nožēlojamām Īstsaidas ielām. Viņš bija atkritumu vācējs, un mākslinieks bija viņu attēlojis tai mirklī, kad viņš nostādīja uz neglītas, ar dzelzi apkaltas ores malas lielu skārda atkritumu urnu, pilnu ar pelniem, papīra strēmelēm un visādiem gružiem. Nēģera prāvās rokas sedza plati ādas cimdi ar sarkaniem vilnas ielāpiem — netīri, saskretuši, pēc visa spriežot, neērti. Galvu un ausis klāja sarkans flaneļa lakats vai drēbes strēmele, sasieta mezglā zem stūrgalvīgā zoda, bet uz pieres virs lakata uzstilpēta brūna audekla cepure ar žetonu, uz kura bija atkritumu vācēja numurs. Ap viduci viņš bija apsējis rupja maisa gabalu. Viņa rokas un kājas izskatījās tik bezveidīgas, it kā viņš būtu apvilcis vairākus pārus bikšu un svārku. Viņš truli raudzījās uz piemētāto ielu, kur svaigajā, sasalušajā sniegā rēgojās izsvaidītas skārda konservu kārbas, saplosīti papīri, mēsli un atkritumi. No urnas, kuru viņš gāza orē, cēlās gaisā putekļi un pelēki pelni. Netālu kustējās piena cisterna un pāris gājēju, no gastronomijas veikala nāca ārā vārga, plāni ģērbusies meitenīte. Augstāk rēgojās nespodri, sīkrūtaiņi logi ar izlūzušiem aizvirtņu dēļiem, pa vienu logu bija izliecies nopinkojies vīrs, — acīm redzot, lai pārliecinātos, ka laiks patiešām auksts.

Jūdžins bija nežēlīgs savos apvainojumos dzīvei. Viņš šķita ar rūgtu gandarījumu metam tai acīs vienu pierādījumu pēc otra. Kā vergu īpašnieks, kas saltā niknumā per savu vergu, viņš ir nedomāja apvaldīt savas otas cirtienus. Likās, viņš sacīja dzīvei: «Redzi, tā tas ir, tā un tā. Un ko tu teiksi par to, par to vai par to?»

Ļaudis nāca un blenza pārsteigumā. Nāca jaunas labāko aprindu dāmas, mākslas salonu īpašnieki, mākslas kritiķi, literāti, kas interesējās par mākslu, muziķi, un, tā kā avīzes bija īpaši atzīmējušas šo izstādi, tad nāca arī daudz dīku skatītāju, kuri bija visur, kur cerēja redzēt ko interesantu un nebijušu. Šī divas nedēļas ilgā izstāde izvērtās par ievērojamu notikumu. Atnāca Miriama Finča (kaut viņa nekad neatzinās Jūdžinam, ka bijusi viņa izstādē, jo negribēja sagādāt viņam šo prieku), Norma Vitmora, Viljams Makonnels, Luijs Dīza, Ovens Overmens, Peinters Stons, vārdu sakot, visa mākslinieku un literātu kompānija, kas Jūdžinu pazina. Ieradās arī viens otrs no tādiem slaveniem mākslas meistariem, kurus Jūdžins agrāk nekad nebija redzējis. Ja viņam būtu izdevies nemanītam novērot, kā pētī viņa gleznas daži redzamākie Ņujorkas sabiedrības pārstāvji, tad tas viņam būtu sagādājis neizsakāmu prieku. Apmeklētāji nespēja vien nobrīnīties par mākslinieka vīrišķību, interesējās, kas viņš tāds ir, kāds viņa svars mākslas pasaulē, kādi viņa uzskati, kādi viņa rīcības motīvi. Tie, kam trūka pašiem sava sprieduma, tvēra pēc avīzēm, lai uzzinātu, kādās domās ir prese par šo mākslinieku un kādu etiķeti kritiķi viņam piekārs. Tā kā gleznas bija visai spēcīgas un izteiksmīgas, firma, kas tās izstādījusi, ļoti cienījama un ar atzītu gaumi un publika, kuru vadīja pašas instinkts un brīvā griba, ārkārtīgi ieinteresēta, tad gandrīz visas kritiķu atsauksmes bija pozitīvas. Tiesa, gadījās kāds mākslas žurnāls, cieši saistīts ar lielu izdevniecību un tās konservatīvo uzskatu paudējs, kurš noliedza Jūdžina gleznām jebkuru estētisku vērtību, izzoboja mākslinieka cenšanos meklēt augstāku mākslas vērtību dzīves nepievilcīgajās detaļās, apgalvoja, ka mākslinieks nepārvaldot zīmēšanas tehniku, neko nesajēdzot no «tīrās mākslas», un apvainoja viņu, ka tam neesot augstāku . ideālu par vēlēšanos apžilbināt plašo publiku ar rupju sižetu rupju attēlošanu.

«Misters Vitla,» tā šis kritiķis rakstīja, «droši vien justos glaimots, ja par viņu sāktu runāt kā par Amerikas Millē, jo iespējams, ka viņš meklē sev attaisnojumu rupjajos pārspīlējumos, kas atrodas arī Millē mākslas pamatos. Taču misters Vitla maldās. Lielais franču gleznotājs mīlēja cilvēci, bija reformators savā garā un meistars tiklab zīmējumā, kā kompozīcijā. Viņš necentās pēc lētiem efektiem un neapvainoja neviena jūtas. Ja mums ar mākslas nosaukumu sāks uzspiest atkritumu tvertnes, sarūsējušas lokomotīves, sagrabējušus omnibusus un nodzītus kleperus, tad lai dievs mums žēlīgs! Tad jau labāk pievērsties vienkāršai fotogrāfijai un apmierināties ar to. Salūzuši aizvirtņi, dubļains bruģis, aiz aukstuma čokurā savilkušies atkritumu vācēji, pārspīlētas, rupji karikaturizētas polismenu figūras, nevīžīgas pansiju saimnieces, diedelējoši ubagi, «sendvičmeni» [Sandwichman (angl.) — cilvēks, kas nēsā pa ielām reklāmu plāksnes, kuras viņam piestiprinātas uz krūtīm un muguras.] — tā ir māksla no Jūdžina Vitlas viedokļa.»

Jūdžins sarāvās, to lasot. Uz mirkli viņam pat šķita, ka tā ir patiesība. Viņa māksla patiešām attēloja visu neizskatīgo. Taču bija arī citi kritiķi, kuri metās otrā galējībā, piemēram, Luks Sevirass.

«Mākslinieks dziļi izprot to, kas dzīvē ir saviļņojošs un dramatisks; viņam piemīt spējas piešķirt priekšmetiem īsto kolorītu, nebūt neķeroties pie to fotogrāfiskās atveidošanas, kā tas var likties paviršam kritiķim, bet izpaužot to cildenāko iekšējo būtību. Viņa spriedums par dzīvi ir tikpat nežēlīgs, cik nežēlīga ir pati dzīve; viņš prot šaust ar pravietīgu spēku tās zemiskumu un nekrietnību, tā cerēdams dziedēt tās vainas; viņš prot atrast skaistumu tur, kur citi to nemeklē, — pat negodā, ciešanās un pazemojumos — tāda ir šī mākslinieka daiļrade. Viņš ir nācis no tautas dzīlēm, gatavs uzņemties savu lielo uzdevumu. Viņš nepazīst baiļu, nezemojas tradīciju priekšā, neatzīst nevienu no vispār atzītajām metodēm. Iespējams, ka viņš pat nepazīst šīs vispār atzītās metodes. Vēl jo labāk! Viņš nāk ar jaunu metodi. Pasaules māksla tādā gadījumā kļūst par vienu metodi bagātāka. Kā jau minēts iepriekš, misteram Vitlam vajadzēs gaidīt zināmu laika sprīdi, kamēr viņu atzīs. Var droši sacīt, ka viņa gleznas netiks ātri izpirktas un novietotas lepnās viesistabās. Vidusmēra mākslas cienītāji ne labprāt pieņem kaut ko jaunu. Taču, ja misters Vitla arī turpmāk neatlaidīgi ies savu ceļu un viņa talants nepametīs viņu kaunā, tad pienāks arī viņa laiks. Un viņa talants nevar pamest viņu kaunā, jo viņš ir liels mākslinieks. Novēlēsim viņam augt joprojām un pilnīgi apzināti izkopt savus spēkus un gara dāvanas.»

Jūdžinam saskrēja asaras acīs, kad viņš lasīja šo rakstu. Doma, ka viņš ir kādas cēlas un vispārcilvēcīgas idejas paudējs, sažņaudza viņam rīkli, it kā tur būtu kas iestrēdzis. Viņš alka kļūt par lielu gleznotāju, alka attaisnot glaimojošo vērtējumu, kādu bija saņēmis. Viņš domāja par visiem tiem rakstniekiem, māksliniekiem, mūziķiem un mākslas pazinējiem, kas izlasīs šo atsauksmi un iegaumēs viņa vārdu. Iespējams, ka dažām gleznām tagad gadīsies pircējs. Viņš būtu laimīgs, ja varētu pilnīgi nodoties gleznošanai un atteikties no ilustratora darba. Tas ir tik aprobežots un nenozīmīgs, veltīga spēku izšķiešana īstam māksliniekam. Tagad tikai galējā nepieciešamība varētu piespiest viņu atgriezties pie šās profesijas. Žurnālu redakcijas lūgs viņu veltīgi. Viņš ir mākslinieks šā vārda īstajā nozīmē, liels gleznotājs, kas var nostāties līdzās Vīstleram, Sārdžentam, Velaskezam un Temeram. Lai žurnāli ar savām sīkajām tirāžām liek viņu mierā! Viņa māksla pieder visai pasaulei.

Kādu dienu, kad izstāde vēl darbojās pilnā sparā, viņš stāvēja studijā pie loga kopā ar Andželu un pārcilāja domās visu cildinošo, ko bija pēdējā laikā dzirdējis. Pagaidām vēl neviena glezna nebija pārdota, taču mosjē Šarls priecināja viņu, ka dažas tikšot noteikti pārdotas pirms izstādes slēgšanas.

— Ja no izstādes izdosies kaut ko ieņemt, — Jū džins sacīja Andželai, — tad šovasar brauksim uz Parīzi. Es vienmēr esmu ilgojies redzēt to. Rudenī mēs atgriezīsimies un noīrēsim studiju pilsētas augšējā daļā. Sešdesmit piektajā ielā patlaban ceļ lepnu namu speciāli .studijām.

Viņš iedomājās par tiem māksliniekiem, kuri spēj maksāt par studiju trīs vai četri tūkstoši gadā, par tiem meistariem, kuri saņem par savām gleznām četri, pieci, seši un pat astoņi simti dolāru gabalā. Kaut viņš tā varētu iekārtoties! Labi būtu arī, ja saņemtu nākamziem pasūtījumu dekorēt celtnes. Viņam bija ļoti maz ietaupīts. Lielāko daļu ziemas viņš bija nostrādājis pie savām gleznām.

— O, Jūdžin, — Andžela izsaucās, — cik tas būs brīnišķīgi! Es tam nemaz nevaru ticēt. Nudien, tu patiešām esi liels mākslinieks! Un mēs dosimies uz Parīzi! Vai tas nav burvīgi! Tas ir kā sapnis. Es domāju un domāju, un bieži pat neuzdrošinos ticēt, ka atrodos šeit, ka tavas gleznas ir izstādītas pie Kelnera un ... ai! — Sajūsmas uzplūdumā viņa metās Jūdžinam ap kaklu.

Parkā pumpuri tikko sāka vērties vaļā. Likās. viss skvērs pārvilkts ar caurspīdīgu, zaļganu tīklu, kurā ieaustas sīkas, koši zaļas lapiņas kā spīduļi tīklā Jūdžina studijā. Putni vīteroja saulītē. Zvirbuļi, skaļi čirpstēdami, šaudījās apkārt nelielos bariņos. Baloži laiski knābāja zemi starp sliedēm uz ielas.

— Es varētu uzzīmēt veselu sēriju gleznu no Parīzes dzīves. Tur var pagadīties daudz kas interesants. Mosjē Šarls solījās sarīkot man vēl vienu izstādi nākamo pavasari, ja vien man būs uzkrājies pietiekami daudz materiāla. — Viņš atmeta rokas aiz galvas un saldi nožāvājās.

Viņš prātoja, ko domā mis Finča un kur atrodas Kristīna Čenninga. Avīzēs pagaidām par viņu nekas nebija minēts. Ko domā Norma Vitmora, to viņš zināja. Norma šķitās tikpat līksma; it kā būtu izstādījusi pati savas gleznas.

— Nu, mīļumiņ, man jāiet iegādāt kaut kas tev lenčam! — Andžela iesaucās. — Man jāiegriežas pārtikās preču veikalā pie mistera Džioleti un dārzeņu pārdotavā pie mistera Rudžiēres. — Viņa skaji iesmējās par šiem jocīgajiem itāliešu uzvārdiem.

Jūdžins atgriezās pie molberta. Viņš domāja par Kristīnu, — kur viņa mīt? Viņam prātā nenāca, ka Kristīna šobrīd, nule atceļojusi no Eiropas, aplūko viņa gleznas. Viņa bija izlasījusi par izstādi Evening Post slejās.

«Kāda meistarība un kāds spēks!» Kristīna domāja. «Kāds lielisks mākslinieks! Un kādreiz viņš bija mans.»

Viņa atmiņās kavējās Florizelā, slīpajā nogāzē starp kokiem.

«Viņš mani dēvēja par savu «kalnu Diānu», par savu «driādu», savu «rītausmas mednieci», viņa domāja. Viņa zināja, ka Jūdžins ir apprecējies. Kāds viņas paziņa bija par to atrakstījis decembrī. Pagātne ir pagātne, Kristīna nebūt nevēlējās saukt to atpakaļ, taču atcerēties bijušo, kavēties jaukajās atmiņās bija tik saldi.

«Es gan esmu dīvaina sieviete,» viņa nodomāja.

Un tomēr viņa ilgojās atkal ieraudzīt Jūdžinu — ne vaigu vaigā, bet noskatīties uz viņu iztālīm, nepamanītai. Interesanti, vai viņš ir pārvērties, ja vispār spējīgs pārvērsties. Tolaik viņš bija tik skaists.

VIII n o d a ļ a

Sapnis par Parīzi spoži staroja Jūdžina iztēlē, un šo sapni atbalstīja arī neskaitāmas citas vilinošas domas. Tagad, kad viņa gleznas bija izpelnījušās godu tikt publiski izstādītas, plaši atzīmētas avīzēs un speciālos žurnālos un piesaistījušas tik daudz izmeklētas publikas, viņa vārds kļuva pazīstams mākslinieku, kritiķu un rakstnieku aprindās. Daudzi centās iepazīties ar viņu, lai izsacītu viņam savu atzinību. Acīm redzot, bija nodibinājies uzskats, ka Jūdžins ir liela mēroga mākslinieks, kura talants gan vēl nav paspējis pilnīgi izveidoties, tomēr ir ceļā uz īstu uzplaukumu. Savu paziņu acīs Jūdžins ar šo izstādi bija vienā dienā pacēlies nesasniedzamos augstumos, tālu pāri tādiem sīkiem māksliniekiem kā Smaits, Makhjū, Makonnels un Dīza, kuru darbi divas reizes gadā figurēja Nacionālās mākslas akadēmijas un Akvarelistu apvienības izstādēs un pie kuriem viņš pats zināmā mērā bija piederējis. Nu viņš bija atzīts mākslinieks — tā bija izsacījušies izcili, pieredzējuši kritiķi, un tagad no viņa gaidīja atbilstošus darbus. Viens teikums no Evening Sun publicētā Luka Sevirasa raksta izstādes laikā bija dziļi iespiedies Jūdžina atmiņā: «Ja misters Vitla arī turpmāk neatlaidīgi ies savu ceļu un viņa talants nepametīs viņu kaunā ...» Kāpēc lai tā notiktu? Jūdžinu ārkārtīgi iepriecināja mosjē Šarla paziņojums, izstādi slēdzot, ka trīs gleznas ir pārdotas: viena par trīssimt dolāriem baņķierim Henrijaim Makennam, otra, Īstsaidas ielas scēna, ko mosjē Šarls tik ļoti apbrīnoja, par piecsimt dolāriem Aizekam Vertheimam, trešā — lokomotīves, kas brauc iekšā depo, — arī par piecsimt dolāriem dzelzceļu magnātam Robertam Vinčonam, lielas Ņujorkas dzelzceļu sabiedrības viceprezidentam. Jūdžins nekad nebija dzirdējis ne par misteru Makennu, ne par misteru Vinčonu, taču viņam apgalvoja, ka tie esot vīri ar lielu bagātību un labu gaumi. Pēc Andželas padoma Jūdžins lūdza mosjē Šarlu pieņemt vienu no viņa gleznām kā mazu pateicības zīmi par visu, kas ticis darīts. Jūdžinam pašam šādas domas nebūtu ienākušas prātā, jo viņš bija pārāk bezrūpīgs un nepraktisks, toties Andžela prata visu apsvērt un parūpējās, lai Jūdžins to izdarītu. Mosjē Šarls, ļoti iepriecināts, izvēlējās Grili skvēra ainu, kuru pats uzskatīja par šedevru krāsu ziņā. Šī dāvana nostiprināja viņu draudzību, un mosjē Šarls centās arī turpmāk visādi rūpēties par Jūdžina interesēm. Viņš ieteica Jūdžinam atstāt trīs gleznas uz kādu laiku firmas izstāžu zālē, jo cerēja dabūt tām pircēju. Tikmēr Jūdžins, pievienojis tūkstoš trīssimt dolāru tam tūkstotim, kas glabājās bankā no agrākiem ietaupījumiem, jutās pārliecināts, ka viņa karjera nodrošināta, un nolēma beidzot doties uz Parīzi un pavadīt tur vismaz vasaru.

Šis ceļojums, kas Jūdžinam bija ārkārtīgs notikums un iezvanīja jaunu ēru viņa dzīvē, neprasīja lielus priekšdarbus. Ņujorkā uzturēdamies, viņš bija dzirdējis no draugiem bezgala daudz stāstu par Parīzi. Šīs pilsētas ielas, kvartāli, muzeji, teātri, opera viņam bija pazīstami visos sīkumos. Cik izmaksā uzturēšanās Parīzē, kā tur var lēti iztikt, kāds jāizvēlas maršruts, kas jāapskata — cik bieži par to bija dzirdēts! Un nu viņš pats brauks uz turieni. Andžela uzņēmās visu nokārtot, viņa pētīja tvaikoņu atiešanas laiku, izlēma, kāda apjoma čemodāni ņemami līdzi, kādas mantas vajag ceļā, apgādāja biļetes, uzzināja cenas dažādos hoteļos un pansijās, kurās varbūt nāksies apmesties. Slava, kas bija tik pēkšņi apstarojusi viņas vīru, bija tā apžilbinājusi Andželu, ka viņa tikai ar pūlēm aptvēra, ko darīt un kā rīkoties.

— Misters Baierdets apgalvo, ka vajag ņemt līdzi tikai pašu nepieciešamāko, ja mēs braucam uz vasaru vien, —. viņa izsacījās Jūdžinam par tvaikoņa aģentu, ar kuru viņa vairākkārt bija apspriedusies. — Viņš stāsta, ka tur mēs varēšot nopirkt visādus jaukus apģērba piederumus, un rudenī es tos varēšot bez muitas atvest uz šejieni.

Jūdžins piekrita. Viņš saprata, ka Andželai būs prieks pastaigāt pa veikaliem. Viņi nolēma braukt uz turieni caur Londonu, bet atceļā iekāpt tvaikonī Havrā. Viņi izbrauca desmitajā maijā, pēc nedēļas bija Londonā un pirmajā jūnijā ieradās Parīzē. Londona Jūdžinu stipri ietekmēja. Viņš bija ieradies te īstā laikā; miglas un saltuma periods bija garām, un pilsēta, ietīta zeltainā dūmakā, spēja katru savaldzināt. Andželai gan nepatika Londonas veikali, viņas acis tie bija tikai «bodes», tāpat viņu nepatīkami pārsteidza zemāko šķiru dzīves apstākļi, lielais daudzums trūcīgu un noskrandušu cilvēku. Tiklab viņa, kā Jūdžins konstatēja interesanto faktu, ka visi angļi izskatās neticami vienādi, — tie vienādi ģērbjas, vienādi iet, vienādi nēsā platmales un vienādi tur rokās niedrītes. Jūdžinam elegantie un staltie vīrieši ļoti patika, toties sievietes šķita nevīžīgas, neglītas un bezgaumīgi ģērbušās.

Bet, kad viņi iebrauca Parīzē, kāda te bija starpība! Ieradies Londonā ar saviem ierobežotajiem līdzekļiem, Jūdžins uzskatīja, ka nedrīkst atļauties dārgas izpriecas un tīkot pēc sevišķām ērtībām. Tā kā viņš nepazina nevienu, kas būtu varējis dot viņam ieteikšanas vēstuli kādam no sabiedrības pīlāriem, viņš bija spiests apmierināties ar to paviršo pārskatu, ko gūst katrs nejaušs caurbraucējs, — līkas ieliņas, burzma ielu krustojumos, Tauers, Vindzoras pils, senie juristu kolēģiju bloki, Temzas krastmala, Pikadilli, sv. Pola katedrāle un, protams, Nacionālā galerija un Britu muzejs. Viņš ar lielu baudu aplūkoja arī Dienvidkensingtonas muzeju un pārējās pilis, kurās glabājās mākslas dārgumi. Vispār Londona viņu pārsteidza ar savu konservatīvismu, ar impērijas garu, militārismu un tamlīdzīgām nepatīkamām parādībām; tā izskatījās pelēka, vienmuļa, tai trūka Ņujorkas savdabības un gleznainības. Parīze bija pavisam kas cits. Tā bija mūžīgu svētku pilsēta, tās ietērps allaž laistījās gaišās, līksmās, košās krāsās, tā atgādināja cilvēku, kas pošas svētdienas izbraucienam zaļumos. Gan izkāpis Kalē ostā, gan ceļā uz Parīzi, gan pašā Parīzē Jūdžins visu laiku juta, cik liela starpība šķir Franciju no Anglijas. Pirmā šķita jauna, cerību pilna, garīgi tuva Amerikai, jautra vai līdz aplamībai, turpretim otrā nopietna, iegrimusi pārdomās un skarba.

Jūdžinam bija daudz ieteikuma vēstuļu no mosjē Šarla, Hadzona Djūlas, Luija Dīzas, Leonarda Beikera un citiem. Līdzko tie bija uzzinājuši par viņa plāniem, tā tūliņ pasteidzās dot viņam savu Parīzes draugu adreses, lai viņš varētu rast palīdzību. Pats galvenais: ja Jūdžins negrib noīrēt pats savu studiju un vēlas iemācīties franciski, tad lai paņem istabiņu kādā patīkamā franču ģimenē, tur viņš dzirdēs tikai franču valodu un ātri apgūs to. Ja viņam šāds plāns nav pa prātam, tad pats labākais apmesties Monmartrā, kur viņš viegli atradīs jauku studiju un satiks daudz amerikāņu un angļu studentu. Daži amerikāņi, kuriem bija adresētas ieteikumu vēstules, dzīvoja Parīzē pastāvīgi. Ja viņam būs kaut neliels pulciņš paziņu, kas runā angliski, tad viņš jutīsies kā mājās.

— Jūs redzēsiet, Vitla, — Dīza bija viņam sacījis kādu dienu, — cik viegli iztikt ar angļu valodu, ja vien jūs ilustrēsiet vārdus ar izteiksmīgu mīmiku.

Toreiz Jūdžins bija skaļi smējies, klausīdamies, kā Dīza apraksta savas likstas un veiksmes, bet nu viņš pārliecinājās, ka Dīzam taisnība. Mīmika un žesti ļoti daudz palīdzēja, un lielākoties viņu visur saprata.

Nodzīvojis dažas dienas hotelī, Jūdžins noīrēja ērtu studiju, kuru viņam ieteica firmas «Kelners un dēls» pārstāvis Parīzē mosjē Arkens. Šo studiju, kas atradās trešajā stāvā un bija labi iekārtota, īrēja gleznotājs Finlejs Vuds, kuru kādreiz bija pieminējusi Rūbija Kennija, — vasaru viņš mēdza izbraukt no Parīzes. Pateicoties mosjē Šarla iespaidīgajai vēstulei, mosjē Arkens darīja visu iespējamo, lai Jūdžins varētu labi iekārtoties, un paziņoja, ka Jūdžins varot maksāt par studiju pēc saviem ieskatiem — kādus četrdesmit frankus mēnesī. Iepazinies ar studiju, Jūdžins bija sajūsmināts. Tā atradās sētas pusē, ar logiem uz nelielu dārziņu. Tā kā nams bija uzkalniņā ar nogāzi uz rietumiem un celtņu līnija šai vietā it kā pārtrūka, tad no logiem pavērās plašs skats uz Parīzi, uz Notrdamas katedrāles dvīņu torņiem, uz Eifeļa torņa siluetu, kas strauji traucās augšup. Vakaros, kad pilsēta laistījās ugunīs, te atklājās burvīga ainava. Pārnācis mājās, Jūdžins mēdza pievilkt krēslu pie iemīļotā loga, kamēr Andžela gatavoja citrona dzērienu, tēju ar ledu vai kaut ko cepa uz ātru roku. Viņa lika lietā savas raksturīgākās īpašības — enerģiju un darba mīlestību, lai varētu pamielot Jūdžinu ar amerikāņu standartēdieniem. Viņa pati apstaigāja tuvākos gastronomijas veikalus, konditorejas, dārzeņu kioskus, iepirkās vajadzīgos produktus nelielos daudzumos, vienmēr izmeklēdamās vislabāko preci un pagatavodama ēdienus jo rūpīgi. Andžela bija teicama virēja, viņai patika, lai galds būtu skaisti klāts un mirdzētu aiz spodrības. Viņa necentās iegūt draugus, jo bija pilnīgi laimīga ar Jūdžinu un uzskatīja, ka Jūdžinam tāpat jābūt laimīgam ar viņu. Andželai nebija ne vismazākās vēlēšanās iet kaut kur vienai — viņa gāja tikai Jūdžina pavadībā un mēdza uzmanīt katru viņa domu, katru kustību, lai uzminētu viņa vēlēšanos.

Parīze savaldzināja Jūdžinu galvenokārt ar savu spirgto garu un daudzpusīgo mākslu, kas izpaudās ik sīkumā. Viņam nekad neapnika vērot pazemos franču zaldātus platās, sarkanās biksēs, zilos svārkos, ar sarkanām cepurēm galvās, apmetņos tērpušos policistus ar zobeniem pie sāniem, ormaņus, kas sēdēja uz bukas ar laiska pārākuma izteiksmi sejā. Sēna, kura šai gadalaikā bija pilna ar šaudīgām laivām, Tiljeriju dārzs ar baltiem marmora tēliem, rūpīgi koptiem celiņiem un akmens soliem, Buloņas mežs, Marsa laukums, Trokadero muzejs, Luvra — visas šīs brīnišķīgās vietas Jūdžinu turēja kā burvju varā. — Jā! — viņš kādreiz izsaucās, kad abi ar Andželu soļoja gar Sēnas krastu Isī virzienā. — Īstam māksliniekam te patiešām ir paradīze zemes virsū. Vai jūti, kāds šeit aromāts? — Tas plūda no tuvējās parfīmu rūpnīcas. — Vai redzi to liellaivu? — Viņš atspiedās pret krastmalas margām. — Ak, te ir pati pilnība!

Viņi atgriezās krēslā uz vaļējā omnibusa augšas.

— Es ceru, ka pēc nāves nonākšu Parīzē, — Jūdžins nopūzdamies sacīja. — Tā ir vienīgā paradīze, pēc kuras es ilgojos.

Taču, kā visi prieki, kas ievelkas garumā, arī Parīze ar laiku kaut ko zaudēja no savas burvības, tomēr Jūdžinam likās, ka viņš varētu šeit dzīvot, ja vien darbs atļautu, kaut gan vienmēr apzinājās, ka šoreiz nepieciešams doties atpakaļ uz Ameriku.

Drīzumā viņš ievēroja, ka Andžela, ja arī nav attīstījusies garīgi, tad vismaz kļuvusi pašapzinīgāka. Biklums un nedrošība, kas bija viņai raksturīgi toruden, kad viņa pirmo reizi ieradās Ņujorkā, un ko vēl pastiprināja pēkšņā nokļūšana mākslinieku aprindās un iepazīsanās ar Jūdžina dīvainajiem draugiem, tagad bija devuši vietu uz pieredzes dibinātai pašpaļāvībai. Pārliecinājusies, ka Jūdžins ar visām savām domām, jūtām un interesēm mājo kādā augstākā pasaulē, ka visa viņa uzmanība veltīta cilvēku tipiem, pūļiem ielās, bulvāriem, celtnēm un to siluetiem apvāršņa fonā — visam, kas dzīvē smieklīgs vai aizkustinošs, viņa uzņēmās pilnā mērā uz saviem pleciem visas saimnieciskās rūpes. Drīz vien viņai kļuva skaidrs, ka Jūdžins ar lielāko prieku uztic citiem gādību par savu labklājību. Viņam nebija ne mazākās patikas pirkt kaut ko sev, viņš centās izvairīties no visādiem materiālās dzīves sīkumiem. Pirkt biļetes, pētīt vilcienu sarakstu, informēties ziņu birojos, strīdēties ar kādu ierēdni vai censties tam ko pierādīt — tas viņam derdzās.

— Tu jau pati iegādāsies biļetes, Andžela, vai ne? — viņš runāja lūdzošā balsī. — Parunā tu pati ar viņu. Man tagad nav laika. Tu to izdarīsi, jā?

Andžela steidzās izpildīt uzdoto, lai tas būtu kas būdams, jo visiem spēkiem centās pierādīt, ka viņa patiešām ir derīga un nepieciešama. Jūdžins, novietojies uz omnibusa jumta Londonā vai Parīzē tāpat kā Ņujorkā, tikai skicēja un skicēja bez gala — fiakrus, pasažieru kuģīšus uz Sēnas, raksturīgas sejas un stāvus kafejnīcās, parkos, dārzos, muzikholos, visu, kas vien dūrās acīs. Viņš bija patiešām nenogurdināms. Viņš vēlējās tikai, lai viņu pārāk netraucē un lai ļauj strādāt savu darbu. Parasti Andžela kārtoja rēķinus visur, kur viņiem todien gadījās būt. Naudas maks atradās viņas ziņā, viņa rīkojās ar čekiem, kuros viņi bija pārvērtuši visu savu naudu, viņa rūpīgi pierakstīja visus izdevumus, staigāja pa veikaliem, pirka un maksāja. Viņam bija atjauts apskatīt, ko vēlas, un domāt, ko grib. Šai viņu kopdzīves sākuma periodā Andžela uzcēla Jūdžinu uz pjedestāla, un viņam nebija iebildumu sēdēt tur ar sakrustotām kājām kā Būdas tēlam un izdalīt pavēles.

Tikai naktīs, kad Jūdžina uzmanību nesaistīja nekādas ārpasaules skaņas un skati un pat viņa māksla vairs nespēja būt par šķērsli, kad Andžela varēja tvert viņu dedzīgās skavās un nogremdēt viņa nemierpilno garu savas kaisles bangās, tad viņa jutās vīram līdzīga un viņa cienīga. Šī skurbinošā līksme, ko viņi baudīja tumsā vai maigā krēslā, kuru radīja neliela eļļas lampiņa, kas ķēdēs no griestiem nokarājās pār viņu plato gultu, vai rīta ausmā, kad svaigas vēsmas plūda iekšā pa vaļējo logu kopā ar putnu čivināšanu vienīgajā kokā viņu dārziņā, — tā no Andželas puses bija ir bezgalīga augstsirdība, ir bezdibenīga pašmīla. Viņa kāri uzsūca Jūdžina filozofiju par dzīves prieku baudīšanu, ciktāl tā skāra viņus pašus, un labprāt pieņēma viņa uzskatus, jo tie atbilda viņas pašas miglainajām tieksmēm un kaislajai dabai.

Andžela bija nonākusi līdz laulību altārim pēc daudziem atteikšanās un atturības gadiem, kas bija pavadīti rūgtās šaubās un ilgās pēc ģimenes dzīves, kura varēja arī palikt nesasniegta, un atnesa līdzi laulības gultā visu šai laikā uzkrājušos vētraino kaislību. Viņai bija sveša dzimumdzīves ētika un fizioloģija. Izņemot to, ko viņai vajadzēja zināt kā jaunavai, viņa bija pilnīgā neziņā par laulības uzdevumiem un pienākumiem: noklausīti izteicieni, nule precējušos draudzeņu divdomīgi atzinumi, vecākās māsas padomi (dievs vien zina, kādos vārdos tie tika izsacīti) nekādi nespēja izkliedēt šo neziņu. Tāpēc tagad, aizmirsusi visu pārējo, viņa aizrautīgi nodevās laulības dzīves mistērijai, pārliecināta, ka negausīgas kaisles dzīres ir pilnīgi dabiskas un teicamas, it īpaši tāpēc, ka noderēja, kā viņa pati to pakāpeniski bija atklājusi, par universālu līdzekli pret visām uzskatu un raksturu nesaskaņām, kas apdraudēja viņu dvēseles mieru. Kopš pirmajām viņu kopdzīves dienām Vašingtonskvēra studijā un ar vēl lielāku degsmi tagad Parīzē viņi aizrāvās ar nebeidzamām kaisles orģijām, kaut gan tā nebūt nebija viņu raksturu nenoraidāma prasība un nepavisam neatbilda tiem uzdevumiem, ko Jūdžinam sprauda viņa darbs un daiļrade. Andžela Jūdžinam joprojām palika izbrīnas un prieka avots, — varbūt vairāk izbrīnas nekā prieka. Viņa bija elementāra savā juteklībā, turpretim Jūdžins tiklab šai ziņā, kā visur citur bija un palika mākslinieks un pastāvīgi atradās tādā saspringti pacilātā noskaņojumā, kuru fiziskie spēki nespēja vairs ilgi uzturēt, jo tos novājināja spraigais smadzeņu darbs. Dēkas vai jutekliskās intrigas romantika, sievietes būtnes noslēpumu atklāšana — tas īstenībā ierosināja visus Jūdžina romānus un bija to lielākais jaukums. Iekarot sievieti bija skaisti, taču būtībā šai cīņā piedalījās arī intelekts, un tā bija viņa uzvara. Piepildīt savus neprātīgos sapņus, panākt, lai iekārotā sieviete labprātīgi kā zieds atdod savu pēdējo saldmi — šīs dziņas pastāvīgi kairināja gan Jūdžina iztēli, gan jūtas. Taču šie guvumi bija kā smalciņi sudraba pavedieni pār bezdibeni, kura skaistumu viņš gan bija atklājis, bet nenieka nenojauta par briesmām, kas draudēja tā dzīlēs. Viņš aizrautīgi baudīja miesīgos priekus, ko sniedza Andžela; viņam šķita, ka tieši to viņš pats ir gribējis. Andžela savukārt redzēja savā spējā remdināt viņa šķietami nebeidzamās alkas ne tikai savas mīlas, bet arī sava pienākumā izpausmi.

Novietojis molbertu studijā, Jūdžins gleznoja no deviņiem rītā līdz divpadsmitiem un daždien vēl no diviem līdz pieciem pēc pusdienas. Ja laiks bija apmācies, viņš ar Andželu gāja pastaigāties, izbrauca no pilsētas vai apmeklēja muzejus, gleznu galerijas, aplūkoja sabiedriskas celtnes vai klaiņoja pa pilsētas fabriku un dzelzceļu mezglu rajoniem. Jūdžinu visvairāk interesēja sadrūmušie trūkumcietēji, un viņš vienmēr tiecās uzskicēt visu to, kas pauda skarbumu un rūgtuma apdvestas raizes. Viņš zīmēja ne tikai muzikhola dejotājas, huligānus tai kvartālā, kuru vēlāk iedēvēja par Apašu kvartālu, piknika dalībniekus Versaļā un Senklū un Sēnas tvaikonīšu pasažierus, bet arī strādniekus iznākam pa fabrikas vārtiem, dzelzceļu pārbrauktuvju sargus, tirdziniekus, tirgu naktī, ielu slaucītājus, avīžu pārdevējus, puķu sieviņas un vienmēr aizmugurē kādu spilgtu, īpatnu ielas ainavu. Daudzi jauki pilsētas stūrīši, Parīzes torņi, tilti, krastmala, fasādes kļuva par fonu viņa tipiem — skarbiem, gleznainiem vai aizkustinošiem. Viņš cerēja ieinteresēt ar šiem skatiem Ameriku, cerēja, ka viņa jaunā izstāde ne tikai parādīs viņa talanta daudzpusību un spēku, bet arī viņa izaugsmi, krāsu izjūtas nostiprināšanos, prasmi sniegt pareizāku psiholoģisku raksturojumu, izkoptāku gaumi kompozīcijā un detaļu izvietošanā. Viņam nenāca ne prātā, ka visas pūles var izrādīties veltīgas, ka dzimumdzīves pārmērības var nolaupīt talantam tā vissmalkāko aromātu, izdzēst visas krāsas apkārtējā pasaulē, notrulināt iztēli, paralizēt gribu ar nervozu sakairinātību un padarīt cilvēku darba nespējīgu. Viņam nebija ne jausmas par to, cik stipri dzimumdzīve ietekmē darba spējas, kādu ļaunumu nesavaldība var nodarīt pašam talantīgākajam māksliniekam — kā tās ietekmē izvirst krāsu izjūta, vājinās spēja uztvert tipisko, kas ir tik nepieciešama pareizai dzīves izpratnei, kļūst bezcerīgi visi mēģinājumi gūt panākumus, zaudē pievilcību pašas skaistākās ieceres, dzīve šķiet bezmērķīga un nāve — atvieglojums.

IX n o d a ļ a

Pagāja vasara, un tai līdzi Parīzes iespaidu svaigums un vienreizība. Jūdžins gan nejuta apnikumu. Citas tautas dzīves īpatnības, citi ideāli salīdzinājumā ar viņa dzimteni, daudz iecietīgāka un cilvēcīgāka izturēšanās pret tikumības jautājumiem, daudz aukstasinīgāka izturēšanās pret likteņa triecieniem, cilvēku vājībām un šķiru starpību, nemaz nerunājot par ārējo izskatu, apģērbu, dzīvokļa iekārtu un izpriecām, — tas viss viņu vienlīdz pārsteidza un interesēja. Viņš varēja neapnicis pētīt Eiropas un Amerikas arhitektūru atšķirības, atzīmējot franču spējas uztvert dzīvi no gaišākās puses, klausīties Andželas nebeidzamos prātojumus par franču saimnieču taupību, spodrības un darba mīlestību un priecāties, ka te neduras acīs amerikāņu tieksme vienmēr kaut ko darīt. Andželu pārsteidza ļoti mērenā maksa par veļas mazgāšanu un izcilā veiklība, ar kādu viņu concierge [Concierge (franc.) — vārtsardze.] (kura pārzināja visu kvartālu un zināja pietiekami labi angliski, lai varētu sarunāties ar Andželu) iepirka produktus, gatavoja ēdienu, apšuva ģimeni un uzņēma viesus. Te nepazina ne produktu pārpilnību, ne to bezjēdzīgo izšķiešanu, kas raksturīga amerikāņiem. Tā kā Andžela pati bija taupīga, tad ļoti sadraudzējās ar m-me Burgošu un mācījās no viņas neskaitāmus paņēmienus, kā ieviest mājturībā taupību un kārtību.

— Tu esi dīvains radījums, Andžela, —Jūdžins kādreiz viņai sacīja. — Tā vien šķiet, ka tev labāk patīk sēdēt pie vārtsardzes un tērzēt ar šo francūzieti nekā uzturēties pašu slavenāko mākslinieku un rakstnieku sabiedrībā. Par ko jūs abas varat runāt?

— Tāpat, par šo un to, — Andžela atbildēja, sajuzdama Jūdžina vārdos slēpto pārmetumu, ka viņai trūkst intereses par mākslu. — Viņa ir gudra sieviete un turklāt praktiska. No viņas pusstundas laikā var vairāk iemācīties, kā iztikt ar mazumu un iegādāt visu nepieciešamo, nekā no jebkuras amerikāņu mājasmātes visā mūžā. Interesēt viņa mani interesē tikpat daudz kā ikviens cits, bet tavi mākslinieki, cik esmu noskatījusies, nekā cita neprot kā celt degunu mākoņos, kaut galvā viņiem nekā daudz vis nav.

Jūdžins noprata, ka aizkaitinājis viņu ar savu piezīmi, kaut nemaz to nebija vēlējies.

— Es nebūt negribēju sacīt, ka m-me Burgošai nav nekādu vērtīgu īpašību, — viņš turpināja. — Manuprāt, arī mājturībai vajadzīgs talants. Pēc izskata viņa patiešām ir gudra sieviete. Kur strādā viņas vīrs?

— Kritis karā, — Andžela skumji atteica.

— Tu, man šķiet, iemācīsies no viņas tik daudz, ka Ņujorkā varēsi pārvaldīt veselu hoteli. Es gan domāju, ka tu arī līdz šim tiki labi galā ar mūsu saimniecību.

Jūdžins uzsmaidīja sievai, izsacīdams šo komplimentu. Viņam gribējās novirzīt Andželas domas no mākslas jautājumiem. Viņš cerēja, ka Andžela sajutīs vai sapratīs, ka viņa vārdos nav slēpies apvainojums, taču Andželu nomierināt nebija tik viegli.

— Tu laikam domā, ka es it nekā nesajēdzu, Jūdžin, — viņa pēc brīža atsāka, — citādi tu neizteiktos tik nievājoši par manām sarunām ar m-me Burgošu. Viņa nebūt nav garlaicīga. Viņa ir-ļoti saprātīga sieviete. Tu nekad neesi runājis ar viņu. Viņa sacīja, — jau paskatīdamās uz tevi, nopratusi, ka tu neesi tāds kā citi, ka tu esi liels mākslinieks. Tu viņai atgādinot kādu misteru Degā, kurš reiz dzīvojis šeit. Vai tas bija liels mākslinieks?

— Degā? — Jūdžins izsaucās. — Un kā vēl! Vai viņš dzīvojis šai studijā?

— Jā, tikai labi sen — pirms gadiem piecpadsmit.

Jūdžins staroja priekā. Tas bija liels kompliments, un viņš gribot negribot sāka just simpātijas pret m-me Burgošu. Neapšaubāmi gudra sieviete, citādi viņai nebūtu ienācis prātā tāds salīdzinājums. Andžela, panākusi jau nezin kuro reizi Jūdžina atzinumu, ka viņas mājsaimnieces iemaņas un prasme iekārtot ģimenes ligzdiņu ir tikpat vērtīgas īpašības kā kuras katras citas šai pasaulē, nomierinājās un kļuva jautra. Cik maz ietekmē cilvēka_ raksturu māksla, apstākļi, klimata vai vietas maiņa, tā Jūdžins domāja. Viņš dzīvo Parīzē, diezgan labi apgādāts ar līdzekļiem, iemantojis slavu vai vismaz ir ceļā uz to, taču tāpat ķildojas ar Andželu par tīriem sīkumiem kā Vašingtonskvērā.

Septembra beigās gandrīz visas Parīzes etīdes bija tādā stāvokli, ka tās varēja pabeigt arī mājās. Apmēam piecpadsmit bija pilnīgi gatavas, un arī pārējām daudz nekas netrūka. Jūdžins nāca pie slēdziena, ka aizvadījis ražīgu vasaru. Viņš bija daudz strādājis, taču padarītais bija redzams — divdesmit sešas gleznas, pēc Jūdžina domām tikpat labas kā Ņujorkā zīmētās. Šo darbu viņš gan bija veicis daudz īsākā laikā, taču to varēja izskaidrot tā, ka viņš kļuvis drošāks darbā un pārliecinātāks par savās metodes pareizību. Viņš visai nelabprāt šķīrās no visa jaukā, ko šeit bija atklājis, taču cerēja, ka Parīzes ainavu sērija gūs tādu pašu piekrišanu Amerikā kā viņa Ņujorkas ainavas. Piemēram, mosjē Arkens un daudzi citi, ieskaitot Dīzas un Djūlas paziņas, jūsmoja par tām. Mosjē Arkens pat izsacījās, ka dažām atrastos pircēji arī Francijā.

Jūdžins ar Andželu atgriezās Amerikā. Uzzinājis, ka var palikt vecajā studijā līdz decembrim, Jūdžins nolēma pabeigt gleznas nākamajai izstādei.

Pirmās pazīmes, kas Jūdžinam lika manīt, ka ar viņa veselību kaut kas nav kārtībā (nemaz nerunājot par aizvien pieaugošajām bažām, kā amerikāņi novērtēs viņa Parīzes etīdes), parādījās rudenī, kad viņam sāka likties — un varbūt tā arī bija, — ka viņu slikti ietekmē kafija. Viņš jau kopš vairākiem gadiem bija atbrīvojies no vecās kaites — gremošanas traucējumiem, bet tagad tā pakāpeniski sāka atgriezties, un viņš sūdzējās Andželai, ka jūtoties slikti pēc ēšanas un kafija radot nelabuma sajūtu.

— Ja tā turpināsies, tad vajadzēs mēģināt dzert tēju vai ko citu, — viņš sacīja.

Andžela ieteica dzert šokolādi, un viņš tā arī darīja, taču nekāda labuma nesagaidīja. Turklāt sākās nepatikšanas ar darbu. Nespēdams panākt vēlamo efektu, Jūdžins pārtaisīja gleznu neskaitāmas reizes, kamēr tā pazaudēja jebkuru līdzību ar sākotnējo ieceri, un tad viņam uzmācās izmisums. Dažreiz viņam šķita, ka sasniedzis vēlamo pilnību, bet, no rīta pamodies, paļāvās atkal agrākajām šaubām.

— Paldies dievam, — viņš mēdza nosacīt, — nupat liekas, ka viss ir kārtībā.

Andžela tad atviegloti nopūtās, jo pārdzīvoja kopā ar Jūdžinu viņa bažas vai neticību saviem spēkiem, taču viņas prieki parasti ātri izbeidzās. Pēc pāris stundām Jūdžins jau atkal strādāja pie tās pašas gleznas, šo to pārveidodams. Viņš novājēja, nobālēja un viņa raizes par nākotni drīz vien k|uva slimīgas.

— Velns parāvis! — viņš kādu dienu uzrunāja Andželu. — Tas gan būs traki, ja es saslimšu. Šobrīd man to nemaz negribētos. Man viss jāsagatavo izstādei un tad jādodas uz Londonu. Ja man izdotos sērija Londonas un Čikāgas skatu — tādā stilā kā Ņujorkas skati, tad man vārds būtu nodrošināts, bet ja es tagad saslimstu...

— Kāpēc lai tu saslimtu, Jūdžin? — Andžela pārtrauca. — Tās tikai tukšas iedomas. Atceries vien, cik daudz tu strādāji šovasar, un padomā, cik daudz paveici pagājušo ziemu. Tev vajag krietni atpūsties, tas ir galvenais. Kāpēc tu patiešām nevarētu atļauties kādu pārtraukumu, kad izstādei viss būs sagatavots, un atpūsties, kā pienākas? Naudas mums kādam laikam pietiks. Iespējams, ka mosjē Šarls pārdod vēl dažas no vecajām gleznām, un gan jau gadīsies pircēji jaunajām, un tad tu vari mierīgi pagaidīt. Tikai nedomā braukt pavasari uz Londonu! Labāk dodies kādā garākā pārgājienā, brauc uz dienvidiem vai padzīvo kaut kur tepat mierā — tas tev ir vajadzīgs.

Jūdžins neskaidri nojauta, ka viņam nepieciešama ne tik daudz atpūta, cik dvēseles miers. Nogurumu viņš nejuta, tikai nervi bija satraukti un mācās virsū bažas. Viņu mocīja bezmiegs un visādi drausmīgi murgi, sirds sāka niķoties. Pulksten divos naktī, kad cilvēka organismā kaut kādu nezināmu iemeslu dēļ notiek dažādi iekšēji satricinājumi, viņš pamodās pārbīlī, ka gāžas bezdibenī. Sirds tikko sita, un viņš uztraucies taustījās pēc pulsa. Dažreiz viņš pamodās, ar saltiem sviedriem pārklāts, uztrūkās kājās un staigāja pa istabu, lai nomierinātos. Tādās reizēs Andžela arī piecēlās un staigāja kopā ar viņu. Kādu dienu, stāvēdams pie molberta, viņš sajuta dīvainu nespēku — spoži loki slīdēja gar acīm, ausīs dunēja, miesu durstīja simtiem sīku adatiņu. Šķita, ka viņa nervu sistēma sabrukusi. Pirmajā mirklī viņu sagrāba šausmas aiz iedomām, ka viņš jūk prātā, tomēr viņš neteica ne vārda. Tad pēkšņi kā nazis iedūrās doma, ka visai nelaimei par cēloni ir pārmērīgā nodošanās miesīgai baudai, ka vienīgais glābiņš ir atturība, ja ne pilnīga, tad vismaz daļēja. Viņš droši vien tā ir nokausējis sevi tiklab fiziski, kā garīgi, ka viņam būs ļoti grūti atgūt spēkus. Viņa mākslinieka spējas ir nopietni apdraudētas, un visa dzīve var beigties ar katastrofu.

Domās iegrimis, viņš stāvēja pie audekla ar otu rokā. Kad lēkme pārgāja, viņš ar drebošu roku nolika otu pie malas, piegāja pie loga, noslaucīja saltos sviedrus no pieres un pagriezās uz skapja pusi, lai paņemtu mēteli.

— Kur tu iesi? — Andžela jautāja.

— Iešu mazliet pastaigāt. Būšu drīz atpakaļ. Es nejūtos gluži labi.

Andžela noskūpstīja viņu un izlaida pa durvīm. Viņa bija nobažījusies.

«Kaut tikai Jūdžins nesaslimtu,» viņa domāja. «Viņam noteikti jāmet darbs pie malas.»

X n o d a ļ a

Tā sākās šis periods, kam bija lemts ieilgt piecus vai sešus gadus, un šai laika posmā Jūdžins vairs nebija tas, kas agrāk, lai nesacītu vairāk. Protams, viņš nebija zaudējis prātu, ja par vesela prāta pazīmēm uzskata spējas skaidri spriest, asprātīgi runāt, loģiski argumentēt, lasīt grāmatas, taču viņa sirds dziļumos valdīja haoss, kur cīnījās pretrunīgas domas, jūtas un uzskati. Jūdžina prāts aizvien bija tiecies uz pašanalīzi un pārdomām, un tagad viņš visas savas izcilās spējas dziļi domāt un dedzīgi just pievērsa pats sev un savam dvēseles stāvoklim. Kā vienmēr, kad mēs pārāk dziļi ielūkojamies esības noslēpumos, rodas pilnīgs jūtu mulsums. Jūdžins jau sen bija samierinājies ar atziņu, ka cilvēks neko nezina. Ne reliģija, ne filozofija, ne zinātne nespēja rast atbildi tai mīklai, kas saucās par dzīvi. Te ir sīks, vārgi mirgojošs cilvēka domas mikrokosms, bet kas ir aiz tā, kas stāv tam pāri? Tālēs, kas nav saskatāmas ne ar vislielāko teleskopu, aiz pasaules telpas apvāršņa ir zvaigžņu miglāji. Kas tur notiek? Kas pārvalda to kustību? Vai to orbītas ir kādreiz aprēķinātas? Dzīve Jūdžinam šķita kā atbaidīgs, drūms noslēpums, kā nožēlojama, pa pusei neapzināta, bezmērķīga funkcionēšana tumsā. Neviens neko nezina — pat šās pasaules radītājs un Jūdžins vēl ne tik. Savstarpējs ienaids, dzīvība, kas pārtiek no nāves, atklāta varmācība — tas ir galvenais, kas raksturo cilvēces eksistenci. Ja cilvēks šādā vai tādā kārtā zaudējis spēkus, ja dzīve aizmirsusi apveltīt viņu ar savām dāvanām, ja viņš nav dzimis zem laimes zvaigznes, tad viņu gaida nožēlojams liktenis. Pat tolaik, kad Jūdžins jutās spēku plaukumā un guva panākumus, dzīve likās viņam pietiekami bēdīga; tagad, kad viņam draudēja piespiesta bezdarbība un cerību sabrukums, tā iedvesa šausmas. Ja viņa talants pametīs viņu kaunā, kas viņam paliks? Nekas! Nožēlojama, iluzora reputācija, kuru viņš nespēj uzturēt, naudas trūkums, sieva, par kuru jāgādā, iespējamu ciešanu gadi un nāve. Nāves bezdibenis! Kad Jūdžins meta skatienu turp, viņpus dzīves un cerību robežām, cik baigi, cik sāpīgi viņam kļuva! Te bija dzīve un laime, mīla un veselība, tur nāve un nebūtība, bezgalīga nebūtība.

Jūdžins tūliņ nezaudēja visas cerības, tūliņ nesabruka izmisumā, redzēdams baigos simptomus. Viņš vēl mēnešiem ilgi centās sev iegalvot, ka tā ir pārejoša parādība un ka zāles un ārsti izdziedēs viņu. Avīzēs pastāvīgi reklamēja visādus patentētus līdzekļus asins tīrīšanai, nervu sistēmas atjaunošanai, smadzeņu vielas barošanai, un, spriežot pēc sludinājumiem, tie noteikti izārstēja gan šādas, gan tādas, kaites. Kaut gan Jūdžins diezin kā vis necienīja patentētas zāles, tomēr paļāvās uz tonizējošiem līdzekļiem, pareizāk sakot, uz vienu noteiktu tonizējošu preparātu. Ārsts, pie kura viņš konsultējās, ieteica atpūtu un šo lielisko tonizējošo līdzekli. Ārsts apvaicājās, vai Jūdžins neesot slimojis ar kādu nopietnu slimību. Jūdžins atbildēja noliedzoši, bet atzinās, ka atļāvies pārmērības dzimumdzīvē, tomēr ārsts noraidīja domu, ka tas varētu būt par iemeslu nervu sistēmas sabrukumam. Droši vien vainīgs būs pārmērīgais darbs un sasprindzināts gara stāvoklis. Jūdžinam līdzīgiem cilvēkiem jau kopš dzimšanas tendence uz nervu lēkmēm, viņiem jāsaudzē sava veselība. Jūdžinam nepieciešams stingrs režīms, jāēd un jāiet gulēt noteiktā laikā, jāguļ iespējami ilgi. Nodarboties ar vingrošanu arī nebūtu par ļaunu. Jūdžinam vajadzētu iegādāties vālītes vai hanteles, vai kādu citu vingrošanas rīku — šādā ceļā viņš noteikti atgūtu veselību.

Jūdžins paziņoja Andželai, ka domājot nodarboties ar vingrošanu, un iestājās vingrotāju klubā. Viņš dzēra parakstītās zāles, devās garās pastaigās ar Andželu un pūlējās atvairīt domu, ka atrodas nervu depresijas stāvoklī. Taču nekāda labuma no tā visa nebija, jo viņa ķermenis bija, acīm redzot, tik stipri novājināts, ka viņam vajadzēja iziet cauri visai spēku sabrukuma ellei, iekams organisms atgūs pazaudēto.

Šai laikā viņa attieksmes ar Andželu palika tās pašas līdzšinējās, kaut gan Jūdžinam aizvien vairāk pastiprinājās pārliecība, ka dzmumdzīve viņam kaitīga. Taču izbeigt to nebija viegli, un katrs neizdevies atturības mēģinājums padarīja stāvokli aizvien ļaunāku. Viņš diendienā sev atkārtoja, ka, sākot ar šo mirkli, uzmanīsies, taču tas atgādināja žūpas rīcību, kurš meklē attaisnojumu pastāvīgos solījumos atmest dzeršanu.

Tagad, kad Jūdžins bija kļuvis pazīstams kā mākslinieks, kad viņa vārds vairs nebija svešs gleznotājiem, kritiķiem un rakstniekiem, kuri šad tad painteresējās, ko viņš dara, viņam bija nepieciešams darīt visu iespējamo, lai pārliecinātu publiku, ka viņa talants joprojām tikpat spēcīgs. Kad noskaidrojās, ka viņam lemta ilga, piespiesta bezdarbība, Jūdžins bija priecīgs, ka vēl pirms saslimšanas paspējis gandrīz pabeigt Parīzē iesāktās gleznas. Ap to laiku, kad viņam bija uznācis dīvainais nervu pagurums, acīm redzot, nopietnas slimības vēstnesis, divdesmit divas gleznas jau bija atliktas izstādei, un Andžela lūdza viņu neskarties vairs tām klāt. Sasprindzinot pēdējos gribas spēkus, Jūdžins bija pabeidzis vēl piecas, kaut arī stipri apšaubīja, vai tās viņam izdevušās. Šad tad iegriezās mosjē Šarls uzmest aci gleznām un atsaucās par tām visai atzinīgi. Viņš gan šaubījās, vai tām būs tādi panākumi kā Ņujorkas skatiem, jo Parīze ir pietiekami plaši parādīta gan neskaitāmās ilustrācijās, gan žanra gleznās. Jūdžina jaunajās gleznās nebija agrākā svaiguma un vienreizības, tāpat sižetu izvēlei trūka īpatnības, tomēr mosjē Šarls bija no sirds pārliecināts, ka tās ir lieliskas. Ja tās neizpirks šeit, tad vēlāk varēs sarīkot izstādi Parīzē, Viņu ļoti apbēdināja Jūdžina slimība, un viņš atkārtoti piekodināja tam saudzēt sevi.

Jūdžinam šķita, ka viņš nonācis nelabvēlīgas planētas ietekmē. Saklausījies nostāstus par astroloģiju un hiromantiju, viņš kādu dienu, ziņkāres un neapzinātu baiļu dzīts, apmeklēja astrologu, un pēdējais par vienu dolāru atlīdzības paziņoja, ka Jūdžinu gaidot liela slava vai nu mākslā, vai literatūrā, bet patlaban viņam iestājoties neveiksmju posms, kas ilgšot vairākus gadus. Jūdžins satrūkās, to dzirdot. Vecais, šķietami appelējušais džentlmenis grozīja galvu, noliecies pār saviem astroloģiskajiem foliantiem. Viņš lepojās ar visai iespaidīgām, baltām krēpēm un baltu bārdu, taču ar kafijas plankumiem izrotātā veste bija nobārstīta ar tabakas pelniem, bet apkaklīte un aproces savalkātas gluži pelēkas.

— Starp divdesmit astoto un trīsdesmit otro dzīvības gadu jums gaidāmas lielas nepatikšanas, bet pēc tam iestāsies ilgstošs labklājības periods. Apmēram trīsdesmit astotajā vai trīsdesmit devītajā mūža gadā jūs atkal gaida pārbaudījumi, — tiesa, šoreiz tie nebūs tik smagi, un jūs uzveiksiet tos... vismaz tā šķiet. Horoskops rāda, ka jūs esat stipri jūtigs, ar visai spilgtu iztēli, viss jums ķeras pie sirds, turklāt jums ir slimas nieres. Nelietojiet pārāk daudz zāļu; spriežot pēc jūsu horoskopa, jums ir tieksme tā darīt, taču no tā nebūs nekāda labuma. Jūs divreiz apprecēsieties, bērnus horoskops jums nerāda.

Viņš vēl kaut ko līdzjūtīgi bubināja, un Jūdžins devās mājup stipri sadrūmis. Tātad pat zvaigznēs ir rakstīts, ka viņam draud ilgs neveiksmju periods un pēc tam atkal būs visādas likstas. Tiesa, astrologs runāja par lieliem panākumiem starp trīsdesmit otro un trīsdesmit astoto mūža gadu. Vismaz tas ir neliels mierinājums. Kas būs otrā sieviete, ko viņš apprecēs? Vai tad Andžela mirs? Šai decembra dienā Jūdžins ilgi staigāja pa ielām un domāja nebeidzamas domas.

Kopš Andžela bija apmetusies Ņujorkā, viņas ģimene tika labi informēta par Jūdžina panākumiem. Vismaz viena un dažkārt pat divas vēstules ik nedēļas pienāca viņas piederīgiem. Tās gan tika adresētas Marietai, taču tās lasīja gan Džotems un misis Blū, gan brāļi un māsas. Tādā kārtā visi Blū ģimenes locekļi skaidri zināja, kā klājas Andželai un Jūdžinam un pat vēl vairāk, jo Andžela, rakstīdama par vīra panākumiem, neaprobežojās ar kailiem faktiem. Viņas aprakstiem bija pacilāts tonis, un tas nebija tīšuprāt izgudrots, — to radīja šķietamais slavas oreols, kas viņas iztēlē apstaroja Jūdžina galvu, un tāpēc visiem tuviniekiem un it īpaši Marietai radās pārliecība, ka tik apdāvināta cilvēka sievai lemta pilnīga laime, cieņa un gods. Andžela sīki jo sīki aprakstīja mākslinieku dzīvi Ņujorkas un Parīzes studijās, gleznaini attēloja Londonu un Parīzi, visas slavenības, ar kurām viņi bija tikušies āržemēs un Ņujorkā, — mosjē Šarlu, mosjē Arkenu, AizekuVertheimu, Henriju L. Tomlinsu, Luku Sevirasu. Vienalga, vai viņi bija uzlūgti uz brokastīm vai pusdienām, uz banketu vai pēcpusdienas tēju, — viss tika aprakstīts līdz pēdējam sīkumam un iespējami spilgtās krāsās, Jūdžins bija pārvērsts savu Rietumu radinieku acīs par kaut ko dieviem līdzīgu. Par viņa ģenialitāti neviens nešaubījās. Ja ne šodien, tad rīt viņš jau būs bagāts vai vismaz pilnīgi nodrošināts cilvēks.

Visi radi cerēja, ka Jūdžins kādu dienu viņus apciemos. Kas to būtu domājis, ka Andžela apprecēs tik ievērojamu vīru!

Vitlu ģimenē notika tas pats. Jūdžins nebija apmeklējis vecākus kopš pēdējā brauciena uz Blekvudu, taču viņi zināja visu par dēla panākumiem. Jūdžins bija diezgan nevērīgs dēls, un daļēji tāpēc Andžela uzņēmās pienākumu sarakstīties ar viņa māti. Andžela rakstīja misis Vitlai, ka, diemžēl, pagaidām nevar iepazīties personiski ar Jūdžina māti, bet viņa ļoti mīl Jūdžinu un tāpēc cer būt viņam laba sieva un viņa mātei apmierinoša vedekla. Jūdžins ir slinks rakstītājs, tāpēc Andžela rakstīs viņa vietā un ik nedēju nosūtīs viņa mātei vēstuli. Andžela apvaicājās, vai misters un misis Vitlas nedomājot kādreiz apciemot viņus Ņujorkā. Viņa par to ļoti priecātos, un Jūdžinam tas nāktu par labu. Andžela lūdza paziņot viņai Mirtlas adresi — Mirtla bija aizbraukusi no Otamvas, — un varbūt arī Silvija viņiem kādreiz atrakstītu. Vēstulei Andžela pievienoja fotogrāfiju, kur viņi abi bija uzņēmušies ar Jūdžinu, studijas uzmetumu un skici, kur Andžela stāv pie loga un domīgi lūkojas ārā uz Vašingtonskvēru. Pirmās gleznu izstādes reprodukcijas, kas bija ievietotas avīzēs, rakstus par Jūdžina gleznām, kritiķu atsauksmes — visu Andžela sūtīja tiklab saviem,, kā vīra radiem, tā ka abas ģimenes pilnīgi skaidri zināja, kā jaunais pāris dzīvo.

Kad Jūdžins sāka justies slikti un radās aizdomas, ka viņam draud nopietna slimība, Andžela saprata, ka nu jātāupa, cik var, un viņai ienāca prātā, ka nebūtu par ļaunu paciemoties kādu laiku mājās. Kaut viņas vecāki nebija bagāti, tomēr iztika gluži labi. Arī Jūdžina māte pastāvīgi atgādināja vēstulēs, lai jel ierodoties viņus apmeklēt — Jūdžins taču varot pabeigt savas gleznas tikpat labi Aleksandrijā kā Ņujorkā vai Parīzē. Jūdžins labprāt pieņēma šo priekšlikumu — viņam bija radusies ideja Londonas vietā uzgleznot sēriju Čikāgas skatu. Kādu laiku viņš ar Andželu varētu padzīvot Blekvudā un pēc tam Aleksandrijā. Viņi visur būtu gaidīti viesi.

Viņu finanses tolaik nebija gluži sliktā stāvoklī, kaut arī par spožu to nekādi nevarēja saukt. No tūkstoš trīssimt dolāriem, ko Jūdžins bija ieņēmis par pirmo trīs gleznu pārdošanu, tūkstoš un simt dolāru izmaksāja ārzemju ceļojums! Kopā ar vecajiem ietaupījumiem bankā vēl glabājās tūkstoš divi simti dolāri, no tiem viņi bija iztērējuši trīssmit. Taču mosjē Šarlam atkal izdevās pārdot divas gleznas par četrsimt dolāriem gabalā, un Jūdžina tekošais rēķins pieauga līdz tūkstoš septiņsimt dolāriem. Ar to nu vajadzēja iztikt līdz nākamai gleznu pārdošanai. Jūdžins ik dienas cerēja dzirdēt, ka atkal kāda glezna pārdota, bet pagaidām pircēji neradās.

Diemžēl, janvārī sarīkotā izstāde nebūt neradīja to iespaidu, kādu Jūdžins bija gaidījis. Tiesa, gleznas piesaistīja uzmanību; tiklab kritiķi, kā publika sprieda, ka Jūdžins esot iemantojis popularitāti, jo citādi mosjē Šarls ar viņu tā nenoņemtos, bet mosjē Šarls prātoja, ka šīm ārzemju etīdēm nebūšot tādas piekrišanas Amerikā kā darbiem ar amerikāņu dzīves tematiku. Viņam pat šķita, ka Francijā tās atrastu atsaucīgāku publiku. Jūdžinu nomāca vispārējais atsauksmju tonis, kaut gan nomāktības īstais cēlonis bija drīzāk viņa slimīgais noskaņojums nekā reālie fakti. Vēl jau varēja izmēģināt laimi Parīzē, tāpat arī šeit vēl varēja rasties pircēji. Tomēr pēdējie neradās, un, kad februāri Jūdžini vairs nebija spējīgs strādāt un ar ietaupījumiem vajadzēja rīkoties, cik vien skopi iespējams, tad viņš nolēma pieņemt savu un Andželas vecāku uzaicinājumu un pavadīt kādu laiku Ilinoisas un Viskonsinas štatos. Varbūt viņš tur atlabs. Viņš arī cereja pastrādāt kādu laiku Čikāgā, ja vien veselība atļaus.

XI n o d a ļ a

Tikai kravādama mantas pirms aizbraukšanas no Vašingtonskvēra studijas (kuru viņi vēl nebija atbrīvojuši, jo misters Deksters joprojām kavējās ārzemēs), Andžela pirmo reizi sastapās ar Jūdžina divkosības pierādījumiem. Jūdžins, būdams pilnīgi bezrūpīgs it visā, kas neskāra viņa darbu, bija salicis pastpapīru kārbiņā Kristīnas vēstules un Rūbijas vienīgo vēstuli, un iemetis kārbiņu čemodānā. Viņš jau sen bija paguvis to visu aizmirst, kaut gan viņam nezin kāpēc šķita, ka vēstules noglabātas pilnīgi drošā vietā, kur tās neviens nevar -atrast. Kad Andžela sāka pārkravāt mantas, viņa pamanīja čemodānā kārbiņu, atraisīja to un izņēma vēstules.

Tolaik Andželas raksturā galvenokārt dominēja interese par visu, kas saistījās ar Jūdžinu. Visas viņas domas un jūtas piederēja viņu abu attieksmēm. Jūdžins un Jūdžina vajadzības sastādīja viņas dzīves būtību. Viņa neizpratnē aplūkoja vēstules un izņēma vienu no aploksnes — pirmo Kristīnas vēstuli. Tā bija rakstīta Florizēlā pirms trim gadiem, tovasar, kad Andžela tik nepacietīgi gaidīja Jūdžinu ierodamies Blekvudā. Vēstule sākās ar tradicionālo uzrunu «Dārgais J.», taču tās saturs tūliņ liecināja par visai tuvu pazīšanos:

«Šorīt aizgāju pārliecināties, vai gadījumā nav palikuši kādi lietiski pierādījumi par Diānas un Adonisa uzturēšanos Arkādijā. Nekā sevišķi svarīga neatradu. Pāris matadatu, vasaras blūzītei norauta perlamutra poga, gabaliņš zīmuļa, ar kuru kāds ģēnijs skicēja skatus, — tas ir viss. Kokiem, šķiet, pat jausmas nav bijis par kaut kādām nimfām vai driādām. Zāle tik kupla, it kā nevienas kājas to nebūtu mīdījušas. Taisni dīvaini, cik daudz var zināt koki un mežs un kā tie prot paglabāt noslēpumu.

Kā tagad jūtaties svelmīgajā pilsētā? Vai neilgojaties pēc kāda zināma šūpuļtīkla līganajām aijām? O, šī lapotnes un rasas smarža! Nestrādājiet pārāk daudz. Nākotne ir jūsu rokās, un dzīves spara jums, manuprāt, pāri par mēru. Vairāk nosvērtības, ser, un krietni vairāk optimisma. Sūtu vislabākos novēlējumus.Diāna.»

Andžela lauzīja galvu, kas gan varētu būt šī Diāna, jo, paķerdama vēstuli, tūliņ bija aplūkojusi parakstu otrā lappusē. Izlasījusi pirmo vēstuli, viņa drudžainā steigā sāka pārlapot citas, cerēdama ieraudzīt šīs sievietes vārdu, bet tā nekur nebija. «Kalnu Diāna», «Driāda», «Avotu nimfa», «K.», «K. Č.» — tādi paraksti sekoja cits citam mulsinādami, kaitinādami, saniknodami, kamēr beidzot atklājās nepazīstamās vārds. Viņa bija parakstījusi kādu no Baltimoras sūtītu vēstuli, kurā uzaicināja Jūdžinu ierasties Florizēlā, — «Kristīna».

«Ahā, tātad viņu sauc par Kristīnu,» Andžela nodomāja. Viņa par jaunu ķērās pie vēstulēm un sāka tās lasīt pa kārtai, cerēdama kaut kur ieraudzīt uzvārdu. Visas vēstules bija rakstītas vienā garā — manierīgā, nedabiskā, nepieklājīgā, liekulīgā, piedauzīgā garā, šai studijās tik parastajā, neīsti augstajā stilā, ko Andžela tā nicināja. Kā viņa kopš šā brīža nīda šo sievieti! Ar kādu baudu viņa būtu sagrābusi to aiz rīkles un dauzījusi tās galvu pret vēstulēs aprakstītajiem kokiem. Ak, šis nekrietnais radījums! Kā viņa iedrošinājās! Un Jūdžins — kā viņš varēja! Tad tā viņš atmaksājis par Andželas mīlu! Tā atbildējis uz viņas uzticību! Kamēr Andžela tik pacietīgi gaidīja viņu, viņš ciemojās kalnos pie šās Diānas. Un Andžela vēl saiņo viņa mantas it kā sazin kāda verdzene, Andžela, kuru viņš tik maz mīl un droši vien nekad nav no sirds mīlējis! Protams, nav! Nekad nav mīlējis! Ak dievs!

Viņa sāka teatrāli lauzīt rokas, sev raksturīgajā kaislē iesveldama savas dusmas un aizvainojumu līdz neprātam. Pēkšņi viņa sastinga. Viņa pamanīja vēstuli citā rokrakstā uz lētāka papīra. To bija parakstījusi kāda Rūbija.

«Dārgais Jūdžin,» viņa lasīja, «Tava vēstule pienāca pirms vairākām nedēļām, bet es ilgi nevarēju saņemties, lai Tev atbildētu. Es zinu, ka mūsu starpā viss beidzies, un ir skaidrs, ka citādi nemaz nevarēja būt. Šķiet, ka Tu neesi spējīgs ilgi mīlēt vienu sievieti. Protams, Tev taisnība, ka Tev vajadzēja doties uz Ņujorku, kur Tev pavērsies plašs darba lauks. Tā tas ir, tikai man sāp sirds, ka Tu neatnāci atvadīties. To Tu gan varēji izdarīt. Taču es Tevi nevainoju, Jūdžin. īstenībā nav lielas atšķirības starp Tavu aizbraukšanu un mūsu pēdējā laika attieksmēm. Es Tevi mīlēju, bet zinu, ka pārcietīšu šķiršanos un nekad nepārmetīšu Tev. Vai Tu neatsūtītu vēstules, ko esmu Tev šad tad rakstījusi, un manas fotogrāfijas? Tās Tev tagad nebūs vairs vajadzīgas,

Rūbija.

Pagājušo nakti es stāvēju pie loga un lūkojos ārā.

Mēness spīdēja, un kailie koki locījās vējā. Tālu klajumā mēness atvizēja dīķī, un tas laistījās kā sudrabs. Ak Jūdžin, kaut es labāk būtu nomirusi!»

Izlasījusi šo vēstuli, Andžela pietrūkās kājās, kā reiz to bija darījis Jūdžins. Vēstules sāpīgais tonis aizkustināja Andželu, viņa pati būtu varējusi tā rakstīt. Rūbija! Kas viņa tāda bija? Kur viņa slēpās, kad Andžela ieradās Čikāgā? Un tas notika tai pašā rudenī un ziemā, kad viņi saderinājās? Jā, pareizi. Datums to apliecina.- Toruden Jūdžins bija uzvilcis Andželai pirkstā gredzenu ar briljantu. Viņš bija zvērējis mūžīgu mīlu. Viņš bija zvērējis, ka visā pasaulē nav Andželai līdzīgas meitenes, un tai pašā laikā lakstojies ap šo sievieti, ja vien viņu starpā nav bijis kas vairāk. Ak dievs! Vai patiešām kaut kas tamlīdzīgs ir iespējams? Viņš stāstīja Andželai par savu mīlu un tai pašā laikā mīlinājās ar Rūbiju! Viņš glāstīja un skūpstīja Andželu — un šo Rūbiju tāpat! Vai kādreiz cilvēks ir nokļuvis tādā stāvoklī kā Andžela? Viņš, Jūdžins Vitla, ir tik zemisks krāpnieks! Nav brīnums, ka, ieradies Ņujorkā, viņš gribēja atbrīvoties no Andželas tāpat kā no šās Rūbijas. Un Kristīna! Šī Kristīna! Kur viņa atradās? Kas viņa bija? Ko viņa tagad dara? Andžela jau dzīrās skriet pie Jūdžina un mest viņam šos apvainojumus acīs, bet tad viņa atcerējās, ka Jūdžina nav studijā, viņš izgājis pastaigāties. Turklāt viņš ir slims, nopietni slims. Vai Andžela drīkst tagad pārmest viņam pagātnes noziedzīgās epizodes?

Viņa atgriezās pie vaļējā čemodāna un apsēdās. Viņas acis raudzījās salti un nežēlīgi, bet reizē tanīs atspoguļojās arī bailes un mīlas mokas. Seja, kas mierīgu pārdomu brīžos atgādināja madonnas vaibstus, nu bija pakritusi un pelēka. Laikam gan Kristīna būs Jūdžinu pametusi, Andžela prātoja, kaut gan iespējams, ka viņi arī tagad slepeni sarakstās. Pie šīm domām Andžela atkal uzlēca kājās. Nē, šīs vēstules bija sen rakstītas. Droši vien viņi beiguši sarakstīties jau pirms diviem gadiem. Bet ko gan Jūdžins rakstīja Kristīnai? Mīlas zvērestus? Maiguma pilnus apgalvojumus tāpat kā Andželai? Ak, šī vīriešu nepastāvība, šī melkulība, atbildības un pienākuma sajūtas trūkums! Andželas tēvs — tas ir pavisam cits cilvēks. Un viņas brāļi — tie svēti tur savu vārdu. Bet viņa kļuvusi par sievu krāpniekam, kurš pat viskvēlākās aizraušanās laikā ir bijis viņai neuzticīgs. Un viņa ļāvusies novesties no ceļa, pieļāvusi Jūdžinam apkaunot viņas tēva māju. Viņai sāka plūst asaras, karstas asaras, kas svilināja vaigus.

Un tagad Jūdžins ir viņas vīrs, viņš ir slims, un viņai vajadzēs samierināties ar notikušo. Viņa arī gribēja to darīt, jo galu galā viņa taču mīlēja Jūdžinu. Bet, ak, šī Jūdžina nežēlība, šī liekulība, pašmīla un bezsirdība!

Tā kā Jūdžins bija vairākas stundas projām no mājas, tad Andželai pēc viņas atklājuma bija diezgan daudz laika apdomāt turpmāko rīcību. Neierobežoti ticēdama vīra ģēnijam, jo šo ticību veicināja gan apkārtējo domas, gan viņas pašas mīla, Andžela spēja domāt tikai par to, kā atbrīvot savu sirdi no šīm ciešanām un Jūdžinu no viņa negodīgajām tieksmēm, kādiem vārdiem kaunināt viņu par tā netiklo pagātni, kā likt viņam saprast, cik ļauni viņš izturējies pret Andželu un cik dziļi tas viņam jānožēlo. Andžela gribēja, lai Jūdžins izjūt nožēlu, karstu nožēlu, lai viņš dabū pamocīties ar sirdsapziņas pārmetumiem, bet arī šaubījās, vai izdosies to panākt. Jūdžins vienmēr atradās it kā citā pasaulē, bija tik vienaldzīgs pret visu apkārtējo, tā iegrimis dzīves vērošanā, ka viņu bija grūti piespiest domāt par Andželu. To viņa nespēja piedot. Viņam bija citi dievi, augstāki par Andželu, — viņa māksla, daba, cilvēks kā gleznas objekts. Pēdējā gadā Andžela bieži bija sūrojusies:

— Tu mani nemīli! Tu mani vairs nemīli!

Un viņš tad atbildēja:

— Protams, es tevi mīlu, taču tev jāsaprot, Eņģelīt, ka es nevaru visu laiku ziedot tev. Man jāstrādā. Man jāizkopj talants. Es nevaru vienmēr mīlināties ar tevi.

— Nē, tas nav tiesa, tas nav tiesa!—viņa tad kaislīgi sauca. — Tu mani nemīli tā, kā tev vajadzētu mani mīlēt. Es tev esmu kļuvusi vienaldzīga. Ja tu mani mīlētu, es to justu.

— Ak Andžela, ko tu runā! Kāpēc tā jādara? Tu esi visdīvainākā sieviete pasaulē. Esi taču prātīga. Pamēģini raudzīties uz visu mazliet filozofiskāk. Mēs nevaram nepārtraukti čubināties un šmūkstināties!

— Čubināties un šmūkstināties! Tā tu tagad runā! Tā tu tagad domā! It kā tas tev būtu uzlikts par pienākumu! O, es nīstu mīlu! Es nīstu dzīvi! Es nīstu filozofiju! Kaut es drīzāk nomirtu!

— Dieva dēļ, Andžela, nerunā tā! Es to nevaru izturēt. Es nevaru paciest šīs scēnas. Tanīs nav ne mazākās jēgas. Tu zini, ka es tevi mīlu. Vai es to neesmu pierādījis? Kāpēc tad es tevi apprecēju? Mani taču neviens nespieda to darīt.

— Ak dievs, ak dievs! — viņa tad vaimanāja, lauzīdama rokas. — Nē, tu patiešām nemīli mani! Nudien, nemīli! Un tā nu tas turpināsies, aizvien ļaunāk un ļaunāk, aizvien mazāk un mazāk mīlas, kamēr beidzot tu nevarēsi mani ciest! Tu mani ienīdīsi! Ak dievs, ak dievs!

Jūdžins skaudri izjuta, cik dziļu izmisumu rada Andželā šī dziestošās mīlas aina. Viņas bailes no katastrofas, kura varēja ik brīdi apgāzt viņas nedrošo laimes laiviņu, bija īstenībā diezgan pamatotas. Pilnīgi iespējams, ka Jūdžina mīla izgaisīs, jo arī tagad tā nav vairs īsta mīla, tas ir, dedzīgas ilgas pēc garīga tuvuma. Viņš nekad nebija mīlējis Andželu par viņas prātu vai viņas jūtu daiļumu. Tagad, pārdomājot visu, viņš saprata, ka viņiem abiem nekad nav bijis tās savstarpējās saprašanās, kuru rada vienādi uzskati un centieni. Viņu tuvība pamatojās uz kādu zemapziņas strāvojumu, uz juteklību, uz dzimumu dabisko pievilkšanās spēku, kas neizriet no prāta un pasaules garīgās uztveres, bet gan no fiziskām alkām un iekāres — spēcīgas, stihiskas, nesavaldāmas. Turklāt nezin kāpēc viņš vienmēr izjuta līdzcietību pret Andželu. Viņa modināja žēlumu; jo bija tik sīka, tā mocījās ar nelaimes nojautām, tā baidījās no dzīves un visa, ko dzīve var ar viņu izdarīt. Būtu negodīgi sadragāt viņas cerības un sapņus. Taču tai pašā laikā Jūdžins dusmojās, ka labprātīgi kļuvis par vergu un uzņēmies šo slogu. Viņš būtu varējis labāk iekārtot savu dzīvi. Viņš būtu varējis apprecēt bagātnieci vai sievieti ar mākslinieces temperamentu un filozofisku dzīves uztveri, piemēram, Kristinu Čenningu, kura justos mierīga un laimīga pie viņa sāniem. Andžela tā nekad nejutīsies. Viņš patiešām nevar mūžīgi apbrīnot Andželu, mūžīgi noņemties ar viņu tā, kā viņai gribētos. Pat tais brīžos, kad Jūdžins centās Andželu nomierināt un iegalvot, ka viņas bažām nav nekāda pamata, viņš klusībā piekrita Andželai, ka viņu starpā nav īstas saskaņas, un nemitējās domāt par to, cik daudz savādāka būtu varējusi izveidoties viņa dzīve.

— Nē, Andžela, tā mūsu mīla nebeigsies, — viņš mēdza sievu tādās reizēs mierināt. — Neraudi! Nu, pietiek raudāt. Mēs būsim ļoti laimīgi. Es mīlēšu tevi vienmēr tāpat, kā mīlu tagad, un tu mīlēsi mani. Vai tad ar to nepietiek? Nu, rimsties, pasmaidi! Nevajag būt tādai pesimistei! Rimsties, Andžela, nu, lūdzu, lūdzu!

Andžela atkal atplauka, taču nespēja galīgi atbrīvoties no baiļu un bažu varas. Šādas scēnas kļuva par ikdienišķu parādību un varēja izraisīties pilnīgi negaidīti, līdzīgi pērkona negaisam vasarā.

Līdz šim Andžela bija mēģinājusi mānīt sevi, ka Jūdžins jūt pret viņu kaut ko vairāk par žēlumu, bet vēstules sadragāja arī šīs ilūzijas. Vēstules apstiprināja viņas aizdomas, ka Jūdžins viņu nemīl, un viņa atkal paļāvās traģiskajām vilšanās un izmisuma jūtām, kuras jau tā bieži māca viņu. Un tam visam vēl jāatklājas tādā brīdī, kad Jūdžinam tā vajadzīga sievas uzmanība un gādība, jo viņš ir tik nospiests. Sākt tagad ķildu ar viņu, zaudēt savaldīšanos, pakļauties dusmu uzplūdiem un piespiest Jūdžinu lūgt piedošanu — tas ir visai riskanti. Jūdžinam nav pašreiz tāds noskaņojums, turklāt šāda scēna atsauksies uz viņa veselību. Viņš šobrīd tiecās pēc dzīvesprieka pilniem, bezrūpīgiem cilvēkiem, kuru sabiedrībā varētu aizmirst savas likstas un justies vesels. Viņš šad tad iegriezās pie Normas Vitmoras, pie Aisedoras Kreinas, kura guva labus panākumus uz skatuves, pie Hedas Andersonas, šīs pozētājas, kuras asais prāts un možums viņu valdzināja, un dažreiz arī pie Miriamas Finčas. Pēdējā priecājās, ka Jūdžins ierodas viens, — tas viņai deva rokās ieroci pret Andželu, jo Miriamai prātā nenāktu slēpt šos Jūdžina apciemojumus. Viņa pārējās paziņas, kaut arī Jūdžins neko nebija sacījis, nāca pie slēdziena, ka viņš negrib, lai par viņa precēšanos kāds zinātu, jo citādi viņš neierastos bez sievas. Viņas noprata, ka par šo jautājumu jāklusē, un sprieda, ka Jūdžins nelaimīgi apprecējies — un nu jūtas pilnīgi vientuļš ir kā mākslinieks-, ir kā cilvēks. Visas bija ievērojušas, ka ar Jūdžina veselību iet uz leju, un juta viņam līdzi no visas sirds. Vai tas nav drausmīgi, ka cilvēkam sabrūk veselība tieši tādā brīdī, kad tā visvairāk vajadzīga? Jūdžins dzīvoja mūžīgās bailēs, kad tikai Andžela kaut ko neuzzina par šiem apciemojumiem. Viņš negribēja Andželai neko stāstīt, jo viņa apvainotos, ka nav ņemta līdzi, bet, ja Jūdžins viņu uzaicinātu, viņa varētu celt iebildumus, lūgt atlikt apmeklējumu uz citu reizi vai uzstādīt visādus muļķīgus jautājumus. Viņam tā gribējās justies brīvam, iet, kur patīk, nevienam neko nezinot, un nejust vajadzību sniegt kādu atskaiti. Viņš ilgojās pēc savas agrākās brīvības. Tieši tagad, kad viņš nevarēja nodoties savam darbam, viņš jutās dziļi nelaimīgs un alktin alka pēc izklaidēšanās un jautras, biedriskas sarunas. Dzīve šķita viņam drūma un nejauka.

Todien Jūdžins atgriezdamies bija cerejis rast mierinājumu Andželas sabiedrībā, jo visu pastaigas laiku bija mocījies ar domām par savu slimību. Viņš ieradās pulksten vienos, kad viņi parasti iebaudīja otrās brokastis, un ieraudzīja, ka Andžela joprojām kravā mantas.

— Sasodīts! Tu gan nevari atrauties no darba, kamēr neesi to padarījusi līdz galam. Īsts darba rūķis! Šoreiz gan tev ir ko noņemties, jā?

— N-nē, — viņa stiepti atbildēja.

Jūdžins ievēroja viņas balss dīvaino pieskaņu. Andžela nav diezin cik izturīga, viņš domāja, un šī kravāšanās viņu sanervozējusi. Labi vēl, ka mantu nav daudz, jo visi mājturības piederumi ir Dekstera īpašums. Tomēr Andžela, redzams, ir nogurusi.

— Vai tu esi piekususi? — viņš apvaicājās.

— N-nē.

— Tu tomēr izskaties piekususi, — Jūdžins sacīja, apskaudams viņu. Viņš pacēla sievas zodu uz augšu un ielūkojās viņas bālajā, sasprindzinātajā sejā.

— Fiziski man nekait nekas, — viņa traģiski atbildēja, novērsdama seju. — Tikai sirds man sāp. Rau, te, — un viņa piespieda roku pie krūtīm.

— Kas noticis? — Jūdžins jautāja, nojauzdams ko ļaunu, kaut gan ar labāko gribu nevarēja iedomāties,

ko būtu sievai nodarījis. — Vai tev kaut kas ar sirdi nav kārtībā?

— Sirds man pilnīgā kārtībā, — viņa atcirta, — tā ir mana dvēsele, manas jūtas, kas man nedod miera. Bet kāda tev tur daļa?

— Kas ar tevi noticis, Eņģelīt?—Jūdžins neatlaidās, jo viņam bija Andželas žēl. Viņas pārmērīgais jūtīgums Jūdžinu aizvien aizkustināja. Varbūt viņa kaut ko safantazējusi, bet varbūt arī ne. Varbūt viņai kādas patiesas bēdas, un, kaut arī tās būtu izdomātas, viņa tik un tā cieš. — Nu, kas tad ir, Andžela? Nogurums, acīm redzot, nav galvenais. Varbūt atliksim visu šo saiņošanos un iziesim kaut ko ieēst. Tev tas nāks tikai par labu.

— Es nevaru ēst,—viņa atbildēja.—Es tūliņ beigšu darbu un pagatavošu tev brokastis, bet pašai man ēšana nav prātā.

— Nu, kas tev ir uz sirds, Andžela? — Jūdžins nemitējās lūgties. — Es taču redzu, ka kaut kas ir noticis. Bet kas īsti? Vai nu tu esi pārstrādājusies, vai slima, vai kaut kas atgadījies. Vai es tur esmu vainīgs? Paskaties man acīs. Es, jā?

Andžela grieza galvu projām un lūkojās grīdā. Viņa nezināja, kā iesākt, bet viņai gribējās, lai Jūdžins dabū ciest tādas pašas mokas, kādas cieš viņa. Viņam jāizjūt sava vaina; ja viņam ir kaut drusciņ kauna vai līdzcietības, tad viņam jāsaprot, cik briesmīgi noziedzies pret sievu, jo Andželas stāvoklis tagad, kad viņa uzzinājusi par vīra negoda pilno pagātni, ir taisni šausmīgs. Nav. neviena, kas viņu mīlētu, nav neviena, pie kā viņa varētu meklēt atbalstu. Saviem tuviniekiem viņa ir jau sveša — tā pārgrozījusies viņas dzīve. Viņa ir pavisam cita persona, no citas pasaules, sieviete ar stāvokli, liela vīra sieva. Laiks, ko viņa pavadījusi ar Jūdžinu Ņujorkā, Parīzē un Londonā, tāpat arī pirms laulībām Čikāgā un Blekvudā, ir mainījis viņas uzskatus. Viņai šķita, ka pat viņas domu gaita ir citāda, un kļūt pamestai šādā brīdī, atklāt, ka viņu nemīl, ka viņa nekad nav patiesi mīlēta, ka viņa bijusi tikai rotaļlietiņa, lelle, paijiņa, — vai tas nav briesmīgi?

— Ak dievs! — viņa spalgi iekliedzās. — Es nezinu, ko darīt! Es nezinu, ko sacīt! Es nezinu, ko domāt! Kaut jel es zinātu, kā pret to visu izturēties!

— Saki taču, kas tev vainas! — Jūdžins lūdzās, palaizdams viņu vaļā. Viņš uztraucās ne tikai par Andželu, bet arī par sevi. Šā spīdzinājuma ietekmē nervi bija galīgi sasprindzināti, galva sāpēja kā iežņaugta spīlēs. Rokas drebēja. Agrāk, juzdamies pilnīgi vesels, viņš laida tādas scēnas pār galvu, bet tagad, pats būdams slimīgi satraukts, nobažījies par savu iedomāto sirds kaiti un kļūdams nervozs par vismazāko nieku, viņš nespēja tādas mokas izturēt.

— Kāpēc tu nerunā? — viņš uzstāja. — Tu zini, ka; es neciešu tādas scēnas, turklāt vēl tagad, kad esmu slims. Kas ir noticis? Kāpēc tu tā izturies? Vai tu teiksi vai ne?

— Skaties! — un Andžela norādīja ar pirkstu uz palodzi, kur atradās kārbiņa ar vēstulēm. Viņa zināja, ka Jūdžins, tās ieraudzījis, visu atcerēsies un sapratīs.

Jūdžins paskatījās uz turieni. Viņš tūliņ pazina kārbiņu. Viņš nervozā apjukumā satvēra to — tā bija pļauka tieši sejā, un viņš nespēja to atvairīt. Atmiņā: atausa attieksmes ar Rūbiju un Kristīnu, taču ne vairs tādā gaismā, kādā viņš tās vienmēr bija redzējis, bet tādas, kādas tās skatīja Andžela. Ko viņa tagad lai domā par Jūdžinu? Viņš taču neapnicis zvērēja, ka mīl Andželu, ka ir laimīgs ar viņu un apmierināts ar viņu kopējo dzīvi, ka viņu neinteresē tās sievietes, kuras, kā Andžela zināja, interesējās par Jūdžinu un lika viņai ciest bezgalīgas greizsirdības mokas, ka viņš vienmēr mīlējis Andželu un tikai Andželu, un nu pēkšņi uzpeld šīs vēstules un pierāda, ka viņa apgalvojumi un zvēresti ir meli, ka viņš ir gļēvulis, nelietis un nekrietnelis, kāds viņš arī bieži jutās. Meli, kuru aizsegā bija tik labi patverties, nu vairs nederēja, Andžela tagad zināja visu, un neapgāžamo pierādījumu gaismā Jūdžins veltīgi lūkojās pēc glābiņa. Viņu kratīja nervozi drebuļi, galva vai plīsa pušu aiz sāpēm — patlaban viņš patiešām nebija spējīgs sniegt kādus paskaidrojumus.

Bet Andžela raud. Viņa bija soli atkāpusies, atbalstījusies pret kamīna dzegu un elsoja tā, it kā sirds viņai lūztu. Šais raudās skanēja neviltotas bēdas, šīs elsas pauda bezcerību, izmisumu, sāpes par neatgūstamu zaudējumu. Jūdžins blenza uz kārbiņu un klusībā brīnījās, kā varējis būt tāds idiots un atstāt vēstules čemodānā un kāpēc vispār tās glabājis.

— Es tiešām nezinu, ko lai saku, — viņš beidzot noteica, lēni tuvodamies Andželai. Viņš zināja, ka te nav nekas sakāms, tikai viņam bija briesmīgi žēl — žēl Andželas un pašam sevis. — Vai tu tās izlasīji? — viņš nenocietās apvaicājies.

Viņa apstiprinoši palocīja galvu.

— Kristīnu Čenningu es īstenībā nemaz tā nemīlēju, — viņš nevērīgi piemetināja. Viņš juta, ka jāsaka kaut kas—vienalga, kas, tikai jāatvieglo Andželas ciešanas, lai arī šai ziņā maz ko varēja darīt. Kaut viņš spētu Andželu pārliecināt, ka šais dēkās nav bijis nekā nopietna, tikai īslaicīgs flirts, pavirša aizraušanās. Taču Rūbijas Kennijas vēstule apliecināja meitenes dziļo mīlu. Par Rūbiju labāk bija nerunāt.

Andžela bija skaidri dzirdējusi Kristīnas Čenningas vārdu, un tas uz mūžu iespiedās viņas atmiņā. Nu viņa atcerējās, ka tieši par šo sievieti Jūdžins šad tad bija visai atzinīgi atsaucies. Viņš bija stāstījis kolēģiem, cik Kristīnai skaista balss, cik apburoša viņa ir uz skatuves, cik izjusti dzied, cik dziļi filozofisks ir viņas pasaules uzskats, cik skaista viņa izskatās un ka viņa noteikti kādreiz būs operas zvaigzne. Un nu atklājās, ka Jūdžins bijis kalnos kopā ar Kristīņnu, lakstojies ap viņu, kamēr Andžela pacietīgi gaidījusi Blekvudā. Vienā mirklī Andželā uzvirda visa ilgi krājusies negantā greizsirdība, tā pati greizsirdība, kas bija viņu piespiedusi izlietot visus iespējamos līdzekļus, lai paturētu Jūdžinu sev par spīti visām ļaunprātīgajām sazvērestībām un viltīgajiem plāniem, kurus pret viņu kaldināja, — vismaz tā viņai šķita. Nē, viņas nedabūs Jūdžinu, šīs uzpūtīgās nekauņas ar savām studijām, — ne viena atsevišķi, ne visas kopā, ja viņas iedomātos sabiedroties. Viņas bija izturējušās pret Andželu ar neslēptu bezkaunību visu laiku, kopš viņa dzīvoja šeit Austrumos. Pat vēl vairāk — bija izlikušās Andželu nemaz neredzam. Viņas apmeklē Jūdžinu un nezina, kā vien izpatikt viņam, jo viņš ir slavens, bet Andžela viņām bijusi nebijusi. It kā viņa to nesaprastu! It kā nebūtu manījusi šos kritizējošos, pārbaudošos un nopeļošos skatienus! Viņa nav šīm sievietēm pietiekami gudra! Viņai nav pietiekami daudz zināšanu par literatūru un mākslu. Toties par dzīvi viņa zina tikpat daudz kā tās un vēl vairāk — simtreiz vairāk! Un tikai tāpēc, ka viņa neprot ākstīties un pieņemt visādas pozas, ķēmoties un runāt nedabiskā balsī, šīs padauzas raugās uz viņu no augšas. Un tāpat dara Jūdžins, šis nelietis! Augstāki radījumi, ko domā! Šīs nožēlojamās, zemiskās patmīles, nekaunīgās iznireles! Viņas taču ir ubadzes, vismaz lielākā daļa. Kas viņām par drēbēm — vienas vienīgas lupatas, ja labi apskatās! Lēts materiāls, slikti pašūtas, šā tā sadiegtas, bet cik dižmanīgi viņas tās nēsā! Nekas, gan Andžela viņām parādīs. Gan viņa sagādās lepnus tērpus, līdzko Jūdžins tiks pie naudas. Viņa jau tagad ir labāk ģērbusies nekā toreiz, kad bija tikko ieradusies, un ar laiku viņa pārspēs tās visas — šīs nekrietnās, pretīgās, patmīlīgās, liekulīgās intrigantes! Viņa tām parādīs! O-o! Kā viņa tās nīst!

Un viņa raudāja, domādama par to, ka Jūdžins varējis rakstīt mīlas vēstules šai nejaukajai Kristīnai Čenningai — tā jau arī ir no tās pašas sugas, tas redzams no vēstulēm. O-o, kā viņa nīst šo Kristīnu! Viņa to noindētu, ja vien tiktu klāt. Un viņa skaļi elsoja, vairāk aiz žēluma pret sevi nekā aiz niknuma. Viņa apzinājās, ka ir bezspēcīga. Viņa pat nedrīkstēja visā pilnībā atklāt Jūdžinam to, ko juta. Viņa baidījās no vīra. Jūdžins varēja pamest viņu. Tik stipri Jūdžins viņu nemīl, lai visu ko paciestu, — vai varbūt mīl? Šīs šaubas bija pats briesmīgākais, pats ļaunākais, pats satriecošākais! Kaut viņa zinātu, vai Jūdžins viņu mīl!

— Veltīgi tu tā raudi, Andžela, — Jūdžins pēc laiciņa atkal lūdzoši atsāka. — Nav taču tik ļauni, kā tu domā. Protams, tas izskatās ļoti neglīti, bet es tolaik nebiju precējies un arī nemaz tā nemīlēju tās sievietes, kā tu iedomājies, nudien, nemīlēju. Tā gan var likties, bet es tev saku taisnību.

— Nemīlēji?! — Andžela iešņācās, atkal aizsvildamās dusmās. — Nemīlēji! Protams, tu viņas neesi mīlējis, tikai nezin kāpēc viena sauc tevi par savu zelta puisēnu un Adonisu un otra grib mirt, kad tu viņu esi pametis. Stāsti vien, ka neesi viņas mīlējis!Un es tolaik skumu Blekvudā, ilgojos un gaidīju, kad tu atbrauksi, bet tu tikmēr kalnos flirtēji ar citu. O, tagad es zinu, kā tu esi mani mīlējis. Tā ir gan īsta mīlestība, kad tu pamet mani Blekvudā, lai es tur ņemu galu aiz ilgām un izmisuma, turpretim tu pavadi vasaru kalnos, mīlinādamies ar savu Kristīnu. «Dārgais J.», «Mīļo zelta puisēn», «Adonis»! Jā, tas skaidri parāda, cik ļoti tu esi mani mīlējis!

Jūdžins izmisis raudzījās apkārt. Andželas sarūgtinājums un negantās dusmas ir pārsteidza, ir kaitināja viņu. Viņš nebūtu ticējis, ka Andžela spējīga uz tik baismīgu niknumu, kādu šobrīd pauda viņas seja un vārdi, bet reizē viņš arī apzinājās, ka Andželai ir iemesls sūdzēties. Taču kāpēc tik asi, gandrīz vai rupji? Viņš taču ir slims. Vai. Andžela to nemaz neņem vērā?

— Es vēlreiz saku: tas nav tik ļauni, kā tu domā, — Jūdžins tiepīgi atkārtoja, un viņa balsī pirmo reizi ieskanējās kaut kas no protesta un aizvainojuma. — Mēs toreiz nebijām precējušies. Kristīna Čenninga man patika un Rūbija Kennija tāpat. Bet kas tur tik briesmīgs? Kas bijis, tas izbijis. Ko tu gribi no manis? Kas man jāsaka? Kas jādara?

— O-o, — Andžela iečinkstējās, uzreiz mainīdama toni un no apsūdzētājas bezspēcīgā niknuma pāriedama uz upura izmisīgo padevību. — Un tu vēl vari te mierīgi stāvēt un prasīt man, kas tur tik briesmīgs?! Kas tur tik briesmīgs? Tas, ka tu prasi, kas tev sakāms un darāms! Un es ticēju, ka tu esi kārtīgs, godīgs cilvēks! O, ja es to būtu zinājusi! Ja es būtu zinājusi! Es labāk simtreiz būtu noslīcinājusies, ja būtu zinājusi, ka reiz man vajadzēs atjēgties un saprast, ka tu mani nekad neesi mīlējis! Ak dievs, ak dievs! Es nezinu, ko lai es daru! Es nezinu, kas ar mani notiks!

— Bet es taču mīlu tevi, — Jūdžins centās viņu nomierināt. Viņš būtu ar mieru nezin ko teikt vai darīt, lai tikai apklusinātu šo baismīgo jūtu auku. Kā viņš bija varējis būt tāds nelga un tik pavirši nomest vēstules! Ak dievs, kādā postā viņš iekūlies! Viņš taču varēja noglabāt vēstules ārpus mājas vai sadedzināt tās, bet viņam bija gribējies uzglabāt Kristīnas vēstules, jo tās bija tik burvīgas.

— Kā tad, tu mīli mani! — Andžela aizsvilās par jaunu. — Tagad es redzu, kā tu mani mīli! Šīs vēstules to pierāda. Ak dievs, ak dievs, kāpēc es neesmu mirusi?

— Uzklausies, Andžela, — Jūdžins sāka zaudēt pacietību. — Es labi saprotu, ka šīs vēstules tevi aizvainojušas. Es nenoliedzu, ka lakstojos ap mis Kenniju un Kristīnu Čenningu, bet es taču neapprecēju nevienu no viņām, tātad nemīlēju tik stipri. Pretējā gadījumā es būtu to izdarījis. Es mīlēju tevi, tici vai netici, manvienalga. Es apprecēju tevi. Kāpēc es to darīju? Atbildi man uz to! Vai mani kāds spieda to darīt? Kāpēc tad es tevi precēju? Tāpēc, ka es tevi mīlēju, tas taču ir skaidrs. Kāds cits iemesls man varēja būt?

— Tas, ka tu nevarēji dabūt Kristīnu Čenningu, — Andžela ļauni iedzēla, uz labu laimi izdarīdama secinājumus no tiem faktiem, kas bija viņai zināmi. — Ja tu būtu varējis, tad tu būtu viņu apprecējis. To es skaidri zinu. To pierāda viņas vēstules.

— Viņas vēstules neko tamlīdzīgu nepierāda! — Jūdžins pikti atcirta. — Es neesot varējis viņu dabūt? Es varēju gan, un tas bija gluži viegli, bet es-to negribēju darīt. Ja es būtu vēlējies, viņa būtu mana sieva, to es tev varu galvot.

Jūdžins dusmojās uz sevi par šiem meliem, bet juta, ka šobrīd nav citas izejas. Viņam negribējās būt atraidīta mīlētāja lomā. Viņš gandrīz jau pats sāka ticēt, ka būtu apprecējis Kristīnu, ja būtu papūlējies viņu pierunāt.

— Lai nu kā, — viņš sacīja, — bet par šiem jautājumiem es negribu ar tevi strīdēties. Fakts ir tas, ka es neapprecēju ne viņu, ne Rūbiju Kenniju. Vari domāt, kas tev patīk, bet es zinu, ko runāju. Man viņas patika, bet es viņas neapprecēju. Es apprecēju tevi. Esi taču kaut mazliet taisnīga. Es apprecēju tevi, tātad es tevi mīlēju. Tas taču skaidrs, vai ne?

Viņš pats jau ticēja, ka mīlējis Andželu, vismaz zināmā mērā, un tāpēc spēris šo soli.

— Zinu jau, zinu, kā tu mani mīli! — Andžela daudzināja, kaut viņu bija samulsinājis tas arguments, ko Jūdžins tik neatlaidīgi atkārtoja un ko bija grūti atspēkot ar loģikas palīdzību. — Tu apprecēji mani tāpēc, ka neprati nekādi izgrozīties, — tikai tāpēc. O, es zinu! Tu nemaz negribēji mani precēt. Tas man pārāk skaidrs. Tu gribēji precēt citu. Ak dievs, ak dievs!

— Kas tā par runāšanu — precēt citu! — Jūdžins sašuta. — Ko tad es īsti gribēju precēt? Es būtu varējis apprecēties neskaitāmas reizes, ja būtu gribējis, bet es negribēju, tas ir viss. Tici vai netici, tā ir tava darīšana. Es gribēju precēt tevi un apprecēju. Manuprāt, tev nav nekāda pamata to apstrīdēt. Tu runā visādas blēņas un pati to labi zini.

Andžela apsvēra. Jā, Jūdžins bija viņu apprecējis. Kāpēc viņš to bija darījis? Iespējams, ka, mīlēdams Kristīnu un Rūbiju, viņš mīlēja arī viņu, Andželu. Kā viņai tas nebija ienācis prātā? Acīm redzot, Jūdžina vārdos ir zināma da|a patiesības un ne tikai vēlēšanās krāpt sievu. Iespējams, ka viņš arī tagad mīl sievu — kaut mazliet. Tas gan ir skaidrs, ka viņa neko nepanāks, ja turpinās sarunu tādā garā. Jūdžins kļūst stūrgalvīgs, sāk meklēt pierādījumus, strīdēties, iekaist. Tādu Andžela viņu nebija redzējusi.

— O! — viņa atkal sāka elsot, meklēdama glābiņu no šās pārāk grūtās loģikas daudz drošākajās, kaut arī neloģiskajās asarās. — Es nezinu, ko darīt! Es nezinu, ko domāt!

Jūdžins bija izturējies nekrietni, šis fakts nav apšaubāms. Viņas dzīve ir sadragāta. Un tomēr — cik Jūdžins ir pievilcīgs pat tagad, kad stāv viņas priekšā kā nogrēkojies skolnieks, mulsi mezdams skatienus visapkārt un te runādams izaicinoši, te lūgdams piedošanu. Viņa gribot negribot juta, ka Jūdžins nav būtībā ļauns cilvēks. Viņam ir tikai vājība pret skaistām sievietēm. Un tās par visu varu grib savaldzināt viņu. Iespējams, ka viņa vaina nav nemaz tik liela. Taču viņam jānožēlo notikušais, tad to var nodot aizmirstībai. Piedot to nevar. Andžela nekad nepiedos to, ka Jūdžins viņu tā krāpis. Tas ideālais Jūdžins, ko viņa pati sev radījusi, ir sadragāts un zudis uz visiem laikiem. Taču viņa varētu mēģināt vēl turpināt kopdzīvi.

— Andžela, — Jūdžins ierunājās, redzēdams, ka viņa vēl vienmēr raud, un juzdams, ka jālūdz piedošana. — Vai tu man vairs netici? Vai tu negribi man piedot? Es nevaru izturēt, ka tu raudi. Būtu aplami apgalvot, ka nekur neesmu vainīgs. Vispār nav nozīmes kaut ko apgalvot, nudien. Tu man tik un tā neticēsi, un es arī neprasu to, bet man žēl, ka tā noticis. To taču tu man vari ticēt. Un varbūt tu man tomēr piedosi?

Andžela kāri klausījās viņa vārdos, bet viņas domas virpuļoja kā apburtā lokā. Viņa juta reizē izmisumu, aizvainojumu, atriebības alkas, žēlumu pret Jūdžinu, bailes pazaudēt savu stāvokli, vēlēšanos atgūt un paturēt vīra mīlu, vēlēšanos atmaksāt viņam, vēlēšanos spert simtiem pretrunīgu soļu. Ak, kaut viņš nebūtu tā rīkojies! Un turklāt viņš vēl slims, un viņam nepieciešama Andželas gādība.

— Vai tu man piedosi, Andžela? — Jūdžins maigi jautāja, pieskardamies viņas rokai. — Es tev apsolu, ka nekad vairs tā nedarīšu. Vai tu netici man? Rimsties, Andžela. Neraudi, es tevi lūdzu.

Andžela joprojām vilcinājās, tēlodama neremdināmas sāpes. Viņa patiešām nezināja, ko sacīt un ko darīt. Varbūt Jūdžins turpmāk neapgrēkojas pret viņu. Līdz šim viņš taču uzvedies nevainojami, ciktāl tas viņai bija zināms. Tomēr šis atklājums bija drausmīgs. Bet tad Jūdžins notvēra izdevīgu mirkli un strauji piekļāva Andželu pie krūtīm, jo viņa pati bija jau nogurusi no asarām un vētrainā strīda un noilgojusies pēc līdzjūtības. Viņa iekļāvās Jūdžina rokās, piespieda galvu pie viņa pleca un sāka raudāt vēl nevaldāmāk. Jūdžins uz mirkli jutās dziļi vainīgs. Viņam bija Andželas no sirds žēl. Jā, tas nebija pareizi. Viņam patiešām vajadzēja kaunēties par savu rīcību. Tā nevajadzēja izturēties.

— Man ļoti žēl, — viņš čukstēja, — patiešām žēl. Vai tu man piedosi?

— Ak, es nezinu, ne ko darīt, ne ko domāt! — pēc brītiņa novaidējās Andžela.

— Nu, piedod man, Andžela, — Jūdžins centās viņu pierunāt, lūkodamies acīs.

Vēl ilgi turpinājās šī lūgšanās un. jūtu tirdīšana, kamēr Andžela padevās, galīgi nogurusi. Jūdžina nervi pēc šā cīniņa bija savilkti kā stīgas. Viņš bija bāls, bez spēka, nomocīts. Ja vēl daudzreiz atkārtosies šādas scēnas, tad var zaudēt prātu. Taču notikušajam par spīti Jūdžinam vēl vajadzēja atkārtot visu maiguma un mīlas glāstu rituālu. Andželu nebija viegli atdabūt parastā, normālā stāvoklī. Slikta lieta šis flirts ar sievietēm. Tas noved pie visādām nelaimēm, turklāt Andžela ir tik greizsirdīga. Lai dievs žēlīgs, cik viņa ļauna, netaisna un nikna līdz neprātam, kad zaudē savaldīšanos! Viņš to nekad nebija gaidījis. Vai viņš var no sirds mīlēt Andželu, ja viņa tā rīkojas? Vai var just pret viņu līdzcietību? Jūdžins atcerējās, kā viņa dzēlīgi ņirgājās, ka Kristīna esot Jūdžinu noraidījusi. Jūdžins jutās noguris, satraukts, viņam gribējās atpūsties, pagulēt, taču vajadzēja pierādīt Andželai savu mīlu. Viņš glāstīja un aijāja sievu rokās, kamēr tā pamazām atjēdzās no dziļās grūtsirdības, taču savā sirdī viņa Jūdžinam nepiedeva. Viņa tikai labāk saprata vīru. Arī agrākā gaišā laime vairs neatgriezās, tikai bikla cerība un apņemšanās vīru vairāk uzmanīt.

XII n o d a ļ a

Pavasari, vasaru un rudeni Jūdžins un Andžela pavadīja daļēji Aleksandrijā, daļēji Blekvudā. Nervu sabrukums un nepieciešamība atstāt Ņujorku neatļāva Jūdžinam baudīt savu panākumu labākos augļus, kaut gan mosjē Šarls un daudzas citas personas ļoti interesējās par viņu un labprāt būtu rīkojušas viņam visādus banketus un rautus. Jūdžins būtu varējis daudz uzturēties sabiedrībā, taču viņa pašreizējais noskaņojums lika viņam meklēt vientulību. Viņš bija ārkārtīgi drūms, tiecās runāt tikai par bēdīgiem, tematiem, dzīve šķita augstākā mērā skumja un cilvēki ļauni bez izņēmuma. Mantkāre, negodīgums, egoisms, skaudība, liekulība, apmelojumi, naids, zagšana, laulības pārkāpšana, slepkavošana, vājprātība, garīgs trulums — ar to nodarbojās viņa domas un tad vēl ar nāvi, un visa dzīva sairšanu pīšļos. Nekur viņš neredzēja ne mazākā gaismas stariņa — visur uzglūnēja ļaunums un nāve. Šāds noskaņojums, ko vēl pastiprināja nepatikšanas ar Andželu, apziņa, ka viņš nav darba spējīgs un ka aplami darījis apprecēdamies, bailes no nāves un vājprātības padarīja viņam šo ziemu par vienu vienīgu mocību.

Andžela, kad pirmais jūtu negaiss bija norimis, sāka atkal izturēties pret Jūdžinu ar vislielāko uzmanību, tomēr tai strāvoja cauri zināma neuzticība. Tiesa, viņa neko nerunāja, viņa bija ar mieru neatgādināt notikušo, tomēr Jūdžins juta, ka Andžela neko nav aizmirsusi, ka sirdī joprojām pārmet viņam, ka gaida jaunas viņa vājības izpausmes un stāv modri sardzē, lai tās atvairītu.

Pavasaris, kas sākās drīz pēc viņu ierašanās Aleksandrijā, atnesa Jūdžinam zināmu atvieglojumu. Viņš nolēma pagaidām atmest mēģinājumus gleznot, nedomāt par braukšanu uz Londonu vai Čikāgu un tikai atpūsties. Varbūt tiesa, ka viņš ir noguris. Viņš pats gan tā nejutās. Viņš nevarēja gulēt, nevarēja strādāt, bet citādi bija gluži spirgts. Viņu satrauca vienīgi tas, ka viņš nespēja gleznot. Viņš tomēr nolēma pamatīgi atpūsties. Varbūt pēc labas atpūtas atkal atdzims viņa brīnišķīgais talants. Taču viņu nepārtraukti mocīja domas, ka dienas paiet neizmantotas, interesanti cilvēki neredzēti un skaistas vietas neapmeklētas. Ak Londona, Londona! Kā viņš ilgojās to atveidot gleznās!

Misters un misis Vitlas bija ārkārtīgi iepriecināti, ka viņu zēns atkal atgriezies dzimtas klēpī. Šie cilvēki ar savu vienkāršo, skaidro prātu nekādi nevarēja saprast, kāpēc dēla veselība tik pēkšņi pasliktinājusies.

— Džins it nekad nav tik slikti izskatījies, —vecais Vitla sacīja sievai, kad Jūdžins bija ieradies. — Acis viņam tā iekritušas. Kā tu domā, kas viņam ir par kaiti?

— Kā lai es to zinu? — atbildēja sieva, stipri noraizējusies par savu zēnu. — Iespējams, ka viņš ir pārstrādājies. Lai atpūšas, varbūt viss pāries. Tikai neizrunājies par to, ka viņš tik slikti izskatās. Izturies tā, it kā viņš būtu pilnīgi vesels. Ko tu saki par viņa sievu?

— Tīri patīkama sieviete, — vecais Vitla noteica, un skaidri redzams, ka stipri pieķērusies Jūdžinam. Es gan nebiju domājis, ka Jūdžins apprecēs šāda tipa sievieti, taču tā ir viņa darīšana. Jadomā, viņus laikus arī nevienam neienāca prātā, ka es apprecēšu tādu sievieti kā tevi, — viņš jokodamies piebilda.

— Jā, tā bija drausmīga aplamība no tavas puses, — misis Vitla tai pašā tonī atbildēja, — turklāt tu pūlējies vaiga sviedros, lai šo aplamību izdarītu.

— Es biju jauns! Es biju jauns, neaizmirsti to! — vecais Vitla atsaucās. — Toreiz es neko nezināju no dzīves.

— Manuprāt, tu arī tagad neko daudz vis nezini.

Viņš pasmaidīja un noglāstīja sievai plecu.

— Jā, man atliek tikai samierināties ar likteni. Ir jau par vēlu kaut ko labot.

— Skaidrs, ka par vēlu, —- sieva smaidot piekrita.

Jaunajam pārim iedeva Jūdžina agrāko istabu otrajā stāvā, no kurienes pavērās skaists skats uz pagalmu un kluso ieliņu, un viņi sāka iekārtoties, lai pavadītu šeit mierā un omulībā krietnu laika sprīdi, kā vecie Vitlas cerēja. Jūdžinam likās dīvaini atkal atrasties Aleksandrijā, šai mierīgajā stūrītī, kur viņš bija uzaudzis, redzēt vecos kokus, mauru un šūpuļtīklu, kas gan bija vairākas reizes mainīts kopš viņa aizbraukšanas, tomēr joprojām karājās vecajā vietā. Viņš ar patiku atcerējās ezeriņus un upīti, kas meta līkumus ap pilsētiņu. Viņš varēs makšķerēt, vizināties laivā, iet pastaigāties. Lai izklaidētos, viņš jau pirmajā nedēļā devās ar makšķeri uz ezeru, taču laiks pieturējās vēss, un Jūdžins nolēma pagaidām apmierināties ar pastaigām.

Kā parasts, vienmuļība ātri apnīk. Cilvēkam ar Jūdžina raksturu Aleksandrija nesniedza nekā interesanta. Pēc Londonas un Parīzes, pēc Čikāgas un Ņujorkas dzimtenes pilsētiņas klusās ieliņas likās ērmīgas. Jūdžins aizgāja uz Morning Appeal redakciju, bet tiklab Džonass Lails, kā Kalebs Viljamss bija aizbraukuši no šejienes — pirmais uz Sentluisu, otrais uz Blūmingtonu. Vecais Bendžamens Berdžess, Silvijas vīratēvs, nebija mainījies ne par matu, vienīgi kļuvis vecāks. Viņš paziņoja Jūdžinam, ka grasoties kandidēt tuvākajās kongresa locekļu vēlēšanās — republikāņu partija esot viņam šo posteni parādā. Viņa dēls Henrijs, Silvijas vīrs, tagad strādāja par kasieri vietējā bankā, bija tikpat pacietīgs un cītīgs, gāja ik svētdienas baznīcā, šad tad brauca darīšanās uz Čikāgu un deva padomus fermeriem un veikalniekiem attiecībā uz nelieliem kredītiem. Viņš vērīgi lasīja tos nedaudzos žurnālus, kas Amerikā bija veltīti banku lietām, un, acīm redzot, finansiālā ziņā gāja augšup. Silvija neko daudz nerunāja par vīra darīšanām. Nodzīvojusi kopā ar vīru vienpadsmit gadus, viņa bija kļuvusi tikpat mazrunīga kā viņš. Jūdžinam izlauzās smīns, noskatoties uz Henriju, kurš par spīti saviem jaunajiem gadiem bija tik slīpēts un apdomīgs. Viņš bija ļoti kluss, ļoti aprobežots un visai neatlaidīgs savos centienos sagūt visādus sīkumus, kuri sastāda tā saucamo panākumiem bagāto dzīvi. Gluži kā smalkamatnieks viņš lipināja kopā sīkus koka gabaliņus, no kā vajadzēja rasties kaut kam veselam.

Andžela dedzīgi ķērās pie mājturības darbiem, kaut gan misis Vitla visai nelabprāt atdeva viņai daļu savu pienākumu. Andželai patika strādāt, un, kamēr misis Vitla mazgāja brokasttraukus, viņa apkopa māju. Viņa cepa Jūdžinam visādus pīrādziņus un kūkas, ja to izdevās izdarīt, neaizskarot misis Vitlu, ar kuru Andžela centās nodibināt labas attieksmes. Vitlas dzīvoja tikpat šauri un pieticīgi kā Andželas vecāki Blekvudā — varbūt pat vēl pieticīgāk. Taču šī bija Jūdžina dzimtā vieta, un ar to vajadzēja rēķināties. Andželai un viņas vīramātei tomēr bija katrai savi uzskati par dzīvi un par to, kā cilvēkam jādzīvo. Misis Vitla uztvēra visu daudz vienkāršāk un izturējās iecietīgāk. Uz visu, kas notika dzīvē, pēc viņas domām vajadzēja raudzījies aukstasinīgi, bez lieka uztraukuma, turpretim Andžela pēc savas dabas tiecās uztraukties par katru nieku. Abām piemita viens kopējs, plaši izplatīts trūkums: ne viena, ne otra necieta, ka cits iejaucas viņas darbā. Katra alka visu veikt patstāvīgi un nedalīties savos pienākumos ar otru, tomēr Jūdžina un ģimenes miera labad abas visādi centās sadzīvot, tāpēc no lielām nesaskaņām nebija jābīstas, turklāt abām bija takta sajūta. Tomēr gaisā bija vienmēr jūtams kaut kas tāds, kas varētu eksplodēt. Misis Vitla domāja, ka Andžela esot paskarba un egoistiska, Andžela — ka misis Vitla esot diezgan noslēpumaina un atturīga. Taču ārēji starp abām valdīja vislielākā saskaņa un savstarpēja laipnība, kas izpaudās visādos «lūdzu, atļaujiet to man padarīt» un «lūdzu, esiet tik laipna». Misis Vitla, kā jau krietni vecāka un nosvērtāka, joprojām ar lielu cieņu ieņēma vadošo vietu savā ģimenē.

Lai sēdētu augas dienas atzveltnes krēslā, gulētu šūpuļtīklā, vientulībā klaiņotu pa mežiem un tīrumiem, laiski vērojot pasauli, un turklāt justos pilnīgi laimīgs — tam visam vajadzīgas sevišķas dāvanas un noskaņojums. Kādreiz Jūdžinam, tāpat kā viņa vecākiem, šķita, ka viņš radīts šādai dzīvei, taču, kopš viņš bija sadzirdējis slavas aicinājumu, viņš nespēja palikt mierīgi uz vietas. Tieši patlaban viņam nevajadzēja vientulības un dīkas prātošanas, bet dažādības un izklaides. Viņam vajadzēja piemērotas sabiedrības, dzīvesprieka pilnu, līksmu, aizrautīgu cilvēku. Šis tas no vajadzīgajām īpašībām piemita arī Andželai, kad viņu nemāca dažādas raizes. Jūdžina vecāki, māsas un seni paziņas varēja sniegt šai ziņā vairāk, bet tie nevarēja pavadīt visu savu laiku sarunās ar Jūdžinu un veltīt viņam sevišķu uzmanību. Atskaitot viņus, nekā interesanta apkārtnē nebija. Aleksandrija neko nevarēja dot, Jūdžins ar Andželu klaiņoja pa bezgalīgajiem lauku ceļiem, vizinājās laivā, makšķerēja, bet nespēja atbrīvoties no vientulības sajūtas. Viņš sēdēja uz terases, gulēja šūpuļtīklā, pārcilāja atmiņā visu, ko redzējis Londonā un Parīzē, un iztēlojās, kā viņš tagad strādātu. Sv. Pola katedrāle miglas autos, Temzas krastmala, Pikadilli, Blekfraieras tilts, Vaitčepelas un Īstendas nomaļu grausti — kā viņš ilgojās tur būt un. gleznot to visu! Kaut jel viņš varētu gleznot! Viņš iekārtoja studiju tēva šķūni, izlietodams loga vietā durvis ziemeļu pusē, un uzskicēja šo to pēc atmiņas, taču nekas neiznāca tāds, kādu viņš bija to iecerējis. Uzmācīgā doma, ka viņam nekas vairs neizdodas, nostiprinājās un kļuva par pārliecību. Velti Andžela, tēvs un māte, kuru domas viņš dažkārt vēlējās zināt, apgalvoja, ka zīmējums ir skaists un brīnišķīgs, — viņš tiem neticēja. Viņam uzmācās citas domas, to ietekmē viņš sāka uzskicēto bez sava gala pārtaisīt, kamēr beidzot noskaitās par savu nespēku un paļāvās galīgam izmisumam, izjuzdams lielu žēlumu pret sevi.

— Nē, — viņš mēdza teikt, nomezdams otu, — cits nekas neatliek kā sēdēt un gaidīt, kad šī liksta pāries. Šādā stāvoklī es nevaru strādāt.

Un viņš devās pastaigāties vai paairēt, ķērās pie grāmatas, lika pasjansu vai klausījās, kā Andžela spēlē klavieres, kuras tēvs bija kādreiz nopircis Mirtlai. Taču nekur viņš netika vaļā no domām par savu slimību, par to, cik daudz viņš zaudē tās dēļ, par to, ka kaut kur pasaulē dzīve vird un kūso, bet viņš nezina, kad kļūs vesels un vai vispār atlabs. Viņš plānoja doties uz Čikāgu un izmēģināt roku, bet Andželai ik reizes izdevās viņu atrunāt. Jūnijā viņa cerēja aizvest Jūdžinu uz Blekvudu un atgriezties Aleksandrijā rudenī, ja Jūdžins tā vēlētos, vai doties uz Ņujorku vai Čikāgu, ja viņš justos darba spējīgs. Patlaban viņam vajadzīga tikai atpūta.

— Līdz rudenim Jūdžins noteikti atveseļosies, — Andžela mēdza mierināt Jūdžina māti, — un tad viņš izlems, uz kurieni braukt — uz Čikāgu vai Londonu.

Andžela bija ļoti lepna uz to, ka var runāt, kurp viņi brauks un ko darīs.

XIII n o d a ļ a

Ja Jūdžins dvēseles dziļumos nebūtu lolojis slepenu un neskaidru cerību uz kādu romantisku dēku, tad viņš būtu tapis galīgi apatisks. Taču šī doma nekad viņu nepameta, tāpat kā zvērinātu dzērāju nepamet doma par malku viskija. Šī doma iesvēla Jūdžinā možumu, neļāva nogrimt pilnīgā izmisumā, novirzīja no sāpīgajiem prātojumiem par neizdevušos dzīvi. Ja viņam laimētos sastapt patiesi skaistu, jautru, valdzinošu meiteni, kura iemīlētos viņā, kas tā būtu par svētlaimi! Taču Andžela nenolaida no viņa acu, turklāt viņa stāvoklī katra jauna aizraušanās varētu kaitēt veselībai. Tomēr šī alku ilūzija, šis skaistuma tīri dzīvnieciskais magnētisms bija tik spēcīgs, ka Jūdžins pilnīgi zaudēja savaldīšanos, sastapdams savam temperamentam un tieksmēm atbilstošu meiteni. Viens aicinošo acu mājiens, viens skatiens uz maigo, smalko sejiņu, kas pauda jaunību un veselību, šo ikvienas meitenes rotu, — un burvestība sāka iedarboties. Šķita, ka pašas sejas līnijas neatkarīgi no sejas īpašnieces gribas vai nolūka spēja hipnotizēt Jūdžinu. Arābi tic, ka vārdam abrakadabra piemīt maģisks spēks. Jūdžina acīs šāds maģisks spēks piemita sievietes sejas un auguma līnijām.

Aleksandrijā, kur viņi uzturējās no februāra līdz maijam, Jūdžins kādu vakaru iepazinās pie Silvijas ar meiteni, kura viņu spēcīgi ietekmēja ar savu skaistumu, jo piederēja pie tā tipa sievietēm, pret kuru burvību Jūdžins vienmēr bija visai jūtīgs, turklāt viņa bija visai piemērots objekts flirtam. Viņas tēvs Džordžs Rots, ceļojošs aģents, atraitnis, dzīvoja ar meitu pie savas māsas vecā namiņā lielu koku paēnā uz Zaļā ezera krasta, netālu no tās vietas, kur Jūdžins bija kādreiz mēģinājis noskūpstīt savu pirmo mīlu — Stellu Epltonu. Meiteni sauca Frīda. Viņa bija ārkārtīgi pievilcīga, tikko astoņpadsmit gadus veca, ar lielām, dzidri zilām acīm, kupliem, gaišbrūniem matiem un glīti veidotu augumu, kaut arī ar slieksmi uz apaļīgumu. Viņa tikko bija beigusi Aleksandrijas vidusskolu, fiziski jau pilnīgi attīstījusies, mundra, ziedoša sārtvaidze ar skaidru galvu un asprātību, kas tūliņ savaldzināja Jūdžinu. Viņš vienmēr bija tiecies pēc možiem, neviltoti jautriem ļaudīm, un pašreizējā slimīgajā stāvoklī šī tieksme bija vēl pastiprinājusies. Tiklab meitene, kā viņas audžumāte bija sen dzirdējušas par Jūdžinu no viņa vecākiem un māsas, kurus labi pazina un ar kuriem bieži satikās. Džordžs Rots bija apmeties Aleksandrijā pēc Jūdžina pārcelšanās uz Čikāgu; tā kā Rots pastāvīgi braukāja apkārt, tad Jūdžins viņu nemaz nedabūja redzēt. Jūdžina iepriekšējo apciemojumu laikā Frīda vēl bija maza meitene, kas neinteresējās par vīriešiem, turpretim tagad, kad viņa bija pilnā plaukumā, visas viņas domas saistījās ar tiem. Viņa gan nedomāja, ka šis Vitla varētu viņu ieinteresēt, jo zināja, ka viņš ir precējies, taču kā mākslinieks viņš pamodināja Frīdas ziņkāri. Šeit ikkatrs zināja, kas ir Jūdžins. Vietējās avīzes bija rakstījušas par viņa panākumiem un ievietojušas viņa ģīmetni. Frīda gaidīja, ka viņš būs nopietns un atturīgs vīrs, gadus četrdesmit vecs, un ļoti nopriecājās, ieraudzīdama laipnu, jaunu vīrieti, tikko divdesmit deviņus gadus vecu, gan novājējušu, ar dziļi iekritušām acīm, bet smaidīgu un pievilcīgu. Jūdžins ar Andželas piekrišanu joprojām nēsāja nevērīgi sasietu mākslinieka kaklasaiti, kreklus ar mīkstām, vaļējām apkaklītēm, mīkstu platmali, brūnu velveta uzvalku ar jostu, kas piešķīra svārkiem sporta jakas izskatu. Pirkstā viņš nēsāja melnu tērauda gredzenu ar visai sarežģītu ornamentu. Viņam bija ļoti baltas rokas ar smalkiem pirkstiem un bāla seja. Sārtvaidze Frīda, bezrūpīga kā tauriņš, piemīlīga savā zilajā audekla kleitiņā, smejoša, kaut mazliet uztraukusies par iepazīšanos ar mākslinieku, viņam tūliņ iepatikās kā ikviena jauna, veselīga, līksma meitene, ko gadījās sastapt dzīves ceļā. Kā viņam gribējās būt brīvam, lai bez jebkādām bažām uzsāktu jautru, asprātīgu sarunu! Arī meitene šķita tūliņ izjūtam pret viņu simpātiju.

Taču Jūdžinam vajadzēja izturēties piesardzīgi un atturīgi, jo te bija arī Andžela un Frīdas audžumāte. Pēdējā ar Silviju un Andželu runāja par mākslu, tas ir, Andžela aprakstīja Jūdžina savdabību, viņa parašas un jocīgus gadījumus no viņa dzīves, kas noderēja sievai par neizsmeļamu avotu aizrautīgiem stāstiem, ar kuriem viņa pagodināja vienkāršus mirstīgos. Jūdžins tādos gadījumos parasti sēdēja turpat atzveltnes krēslā ar nogurušu, labvēlīgu vai vienaldzīgu seju atkarīgi no pašreizējā noskaņojuma. Šovakar viņš jutās sevišķi noguris un vienaldzīgs pret visu, izņemot šo meiteni, kuras ziedošā seja iekveldēja viņa slepenos sapņus. Viņš ilgojās pēc šādas jaunas un starojošas būtnes. Kāpēc sievietes nevar būt mūžīgi jaunas?

Kamēr sievietes smējās un tērzēja, Jūdžins paņēma no galda Hovarda Paila grāmatu «Apaļā galda bruņinieki» un sāka pētīt sirsnīgās, naivās ilustrācijas, kas pārspīlēti cildenās pozās attēloja teiksmas varoņus, karaļa Artura galminiekus. Silvija bija nopirkusi šo grāmatu savam septiņus gadus vecajam dēlēnam, kurš pašlaik augšstāvā gulēja diendusu, bet Frīda bija to lasījusi pirms vairākiem gadiem. Viņa nemierīgi staigāja pa istabu, juzdama vēlēšanos piebiedroties Jūdžinam un gaidīdama izdevīgu mirkli uzsākt sarunu. Jūdžins šad tad uzmeta viņai smaidošu skatienu, un tas meiteni iedrošināja.

— Es kādreiz lasīju šo grāmatu, — viņa ierunājās, redzēdama, ka Jūdžins to šķirsta. Nezin kā viņa bija gadījusies pie loga aiz Jūdžina sēdekļa. Sākumā viņa izgudrēm lūkojās ārā, tad pievērsās Jūdžinam. — Es biju vai bez prāta samīlējusies šais bruņiniekos un dāmās. Man tā patika sers Lanselots, sers Galaheds, sers Tristrams, sers Gavēns, karaliene Gvinivīra ...

— Un kā jums patika sers Blefs? — Jūdžins ķircinādamies apvaicājās. — Tad vēl tur bija sers Stulbs un sers Dulbs... — Viņš lūkojās meitenē ar šķelmīgu smaidu acīs.

— Tādu gan tur nav! — Frīda skaļi iesmējās, pārsteigta par tik jocīgiem uzvārdiem.

— Neklausieties, Frīda, viņš jūs ķircina, — iejaucās Andžela. Viņa ar prieku noraudzījās uz bezbēdīgo meiteni un bija ļoti apmierināta, ka Jūdžins beidzot atradis kādu, kas viņu interesē. Andžela nebaidījās no vientiesīgajām Rietumu meitenēm, tādām kā Frīda un viņas pašas māsa Marieta, jo domāja, ka tās ir vaļsirdīgas, sirsnīgas un labi audzinātas. Tās nevar salīdzināt ar Ņujorkas studiju iemītniecēm, turklāt tām nav uzpūtības ne par mata tiesu. Pati Andžela gan šeit zināmā mērā tēloja lielpilsētas dāmu.

— Protams, ir, — Jūdžins visai nopietni atbildēja Frīdai. — Tie ir jaunie Apaļā galda bruņinieki. Vai jūs neko neesat dzirdējusi par viņiem?

— Protams, neesmu, — Frīda smējās, — jo tādu nemaz nav. Tāda grāmata vēl nav uzrakstīta. Jūs tikai jokojat.

— Jokoju? Man prātā nenāk jokot. Tāda grāmata ir. To laidusi klajā izdevniecība «Hārpers un brāļi», un tā saucas «Jaunie Apaļā galda bruņinieki». Jums tā nav pagadījusies, tāpēc jūs neko nezināt.

Ieinteresētā Frīda lāgā nezināja, ticēt vai ne. Viņa bērnišķā ziņkārē raudzījās Jūdžinā lielām acīm un vēl vairāk sajūsmināja viņu. Kā viņš ilgojās būt brīvs un noskūpstīt šīs jaukās, sārtās, naivi pavērtās lūpas! Andžela, klausīdamās Jūdžina vārdos, arī sāka šaubīties, vai tāda grāmata ir vai nav.

— Sers Dulbs ir ļoti slavens bruņinieks, — Jūdžins turpināja, — tāpat arī sers Stulbs. Viņi ir nešķirami draugi. Bet sers Niķis, sers Kriķis un lēdija Niekabīle!..

— Rimsties nu, Jūdžim, — Andžela jautri pārtrauca viņu. — Paklausieties vien, mis Rota, ko viņš stāsta Frīdai, tikai neņemiet viņam to ļaunā, viņš pieradis vienmēr kādu ķircināt. Kāpēc jūs esat viņu tik slikti audzinājusi, Silvij? — viņa uzrunāja Jūdžina māsu.

— Labāk nejautājiet! Mēs nekādi nevarējām ar Džinu tikt galā. Bet to es gan nezināju, ka viņš tāds jokupēteris.

— Tie visi ir ļoti jauki ļautiņi, —Jūdžins turpinaja savu stāstu. — Tādi smalki, sārtvaidzīgi džentlmeņi un lēdijas.

Viņš bija pilnīgi apbūris Frīdu ar savu vienkāršību un laipnību. Acīm redzot, viņš tikpat jauns savā sirdī un tikpat bezbēdīgs kā viņa. Frīda sēdēja viņam iepretī, vērās viņa smaidošajās acīs un klausījās viņa jokos. Kas esot viņas pielūdzēji? Kā viņa flirtējot ar tiem? Cik jaunekļu stāvot svētdien rindā pie baznīcas un gaidot, kad viņa nāks ārā no dievkalpojuma? Jūdžins visu zinot, lai viņa neliedzoties.

— Es varu derēt, ka viņi izskatās kā zaldāti parādē, — viņš turpināja. — Visiem jaunas kaklasaites, iestīvināti lakatiņi kabatās, nospodrinātas kurpes...

— Ha, ha, ha! — Frīda skanīgi smējās. Viņai ļoti patika šis apraksts. Viņi vēl ilgi runājās un smējās, un viņu draudzība drīz vien tika noslēgta. Frīda bija sajūsmā par Jūdžinu.

XIV n o d a ļ a

Iespējas satikties viņiem, dabiski, bija ļoti lielas. Vitlu šķūnītis ezera krastā, kur glabājās laiva, atradās turpat pie Rotu mājas zāliena. No mājas varēja iziet uz ezermalu vai nu pa celiņu, kur reti kāds staigāja, vai no sētas puses pa taciņu, kas vijās zem meža vīnāju stīgām un. noveda pie veca, sačākstējuša koka soliņa krastmalā. Jūdžins te bieži ieradās pabraukaties ar laivu un pamakšķerēt. Andžela vairākas reizes pavadīja vīru, bet viņai diezin kā nepatika ne airēt, ne makšķerei, tāpēc viņa labprāt laida Jūdžinu vienu pašu. Mis Rota bija labos draugos ar Vitlu ģimeni un bieži apmeklēja tos kopā ar Frīdu. Meitene šad tad ieskrēja Jūdžina improvizētajā studijā, lai paskatītos, kā viņš glezno. Andžela šai draudzībai nestājās ceļā, jo uzskatīja, ka Frīda ir pārāk jauna un nevainīga, un Jūdžins par to bija ļoti priecīgs. Meitene bija viņu savaldzinājusi, viņš sapņoja par vieglu flirtu, kas būtu patīkams abām pusēm. Šķita mazliet dīvaini, ka Frīda dzīvo tik tuvu tai vietai, kur kādreiz ziemas vakarā viņš bija atklājis mīlestību Stellai Epltonai. Frīda mazliet atgādināja Stellu, tikai bija maigāka, pieglaudīgāka rakstura un atsaucīgāka Jūdžina ikreizējam noskaņojumam.

Kādu dienu, ieradies pēc laivas, Jūdžins ieraudzīja meiteni pagalmā. Viņa nonāca krastmalā, lai apsveicinātos.

— Jūs šodien izskatāties kā spilgts tauriņš, — Jūdžins, priecādamies par viņas svaigo sejiņu, uzrunāja meiteni tai draudzīgajā vienkāršībā, kas tā valdzina jauniešus. — Tauriņi gan laikam par darbu nekad nedomā, vai ne?

— Nedomā? — Frīda atkārtoja. — Daudz jūs gan zināt par tauriņiem!

— Tas tiesa, es neko daudz vis nezinu, bet ceru šo to uzzināt no viņiem pašiem. Jūs, piemēram, varētu man par to pastāstīt.

Frīda smaidīja. Viņa nezināja, kā izturēties pret Jūdžina vārdiem, bet Jūdžins viņai ļoti patika. Viņai nebija ne jausmas par to, cik sarežģīts un dziļš ir šā cilvēka raksturs, cik daudz viņā straujuma un nepastāvības. Šis vēl tik jaunais, skaistais, smaidīgais vīrietis, kurš laida gaiši zaļajā ūdenī laivu, šķita meitenei tik asprātīgs, labsirdīgs, dzīvesprieka pilns un bezbēdīgs. Frīdas domās viņš saplūda kopā ar zemes svaigumu, jaunās zālītes sulīgumu, debess spožo zilgmi, putnu vīterošanu un ezera līmeņa vieglo virmu.

— Ka tauriņi neko nestrādā, to es zinu, — viņš atsāka tai pašā vieglajā tonī. — Viņi dejo saulītē un līksmojas. Vai jūs nekad neesat runājusi ar viņiem par to?

Frīda tikai smaidīja.

Jūdžins iestūma laivu ūdenī, mazliet pieturēja aiz saites, paņēma airus, iemeta laivā un ielēca pats. Tad viņš paskatījās uz meiteni un apvaicājās:

— Cik ilgi jūs jau dzīvojat Aleksandrijā?

— Kādus astoņus gadus.

— Vai jums te patīk?

— Kā kuro reizi. Es labāk gribētu dzīvot Čikāgā. O, cik jauki! — un viņa paslēja augšup glīto deguntiņu, ieelpodama puķu smaržu, kas plūda no dārza.

— Jā, brīnišķīgi. Ģerānijas, vai ne? Patlaban, kad tās zied, šāda jauka diena var laupīt cilvēkam prātu. — Viņš iesēdās laivā un novietoja airus duļļos. — Braukšu izmēģināt laimi, yarbūt noķeršu valzivi. Vai negribat braukt līdzi zvejot?

— Es to labprāt darītu, bet krustmāte nelaidīs. Man patīk uz ezera. Ir tik jauki, kad zivis ķeras.

— Jā, kad ķeras, — Jūdžins iesmējās. — Nu, labi, es jums atvedīšu mazu, piemīlīgu haizivi, tādu, kas kož. Ceru, ka tā jums patiks. Atlantijas okeānā ir haizivis, kas kož un rej. Naktīs tās lien ārā no ūdens un rej kā suņi.

— Ai, cik jocīgi! — Frīda smējās kā kutināta. Jūdžins lēni airēja uz ezera vidu.

— Neaizmirstiet atvest man haizivi! — Frīda sauca nopakaļ.

— Neaizmirstiet mani gaidīt krastmalā, tad dabūsiet! — viņš atsaucās.

Viņš nolūkojās uz meitenes augumu pavasara lapotnes mežģiņotajā fonā, uz veco mājiņu, kas gleznaini slējās pakalniņā, uz bezdelīgām, kas šaudījās dzestrajā rīta gaisā.

«Cik mīlīga meitene,» viņš domāja. «Skaista un svaiga kā nule uzplaucis zieds. Jā, meiteņu daiļums — tā ir vienīgā vērtība pasaulē!»

Atgriezies pēc kāda laika, viņš velti lūkojās krastmalā pēc Frīdas, — audžumāte bija viņu kaut kur aizsūtījusi, un Jūdžins jutās rūgti vīlies. Viņi satikās vēlreiz, kad Jūdžins atgriezās no makšķerēšanas tukšā, un Frīda viņu izzoboja; otrreiz viņš iztālēm ieraudzīja meiteni sēžam sētas pusē uz lieveņa un žāvējam nule izmazgātos matus saulē. Viņa nonāca ezermalā un apstājās zem kokiem kā najāda. Jūdžins vēlējās apskaut viņu, taču nezināja, ko meitene teiks par to, un savaldījās.

Reiz misis Vitla iedeva viņai uz plīts ceptu plāceni no mīklas atliekām.

— Jūdžins bērnībā bija vai traks pēc šādiem plāceņiem, — viņa piemetināja.

— Es viņam to aiznesīšu, — Frīda jautri iesaucās, jau iepriekš priecādamās par šo mazo dēku.

— Tā nav slikta doma, — Andžela sacīja bez kādām aizdomām. — Pagaidi, es ielikšu to bļodiņā.

Frīda paķēra bļodiņu un aizskrēja. Viņa ieraudzīja Jūdžinu pie molberta, viņš dīvaini raudzījās uz iesākto gleznu, viņa seja bija sadrūmusi. Taču, tikko Frīdas galviņa parādījās durvīs, viņa seja pārvērtās un atkal atstaroja gaišā, līksmā smaidā.

— Uzminiet, ko es jums atnesu, — Frīda sacīja, paslēpusi bļodiņu zem sava baltā priekšautiņa.

— Zemenes. — Patlaban bija zemeņu laiks.

— O nē!

— Persikus ar putu krējumu.

— Kur lai tagad ņem persikus?

— Gastronomijas veikalā.

— Varat minēt vēlreiz.

— Ābolkūkas! — Viņš mīlēja visādus saldus cepumus, un Andžela šad tad iepriecināja viņu ar tiem.

— Vairāk minēt nav brīv. Jūs neko nedabūsiet!

Jūdžins pastiepa roku, bet meitene atrāvās. Viņš

paspēra soli uz priekšu, un Frīda skaļi iesmējās.

— Nē, nē, jūs nedabūsiet it neko!

Jūdžins satvēra viņas apaļo rociņu un pievilka meiteni tuvu klāt.

— Vai patiešām?

Viņu sejas gandrīz saskārās.

Frīda mirkli lūkojās viņa acīs, tad nolaida skropstas. Jūdžinam galva apreiba no viņas skaistuma. Tas bija tas pats vecais talismans. Viņš piekļāva savas lūpas pie meitenes lūpām, un Frīda drudžainā kaislē atbildēja uz viņa skūpstu.

— Še, ēdiet savu plāceni, — viņa apjukusi pasniedza bļodiņu, kad bija atbrīvojusies no Jūdžina rokām. Viņa jutās tik samulsusi, ka nespēja pat jokot. — Ko teiktu misis Vitla, ja būtu mūs redzējusi, — viņa piemetināja.

Jūdžins sastinga un ieklausījās. Viņš baidījās no Andželas.

— Man kopš bērnības garšo šādi plāceņi, — viņš ierunājās gluži nevainīgā tonī.

— Jūsu māte nupat stāstīja par to, — Frīda, mazliet attapusies, atsaucās. — Es paskatīšos, ko jūs gleznojat. — Viņa pienāca pie molberta, un Jūdžins satvēra viņas roku. — Man tagad jāiet, — viņa prātīgi aizrādīja. — Mani gaida.

Jūdžins klusībā apbrīnoja meiteņu attapību, — vismaz tās meitenes, kas viņam patika, bija attapīgas. Zināmos apstākļos viņas vienmēr prata būt piesardzīgas. Viņš nojauta, ka Frīda instinktīvi dziras pasargāt viņu un sevi. Likās, notikušais nebija meiteni sevišķi pārsteidzis. Redzams, viņa gribēja arī no šā stāvokļa rast labāko izeju.

Jūdžins atkal apskāva viņu.

— Jūs esat ābolkūka un zemenes, un persiki ar putu krējumu! — viņš sacīja.

— Tā nevajag! — viņa atvairījās. — Nevajag! Man jāiet. — Un, atbrīvojusies no Jūdžina skaujām, viņa noskrēja lejā pa kāpnītēm, veltīdama Jūdžinam dzirkstošu atvadu smaidu.

Tādā kārtā viņa uzvaru saraksts papildinājās ar Frīdas vārdu, un Jūdžins iegrima nopietnās pārdomās. Būtu Andžela redzējusi šo skatu, — kas tā būtu par vētru! Ja viņa vispār kādreiz uzzinās par notikušo, kā tad viņa ārdīsies un plosīsies! Tas būs šausmīgi. Pat domāt par to negribējās pēc nesenā notikuma ar vēstulēm. Bet svētlaime, ko sniedz jaunas būtnes glāsti, ~ vai tas nav jebkuras cenas vērts? Just, ka ap kaklu skaujas dzīvesprieka pilnas, līksmas, astoņpadsmit gadu vecas meitenes rokas, — vai tad jābaidās no riska? Sabiedrība ir noteikusi: viens mūžs, viena mīla. Vai tam var piekrist? Vai viena sieviete var sniegt vīrietim visu nepieciešamo? Vai Frīda varētu? Jūdžins to nezināja. Viņam negribējās par to domāt. Bet kāda bauda ir staigāt pa ziedošu, smaržainu dārzu! Kāda bauda just rozi pie savām lūpām!

Andžela ilgi palika neziņā par šo aizraušanos. Nabadzīte, būdama tik atkarīga no vispārpieņemtajām sadzīves normām, nebūt vēl nenojauta, ka pasaule pilna visādu intrigu, cilpu, slazdu, lamatu un vilku bedru. Godīgas un uzticīgas sievas dzīves ceļam jābūt vieglam un taisnam. Viņai nevajag mocīties šaubās par vīra mīlu, ciest viņa nelāgā rakstura, vienaldzības un neuzticības dēļ. Ja viņa cītīgi strādā — un Andžela strādāja, netaupīdama spēkus, — ja viņa cenšas būt laba sieva, taupīga, pakalpīga, gatava katru brīdi upurēt vīra labā savu mieru, savas iegribas, patiku un gaumi, tad viņai tiesības gaidīt to pašu no vīra puses. Andželai prātā nenāca, ka varētu būt divējāda morāle, un viņa nebūtu ticējusi, ja kāds būtu to apgalvojis. Viņas vecāki bija iedvesuši viņai pavisam citādus priekšstatus par ģimenes dzīvi. Viņas tēvs bija uzticīgs viņas mātei, Jūdžina tēvs bija uzticīgs savai sievai — tas bija skaidrs. Viņas svaiņi bija uzticīgi viņas māsām, Jūdžina svaiņi bija uzticīgi viņa māsām. Kāpēc tad Jūdžins nevarēja būt uzticīgs viņai?

Tiesa, līdz šim viņai trūka skaidru pierādījumu par Jūdžina neuzticību. Iespējams, ka viņš ir uzticīgs un paliks tāds arī turpmāk. Tā viņš bija nosolījies, bet tomēr flirts pirms viņu apprecēšanās lika viņai daudz ko pārdomāt. Taisni neticami, ka viņš tā bija varējis Andželu krāpt. To viņa nekad nepiedos. Viņš ir ģēnijs, tas nav apšaubāms. Visa pasaule gaida no viņa lielas lietas. Viņš ir liels vīrs, viņam jādraudzējas ar lieliem vīriem, bet, ja tas nav iespējams, tad viņš nedrīkst pat domāt par nolaišanos līdz zemākai sabiedrībai. Taisni smieklīgi, ka viņš spējīgs skriet pakaļ visādām muļķa zosīm. Andžela nāca pie slēdziena, ka jādara viss iespējamais, lai nekas tamlīdzīgs vairs nenotiktu. Jūdžinam vajadzēja sēdēt uz troņa, tad Andžela varētu stāvēt uz tā pakāpēm kā uzticīgs un visu cienīts sargs, kas vicina slavas dziesmu un cildinājumu kvēpekli.

Dienas ritēja uz priekšu, un Jūdžins vēl daudzkārt sastapās ar Frīdu gan tīšām, gan netīšām. Reiz kādu dienu viņš sēdēja pie māsas, kad Frīda tur ieradās audžumātes uzdevumā pēc kādas piegrieztnes. Viņa uzkavējās šeit vairāk nekā stundu, un Jūdžinam reizes desmit izdevās viņu noskūpstīt. Vēl ilgi pēc meitenes aiziešanas Jūdžinu vajāja atmiņas par viņas brīnišķīgajām acīm un smaidu. Citreiz viņš sastapa Frīdu krēslā pie laivu šķūnīša un skūpstīja viņu meža vīnāju biezoknī. Šādas acumirklīgas, slepenas sastapšanās notika gan viņa vecāku mājā, gan šķūnītī ierīkotajā studijā, kur Frīda šad tad ieskrēja ar ieganstu, ka Jūdžins solījies uzgleznot viņas ģīmetni. Andželai tas ļoti nepatika, tomēr viņa neko nevarēja darīt. Frīda izpauda mīlā to īpašo pacietību, kas tādos gadījumos tik raksturīga sievietēm un ko vīrietis nekad nespēj saprast. Viņa pacietīgi gaidīja savu stundu, kamēr Jūdžins nāks un atradīs viņu, jo Jūdžins kā ikviens iemīlējies vīrietis dega neremdināmās alkās būt vienmēr viņas tuvumā. Jūdžins bija greizsirdīgs, kad viņa devās nevainīgās pastaigās ar pazīstamiem jauniešiem. Tā viņam bija neizsakāma nelaime, ka Frīda vienmēr nevarēja būt viņa tuvumā, un fakts, ka viņš apprecējis Andželu, izvērtās viņa acīs par briesmīgu katastrofu. Sievas klātiene bija traucēklis viņa mīlai uz Frīdu, un viņš lūkojās Andželā gandrīz vai ar naidu. Kāpēc viņš bija precējis Andželu? Ja Frīda atradās tuvumā, bet viņš nedrīkstēja iet meitenei klāt, tad pavadīja katru viņas kustību ar ilgu un smeldzes pilnu skatienu. Meitenes skaistuma burvju vara sagādāja viņam ciešanas. Frīdai nenāca ne prātā, kādu visu iznīcinošu uguni viņa iemetusi Jūdžina krūtīs.

Tas nebija nekas uzkrītošs, ka viņi vairākkārt kopā nāca mājās no pasta, kur bija nejauši sastapušies. Arī tas nebija nekas sevišķs, ka mis Anna Rota ielūdza uz pusdienām tiklab jaunos, kā vecos Vitlas. Reiz gan, kad Frīda ciemojās Vitlu mājās, Andželai, ienākot viesistabā, šķita, ka meitene dīvainā steigā atkāpjas tālāk no Jūdžina, tomēr īstas pārliecības viņai nebija. Frīda jau pašā sākumā visu klātbūtnē bija grozījusies ap Jūdžinu ar visnevainīgāko seju. Andžela kļuva aizdomīga, vai tikai Jūdžins nelakstojas ap Frīdu, bet viņai trūka pierādījumu. Andžela mēģināja izsekot viņus, taču Jūdžins bija tik slīpēts un Frīda tik piesardzīga, ka viņai nekas neizdevās. Tomēr pirms aizbraukšanas no Aleksandrijas starp Jūdžinu un Andželu atkal norisinājās parastā scēna ar asarām, histēriju un vētrainiem apvainojumiem, ka Jūdžins sācis flirtu ar Frīdu, ko viņš kategoriski noliedza.

— Ja man nebūtu žēl tavu piederīgo, — Andžela brēca, — tad es atmaskotu šo skuķi tepat tavu acu priekšā. Viņa nedrīkstētu vis liegties!

— Tu esi prātu zaudējusi, Jūdžins attrauca. — Savu mūžu neesmu redzējis tik greizsirdīgu sievieti. Lai dievs žēlīgs! Es laikam nedrīkstēšu paskatīties ne uz vienu sieviešu kārtas radījumu. Frīda taču ir vēl bērns! Vai tad es nedrīkstu ar viņu pat parunāt?

— Parunāt, parunāt! Es zinu, kas tā par runāšanu! Es to redzu! Es to jūtu! Ak dievs! Kāpēc tu nevarēji piešķirt man vīru, kas māni nekrāptu!

— Liecies reiz mierā! — Jūdžins noskaitās. — Tu man mūžīgi uzglūni. Es nevaru spert ne soli, kad tu man nesekotu. Domā, ka es to nezinu? Nu, labi, skraidi man pakaļ un izseko mani! Ja tev tā patīk, dari to. Es papūlēšos sagādāt tev patiesu iemeslu greizsirdībai, turklāt labi drīz. Man viss jau līdz kaklam!

— Lai nu kāds paklausās, kā viņš runā ar mani, — Andžela gaudās, — un tikai gads, kopš esam precēti! Ak Jūdžin, kā tu tā vari? Vai tev patiešām nav ne kauna, ne goda? Un vēl šeit, tavu vecāku mājās! O, o, o!

Šādas histērijas lēkmes padarīja Jūdžinu vai traku. Viņš nevarēja saprast, ka cilvēks var tā uzvesties. Jā, viņš meloja Andželai «par visu simtu», bet Andžela taču neko nezina, un viņš zināja to. Visa šī piesiešanās dibinās tikai uz aizdomām. Un, ja viņa tā trako, tikai aizdomu sakūdīta, kā tad viņa rīkotos, ja viņai būtu pierādījumi?

Taču Andželas asaras joprojām spēja modināt viņā līdzjūtību un nožēlu. Redzot sievas ciešanas, Jūdžinam sametās kauns par savu rīcību, pareizāk sakot, sarūgtinājums, ka viņš nespēj citādi rīkoties. Andželas aizdomas padarīja viņa mīlas idili praktiski neiespējamu. Viņš klusībā nolādēja to dienu, kad bija apprecējies, jo Frīdas tēls rēgojās acu priekšā kā neatvairāms aicinājums mīlēt un baudīt. Šobrīd dzīve likās viņam satriecoši bēdīga. Viss skaistais un pilnīgais, ko cilvēks meklē un atrod, ir jau iepriekš apzīmogots ar naidīgā likteņa iznīcinošo zīmogu un nolemts bojā ejai. Pelnos sabirzušas rozes — tas ir viss, ko dzīve spēj piedāvāt. Nāves jūras augļi, kas pārvēršas pīšļos, līdz tiem pieskaras! Ak Frīda, Frīda! Ak jaunība, jaunība! Vai mūžam viņa acu priekšā vizuļos un laistīsies nesasniedzamais skaistuma ideāls kā svētā Grala kauss? Ak dzīve, ak nāve! Kas gan īstenībā labāks — uzmošanās vai dusa? Ja viņam būtu Frīda, tad būtu vērts dzīvot, bet bez viņas...

XV n o d a ļ a

Jūdžina galvenā vājība bija tā, kā ikviena šāda jauna uzvara šķita viņam svētlaimes būtība un kvintesence un viņa strauji un nevaldāmi progresējošās mīlas jūtas iedvesa viņam, ka tieši šeit un nekur citur, tikai šai vienreizīgajā tēlā iemiesojies viņa skaistuma ideāls. Tā viņš bija iemīlējies Stellā, Mārgeritā, Rūbijā, Andželā, Kristīnē. un tagad Frīdā, un visas šīs dēkas neko nebija viņam iemācījušas — varbūt vienīgi to, ka mīla ir visjaukākās jūtas. Dažkārt viņš brīnījās, kāpēc vienas vai otras sejas pantiem piemīt tāda burvju vara. Patiešām, dažreiz taisni magnētisks spēks slēpjas matu cirtā, baltā, izliektā pierē, smalkās deguna vai auss līnijās, rožaini sārto, sulīgo lūpu izliekumā. Turklāt vēl vaigi, zods, acis — kas tiem piešķīris šo burvestību? Un, ja cilvēks labprātīgi nododas šās burvestības varā, tad viņš nedomā par traģēdiju, ar ko var noslēgties viņa aizraušanās.

Ir diezgan apšaubāmi, vai cilvēkam ar gribas spēku vien ir izdevies uzveikt vienu vai otru vājību un vai griba vispār to spēj, Cilvēka tieksmes — tā ir visai sarežģīta sfēra. Tās izriet no cilvēka organisma šūniņu ķīmiskajām īpašībām, un tie, kas iedziļinās bioloģijas noslēpumos, bieži atklāj interesantas parādības: piemēram, dažas mikroskopisko dzīvo būtņu formas pastāv it kā tikai tādēļ, lai kļūtu par laupījumu citām formām, tas ir, to ķīmiskās un fiziskās īpašības noved tās pazušanā. Kalkinss raksta: «Dažiem vienšūņiem, acīm redzot, stingri ierobežota barības izvēle. Tupeļveidīgā paramecija (Paramecium) un zvanveidīgā vorticella (Vorticella) pārtiek no zināma veida baktērijām, tāpat arī daudziem citiem mikroorganismiem, kas pārtiek no sīkākiem vienšūņiem, ir spilgti izpausta tendence uz noteiktu barības veidu. Es reiz novēroju šādu mikroskopisku radībiņu (Actinobolus), kas gulēja pilnīgi nekustīgi, kaut simtiem baktēriju un sīku jo sīku vienšūņu rosījās ap viņu. Bet, līdzko tās tuvumā parādījās noteikta tipa baktērija (Halteria grandinella), tā šāva mikroskopisku bultu vai «trohocistu», kas bija. piestiprināta pie gara pavediena. Bulta neizbēgami sasniedza mērķi, un pēc īsas cīņas upuris tika uzveikts un aprīts. Neskaitāmu izmēģinājumu rezultāti pierāda, ka šī šķietami brīvā barības izvēle atkarīga no noteiktu fizikas un ķīmijas likumu neizbēgamas iedarbības, kurai nevar nepakļauties viena vai otra indivīda organisms, tāpat kā nav iespējams nepakļauties gravitācijas likumam. Augšminētā nāvējošā bulta reaģē tikai uz vienu laupījuma veidu, turklāt tikpat neatvairāmi, kā dzelzs skaidiņas reaģē uz magnēta pievilkšanas spēku.»

Jūdžins tolaik neko nezināja par šiem interesantajiem bioloģijas eksperimentiem, tomēr viņam bija aizdomas, ka šāda veida tieksmes ir stiprākas par cilvēka gribu. Lāgiem viņš domāja, ka viņam jācīnās ar saviem instinktiem, bet citubrīd jautāja sev, kāpēc tas vajadzīgs. Ja šīs tieksmes piepildoties sniedz viņam augstāko svētlaimi un, cīnoties pret tām, viņš to zaudē, kas tad viņam paliek? Apziņa, ka viņš ir nevainojams? Ko tā dod? Līdzcilvēku cieņu? Vairums šo līdzcilvēku pielīdzināmi bībelē minētajiem «nobaltētajiem kapiem». Kāda viņam vajadzība pēc to liekuļotās cieņas? Taisnīgums pret citiem? Taču dabiskā pievilkšanās tieksme, kas var rasties starp vīrieti un sievieti, neskar citus vai vismaz nedrīkst tos skart. Ar to jātiek galā šiem diviem cilvēkiem pašiem. Un vispār taisnīguma pasaulē ir pārāk maz. Kas attiecas uz Jūdžina sievu — pareizi, viņš ir solījies viņai būt uzticīgs, bet tas nav noticis labprātīgi. Kā var cilvēks zvērēt uzticību līdz kapa malai un turēt vārdu, kad pašā dabā valda egoisms, nodevība, ārdoši spēki un nepastāvība? Drūmajam Hamletam bija taisnība, kad viņš jautāja: «Vai gods var pielikt kādam jaunu kāju?» — tāpat slīpētajam Makiavelli, kurš identificēja spēku ar tiesībām. Jūdžins bija pārliecināts, ka pasaulē var gūt panākumus nevis ar tikumiem, bet ar aprēķinu, kaut gan pats bija visai vājš aprēķinātājs. Šais spriedumos izpaudās viņa anarhistiskais egoisms, taču Jūdžins mēdza attaisnoties ar to, ka pats nav radījis ne savu prātu, ne jūtas. Pats ļaunākais bija tas, ka viņš krāpa sevi, iegalvodams, ka neko neņem ar spēku, ar varu, bet tikai pievāc to, ko liktenis kārdinādams noliek viņam ceļā.

Šāda veida hipnotiskam stāvoklim tāpat kā lipīgai slimībai vai drudzim, ir savs ilguma periods, savs sākums, kulminācijas punkts un gals. Rakstos gan sacīts, ka mīla ir nemirstīga, bet tas nav sacīts ne par miesu, ne par miesīgām alkām. Tā divu dvēseļu sadraudzība, kurai, ar Šekspīra vārdiem runājot, neviens šķērslis nevar stāties ceļā, ir cita rakstura parādība, kur dzimuma jautājumam pārāk niecīga loma. Damona un Fitija draudzība, par ko stāsta sengrieķu teika, te ir labs piemērs, kaut šeit runa par diviem vīriešiem. Tāpat ir iespējama garīga sievietes un vīrieša savienība, un tā ir nemirstīga, bet tikai tāpēc, ka tā atspoguļo cilvēces garīgos ideālus. Viss pārējais ir īslaicīga ilūzija, kas izgaist kā dūmi.

Kad pienāca laiks braukt projām no Aleksandrijas, kā Jūdžins pats bija sākumā gribējis, viņam vairs nebija vēlēšanās to darīt, jo aizbraukšana palielinātu viņa ciešanas. Viņš redzēja, ka Frīdas mīlestība uz viņu pārvēršas par neatrisināmu problēmu. Viņš aizvien vairāk pārliecinājās, ka meitene nav spējīga izprast un pareizi novērtēt ne savas jūtas pret Jūdžinu, ne Jūdžina jūtas pret sevi. Viņu tieksmei trūka tā stingrā pamata, ko sniedz atbildības sajūta. Viņu mīla piederēja pie tās netveramās un nemateriālās pasaules, kas sastāv no saules stariem, ūdens līmeņa vizēšanas, atspulgu rotaļas spoži apgaismotā telpā. Jūdžins nebūtu spējīgs tikai iegribas dēļ vien pavest meiteni, pat ja slepenībā būtu lolojis tādu domu. Viņa jūtās ievijās daudzi un dažādi momenti — ilgas pēc draudzības, skaistuma dievināšana, bailes no iespējamām sekām, kas varētu draudēt meitenei, kaut arī sevi viņš nepiemirsa. Viņš nebija skaidrībā par to, kā jārīkojas, jo meitene bija bez pieredzes, viņš nespēja sniegt tai atbalstu, nevarēja viņu precēt, būt pastāvīgi pie viņas, pabalstīt viņu materiāli, slepeni vai atklāti, noslēpt viņu attieksmes no visas apkārtējās pasaules. Tāpēc viņš atturējās no pārsteidzīga soļa tiklab meitenes, kā sevis dēļ. Šai konkrētajā gadījumā viņam bija ārkārtīgi svarīgs tas fakts, ka viņš nevarēja Frīdu precēt, nevarēja nekur aizbēgt ar viņu, jo bija slims un materiāli nenodrošināts, ka viņš dzīvoja ģimenē un tāpēc bija spiests ievērot vislielāko piesardzību. Tomēr arī tā varēja notikt traģēdija. Ja Frīda būtu gaisīgāka un. patvaļīgāka, ja Andžela nebūtu tik modra un slimīgi greizsirdīga un neprastu pamodināt Jūdžinā līdzcietību pret sevi, ja Jūdžins mazāk rēķinātos ar savu ģimeni un visu pilsētiņas noskaņojumu, ja viņš būtu vesels un materiāli nodrošināts, viņš droši vien būtu pametis Andželu, aizvedis Frīdu uz Eiropu — viņš sapņoja, cik jauki būtu ar šo meiteni Parīzē, — un vēlāk viņam būtu darīšanas ar saniknoto tēvu, vai viņš pamazām apjaustu, ka Frīdas personiskā pievilcība nebūt nevar sastādīt viņa eksistences jēgu un mērķi. Iespējams, ka vajadzētu atrisināt abas šis varbūtības. Džordžs Rots, kaut arī vienkāršs ceļojošais aģents, bija vīrs ar nelokāmu raksturu, pilnīgi spējīgs nolaist no kājas meitas pavedēju, nerēķinoties ar tā stāvokli sabiedrībā. Viņš dievināja Frīdu kā savas mirušās sievās attēlu, un viņa dzīve šādā gadījumā būtu pilnīgi sadragāta.

Tomēr nekas tamlīdzīgs nevarēja notikt, jo Jūdžins nesliecās uz pārsteidzīgu rīcību. Viņš mēdza pārāk daudz prātot. Zināmos apstākļos viņš varētu būt arī neprātīgi drošs, taču pašreizējā stāvoklī tas bija izslēgts. Dzīve nebija tik grūta, ka spiestu viņu kaut ko darīt pa kaklu pa galvu. Turklāt tā nebija nekāda radikāla izeja no visām grūtībām. Tāpēc viņš jūnijā aizbrauca kopā ar Andželu uz Blekvudu, ārēji vienaldzīgs pret visu, bet iekšēji juzdamies tā, it kā visai dzīvei būtu svītra pāri.

Dabiski, ka, ieradies Blekvudā, viņš izjuta pretīgumu pret visu apkārtni. Te nebija Frīdas. Aleksandrija, kas viņam agrāk šķita visgarlaicīgākais pasaules aizstūris, kur cilvēki bezmērķīgi velk dzīvību, nu pēkšņi ieguva visas paradīzes īpašības. Ezeriņi, klusās ieliņas, laukums tiesas nama priekšā, viņa māsas māja, Frīdas māja, vecāku māja — viss laistījās romantiskā gaismā, tai oreolā, ko rada jūtas un kas nevar pastāvēt ārpus mīlas ilūzijām. Un visur viņš redzēja Frīdas augumu, viņas seju, viņas skatienu. Nekas cits vairs nepastāvēja, izņemot meitenes starojošo tēlu. Frīdu pieminot, viņam šķita, it kā vienmuļš, kails klajums pēkšņi atmirdzētu pusnakts mēnesnīcas liegajā gaišumā.

Blekvuda, zināms, bija tikpat skaista kā agrāk, tikai Jūdžins to vairs neredzēja. Viņa jūtas pret Andželu bija pārmainījušās un reizē ar to pārmainījusies attieksme pret Andželas tēva mājām, viņas agrāko pasauli. Viņš nepielaida domu, ka nīstu Andželu. Viņa nebija pārvērtusies, tas bija pilnīgi skaidrs. Pārvērtība slēpās Jūdžinā pašā. Viņš nevarēja vienā laikā neprātīgi mīlēt divas sievietes. Tiesa, bija laiks, kad viņš bija reizē mīlējis Andželu un Rūbiju vai Andželu un Kristīnu, bet tolaik viņam nebija uzbrucis tāds mīlas drudzis, kādu viņš pārdzīvoja tagad. Meitenes seja neizgāja viņam no prāta ne uz mirkli. Dažbrīd viņam sametās žēl Andželas, bet tad atkal viņš juta naidu pret sievu, ka tā uzmācas ar savu sabiedrību, neatkāpjas ne soli, staigā pakaļ pa pēdām. Žēlīgais dievs! Kaut varētu atbrīvoties no viņas, nenodarot viņai pāri! Kaut viņš tiktu brīvs no šīm saitēm! Viņš varētu šobrīd būt kopā ar Frīdu, staigāt pa saulgozi, vizināties laivā, turēt meiteni rokās. Viņš nekad neaizmirsīs to rītu, kad meitene ienāca improvizētajā studijā, cik burvīga viņa bija tovakar, kad Jūdžins viņu pirmo reizi ieraudzīja Silvijas viesistabā. Cik riebīgs joks ir dzīve! Un, vai nu Jūdžins gulēja šūpuļtīklā Blū ģimenes dārzā, vai līgojās šūpolēs, ko vecais Džotems bija uzkāris Marietas kavalieriem, vai snauda atzveltnes krēslā mājas ēnā ar grāmatu rokā, viņu krimta skumjas un vientulības apziņa, un sirdī bija tikai viens sapnis — Frīda.

Kā jau varēja paredzēt, viņa veselība nebūt neuzlabojās. Kaut gan viņam vajadzēja atturēties no miesīgās kaisles pārmērībām, kas raksturoja viņa kopdzīvi ar Andželu, taču viss ritēja pa vecam. Šķita, ka iemīlēšanās Frīdā darīs tam galu, tomēr Andželas klātbūtne, viņu zināmā mērā piespiestā tuvība, viņas neatlaidīgā prasība pēc glāstiem atkal un atkal lauza kopā to aizsargbarjeru, ko bija uzcēlusi Jūdžina netīksme pret sievu. Būdams viens, viņš būtu dzīvojis atturīgi līdz tam brīdim, kad viņu būtu sagrābusi kāda jauna kaislība. Tagad viņam nebija kurp bēgt — ne no Andželas, ne no sevis, un viņu attieksmes palika bez pārmaiņām, kaut tās dažkārt radīja Jūdžinā fizisku riebumu.

Blū ģimenes locekļi, ir tie, kas dzīvoja mājās, ir tie, kas te ieradās viesos, priecājās, redzot Jūdžinu. Viņi izjuta pret Jūdžinu lielu cieņu, jo avīzēs bija plaši aprakstīta ir pirmā, ir otrā gleznu izstāde, un nupat mosjē Šarls bija atsūtījis interesantu vēsti, ka jūlijā Parīzes skati tikšot izstādīti Parīzē. Andžela staigāja pa māju kā karaliene, bet Jūdžinam piešķīra ģēnija priekšrocības — viņš varēja darīt, ko vien gribēja. Viņš atradās uzmanības centrā, kaut ārēji tas maz izpaudās, jo viņa četri svaiņi, solīdi Rietumu pilsoņi, centās neizrādīt, ka uzskata viņu par neikdienišķu cilvēku. Jūdžins nepiederēja pie viņiem pazīstamā tipa — nebija ne baņķieris, ne advokāts, ne labības lieltirgotājs, ne aģents nekustamā īpašuma lietās, taču viņi klusībā lepojās ar tādu svaini. Viņš atšķīrās no citiem, tomēr izturējās dabiski, vienkārši, laipni un labprāt izrādīja vairāk intereses par viņu darīšanām, nekā īstenībā juta. Viņš stundām ilgi klausījās, kā svaiņi visos sīkumos stāsta par savu politisko, finansiālo, ekonomisko un sabiedrisko karjeru. Pasaule Jūdžinam šķita ērmīgs raksturu un uzskatu jūklis, un viņš vienmēr interesējās, kā cilvēki dzīvo. Viņš prata cienīt labas anekdotes un, kaut pats reti tās stāstīja, tomēr bija neatsverams klausītājs. Viņa acis mirdzēja un seja staroja priekā, klausoties humora pilnu stāstu.

Par spīti tam visam — uzmanībai, ko viņam veltīja, sirsnīgajai uzņemšanai, tam, ka viņa interese uz mākslu nebūt nebija apdzisusi (Parīzes izstādē īstenībā noslēdzās tikai viņa jaunrades pirmais, jaunības periods), — Jūdžins juta, ka neglābjami slīd lejup. Ar viņu notiek kaut kas ļauns, tas ir neapšaubāmi. Finansiālais stāvoklis kļūst aizvien bēdīgāks. Ņujorkā viņa Parīzes etīdēm nebija gadījies neviens pircējs. Protams, varēja cerēt, ka dažas pārdos Parīzē, taču stingras pārliecības par to trūka. Braucot pie tuviniekiem, viņi bija iztērējuši divi simti dolāru no sava tūkstoš septiņsimt dolāru lielā kapitāla, turklāt bija gaidāmi vēl izdevumi rudenī, ja viņš brauks uz Čikāgu. Ar pusotra tūkstoša dolāriem viņš iztiks labi ja pusgadu, jo pašreizējā stāvoklī nav spējīgs ne gleznot, ne ilustrēt kaut ko žurnāliem. Nepieciešams jo drīzāk pārdot kādu no pirmās vai otrās izstādes gleznām, pretējā gadījumā viņi nonāks pārāk neapskaužamā stāvoklī.

Tikmēr Andžela, kuru uzturēšanās Ņujorkā un Parīzē bija spārnojusi ar visspožākajām cerībām, sāka atkal atgūt dzīvesprieku, jo pēc viņas domām viņa galu galā bija iemācījusies savaldīt Jūdžinu. Iespējams, ka viņam ar Frīdu sākās viegls flirts — nekas nopietnāks nevarēja būt, jo tas nebūtu paslīdējis viņas acīm garām, — bet to viņa bija pārtraukusi pašā dīglī. Tiesa, Jūdžins bija īgns un nervozs, bet tam par iemeslu būs gan tās scēnas, ar kurām viņa bija atkarojusi savas tiesības. Viņa piešķīra lielu nozīmi šiem ne katrreiz netīšajiem jūtu izvirdumiem. Jūdžinam vajadzēja saprast, ka viņš ir precēts cilvēks, ka viņš nevar mest acis uz skuķiem un skriet tiem pakaļ kā senāk. Andžela labi apzinājās, ka temperamenta ziņā Jūdžins nesalidzināmi jaunāks par viņu, ka viņa raksturā vēl daudz zēniskuma un ka tas var sagādāt pietiekami daudz nepatikšanu, bet viņa cerēja, ka viss būs kārtībā, ja viņa nenolaidīs no Jūdžina acis un pastāvīgi prasīs sev pienācīgu vērību. Jūdžinam ir arī labas īpašības — pievilcīga āriene, laipna izturēšanās, laba slava, talants. Un vai nav patīkami parādīties sabiedrībā kā Jūdžina Vitlas sievai un redzēt, kā sāk ausīties tie, kam Jūdžina vārds pazīstams? Starp viņa draugiem ir lieli vīri, viņu apbrīno mākslinieki, un pat vienkāršie, parastie ikdienas cilvēki uzskata viņu par patīkamu, prātīgu, spējīgu un visādā ziņā cienījamu personu. Uz viņu visur noraugās ar simpātijām. Ko vairāk var vēlēties?

Andžela nemaz nenojauta, kādas ir Jūdžina īstās jūtas pret viņu. Līdzjūtība, apziņa, ka viņš netaisni izturējies pret sievu, slimīgā, neatvairāmā pārliecība, ka pasaulē valda netaisnība, vēlēšanās saudzēt Andželu un labāk mānīt nekā aizvainot — tas viss spieda Jūdžinu izlikties, ka viņš joprojām mīl sievu, izrādīt, ka viņš ir apmierināts un laimīgs, un likt savu slikto omu uz darba nespējas rēķina. Andžela neko no tā nezināja, jo neprata uzminēt Jūdžina domas, turklāt Jūdžina izjūtas bija dažkārt pārāk sarežģītas, lai viņa varētu tās izprast. Tā nu viņa dzīvoja iedomātā paradīzē un nenojauta, ka ceļ savu cerību namu uz snaudoša vulkāna.

Jūdžinam labāk nekļuva, un uz rudeni viņš sāka prātot, ka vajadzētu pārcelties uz Čikāgu. Iespējams, ka tur viņš atkal atgūs veselību. Blekvuda bija viņam apriebusies, ēnaino koku ielenktais maurs zaudējis savu jaukumu. Ezeriņš, upe, tīrumi, par ko viņš agrāk tā jūsmoja, tagad modināja vienīgi garlaicību. Tiesa, sarunas ar veco Džotemu, šo krietno un principiālo vīru, kurš bija tik nemainīgi laipns un iecietīgs pret visiem, sagādāja viņam joprojām prieku, tāpat Marieta prata viņu izkliedēt ar saviem jokiem, labsirdīgajām asprātībām un intuitīvo izpratni, taču saskare ar ikdienišķiem, normāliem, nosvērtiem, kaut arī cienījamiem un. labvēlīgi noskaņotiem cilvēkiem nespēja Jūdžinu apmierināt. Vienmuļā dzīve, vienmuļā dienas gaita sāka viņu kaitināt. Viņam gribējās būt Londonā, Parīzē, gribējās strādāt. Nevar taču vāļāties bezdarbībā. Nav svarīgi, ka viņš patlaban nevar strādāt. Viņam jāmēģina. Šāda atraušanās no dzīves var padarīt cilvēku ārprātīgu.

Viņi nodzīvoja sešus mēnešus Čikāgā, kur Jūdžins neuzgleznoja nevienu skatu, kas viņu būtu apmierinājis un ko viņš nebūtu galīgi sabojājis ar nebeidzamo pārtaisīšanu. Tad viņi pavadīja trīs mēnešus Tenesi štata kalnos, jo kāds paziņa bija viņiem sastāstījis pilinu galvu par brīnišķīgu minerālūdeņu avotu krāšņā ielejā, kur pavasari ir tik neticami skaisti, un par ārkārtīgi lēto iztiku. Četrus vasaras mēnešus viņi nodzīvoja Kentuki štata dienvidu daļas kalnos, kur valdīja pastāvīgs dzestrums, un piecus mēnešus Biloksijā Misisipi štatā, Meksikas jūras līča piekrastē, jo daži pārtikuši cilvēki bija ieteikuši Andželai šo ziemas kūrortu. Tikmēr Jūdžina kapitāls — tūkstoš pieci simti dolāru, kas viņam palika, atstājot Blekvudu, un summa par trim Parīzē un Ņujorkā pārdotajām gleznām pēc Parīzes izstādes — divi simti, simt piecdesmit un divi simti piecdesmit dolāru, kā arī divi simti dolāru, ko atsūtīja mosjē Šarls par kādu Ņujorkas skatu, — pamazām bija izsīcis. Patlaban viņam vēl bija pieci simti dolāru, bet, tā kā vecajām gleznām pircēji vairs neradās un jaunas viņš nebija uzgleznojis, tad viņa materiālais stāvoklis nākotnē rādījās visai tumšās krāsās. Protams, viņi ar Andželu. varēja atgriezties Aleksandrijā un nodzīvot vēl kādu pusgadu bez jebkādiem izdevumiem, taču pēc incidenta ar Frīdu ne viņam, ne Andželai negribējās par to runāt. Andžela baidījās no Frīdas un bija stingri apņēmusies nelaist Jūdžinu uz Aleksandriju, kamēr meitene tur vēl dzīvo, Jūdžinam savukārt bija kauns tur atgriezties, jo tad visi saprastu, ka viņa materiālais stāvoklis ir bēdīgs. Tāpat par Blekvudu nevarēja būt runas. Viņi bija pietiekami ilgi dzīvojuši uz Andželas vecāku rēķina. Ja veselība neuzlabosies, Jūdžinam būs jāatsakās no jebkuras domas par gleznošanu, jo no mēģinājumiem vien nevar dzīvot.

Jūdžinam jau sāka likties, ka viņš ir apburts, velna apsēsts, jo ir taču cilvēki, kuri dzimuši zem nelaimīgas zvaigznes un kurus vajā ļauni gari, cilvēki, kuri nolādēti kopš savas dzimšanas un netiek vaļā no likstām un neveiksmēm. Kā tad Ņujorkas astrologs varēja zināt, ka Jūdžinam būs četri nesekmīgi gadi? Trīs no tiem ir jau aiz muguras. Čikāgā viņš bija apmeklējis kādu hiromantu, un arī tas bija atkārtojis, ka Jūdžina mūžā būs divi nelaimes periodi un ka mūža vidū notiks radikāls lūzums. Vai patiešām cilvēka dzīve pakļauta kādiem noslēpumainiem likumiem? Un ko par to zina tā saucamie naturālistiskā virziena filozofi un dabaszinātnieki, kuru sacerējumus viņš bija lasījis? Šais sacerējumos bija tik daudz runāts par negrozāmo kārtību, kas valda pasaulē, par nemainīgiem ķīmijas un fizikas likumiem. Kāpēc tad ar ķīmijas un fizikas palīdzību nevar izskaidrot to fizisko kaiti, kas māc viņu nost, kāpēc nevar atklāt astrologa pareģojumu īsto jēgu vai tās zīmes un nojautas, kuras vienmēr norāda veiksmi vai neveiksmi? Piemēram, pēdējā laikā Jūdžins bija novērojis, ka viņu gaida ķilda (visbiežāk ar Andželu), ja sāk raustīties kreisais plaksts. Ja viņš atrod kādu pensu vai citu naudas gabalu, tad saņems naudu; pirms katra paziņojuma par gleznas pārdošanu un čeka saņemšanas viņš noteikti atrada naudu. Reiz lietainā dienā Čikāgā viņš pacēla Steitstrītā centu un drīzumā saņēma mosjē Šarla vēstuli, ka Parīzē pārdota glezna par divsimt dolāriem. Otrreiz viņš Tenesi štatā pacēla uz putekļaina lielceļa veca izlaiduma trīscentu gabalu, un mosjē Šarls paziņoja, ka pārdevis kādu no vecajiem Ņujorkas skatiem par simt piecdesmit dolāriem. Bija vēl tāds gadījums, ka Biloksijas pludmalē viņš ieraudzīja centu — un atkal saņēma vēstuli, ka pārdota viena glezna.Tādi bija fakti. Jūdžins bija arī ievērojis, ka mājā kāds noteikti saslims, ja durvis sāk čīkstēt, bet, ja aiz loga sāk gaudot melns suns, tad kādam jāmirst. Māte bērnībā bija pievērsusi viņa uzmanību šādai parādībai, un Biloksijā viņš pārliecinājās par tās pareizību. Kāds kaimiņš pēkšņi saslima, un, nezin kur gadījies, parādījās melns suns un apstājās pie viņa loga, un šis cilvēks nomira. Jūdžins nebūtu tam ticējis, ja nebūtu redzējis pats savām acīm ir suni, ir bēru sludinājumu. Suns sāka gaudot četros pēc pusdienas, un no rīta cilvēks bija miris, un piederīgie apvija durvis ar melnu krepu. Andžela zobojās par viņa māņticību, bet Jūdžins palika pie saviem uzskatiem. «Ir daudz kas pasaulē, Horacio, par ko nav jausmas mūsu filozofiem.»

XVI n o d a ļ a

Tuvojās tā diena, kad viņu naudas līdzekļiem bija jāizbeidzas, un Jūdžinam vajadzēja sākt prātot, kā dzīvot tālāk. Pastāvīgo bažu un drūmās bezcerības ietekmē viņš bija stipri novājējis, skatiens kļuvis nervozs un šaudīgs. Stundām ilgi viņš staigāja apkārt, prātodams par dabas noslēpumiem un lauzīdams galvu, kā tikt galā ar saviem sarežģījumiem: kas notiks ar viņu turpmāk, vai drīz izdosies pārdot kādu gleznu un vai vispār vēl kāda tiks pārdota. Andžela sākumā domāja, ka viņa slimība ir tikai īslaicīgs pagurums, bet tagad, noprata, ka tā var vilkties ilgi. Jūdžins nebija fiziski slims: viņš varēja staigāt, ēst un runāt kā ikviens normāls cilvēks, bet viņš nevarēja strādāt un bez gala nomocīja sevi ar visādām bažām un raizēm.

337

Kaut gan Jūdžins ne ar pušplēstu vārdu nebija minējis, ka viņu finanses drīz būs izsmeltas, Andžela tomēr visu labi zināja. Jūdžinam bija kauns atzīties, ka pēc daudzsološā sākuma Ņujorkā viņš baidās no trūkuma. Viņš ar savu talantu — vai tas nav smieklīgi? Protams, viņš tiks pāri šai neveiksmju joslai un, cerams, drīz.

Andžela kopš bērnības bija mācīta apsvērt katru izdodamo centu, tāpat taupība bija viņai iedzimta īpašība, kas labi noderēja šai laika posmā. Viņa prata lēti iepirkties, iztikt ar mazumu un aprēķināt visu līdz pēdējam centam. Viņa pati šuva sev apģērbus, par ko Jūdžins bija pārliecinājies jau pirmajā Blekvudas apciemojumā, un prata taisīt cepures. Viņa gan bija lolojusi cerības, ka Ņujorkā, kad Jūdžins sāks labi pelnīt, valkās tikai modes ateljē gatavotus tērpus un griezīsies pie labākajām modistēm, taču tas nebija noticis. Viņa kā saprātīga sieviete bija nolēmusi vēl mazliet nogaidīt, bet, kad Jūdžins saslima, no šā sapņa nācās atteikties. Baidīdamās, ka uzbrukusī nelaime var ievilkties garumā, viņa sāka tīrīt, lāpīt, gludināt un pārtaisīt visu, kas vien bija valkājams. Pat tad, kad Jūdžins ieteica viņai nopirkt kaut ko jaunu, viņa to nedarīja. Viņu atturēja bažas par nākotni, par iespējamām grūtībām viņu dzīves ceļā.

Jūdžins to redzēja, kaut arī neko nesacīja. Viņš labi saprata, ka Andžela dzīvo nebeidzamās bailēs, ka viņas pacietība ir bezgalīga, ka viņa atsakās Jūdžina labā no visām savām iegribām un cerībām, un jutās viņai pateicīgs. Bija pārāk skaidri redzams, ka Andžela domā tikai par vīru un viņa interesēm. Viņa bija Jūdžina ēna, viņa alter ego [Alter ego (lat.) — otrais es.], viņa kalpone, viss, ko Jūdžins vēlētos no viņas iztaisīt. Jūdžins jokodamies dēvēja viņu par savu «tekatnīti» — tā zēna gados Rietumos viņi bija iesaukājuši tos, kuri kaut kur skrēja cita uzdevuma. Zēniem bija iecienīta rotaļa «vecais runcis», kur vajadzēja rīkoties ar bumbu, un, ja tā nokrita ārpus laukuma un sviedējam bija slinkums iet tai pakaļ, tad viņš parasti uzrunāja kādu no knauķiem: «Nu, Villij, tekatnīt, aizteci nu pakaļ manā vietā.» Tāds tekatnītis Andžela bija Jūdžinam.

Šais divos gados, kurus viņi pavadīja dažādos štatos, Jūdžins nebija devis Andželai iemesla būt greizsirdīgai, jo viņa parasti neatkāpās no vīra ne soli, bija gandrīz vienīgais viņa sarunu biedrs, turklāt viņi ilgi neuzturējās vienā vietā un nenodibināja nekur tik draudzīgus sakarus, ka no tiem varētu bez riska izraisīties kaut kas intīmāks. Dažas meitenes gan saistīja Jūdžina skatienus, jo viņu vienmēr valdzināja viss neikdienišķais, plaukstošais, fiziski pilnīgais, taču viņam neradās izdevība ar tām iepazīties. Viņas nepazina tās ģimenes, kuras apmeklēja Jūdžins, neuzturējās tais aprindās, kurās gadījās būt Jūdžinam ar Andželu. Jūdžins varēja tikai iztālīm nolūkoties uz jaunajām skaistulēm, veltīt tām slepenus skatienus un ilgoties klusībā, kaut varētu ar tām tuvāk iepazīties. Bija grūti nest laulības važas un izlikties, ka viņam gluži abstrakta interese par skaistumu, bet tieši tā vajadzēja izturēties Andželas un viņai radniecīgu banālās morāles vergu klātbūtnē, jo Andžela mirklī sacēla spuras, līdzko manīja vīru kaut mazliet interesējamies par kādu atsevišķu sievieti. Visām Jūdžina piezīmēm vajadzēja būt bezpersoniskām un ietērptām atturīgos vārdos. Ja viņa izteicienos izpaudās kaut kas sajūsmai vai apbrīnai līdzīgs, Andžela tūliņ sāka kritizēt viņa gaumi un pierādīt, cik nepamatota ir viņa jūsmošana. Ja viņš atzinīgi atsaucās par kādu sievieti, Andžela apstrādāja šo viņa acumirklīgo ideālu tā, ka no tā nekas nepalika pāri. Viņa nepazina saudzības, un Jūdžins pietiekami skaidri saprata, kas atrodas šās kritikas pamatos. Viņš klusībā smaidīja, taču neteica ne vārda. Viņš varēja tikai apbrīnot to milzīgo enerģiju, ko Andžela šķieda, izcīnīdama savas Pirra uzvaras, kaut gan ikkatra šāda uzvara padarīja viņa krātiņa dzelzs režģus vēl stingrākus.

Tieši šai laika posmā Jūdžins gribot negribot bija spiests sajust cieņu pret to pacietību, to bezgalīgo panesību un uzticību, ar kādu.Andžela rūpējās par viņa materiālo labklājību. Jūdžins viņai bija pats lielākais cilvēks pasaulē, nesalīdzināms gleznotājs, nesalīdzināms domātājs, nesalīdzināms mīlētājs, izcila personība jebkurā sfērā. Tolaik viņa daudz nebēdāja par to, ka Jūdžins neko nepelna. Gan viņš atkal pelnīs. Slavas oreols ap viņa galvu nav vēl nodzisis. Pēc visa, ko viņi bija redzējuši un pārdzīvojuši Parīzē un Ņujorkā, nebija lielākas laimes kā saukties par Jūdžina Vitlas sievu. Liela bēda, ka viņai šobrīd desmitreiz jāapgroza pirkstos katrs cents, iekams to izdod, ka viņai pašai jāšuj sev drēbes, jātaisa cepures, jātaupa, jālāpa, jāgludina un jāpārtaisa! Pēc pāris gadiem, kad Jūdžins kļūs vecāks un atbrīvosies no šās muļķīgās iemīlēšanās katros brunčos, viss būs atkal labi. Vispār šķiet, ka viņš atkal mīl Andželu, un tas vien jau kaut ko nozīmē. Bet Jūdžins, juzdamies vientuļš, baiļu nomākts, zaudējis ticību saviem spēkiem un nākotnei, ar pateicību pieņēma sievas nebeidzamo gādību, un tas Andželu maldināja. Kurš cits spētu par viņu tā rūpēties, kurš cits paliktu viņam uzticīgs šādā laikā? — tā Jūdžins domāja un gandrīz vai ticēja, ka spētu atkal iemīlēt Andželu un nepievilt viņu, ja prastu izvairīties no iepazīšanās ar citām pievilcīgām sievietēm. Kaut viņam izdotos uzveikt sevī šo neapslāpējamo tieksmi pēc citām sievietēm, šo jūsmošanu par viņu daili, šīs ilgas dzirdēt uzslavu no viņu lūpām!

Tā viņš domāja, jo jutās slims un visu pamests. Ja atgrieztos veselība, ja viņš atkal gūtu senilgotos panākumus, viņa dzīve ritētu agrākajā gultnē. Viņš bija untumains kā pati daba, mainīgs kā hameleons. Viņam dzīvē pastāvēja tikai divas reālas vērtības, kam viņš bija uzticīgs kā kompasa adata, kuras gals vienmēr rāda uz ziemeļiem, — apkārtējās pasaules skaistums, par kuru viņš jūsmoja un kuru alka izpaust krāsās, un sieviešu, pareizāk sakot, astoņpadsmit gadu vecu meiteņu skaistums. Ak, šis sievietības uzplaukums jaunā meitenē! Tam nekas nevarēja līdzināties zem saules. Tas ietvēra sevi pumpuru vēršanos pavasarī, ziedu krāšņumu rīta agrumā, rožu un rasas smaržu, ūdeņu virmu saulē un briljantu mirdzumu. Šim skaistumam viņš nespēja palikt neuzticīgs. No tā viņš nevarēja atteikties. Tas vienmēr bija ar viņu kā brīnišķīga parādība. Un tas, ka Stellas, Rūbijas, Andželas, Kristīnas un Frīdas pievilcība, kurā uz mirkli daļēji vai pilnīgi izpaudās šis skaistums, bija īslaicīgāka par ēnu, nebija nekas izšķirošs. Daile joprojām palika viņa starojošā valdniece. Viņš nevarēja ne aizbēgt no tās, ne to aizliegt. Tā neatkāpās no viņa ne uz stundu, ne mirkli, un, kaut viņš sauca sevi par nelgu, kaut centās sevi pārliecināt, ka daile kā malduguns novedīs viņu pie bezdibeņa, ka viņš paliks ar tukšām rokām, tas tomēr neko nelīdzēja. Jaunības skaistums, ziedošu meiteņu skaistums! Bez tā dzīve būtu pretīgs joks, darba zirga jūgs, riebīga plūkšanās, lai sagūtu vulgāras materiālas vērtības — mēbeles, namus, mašīnas, veikalus, un šai kautiņā ierauti visi — kādēļ? Lai apmierinātu nožēlojamu ļautiņu vulgāras vajadzības? Prātā nenāk! Lai celtu templi skaistumam? Jā, bet kādam? Vecuma skaistumam? Muļķības! Pusmūža gadu skaistumam? Nejēdzība! Brieduma gadu skaistumam? Nē! Jaunības skaistumam? Jā! Astoņpadsmitgadīgo skaistumam. Tieši tā. Tā ir neapgāžama patiesība, un pasaules vēsture ir to pierādījusi. Māksla, literatūra, romantika, vēsture, poēzija — kur tās ņemtu savas mūžīgās tēmas, ja nebūtu skaistuma, ja nebūtu tā burvju spēka, kura dēļ izceļas kari un tiek pastrādāti noziegumi? Jūdžins zemojās skaistuma priekšā. Visa pasaules pagātne apstiprināja viņa viedokļa pareizību. Kas to varētu noliegt?

XVII n o d a ļ a

Tā kā Biloksijā, vasarai tuvojoties, iestājās neciešams karstums, tad Jūdžins nolēma braukt uz Ņujorku. Viņa ietaupījumi tuvojās beigām, un nepieciešamība mudināja viņu spert izšķirošu soli, kaut arī tas vestu pretī katastrofai. Firmas «Kelners un dēls» glabāšanā atradās vēl daudz pirmās izstādes gleznu un gandrīz visi Parīzē veiktie darbi, jo mosjē Šarls bija laipni uzņēmies parūpēties par tiem. Parīzes etīdēm pircēji neradās. Jūdžins loloja plānu ierasties Ņujorkā, nevienam nezinot, noīrēt istabiņu kaut kur nomalē, Džersisitijā vai Bruklinā, kur neviens neiedomātos viņu meklēt, paņemt no mosjē Šarla gleznas un mēģināt ieinteresēt par tām kādus mazāka vēriena antikvārus vai komisionārus, par kuriem bija šo to dzirdējis, — lai tie atnāk pie viņa, apskatās viņa gleznas un samaksā par tām skaidrā naudā. Ja tas neizdotos, tad tās var piedāvāt kādam mākslas priekšmetu veikalam un tā atbrīvoties no tām. Viņš atcerējās, ka reiz Eberhards Cange bija ar Normas Vitmoras starpniecību lūdzis viņu ierasties. Jūdžins cerēja, ka sīko veikalu īpašnieki rautin izraus viņa gleznas, jo firma «Kelners un dēls» ir izrādījusi par tām tādu interesi un kritiķi snieguši avīzēs tik labvēlīgas atsauksmes. Protams, tās izpirks, kāpēc ne? Tās taču ir lieliskas!

Jūdžins bija aizmirsis vai arī neko nezināja par panākumu un neveiksmju metafizisko pusi. Viņš nesaprata, ka «cilvēks ir tāds, kādu viņš sevi iedomājas», jo tādu viņu iedomājas visa pasaule. Nav svarīgi, kāds viņš patiešām ir, bet par kādu sevi uzskata. Kāpēc tas tā notiek, to mēs nezinām, bet, ka šos viņa uzskatus par sevi uztver visi pārējie, tas ir nenoliedzams fakts.

Jūdžina garīgo noskaņojumu it kā pa radiotelegrafu uztvēra visi, kas viņu pazina vai bija par viņu dzirdējuši. Viņš ir nomākts, bezspēcīgs, bažu nomocīts, pretrunās sapinies — laiva bez stūres, kas maldās tumsā. Viņa sabrukums, kas sākumā tā pārsteidza un apbēdināja mosjē Šarlu, pakāpeniski mazināja pēdējā interesi par jauno mākslinieku. Mosjē Šarls kā visi spējīgi un panākumiem bagāti veikalnieki simpatizēja spēkpilniem cilvēkiem — cilvēkiem, kuri atradās slavas plaukumā, panākumu kalngalos. Viņš tūliņ manīja vismazāko novirzīšanos no šās normas. Ja kādam cilvēkam draud katastrofa — viņam uzbrūk slimība, viņš kļūst apatisks, viņa uzskati radikāli mainās, — tad šādos gadījumos, lai cik tas bēdīgi, izeja ir tikai viena: turēties no tāda tālāk. Ar cilvēkiem, kas cietuši katastrofu, bīstami ielaisties. Tas ķer makā. Jūdžina kādreizējie skolotāji Templs Boils un Vinsents Birss, kas Čikāgā bija dzirdējuši par viņa sekmēm, Luks Sevirass, Viljamss Ma konnels, Orens Benedikts, Hadzons Djūla un daudzi citi nevarēja saprast, kas noticis ar Jūdžinu, kāpēc viņš nestrādā. Viņš sen nebija redzēts nevienā Ņujorkas mākslinieku mītnē. Viņa Parīzes darbu izstādes laikā klīda baumas, ka Jūdžins dziras doties uz Londonu, lai tur uzgleznotu tādu pašu vietējo skatu sēriju, taču vēlāk visas valodas apklusa. Pavasari, aizbraucot no Ņujorkas, viņš bija izteicies Smaitam un Makhjū, ka ķeršoties pie Čikāgas skatiem, taču arī par tiem neko nedzirdēja un neviens nekādas jaunas gleznas nebija redzējis. Baumas bija dažādas; runāja, ka viņš kļuvis bagāts, ka viņa talants pametis viņu kaunā, pat ka viņš kļuvis vājprātīgs, un tāpēc tais mākslinieku aprindās, kur viņu pazina un par viņu interesējās, drīz vien viņa vārdu vairs nepieminēja. Viņa sāncenši izsacījās, ka tāds gals, protams, esot bēdīgs, bet klusībā priecājās, ka par vienu nopietnu konkurentu mazāk. Draugi noskuma, bet apmierinājās ar to, ka tāda jau esot dzīve. Iespējams, ka viņš vēl atveseļosies, bet, ja ne, — ko tur var darīt!

Kad tā pagāja viens, otrs un trešais gads, tad atmiņas par viņa pēkšņo un spožo augšupeju un tikpat pēkšņo nozušanu kļuva par iecienītu leģendu jauno iesācēju aprindās. Jā, tas bija daudzsološs cilvēks! Cik dīvaini, ka viņš vairs nevarēja gleznot! Gadījās, ka viņa vārdu pieminēja sarunā vai presē, taču īstenībā viņš jau visiem bija miris.

Kad viņa kapitāls saruka līdz trīssimt dolāriem, viņš simt divdesmit piecus no tiem iedeva Andželai, lai viņa varētu atgriezties Blekvudā un dzīvot tur, kamēr viņš būs iekārtojies Ņujorkā tā, ka varēs atkal aicināt sievu pie sevis. Pēc ilgiem strīdiem viņi bija beidzot izlēmuši, ka tā būs vislabākā izeja, jo, tā kā Jūdžins nevarēja ne gleznot, ne strādāt žurnālos par ilustratoru, tad bija grūti paredzēt, kādu darbu viņš dabūs. Braukt abiem uz Ņujorku ar tik mazu summu nebūtu prātīgi. Andželai ir tēva mājas, kur viņu uzņems ar prieku vismaz uz laiku. Tikmēr Jūdžins pamēģinās viens pats pacīnīties ar ļauno likteni.

Vairāk par diviem gadiem Jūdžins bija noklaiņojis pa malu malām, un tagad ierašanās metropolē viņam bija liels pārdzīvojums. Pēc Kentuki un Tenesi kalniem, pēc Biloksijas vientulīgā liedaga atgriezties Ņujorkā, šai ļaužu spietā, kur miljoniem cilvēku traucas šurp un turp, kur vienas personas panākumi un likstas izgaist, ieplūstot neaptveramajā dzīves straumē, — tas bija prieks. Te patlaban būvēja apakšzemes dzelzceļu. Automobilis, kurš nule pirms dažiem gadiem bija parādījies metropoles ielās, tagad bija kļuvis par īstu modes priekšmetu. Pa ielām trauca lieliski jaunas konstrukcijas limuzīni. Vēl atrazdamies prāmja piestātnē Džersisitijā, Jūdžins varēja jau redzēt ievērojamas pārmaiņas pilsētas siluetā, un pietika viena gājiena pa Divdesmit trešo ielu un Septīto avēniju, lai šī jaunā pasaule nostātos acu priekšā — milzu hoteļi, grandiozi daudzstāvu dzīvojamie nami, dārdošā un grandošā uzpūtīgā dzīve, kas veidoja lielpilsētu pēc savas gaumes. Jūdžins pēkšņi jutās dziļi nomākts, jo pats kādreiz bija cerējis tapt par daļiņu no šā krāšņuma un spožuma, un tagad izrādās, ka tas nav izdevies un diezin vai kādreiz izdosies.

Pavasaris nule sākās, gaiss bija mitrs un salts, un Jūdžins bija spiests iegādāties vieglu mēteli. Savu vecveco biezo mēteli viņš bija atstājis mājās, un cita piemērota apģērba gabala nebija. Galu galā to prasa pieklājība, tā viņš sprieda. No taupīgi glabātajiem simt septiņdesmit pieciem dolāriem viņš četrdesmit izdeva par braucienu uz Ņujorku, piecpadsmit par mēteli, un ar atlikušajiem simt divdesmit pieciem dolāriem viņam vajadzēja sākt jaunu dzīvi. Viņam nedeva miera domas par nākotni, taču kāda zemapziņas nojauta mierināja viņu, ka viss vēl nav zaudēts.

Viņš noīrēja lētu istabiņu diezgan neizskatīgā pilsētas rietumu daļas rajonā, Divdesimt ceturtajā ielā, Vienpadsmitās avēnijas tuvumā, jo viņš gribēja turēties tālāk no tām vietām, kur kūsoja gara dzīve, un izvairīties no paziņām, kamēr nebūs atkal nostājies uz kājām. Vecais, neglītais ķieģeļu nams bija iespiests starp citām tikpat neglītām ēkām — kaut ko līdzīgu viņš bija attēlojis kādā savā gleznā. Taču viņa mītne bija samērā ciešama. Namu apdzīvoja trūcīgi, bet diezgan inteliģenti ļaudis. Jūdžins bija izraudzījies šo biezi apdzīvoto, trūkuma apzīmogoto rajonu tāpēc, ka netālu no šejienes plūda Norsriveras upe, pa kuru raiti kustējās kuģi un laivas, un aiz viņa vienīgā loga rietumu pusē stiepās tukšu, neapbūvētu laukumu rinda, kur mēdza apstāties pajūgi, un tādā kārtā šejienes dzīve ritēja viņa acu priekšā. Aiz stūra, Divdesmit trešajā ielā, tādā pašā laika zoba apgrauztā namā atradās samērā lēts restorāns un pansija, kur varēja paēst par divdesmit pieciem centiem. Viņa kaimiņu dzīve Jūdžinu neinteresēja. Viss izskatījās nožēlojams, lēts, no pārtikuša cilvēka viedokļa netīrs, taču Jūdžins cerēja ar laiku tikt ārā no šejienes. Te neviens viņu nepazina. Viņa jaunā adrese «Rietumu puse, Divdesmit ceturtā iela, nams Nr. 552» nemaz neskanēja slikti. Varēja domāt, ka runa par kādu senlaicīgu kvartālu, ar kuriem Ņujorka tik bagāta un kurus labprāt izraugās mākslinieki.

Apmeties uz dzīvi pie diezgan nevīžīgas īrietes, ostas svērāja sievas, Jūdžins nolēma apmeklēt mosjē Šarlu. Viņš apzinājās, ka par spīti trūkumam un spēku pagurumam izskatās vēl tīri pieklājīgs: labā uzvalkā, jaunā mētelī, izturēšanās moža un enerģiska. Tomēr viņš aizmirsa, ka seja viņam izdilusi un neveselīgā krāsā un iekritušo acu drudžainais spīdums liecina par iekšēju nemieru, kas nemitīgi grauž sirdi. Pagājis gabaliņu uz Piektās avēnijas pusi, kur atradās firmas kantoris, Jūdžins apstājās, lai apsvērtu, vai vērts apmeklēt mosjē Šarlu un ko viņam sacīt. Jūdžins bija vairākkārt rakstījis mosjē Šarlam, paziņodams, ka viņa veselība joprojām nav uzlabojusies, ka strādāt viņš pagaidām nevar, bet cer drīz atveseļoties, un katrreiz bija cerējis saņemt atbildi, ka vienai gleznai atkal atradies pircējs. Tā bija pagājis viens gads, otrs un nu jau trešais, bet Jūdžins joprojām slimoja. Mosjē Šarls ieurbsies viņā ar pārbaudošu skatienu, bet Jūdžins to vīrišķīgi izturēs. Pašreizējā nervozā sasprindzinājuma stāvoklī tas būs grūti, taču Jūdžina spītība vēl nebija zudusi. Viņš bija pārliecināts, ka reiz atkal atgūs likteņa labvēlību.

Beidzot viņš saņēma drosmi un iegāja kantorī. Mosjē Šarls sirsnīgi apsveica viņu.

— Kāds prieks jūs atkal redzēt! Es jau gandrīz vairs necerēju ieraudzīt jūs Ņujorkā. Kā ar veselību? Kā klājas misis Vitlai? Pat ticēt negribas, ka pagājuši gandrīz trīs-gadi. Jūs izskatāties lieliski. Kā ar gleznošanu? Vai varat atkal ķerties pie darba?

Pirmajā mirklī Jūdžinam šķita, ka mosjē Šarls patiešām tā domā, kā runā, kamēr vērīgais un gudrais komersants klusībā brīnījās, kas par iemeslu šādai pārvērtībai. Jūdžins izskatījās vismaz astoņus gadus vecāks. Starp uzacīm iegriezušās dziļas grumbas, acis pauda gurdumu un apatiju. Un mosjē Šarls domāja: «Šis cilvēks mākslai ir zudis. Viņš ir kaut ko pazaudējis — tieši to, ko es ievēroju pirmajā sastapšanās reizē, — sajūsmu, sparu un iekšēju kvēli, ko viņš izstaroja kā lokspuldze gaismu. Tagad viņam tāds izskats, it kā viņš meklētu balstu, pie kā pietverties, lai nenogrimtu dibenā. Viņš bez vārdiem lūdz pēc līdzcietības. Cik žēl!»

Kaut tas bija bēdīgi, tomēr mosjē Šarls apzinājās, ka šādos gadījumos nekas nav darāms. Neviens nevar palīdzēt māksliniekam, kurš pats sev nespēj palīdzēt. Viņa talants ir izplēnējis. Pats prātīgākais tādās reizēs mest visas pūles pie malas, ķerties pie kāda cita darba un aizmirst par mākslu. Iespējams, ka cilvēks atlabst, taču par to neviens nevar būt drošs. Nervu kaites nereti izvēršas par hroniskām slimībām.

Jūdžins manīja šo to no mosjē Šarla domām, lai gan īsti nevarēja pateikt, kas tam prātā. Mosjē Šarls likās vairāk noraizējies, piesardzīgāks un svešāks nekā agrāk. Nevarētu teikt, ka viņš būtu noraidošs, bet atturīgs gan, it kā baidītos, ka viņam var palūgt ko tādu, ko viņš nekādi nespēs dot.

— Cik var spriest, Parīzes etīdēm nav bijis piekrišanas ne šeit, ne Parīzē, — Jūdžins ierunājās nevērīgi, it kā runa būtu par sīkumiem, tomēr viņš tā cerēja dzirdēt par atbildi ko iepriecinošu. — Es gan biju gaidījis lielākus panākumus. Protams, nevar jau cerēt, ka visu izdosies pārdot. Toties Ņujorkas skati ir izpelnījušies atzinību.

— Jā, tie bija daudz ienesīgāki, nekā es biju domājis. Taisnību sakot, es necerēju, ka mums izdosies pārdot tik daudz gleznu. Tanīs bija pārāk daudz kas jauns, un tās pārsniedza plašās publikas interešu robežas. Toties Parīzes etīdes izrādījās amerikāņiem svešas citā nozīmē: es gribu sacīt, ka tās nevar pieskaitīt tiem žanra glezniecības darbiem, kurus mums iesūta no ārzemēm un kuru vērtība dibinās nevis uz lokāliem, bet vispārcilvēcīgiem motīviem, runājot par tematiku. Tie, kas kaut ko sajēdz no krāsām, kompozīcijas un idejām, jūsu Parīzes etīdes uzskatīs par īstiem šedevriem, bet parastajam skatītājam, cik saprotu, tas ir tikai ainas no Parīzes dzīves. Jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Tieši šai nozīmē tās ir amerikāņiem svešas, turklāt Parīze skatīta daudzās gleznās. Londonas vai Čikāgas skati būtu izpelnījušies lielāku piekrišanu. Tomēr jums ir pilnīgas tiesības būt apmierinātam. Jūsu gleznas radījušas iespaidu ir šeit, ir Francijā. Kad atkal stāsieties pie darba, tad pārliecināsieties, — un es par to arī nemaz nešaubos, ka pārtraukums jums nemaz nebūs kaitējis.

Viņš centās būt laipns un uzmanīgs, taču bija priecīgs, kad Jūdžins beidzot aizgāja.

Jūdžins izgāja ārā gluži satriekts. Nu viņš skaidri zināja, kāds ir stāvoklis. Pašlaik viņš ir nekur neliekams cilvēks, un viņam atliek tikai gaidīt.

XVIII n o d a ļ a

Jūdžins nolēma, ka jāgriežas pie mākslas salonu īpašniekiem un jāmēģina tiem pārdot atlikušās gleznas. To skaits bija diezgan liels. Ja par tām ieņemtu pienācīgu summu, tad par šo naudu viņš varētu nodzīvot krietnu laika sprīdi, kamēr atkal atgūtu spēkus. Kad gleznas atveda uz viņa vientuļo istabiņu un viņš, dīvaina mulsuma un skumju mākts, sāka tās izsaiņot un izvietot, tās viņam šķita teicamas. Vai patiešām tās neizdosies pārdot pēc tam, kad kritiķi tās tik jūsmīgi uzteikuši un mosjē Šarls bijis par tām tik labās domās? Protams, tās izpirks un vēl kā! Taču, kad viņš sāka pētīt mākslas priekšmetu tirgotavu skatlogus, tad jutās vīlies. Šķita, ka te neviens neinteresējas par gleznām. Lai cik tās būtu vērtīgas, nedrīkst aizmirst, ka mākslinieku ir daudz — turklāt labu mākslinieku. Plaši pazīstamos mākslas salonos viņam negribējās griezties, jo viņa vārds bija saistīts ar firmu «Kelners un dēls». Sīkākos varbūt šo to paņems, bet ne jau visas — vienu vai, labākajā gadījumā, divas gleznas un tās pašas par pusvelti. Kāda Jauna likteņa ironija! Viņš, Jūdžins Vitla, kurš pirms trim gadiem šķitās stāvam uz labklājības sliekšņa, sēž tagad kādā pažobelē tumšā nomales ieliņā un lauza galvu, kur ņemt naudu, lai varētu izturēt šo vasaru, kā pārdot gleznas, kuras vēl pirms pāris gadiem likās esam nākamās bagātības pamats! Viņš nolēma uzmeklēt kādu vidēja vēriena komisionāru un ataicināt to apskatīt gleznas. Sīkajiem komisionāriem Ceturtajā, Sestajā un Astotajā avēnijā viņš pārdos dažas gleznas pret tūlītēju samaksu skaidrā naudā, ja kurpe pārāk spiedīs. Šā vai tā, bet pie naudas jātiek, Andželu. arī nevar uz visu mūžu atstāt Blekvudā.

Viņš iegriezās pie Džeikoba Bergmana, Anrī Larjū un brājiem Potliem un apvaicājās, vai tie nevēlētos iepazīties ar viņa gleznām. Bergmans, kurš pats vadīja savu veikalu, atcerējās Jūdžinu, jo bija apmeklējis abas izstādes, taču sevišķu sajūsmu neizrādīja. Viņš tomēr ziņkāri apjautājās, cik gleznu pārdots un par kādām cenām; Jūdžins sniedza viņam šīs ziņas.

— Atnesiet vienu vai divas un atstājiet komisijā. Jūs jau zināt, kā tas darāms. Varbūt kādam iepatīkas, to jau grūti iepriekš pateikt.

Viņš piebilda, ka ņem par komisiju divdesmit piecus procentus un pārdošanas gadījumā dos Jūdžinam ziņu. Aiziet un aplūkot gleznas viņš atteicās. Lai Jūdžins izvēlas pēc sava prāta. Tas pats atkārtojās pie brāļiem Potliem un Anri Larjū, turklāt izrādījās, ka tie nebija pat dzirdējuši Jūdžina vārdu. Viņi lika Jūdžinam atnest dažas gleznas apskatei. Jūdžinu šis zināšanu trūkums pārāk neapvainoja, jo, spriežot pēc visa, viņš varēja gaidīt vēl ko ļaunāku.

Pārējiem komisionāriem viņš pat neuzdrošinājās uzticēt savas gleznas pārdošanai, un viņam bija kauns nēsāt tās pa žurnālu redakcijām, kur, labākajā gadījumā, varētu gan cerēt uz simt divdesmit pieciem vai simt piecdesmit dolāriem gabalā, bet viņam negribējās, lai literātu aprindās uzzinātu, kādā stāvoklī viņš nonācis. Viņa labākais draugs bija Hadzons Djūla, tomēr kas zina, vai viņš vēl vada žurnāla Truth mākslas nodaļu. (Djūla patiešām bija aizgājis no šā žurnāla.) Vēl bija Jans Jensens un daži citi, bet tie neapšaubāmi vēl šobaltdien uzskata, ka Jūdžins atrodas savos gleznotāja slavas kalngalos. Tādā kārtā Jūdžina lepnības gars radīja viņam vēl papildu šķēršļus. Kā lai viņš dzīvo, ja žurnālu redakcijās negrib rādīties un kaut ko jaunu radīt nav spējīgs? Jūdžins nolēma apstaigāt nelielus veikalus, piedāvājot vienu gleznu pret skaidru naudu. Sīkie veikalnieki viņu noteikti nepazīst, bet glezna var viņiem iepatikties. Šādā gadījumā viņš var pieņemt jebkuru piedāvāto summu, ja tā nav pārāk niecīga, un viņa pašmīla daudz necietīs.

Kādā jaukā maija rītā viņš izmēģināja nodomāto, un, kaut arī guva zināmus panākumus, tomēr skaistā diena bija sabojāta. Paņēmis kādu Ņujorkas etīdi, viņš aiznesa to uz trešās šķiras veikaliņu, ko atcerējās redzējis Sestās avēnijas augšgalā. Neielaizdamies garos paskaidrojumos, viņš piedāvāja gleznu veikala īpašniekam, mazam, melnūksnējam vīrelim, acīm redzot, ebrejam, kurš vispirms ziņkāri uzlūkoja Jūdžinu, tad gleznu. Ar pirmo acu uzmetienu viņš aptvēra, ka mākslinieks ir grūtā stāvoklī un ka tam nepieciešama nauda. Viņš saprata, ka varēs dabūt gleznu par nieka naudu, tikai šaubījās, vai vispār vērts to pirkt. Sižets nebija visai populārs — slavenais Sestās avēnijas restorāns aiz gaisa dzelzceļa arkas; caur lietus biezo aizsegu lauzās spilgtas gaismas strēles. Pēc daudziem gadiem kāds Kanzassitijas kolekcionārs nejauši uzdūrās uz šo gleznu vecu mēbeļu ūtrupē un novietoja to starp saviem šedevriem, bet torīt, acīm redzot, tās vērtība nebija tik labi saskatāma!

— Redzu, ka jums šad tad logā izstādītas gleznas. Vai jūs pērkat oriģinālus?

— Gadās, ka pērku, — vīrs vienaldzīgi atbildēja, — bieži gan ne. Kas jums tur ir?

— Man ir eļļas glezna, ko nesen kā pabeidzu. Dažreiz es nodarbojos ar gleznošanu. Varbūt jūs paskatīsieties?

Veikalnieks vienaldzīgi vēroja, kā Jūdžins atraisa auklu, izsaiņo gleznu un nostāda viņam priekšā. Glezna vīru ietekmēja, bet viņš tūliņ nodomāja, ka tā nebūs pa prātam vidusmēra pircējam.

— Diezin vai ko tādu es varēšu pārdot, — viņš paraustīja plecus. — Manta laba, bet pēc gleznām nav liela pieprasījuma. Ja tā būtu parastā ainava, jūras skats vai kāda figūra... tās tīri labi pērk. Bet šī — es šaubos, vai atradīšu tai kādu pircēju. Atstājiet komisijā, ja vēlaties. Varbūt kādam iepatīkas. Pašam pirkt man nav nozīmes.

— Komisijā atstāt man nav nozīmes, — Jūdžins noskaities attrauca. Atstāt gleznu šādā bodelē kaut kur nomaļus ieliņā un vēl komisijā! Nē, tam viņš nevarēja piekrist. Viņam gribējās pateikt ko skarbu, bet viņš apspieda dusmas un jautāja:

— Cik jūs dotu par to, ja tā būtu jums pieņemama?

— Hm, — veikala īpašnieks domīgi savilka lūpas,

kādus desmit dolārus. Te ar augstām cenām nav ko iesākt. Naudīgie pircēji iet uz Piekto avēniju.

Jūdžins neviļus sarāvās. Desmit dolāru. Cik pazemojoši! Vai tad bija vērts nākt šurp? Tad jau labāk runāt ar mākslas daļu vadītājiem žurnālos vai lielo salonu īpašniekiem. Bet kur tie ir? Kur viņam vērts griezties? Kur ir šie saloni, kas būtu labāki par šo bodeli, ja neskaita tos, kurus viņš jau apstaigājis? Vai tad nav prātīgāk paturēt gleznas un pagaidām sameklēt kādu citu darbu? Viņam ir tikai trīsdesmit piecas gleznas, un, ja tās visas aizies par tādu summu, tad viņš par visām ieņems nožēlojamus trīssimt piecdesmit dolārus. Kāda tur jēga? Viņa noskaņojums un pēdējais mēģinājums liecināja, ka daudz vairāk ieņemt neizdosies. Viņam var piedāvāt piecpadsmit dolārus vai pat mazāk, un rezultātā viņa stāvoklis neuzlabosies. Gleznas būs pārdotas un nauda iztērēta. Jāatrod darbs, un jāsaglabā gleznas. Bet pie kāda darba ķerties?

Cilvēkam Jūdžina stāvoklī, trīsdesmit vienu gadu vecam, bez speciālas izglītības, ja neskaita to, ko viņš bija apguvis savas gaumes un talanta izkopšanas procesā, bija grūti sameklēt atbilstošu darbu. Protams, galvenais šķērslis bija nervu sabrukums, kas izpaudās arī viņa ārienē. Viņš izskatījās nomākts, apatisks un tāpēc vien bija maz piemērots jebkuram, kas gribētu dabūt par darbinieku enerģisku, veselīgu vīrieti. Turklāt viņa izskats un manieres neapstrīdāmi pierādīja, ka viņš ir mākslas pasaules pārstāvis — izsmalcināts, atturīgs, delikāts, jūtīgs. Dažkārt viņš izturējās augstprātīgi un salti, ja atradās sabiedrībā, kuru uzskatīja par vulgāru vai kura mēģināja uzsvērt savu pārākumu. Taču galvenā nelaime bija tā, ka viņš nevarēja iedomāties neko tādu, ar ko vēlētos nodarboties. Doma atsākt gleznošanu nedeva viņam miera; viņam šķita, ka tas ir vienīgais, ko viņš spēj, un kas viņu var glābt šai krīzes laikā. Šad tad viņš iedomājās, ka nebūtu slikti dabūt kādā žurnālā mākslas nodaļas vadītāja vietu, šos uzdevumus viņš veiktu gluži labi. Kādreiz viņš bija lolojis cerības nodarboties ar literatūru, taču tas laiks bija aiz kalniem. Pēc feļetoniem Čikāgas avīzē viņš neko vairs nebija rakstījis, un tagad viņam vispār bija grūti koncentrēties. Pat sakarīga un saturīga vēstule Andželai prasīja bezgala daudz pūļu. Atskatoties uz savu pagātni, viņš redzēja sevi kā inkasentu, kā veļas izvadātāju un domāja, ka tamlīdzīgu darbu varētu uzņemties arī tagad. Viņš varētu pameklēt tramvaja konduktora vai manufaktūras tirgotavas kantorista vietu. Nepieciešamība kaut ko darīt noteiktā laikā un pastāvīgi pienākumi var ietekmēt viņu visai labvēlīgi. Bet kā lai sameklē tādu darbu?

Ja viņš nebūtu juties tik nomākts un nedrošs, tad tas nebūtu viņam sagādājis nekādas grūtības, jo fiziski viņš bija pietiekami stiprs, lai veiktu kuru katru ne visai sarežģītu darbu. Ja viņš bez liekas kautrēšanās un vaļsirdīgi būtu parunājis ar mosjē Šarlu vai Aizeku Vertheimu, tad, izmantojot viņu sakarus, būtu atradis piemērotu darbu, kas dotu iespēju apmierinoši dzīvot. Taču Jūdžins bija pārāk patmīlīgs, un slimība bija padarījusi viņu kautru un biklu. Doma ka vajadzēs atteikties no mākslas un strādāt citā nozarē, radīja tikai vienu vēlēšanos — noslēpties no ļaužu acīm. Vai viņš ar savu izskatu, ar savu reputāciju, ar savu izsmalcināto gaumi pratīs iekļauties konduktoru, pārdevēju, dzelzceļa strādnieku un ormaņu pasaulē? Tas nav iespējams, tas ir pāri viņa spēkiem. Turklāt viņam arī šķita, ka šāda veida darbu viņš varējis strādāt tikai tālā pagātnē, un tai viņš pārvilcis svītru, iestādamies Mākslas institūtā. Atkal meklēt tādu darbu — vai tad viņš spēs to veikt? Viņš augas dienas klejoja pa ielām un, pārnācis mājās, metās pie molberta, lai pārbaudītu, vai viņa brīnišķīgās spējas nav atgriezušās, vai rakstīja garas, nesakarīgas, satrauktas vēstules Andželai. Viņa stāvoklis patiešām bija nožēlojams. Dažreiz izmisuma lēkmē Jūdžins paķēra kādu gleznu un, noskraidījies vairākas jūdzes, atdeva to par desmit vai piecpadsmit dolāriem. Viņa vienīgais glābiņš bija pastaigas, tad viņš jutās labāk. Dabas skaistums, cilvēku virdošā aktivitāte izkliedēja viņu un novirzīja no drūmām domām. Dažu vakaru viņš pārnāca mājās ar sajūtu, ka viņā notikusi kāda brīnumaina pārmaiņa, ka drīz vien viņš būs vesels, bet šī sajūta nebija ilgstoša. Pēc maza laiciņa atsākās vecās bažas un raizes. Tā pagāja trīs bezmērķīgi mēneši, un beidzot Jūdžins saprata, ka laiks negaida, ka rudens un ziema jau uz sliekšņa un viņam drīz vien nebūs kabatā ne centa.

Savā izmisumā viņš vispirms mēģināja dabūt mākslas nodaļas vadītāja vietu, taču, aprunājies ar divu triju žurnālu redaktoriem, noprata, ka šāds darbs nemētājas uz ielas un nav pieejams tādiem, kam nav nekādas prakses. Te prasīja zināmu darba stāžu kā jebkurā citā nozarē un priekšroku deva tam, kas tādā vietā kaut kur jau bija strādājis. Džentlmeņus, pie kuriem viņš griezās, neietekmēja ne Jūdžina vārds, ne viņa āriene. Viņi bija dzirdējuši par Jūdžinu kā par ilustratoru un gleznotāju, bet viņa izskats liecināja, ka viņš pretendē uz attiecīgo vietu kā uz pagaidu patvērumu veselības uzlabošanai, nevis vēlēdamies ieguldīt savu enerģiju radošā darbā, un tāpēc tie negribēja ar viņu ielaisties. Viņš nolēma izmēģināt laimi trijās lielākajās izdevniecībās, bet arī tur nebija brīvu vietu. Taisnību sakot, Jūdžinam nebija jausmas par redaktora sarežģīto darbu un atbildību, kaut viņš domāja visu saprotam. Nu vairs cits nekas neatlika, vienīgi tirgotavas, ielu dzelzceļi un kantori, kur pieņēma dzelzceļa un fabriku strādniekus. Jūdžins ar šaubām noraudzījās uz cukura un tabakas fabrikām, transporta kantoriem, preču noliktavām un prātoja, vai viņam izdosies atrast darbu kaut vai par desmit dolāriem nedēļā. Ja tas izdotos un piedevām laimētos pārdot kādu pie Džeikoba Bergmana, Anrī Larjū vai brāļiem Potliem izstādīto gleznu, tad viņš būtu glābts. Par šo naudu viņi varētu dzīvot kopā ar Andželu, ja vēl laiku pa laikam izdotos pārdot kādu etīdi par desmit vai piecpadsmit dolāriem. Patlaban istaba un uzturs viņam izmaksāja septiņi dolāri nedēļā, un viņam nācās ļoti grūti saglabāt neskartus tos simt dolārus, kas bija atlikuši pēc iekārtošanās Ņujorkā. Biedēja arī doma, ka, pārdevis visas gleznas par nieka naudu, viņš vēlāk rūgti nožēlos to.

Atrast darbu nav viegli arī pašos labvēlīgākajos apstākļos, kad cilvēks jauns, vesels un godkāres spārnots, bet, cik grūti atrast to nelabvēlīgos apstākļos, par to nav vērts lieki vārdus tērēt. Ja jums ir iztēle, tad jūs varat iedomāties tos četrdesmit, piecdesmit vai pat simt cilvēkus, kas gaida pie katra vietu apgādāšanas kantora, pie katra ielu dzelzceļa depo tais īpašajās dienās, kad pieņem un skata cauri iesniegumus, pie katra lielāka veikala, fabrikas, darbnīcas — katrā vietā, kur atbilstoši sludinājumiem avīzēs vajadzīgs strādnieks vai strādniece. Tais nedaudzajās reizēs, kad Jūdžins mēģināja ierasties tādās vietās, viņš tur sastapa veselus barus ļaužu, kuri ziņkāri blenza uz viņu un, acīm redzot, brīnījās, ka šāds švīts meklē darbu. Arī viņam šie ļaudis šķita esam pavisam no citas pasaules. Te bija cilvēki gandrīz bez izglītības, toties labi pazīstami ar dzīves grūtībām, kas bija nocietinājušas viņu sirdis;, te bija jauni vīrieši — apatiski, nožēlojami, zaudējuši drosmi un pašapziņu; te bija vīrieši, līdzīgi viņam pašam, — to izskats liecināja, ka viņi pazinuši labākus laikus; te bija arī tādi, kuru sejas pauda, ka viņiem ir daudz kas ļaunāks aiz muguras. Taču visvairāk Jūdžinu mulsināja tas, ka darba meklētāju vidū visur atradās braši, veselīgi, enerģiski jaunekļi no -deviņpadsmit līdz divdesmit diviem gadiem, tādi, kāds bija viņš, kad pirmo reizi iebrauca Čikāgā. Viņu klātbūtnē Jūdžins neparko nevarēja atklāt savas ierašanās nolūku. Viņš zaudēja pēdējās drosmes paliekas, jo saprata, ka viņam nav bezdarbniekam atbilstošs izskats, un devās projām, kauna un mulsuma dzīts.

Viņš uzzināja, ka šie cilvēki ceļas četros no rīta, lai nopirktu avīzi, un tad skrien, ko māk, uz sludinājumā minēto vietu, cenzdamies aizsteigties citiem priekšā un tikt rindas sākumā. Viņš uzzināja, ka viesmīļi, pavāri, viesnīcu apkalpotāji bieži vien pavada visu nakti nomodā, lai pulksten divos — ziemu vai vasaru, lietū vai sniegā, svelmē vai salā, — nopirkuši avīzi, steigtos ātrāk atrast uzrādīto adresi. Viņš redzēja, ka šie cilvēki iedegas ļaunā izsmieklā, kļūst rupji un ķildīgi, kad viņu izredzes uz darbu krasi samazinās aiz lielā bezdarbnieku pieplūduma. Un šāda dzīšanās pēc darba turpinās bez pārtraukuma — ziemu un vasaru, lietū un sniegā, svelmē un salā. Jūdžins, tēlodams neieinteresētu skatītāju, nostājies nomajus, vēroja pūli un klausījās, kā gaidīšanas nomocītie un cerības zaudējušie ļaudis dzina rupjus jokus, lādēja savu dzīvi un likteni, lamāja darba devējus pa vienam un visus kopā. Jūdžinam viņa tagadējā stāvoklī bija baismīgi to visu noraudzīties. Viņam likās, ka viņš redz divus dzirnu akmeņus, kuri samaļ šos ļaudis pelavās. Arī viņš ir tādas pelavas vai drīz kļūs par tām. Dzīve ar viņu vairs nerēķinās. Viņš grims aizvien dziļāk un dziļāk un varbūt nekad vairs necelsies augšup.

Retais no mums pilnīgi izprot to noslāņošanās procesu, kas dala cilvēkus kategorijās un šķirās, neļaujot atsevišķām personām brīvi pāriet no vienas šķiras otrā. Mēs raugāmies uz materiālo vidi, kuru dzīve uzspiedusi mūsu temperamentam, mūsu prasībām un dotībām kā uz kaut ko dabisku un neapšaubāmu. Mums šķiet, ka garīdznieki, ārsti, advokāti, tirgotāji ir jau piedzimuši ar noteiktu slieksmi uz zināmu profesiju, tāpat arī ierēdņi, grāvrači un sētnieki. Viņiem ir savas sadzīves normas, savas ģildes un sava šķiras izjūta. Un, kaut garīgi dažādu profesiju pārstāvji var būt tuvi savos uzskatos, fiziski tos šķir liela atstarpe. Veselu mēnesi nomeklējies darbu, Jūdžins uzzināja par šo sabiedrības noslāņošanos daudz vairāk, nekā jebkad bija cerējis. Viņš nāca pie slēdziena, ka daudzas profesijas viņam nav pieejamas — aiz temperamenta īpatnībām, aiz fizisko iemaņu vai pieredzes trūkuma, arī viņa gadu dēļ un tā joprojām. Tie, kas atšķīrās no viņa ar šo vai to vai arī pilnīgi, nolūkojās uz viņu greizi. Viņu acis šķita jautājam: «Ko tu meklē šeit, ja tu neesi tāds kā mēs?»

Reiz viņš piebiedrojās pūlim, kas gaidīja pie ielu dzelzceļa depo vārtiem, un raudzījās apkārt, kur atrodas kantoris. Viņš apvaicājās kādam no tuvāk stāvošajiem vīriem un netīšām izdarīja to ar viņam piemītošo pārākuma apziņu, kaut gan jautājums prasīja visu viņa drosmi.

— Ei, vai tik šitas netaisās pieteikties par kondukoru? — viņš izdzirda kādu iesaucamies, un nezin kāpēc šie vārdi laupīja viņam drosmi. Viņš gan uzkāpa pa koka pakāpieniem kantorītī, kur izsniedza pieteikumu veidlapas, taču nespēja saņemties, lai palūgtu kādu. Viņš pārlaida skatienu visapkārt, it kā meklēdams paziņu, un steigšus devās ārā. Citreiz, gaidīdams savu rindu pie manufaktūras veikala pārvaldnieka kabineta, viņš izdzirdēja kāda zēna piezīmi: «Paskat, šitāds arī grib būt par pārdevēju!» — un viņam pārskrēja salti tirpuļi.

Grūti sacīt, cik ilgi turpinātos šāda bezmērķīga klaiņošana, ja Jūdžins nejauši nebūtu atcerējies pazīstama gleznotāja stāstu, ka reiz kāds ar nerviem slims rakstnieks griezies pie dzelzceļu, akciju sabiedrības prezidenta un pēdējais aiz cienības pret šādas profesijas pārstāvi ieskaitījis rakstnieku kādā mērnieku grupā. Viņš nosūtīts uz tālu apgabalu un pildījis tur melnstrādnieka darbu, kamēr atveseļojies. Jūdžinam šķita, ka tā ir laba izeja. Brīnums, kā viņam tas agrāk nebija ienācis prātā. Viņš arī var iesniegt tamlīdzīgu lūgumu, paskaidrojot, ka viņš ir mākslinieks, ko viņa āriene apstiprinās, un, tā kā viņš ar pilnām tiesībām var runāt par sevi kā par cilvēku, kas uz laiku izstājies no ierindas, slimības spiests, tad viņam neapšaubāmi ir lielas izredzes. Zināms, tā nav viņa cienīga nodarbošanās, taču darbs paliek darbs, un, ja par to maksā algu, tad tas ir nesalīdzināmi labāk nekā aprušināt ogulājus pie Andželas tēva.

XIX n o d a ļ a

Izpildīt iecerēto un griezties pie kāda no lielo Ņujorkas dzelzceļu sabiedrību prezidentiem nebija nekas neiespējams. Otrā rītā Jūdžins rūpīgi saposās un devās uz dzelzceļu pārvaldi Četrdesmit otrajā ielā. Aplūkojis gaitenī izlikto sarakstu un uzzinājis, ka prezidenta kabinets atrodas trešajā stāvā, viņš kāpa augšup. Sasprindzinājis visu savu gribu, viņš atvēra durvis un noprata, ka iekļuvis tikai priekšistabā, kur atradās sekretariāta darbinieki. Pie prezidenta varēja piekļūt vienīgi pēc viņa uzaicinājuma.

— Parunājiet ar sekretāru, ja viņš nav aizņemts, — kāds darbinieks ieteica Jūdžinam, pagrozījis pirkstos viņa vizītkarti.

Jūdžins uz mirkli palika stāvam neziņā, bet tad nodomāja, ka varbūt arī sekretārs var viņam palīdzēt. Viņš palūdza ienest vizītkarti sekretāram un sacīja, ka paskaidrošot tam personiski, kāpēc ieradies šeit. Pēc brītiņa pie viņa iznāca kāds vīrietis, acīm redzot, viens no jaunākajiem sekretāriem, gadus divdesmit astoņus vecs, drukns, pazema auguma, laipns un šķietami labsirdīgs.

— Ar ko varu jums palīdzēt? — viņš apjautājās.

Jūdžins jau bija domās sastādījis savu lūgumu, jo viņam gribējās to izteikt īsi un skaidri.

— Es velējos satikt misteru Vilsonu, lai apvaicātos, vai viņš nepieņemtu mani par melnstrādnieku kādā dzelzceļa iecirknī. Es esmu gleznotājs pēc profesijas, bet patlaban slimoju ar neirastēniju. Visi ārsti, ar kuriem esmu konsultējies, ieteic man uz kādu laiku ķerties pie vienkārša fiziska darba un strādāt, kamēr atlabšu. Es zinu, ka misters Vilsons šādā kārtā ir palīdzējis rakstniekam misteram Seivinam, un cerēju, ka viņš varbūt neatteiksies palīdzēt arī man.

Izdzirdējis Henrija Seivina vārdu, jaunākais sekretārs kļuva uzmanīgs. Par laimi Jūdžinam, viņš bija lasījis kādu Seivina grāmatu, tāpat viņu ietekmēja lūdzēja simpātiskā āriene un vaļsirdīgais likstu izklāstījums.

— Mēs nevaram jums piedāvāt darbu kantorī, to es skaidri zinu, — viņš sacīja. — Šādus posteņus piešķir tikai pēc izkalpotiem gadiem. Iespējams, ka jūs varētu dabūt darbu kādā celtniecības iecirknī meistara vadībā, bet to grūti pateikt. Turklāt tāds darbs prasa daudz spēka. Misters Vilsons droši vien neatstās jūsu lūgumu bez ievērības, bet es stipri šaubos, vai jūs izturēsiet. Lauznis un lāpsta nav viegli cilājami, — viņš ar līdzjūtīgu smaidu piebilda.

— Manuprāt, par to nav ko galvu lauzīt, Jūdžins ar gurdu smaidu atbildēja. — Es esmu ar mieru strādāt kuru katru darbu un izmēģināt, vai tas man nepalīdzēs. Man tas ir ļoti nepieciešams.

Viņš baidījās, kaut tikai jaunākais sekretārs neapdomājas un kategoriski nenoraida viņa lūgumu.

— Vai jūs varat mazliet uzgaidīt? — sekretārs ievaicājās, ziņkāri vērodams dīvaino lūdzēju, kuru noturēja par svarīgu personu, jo Jūdžins bija minējis, ka var atnest vairāku iespaidīgu vīru ieteikumus.

— Protams, — Jūdžins atbildēja. Sekretārs aizgāja un pēc pusstundas atgriezās ar aploksnē ieliktu vēstuli.

— Pēc mūsu domām, — viņš sacīja, nebūt neslēpdams, ka prezidentam te nav nekādu nopelnu un ka visu izlēmuši viņi abi ar atbildīgo sekretāru, — jums vajag griezties tehniskajā nodaļā. Misters Hobsens, mūsu galvenais inženieris, iekārtos jūs darbā. Ceru, ka ar šās vēstules palīdzību jūs panāksiet, ko vēlējāties.

Jūdžina sirds uzgavilēja. Viņš paskatījās uz aploksni, ieraudzīja, ka vēstule adresēta galvenajam inženierim misteram Vudrafam Hobsenam, steigšus noglabāja to nelasītu kabatā un, sirsnīgi pateicies jaunākajam sekretāram, devās projām. Vestibilā, drošā atstatumā no prezidenta kabineta, viņš izņēma vēstuli no aploksnes un izlasīja. Tur bija bez kādām ceremonijām pateikts, ka «misters Jūdžins Vitla, gleznotājs, uz laiku pazaudējis darba spējas aiz neirastēnijas un vēlas strādāt kādā būvdarbu iecirknī. Prezidenta sekretariāts lūdz viņam palīdzēt.».

Izlasījis vēstuli, Jūdžins saprata, ka vieta viņam nodrošināta, un šis notikums izraisīja viņam interesantas domas par šķiru nožogojumu nozīmi un, raksturu. Kā melnstrādniekam viņam nav nekādas vērtības, bet kā mākslinieks viņš var dabūt melnstrādnieka darbu. Tātad viņa mākslinieka talants tomēr ir kaut ko vērts, jo paglābis viņu šai bēdīgajā stāvoklī. Jūdžins mīļi noglāstīja vēstuli un pēc mirkļa nodeva to galvenā inženiera jaunākajam sekretāram. Neviena no augstākajām personām nevēlējās viņu redzēt, tikai izsniedza citu vēstuli, adresētu misteram Viljamam Haverfordam, ceļu uzraudzības priekšniekam, bālam, mazasimgam, gadus četrdesmit vecam džentlmenim, kurš, kā Jūdžins drīz vien dabūja zināt, bija noteicējs par trīspadsmit tūkstošiem cilvēku. Misters Haverfords vērīgi izlasīja galvenā inženiera kantora lūgumu un nobrīnījās par Jūdžina dīvaino vēlēšanos un izskatu. Jā, mākslinieki ir ērmīgi ļaudis, kas gan viņiem neienāk prātā. Viņam šķita, ka Jūdžinam ārēji ir zināma līdzība, ar viņu pašu.

— Gleznotājs? — viņš ieinteresēts jautāja, — Un jūs gribat dabūt dienas strādnieka darbu? — Viņš ieurbās Jūdžinā ar možajām, ogļu melnajām acīm, kuras mirdzēja bālajā, garenajā, bumbierim līdzīgajā sejā. Jūdžins pievērsa uzmanību viņa smalkajām, baltajām rokām un kuplajiem, melnajiem matiem, kas vaiņagoja augsto, bālo pieri.

— Neirastēnija? Pēdējā laikā esmu daudz par to dzirdējis, kaut gan mani tāda slimība nav mocījusi. Manuprāt, kad nervi sāk niķoties, tad labākais līdzeklis ir nodarboties ar vingrošanu. Jūs droši vien arī esat mēģinājis to darīt?

— Jā gan, — Jūdžins atbildēja, — bet mana slimība laikam ir pārāk nopietna, lai no tās varētu tādā ceļā atbrīvoties. Esmu arī daudz ceļojis, taču nekāda labuma no tā man nav. Man jāstrādā fizisks darbs, kaut kas tāds, ko man uzliek par pienākumu. Vingrošana telpās man nevar palīdzēt. Šķiet, ka man nepieciešams pārmainīt vidi. Būšu ļoti pateicīgs, ja jūs man dosiet kaut kādu darbu.

— Varbūt jums ir taisnība, — misters Haverfords laipni atbildēja. — Taču strādāt par algādzi nav nekāds joks. Patiesību sakot, es baidos, ka jūs to neizturēsiet.— Viņš pavilka tuvāk zem stikla novietoto karti, uz kuras bija atzīmētas visas dzelzceļa līnijas no Jaunās Anglijas līdz Čikāgai un Sentluisai, un nosvērti piebilda: — Es jūs varu aizsūtīt, kurp vien vēlaties — uz Pensilvāniju, Ņujorku, Ohaio, Mičiganu, Kanādu.— Viņa pirksts nesteidzīgi slīdēja pa karti. — Manā rīcībā ir trīspadsmit tūkstoši cilvēku, un tie izkliedēti vai pa visu valsti.

Jūdžins bija pārsteigts. Kas par posteni! Kāda atbildība! Šis bālais, melnuksnējais vīrs sēž kā inženieris pie sadales pults un vada tādu gigantisku mehānismu.

— Jā, jums ir milzīgs štats, — viņš vaļsirdīgi sacīja, un misters Haverfords atbildēja ar savu bālo smaidu.

— Ja gribat klausīt manam padomam, tad nesteidzieties tūliņ uz būvdarbu iecirkni. Šaubos, vai jūs patlaban esat spējīgs veikt smagu darbu. Mums te pašā pilsētas nomalē, Spionkā, ir neliels galdniecības uzņēmums, kas pēc manām domām vislabāk atbilst jūsu prasībām. Tas atrodas pie nelielas upītes, kura ietek Hudzonā. Pašlaik ir vasara, un likt jums strādāt saules tveicē kopā ar itāliešu grupu būtu diezgan nežēlīgi. Klausiet mani un brauciet uz Spionku. Arī tur sākumā būs pietiekami grūti. Kad būsiet mazliet norūdījies, es labprāt pārcelšu jūs citā darbā, ja jūs to vēlēsieties. Naudas jautājums laikam jums nav svarīgs, tomēr jūs saņemsiet noteiktu atalgojumu — piecpadsmit centus stundā. Es jums iedošu vēstuli misteram Litlbraunam, iecirkņa inženierim, un viņš parūpēsies, lai jūs tiktu novietots attiecīgā darbā.

Jūdžins palocījās pateikdamies. Viņš klusībā pasmaidīja par piezīmi, ka nauda viņam neesot svarīga. Ak, cik ļoti svarīga tā bija! Taču priekšlikums šķita pieņemams. Spionka nav tālu no Ņujorkas. Pēc apraksta mazais galdniecības uzņēmums upes līcī viņam iepatikās. Kad viņš iepazinās ar pilsētas karti, tad izrādījās, ka Spionka ir tepat vai uz pilsētas robežas. Viņš varēs dzīvot Ņujorkā vai, ļaunākajā gadījumā, tās nomalē.

Viņš atkal saņēma jaunu vēstuli, šoreiz adresētu misteram Henrijam S. Litlbraunam, slaidam, prātīgam, filozofiski noskaņotam vīram, kuru Jūdžins pēc divām dienām sameklēja iecirkņa kantorī Jonkersā; Litlbrauns savukārt uzrakstīja vēstuli misteram Džozefam Bruksam, celtniecības vadītājam Motheivenā, un pēdējā sekretārs iedeva Jūdžinam vēstuli, kas bija adresēta misteram Džekam Stiksam, Spionkas mēbeļu fabrikas vecākajam meistaram. Piektdien tūliņ pēc pusdienas Jūdžins nodeva šo vēstuli un saņēma rīkojumu ierasties darbā pirmdien, pulksten septiņos no rīta. Nu viņš varēja apsveikt sevi ar melnstrādnieka karjeras sākumu.

«Nelielais uzņēmums», par kuru bija runa visās vēstulēs, atradās ārkārtīgi gleznainā vietā. Ja tas būtu ierīkots pēc Jūdžina speciāla pasūtījuma kā skatuves dekorācija, arī tad neko labāku nevarētu iedomāties. Uz šauras zemes strēmeles, ko no vienas puses ierobežoja Hudzonas upe un dzelzceļa uzbērums, bet no otras mazā upīte, kas tecēja austrumu virzienā un ko arī šķērsoja dzelzceļa tilts, stāvēja gara, pazema divstāvu ēka ar zaļu jumtu, sarkanām ķieģeļu sienām un bezgaldaudziem logiem, pa kuriem pavērās skaists skats uz garām slīdošajām jahtām, tvaikoņiem, kuteriem, uz laivām, kas rāmi līgojās nelielajā, klusajā līcītī, ko izveidoja upīte. Gaisu tricināja darba dziesma, jo telpas bija pilnas ar gropēvelēm, virpām un dažnedažādiem galdnieku instrumentiem, vesels bars galdnieku te gatavoja pultis, krēslus, rakstāmgaldus, īsi sakot, visas kantora mēbeles, apgādājot ar tām dzelzceļa stacijas un pārvaldes. Otrā stāvā pie katra loga stāvēja pa ēvelsolam, bet telpas vidu aizņēma nepieciešamās mašīnas — šķērszāģis, apaļais un gareniskais zāģis, ēvele un četras vai piecas virpas. Apakšstāvā bija katlu māja, smēde, milzīga gropēvele, lieli šķērszāģi, materiālu noliktava un instrumentu skapji. Pagalmā slējās kokmateriālu grēdas; te bija ievilktas sliedes, un divas reizes dienā vietējais vilciens, tā saucamā «tējmašīna», piestājās, lai izkrautu kokus vai uzņemtu gatavās mēbeles. Iedams uz fabriku, lai nodotu vēstuli, Jūdžins apstājās pie pazemā, rūpīgi apcirptā dzīvžoga, kas ietvēra teritoriju, ieklausījās melodiskajā zāģu šķindēšanā un nopriecājās par ūdens mirgošanu līcī.

Viņam šķita, ka darbs te nevarētu būt pārāk grūts. Viņš redzēja galdniekus, kas lūkojās ārā pa augšstāva logiem, un divus strādniekus brūnos kombinezonos un svīteros, kuri nesa uz pleciem milzīgas plankas, trīs reiz sešas collas šķērsgriezumā. Vai arī viņam kaut kas tāds būs jādara? Diezin. Misters Haverfords savā vēstulē misteram Litlbraunam bija skaidri norādījis, ka Jūdžins pamazām jāpieradina pie smaga darba. Nēsāt smagas plankas — tas nebūt neatbilda Jūdžina priekšstatam par pavēles pareizu izpildīšanu. Vēstuli viņš tūliņ nodeva, iepriekš aplūkojis upes stāvo pretējo krastu, ar skatieniem meklēdams piemērotu mājiņu, kur varētu apmesties pansijā, bet nekā piemērotu neatrada. Piekraste bija visai gleznaina, un te bija sacēluši savas savrupmājas Ņujorkas bagātnieki, kuri vēlējās dzīvot ārpus pilsētas. Apšaubāmi, ka tos varētu ieinteresēt jauncepta melnstrādnieka piedāvājums noīrēt uz laiku istabiņu ar uzturu. Jūdžins jau iztēlē bija skatījis omulīgu namiņu ar patīkamiem iemītniekiem, jo, lai cik dīvaini, tomēr pat tik pieticīga darba atrašana iedvesa viņam pārliecību, ka nedienām tuvojas gals. Nu viņa dzīve noteikti ies kalnup. Tagad galvenais atrast pa vasaru piemešanās vietu kādā laipnā ģimenē. Ja uz rudeni veselība uzlabosies, kā viņš to cerēja, tad Andžela varēs braukt šurp. Droši vien kāds no komisionāriem — Džeikobs Bergmans, Anrī Larjū vai brāļi Potli pārdos kādu gleznu. Simt piecdesmit vai divi simti dolāru kopā ar viņa algu ļaus viņiem tīri labi iztikt, un ar Andželas taupību un prasmi iztikt ar mazumu un viņa paša gaumi jebkuru kaktiņu var padarīt izskatīgu un pievilcīgu.

Tomēr atrast istabu nebija viegli. Jūdžins nogāja pa sliedēm līdz ciematam, ko varēja redzēt pa fabrikas logiem kādu ceturtdaļjūdzi atstatu, un, neatradis nekā piemērota, atgriezās Spionkā un devās pus jūdzi gar upītes krastu augšup. Šis izlūkgājiens sagādāja viņam lielu prieku. Viņš vēroja glītās kotedžas, kas puslokā liecās ap nokalni, kuras pakājē čaloja sudrabainā straume. Upes līkumu šķīra no pakalnes ceļš un mazliet augstāk tam līdzteku vijās otrs. Ar pirmo acu uzmetienu Jūdžins redzēja, ka te ir turīgu vidusšķiras pārstāvju valstība: gludi nopļauti mauri, spilgti sauljumi pie logiem, zili, dzelteni un zaļi puķu podi uz lieveņiem, verandām un pakāpieniem pie durvīm. Auto mājas priekšā norādīja, ka vietējie cenšas neatpalikt no lielpilsētas, un vasaras restorāns pie tiltiņa, kur upīte krustoja Ņujorkas šoseju, pauda, ka šā ciemata skaistā apkārtne nav noslēpums ārpilsētas izbraucienu cienītājiem. Restorānam gādāja pavēni sauljumi, un viens balkons, pilns ar galdiņiem, atradās tieši virs ūdens. Jūdžinu pārņēma vēlēšanās apmesties šai apvidū. Viņš gribēja te dzīvot — vienalga, kur. Viņš klaiņoja pa ciematu koku vēsajā ēnā, ielūkojās te vienā pagalmā, te otrā un bēdājās, ka viņam trūkst ieteikuma vēstules kādam šejienes iemītniekam. Šejieniešiem vajadzētu ar prieku uzņemt savā vidū apdāvinātu mākslinieku un izsmalcinātu cilvēku, un viņi droši vien to darītu, ja pazītu Jūdžinu. Ka viņš veselības uzlabošanas dēļ strādā par algādzi dzelzceļa mēbeļu fabrikā, tas tikai piešķir visam romantisku nokrāsu. Tā staigādams, viņš ieraudzīja īpatnēji būvētu metodistu baznīcu — sarkanā ķieģeļu celtne bija rotāta ar pelēkām akmens plāksnēm. Pētīdams tās augstos krāsaina stikla logus un četrstūraino zvana torni, kas atgādināja cietoksni, viņš pēkšņi iedomājās, ka vajadzētu aprunāties ar garīdznieku. Viņš paskaidros visu, parādīs vēstules no redaktoriem, izdevējiem un mākslas saloniem—Jūdžins bija dažas paņēmis līdzi kā lietiskus pierādījumus, sīki iestāstīs, kāpēc bijis spiests te ierasties. Jūdžins cerēja, ka viņa iedragātā veselība un pievilcīgā āriene noskaņos garīdznieku labvēlīgi un pēdējais droši vien aizsūtīs viņu pie kāda draudzes locekļa, kuram nebūs iebildumu uzņemt savā mājā slimu mākslinieku. Bija jau pieci pēc pusdienas, kad viņš pieklauvēja pie durvīm un viņu ieveda mācītāja kabinetā — lielā, klusā telpā, kur tikai pāris mušu sīca ap aizkaru aizēnotajiem logiem. Pēc mirkļa ienāca garīdznieks — slaids, sirms vīrs. Viņa apģērbs pauda skarbu vienkāršību un izturēšanās rādīja, ka viņš paradis runāt ar lieliem ļaužu bariem. Viņš jau gribēja jautāt, ar ko var pakalpot, bet Jūdžins pasteidzās iesākt pirmais:

— Jūs mani nepazīstat, šai apvidū esmu svešinieks. Pēc profesijas esmu gleznotājs, bet, sākot ar pirmdienu, strādāšu Spionkas dzelzceļa darbnīcā, lai uzlabotu savu veselību. Slimoju ar nervu sabrukumu un gribu kādu laiku strādāt fizisku darbu. Man gribētos apmesties kādā krietnā, patīkamā ģimenē, un es iedomājos, ka jūs droši vien pazīstat kādu šeit vai tuvumā, kas būtu ar mieru dot man uz laiku pajumti. Es varu iesniegt pirmklasīgas rekomendācijas. Darba vietas tuvumā es neko piemērotu neredzēju.

— Uzņēmums ir pavisam nomaļus, — vecais garīdznieks atbildēja, vērīgi lūkodamies Jūdžinā. — Es bieži esmu brīnījies, kā strādnieki ir ar mieru braukt tik tālu. Neviens no viņiem nedzīvo šeit.

Viņš pārbaudoši noskatīja Jūdžinu no galvas līdz kājām un, acīm redzot, palika apmierināts. Viņam šķita; ka Jūdžins ir pieklājīgs, nopietns, kārtīgs jauns vīrietis, pēc visa spriežot, mākslinieks. Dīvaini gan, ka šāds cilvēks grib uzlabot nervus ar tik radikālu līdzekli kā melnstrādnieka darbu.

— Ļaujiet man padomāt, — viņš sacīja un, atsēdies atzveltnī pie galda, pārlika roku pār acīm. — Šobrīd man gan neviens nenāk prātā. Te ir daudz ģimeņu, kurām ir pietiekami telpu, lai varētu jūs uzņemt, bet es šaubos ļoti, vai kāda to gribēs darīt. Drīzāk esmu pārliecināts par pretējo. Jāapsver vēl. Un viņš domāja atkal.

Jūdžins raudzījās uz viņa prāvo ērgļa degunu, cerainajām, sirmajām uzacīm un biezajiem, sarainajiem, sirmajiem matiem. Viņš domās jau skicēja pašu mācītāju, rakstāmgaldu, krēslā grimstošās sienas un visu mājīgo telpu.

— Nē, nē, — mācītājs lēni noteica, — es neko nevaru izdomāt. Tuvumā dzīvo kāda dāma, misis Hiberdela. Viņas māja — tūliņ pateikšu — pirmā, otrā, trešā... tā ir desmitā māja no šejienes, ja iesiet pa ielu uz augšu. Nesen pie viņas ieradās māsasdēls, jauns cilvēks jūsu gados. Vairāk man neviens nenāk prātā. Es nezinu, vai viņa uzņems jūs, bet viņa to varētu gan. Māja viņai plaša. Kādu laiku pie viņas dzīvoja meita, bet tā šķiet aizbraukusi. Laikam gan aizbraukusi.

Viņš runāja tā, it kā skaļi izsacīdams pats sev savas domas.

Jūdžins sāka ausīties, līdzko dzirdēja pieminam meitu. Pēc aizbraukšanas no Ņujorkas viņam, atskaitot Frīdu, nebija radusies iespēja divatā parunāt ar kādu meiteni. Andžela mūžīgi stāvēja viņam pie sāniem. Un, kad viņš bija atkal atgriezies Ņujorkā, tad šais riebīgajos apstākļos nenāca prātā ne jaunas meitenes, ne mīla. īstenībā arī tagad neklājās neko tādu domāt, taču vasarīgais gaiss, kokos iegrimušais ciemats, apziņa, ka viņam ir darbs — kaut niecīgs, tomēr darbs, par kuru viņš var būt drošs un kurš neapšaubāmi uzlabos viņa veselību, — tas viss lika labāk justies un pamodināja interesi par dzīvi. Viņam nedraud bojā eja. Viņš kļūs vesels. Viņš jau ir atradis darbu. Iespējams, ka viņš apmetīsies kādā ģimenē, kur būs jauka meitene, kas viņu iemīlēs. Andžela ir tālu. Viņš ir viens. Viņš atkal ir brīvs kā jaunības dienās. Kaut tikai drīzāk varētu atlabt un atsākt savu darbu!

Jūdžins pieklājīgi pateicās vecajam garīdzniekam un devās norādītajā virzienā. Viņš drīz vien atrada māju pēc mācītāja apraksta: veranda ar diviem balkoniņiem, vairāiki sarkani šūpuļkrēsli, pie durvīm divi dzelteni puķu režģi, pelēkbalti vārti un dēļu sēta. Viņš apņēmīgi piegāja pie durvīm un piezvanīja. Viņam atvēra gadus piecdesmit piecus vai sešdesmit veca sieviete ar gudru seju, pilnīgi sirmiem matiem un dzidrām, gaišzilām acīm. Rokā viņa turēja grāmatu. Jūdžins izstāstīja savu vajadzību. Sieviete noklausījās ar lielu interesi, šad tad uzmezdama viņam vērīgu skatienu. Viņa bija inteliģenta, daudz lasījusi, un Jūdžina stāsts ierosināja viņas ziņkāri.

— Taisnību sakot, es nebiju domājusi izdot istabu, bet es dzīvoju viena ar māsasdēlu, un mājā var vēl ērti novietoties kāds ducis cilvēku. Es gan negribu neko darīt bez māsasdēla ziņas, tāpēc pienāciet no rīta, tad es pateikšu atbildi. Mani jūsu klātbūtne nekādā ziņā netraucēs. Vai jūs gadījumā nepazīstat gleznotāju Dīzu?

— Ļoti labi. pazīstu, — Jūdžins atbildēja. — Viņš man vecs draugs.

— Viņš, šķiet, pazīstams ar manu meitu. Vai kaut kur citur arī esat meklējis istabu?

— Nē.

— Vēl jo labāk, — viņa noteica.

Jūdžins lika aiz auss šo mājienu.

Tātad meitas šeit nav. Nekas, tas nav svarīgi. Skats no šejienes lielisks. Vakaros viņš sēdēs šūpuļkrēslā un lūkosies uz upi. Novakara saule, sliekdamās uz rietu, lēja pār tās ūdeņiem degošu zeltu. Pakalnu aprises otrā krastā pauda cildenumu un mieru. Viņš strādās par algādzi, gulēs cietā miegā un nedomās par dzīvi. Tagad visi apstākļi viņam labvēlīgi, lai viņš varētu atveseļoties. Melnstrādnieks! Cik skaisti, cik oriģināli, cik interesanti! Viņš jutās kā ceļojošs bruņinieks, kam jāiepazīstas ar jaunu un brīnumainu pasauli.

XX n o d a ļ a

Jautājums par apmešanos pie misis Hiberdelas atrisinājās ātri. Māsasdēls, gadus trīsdesmit četrus vecs vīrietis, labsirdīgs un saprātīgs, kā Jūdžins vēlāk pārliecinājās, necēla iebildumus. Jūdžinam radās aizdomas, ka daļēji viņš ir tas, kas uztur šo māju kārtībā, kaut arī pati misis Hiberdela šķita esam turīga sieviete. Jūdžinam ierādīja otrā stāvā mājīgi iekārtotu istabu blakus vannas istabai — tādas šai mājā bija vairākas — un atļāva lietot ēdamistabu un viesistabu. Mājā bija grāmatas, klavieres, kuras gan neviens nespēlēja, šūpuļtīkls, kalpone visiem mājas darbiem un miera un pieticības atmosfēra. Misis Hiberdela, jau sen kopš atraitne, bija sieviete ar bagātīgu pieredzi un plašu apvārsni un prata iedvest pret sevi cieņu. Viņa neizrādīja sevišķu ziņkāri, bet, cik Jūdžins varēja spriest, bija taktiska, mazrunīga un atturīga. Viņa tomēr labi saprata jokus un mācēja arī pati jokot asprātīgi un gudri. Jūdžins jau tuvākajās dienās vaļsirdīgi pastāstīja viņai, ka ir precējies, ka viņa sieva atrodas Rietumos un atbrauks uz šejieni, līdzko viņa veselība mazliet uzlabosies. Misis Hiberdela runāja ar viņu par mākslu, literatūru un dzīvi. Mūzika neietilpa viņas interešu lokā, viņa bija pret to vienaldzīga. Viņas māsasdēls Deiviss Simpsons neinteresējās ne par literatūru, ne mākslu, ne arī par muziķu. Viņš bija kāda liela universālveikala sagādes aģents, slaids, gandrīz vai pārspīlēti švīts, ar kalsnēju, bet ne vāju seju, īsām, melnām ūsiņām, un galvenokārt interesējās par jocīgiem tipiem un notikumiem, savu darbu, beisbolu un visādām izpriecām. Jūdžinam patika viņa neviltotā vienkāršība, taisnprātība, laipnība un pieklājība. Simpsons netiecās ziņkāri iespiesties citu dzīvē, bet labprāt ierosināja strīdus par vispārējiem jautājumiem un izsacīja visai asprātīgas piezīmes. Viņa iemīļotā nodarbošanās bija kopt puķes un makšķerēt. Rītos un vakaros viņš noņēmās ap puķu dobēm, kas sastādīja vienīgo mazā dārziņa rotu mājas sētas pusē.

Jūdžins jutās ļoti laimīgs šai labvēlības un miera atmosfērā pēc tām vētrām, kas bija plosījušās viņa dzīvē veselus trīs gadus un it sevišķi nomocījušas viņu pēdējos trīs mēnešus. Viņam bija jāmaksā misis Hiberdelai tikai astoņi dolāri nedēļā, bet viņš ļoti labi saprata, ka tādu mājību un omulību nevar pirkt ne par kādu naudu. Kalpone gādāja, lai viņam ik dienas uz tualetes galdiņa būtu svaigi ziedi. Viņam bija tīra gultas veļa un dvieļi pēc vajadzības, sava vannas istaba, vakaros viņš varēja sēdēt uz terases, jūsmot par upi un netraucēts baudīt atpūtu vai novietoties bibliotēkā un lasīt. Brokastis un pusdienas katrreiz viņam sagādāja īstu baudu. Kaut viņš cēlās bez ceturkšņa sešos, lai paspētu nomazgāties, paēst un septiņos būt darbā, misis Hiberdela vienmēr bija jau piecēlusies, jo bija paradusi agri sākt dienu. Jūdžinam, kas vēl vienmēr cieta aiz noguruma, to bija grūti saprast. Deiviss ieradās brokastīs dažas minūtes pirms Jūdžina aiziešanas. Viņam pastāvīgi atradās krājumā kāds jautrs joks, — saīgušu un sadrūmušu viņu neviens netika redzējis. Lai kā viņam veicās ar darbu, tas, acīm redzot, viņu nenomāca. Misis Hiberdela šad tad laipni aprunājās ar Jūdžinu par viņa darbu, par Rivervudas ciematiņu, kurā viņi dzīvoja, un vietējiem notikumiem, par jauniem virzieniem zinātnē, politikā, reliģijā un tā tālāk. Šad tad viņa pieminēja savu vienīgo meitu, kas bija precējusies, dzīvoja Ņujorkā un reizēm ieradās apciemot māti. Jūdžins nevarēja vien nopriecāties, ka tik laimīgi atradis sev apmešanās vietu. Viņš cerēja iepatikties saimniekiem, lai tie nenožēlotu savu viesmīlību, un tas viņam arī izdevās. Misis Hiberdela un Deiviss, apspriezdami jauno īrnieku, vienojās, ka viņš ir jauks un simpātisks cilvēks, un gluži patīkami, ka tāds ir mājā.

Uzņēmumā, kur Jūdžins strādāja, valdīja pilnīgi cits noskaņojums, taču ar laiku viņam izdevās radīt ciešamus apstākļus, kaut gan sākumā viss nebūt negāja gludi. Piemēram, pirmajā rītā viņam lika strādāt kopā ar diviem, kā viņam sākumā šķita, pilnīgi truliem tipiem, kurus darbā sauca par Džonu un Bilu. Jūdžina mākslinieka acij tie abi likās drīzāk mašīnas nekā cilvēki, jo viņu kustības vairāk atgādināja mehānisma darbu nekā cilvēka gribas izpausmi. Abi bija vidēja auguma, apmēram piecas pēdas deviņas collas un svēra ap simt astoņdesmit mārciņu. Vienam bija apaļš, neizteiksmīgs ģīmis, kas pēc formas atgādināja olu, un biezas, dzeltenīgas ūsats. Viena acs bija stikla, uz deguna rēgojās brilles, aizmetinātas ar tērauda āķiem aiz lielajām, sarkanajām, atkarenajām ausīm. Viņš valkāja novazātu, bezveidīgu, brūnu platmali. Viņa vārds bija Bils Džefordss, taču viņš atsaucās arī uz palamu «Vienacis».

Viņa biedrs Džons jeb Džeks Dankens bija tāda paša auguma, tikai ar mazliet izteiksmīgāku un izskatīgāku seju. Jūdžinam šķita, ka Džons apķērīgāks par savu biedru un saprot pat jokus, bet šai ziņā viņš maldījās. Par Džefordsu neko tamlīdzīgu pat nodomāt nevarēja. Vecākais meistars Džeks Stikss, garš, stūrains vīrs ar rudiem matiem un ūsām, nedrošām, šaudīgām, zilām acīm un uzkrītoši lielām rokām un kājām, pielika Jūdžinu darbā pie šā pāra, lai viņu drīzāk «pataisītu stīvu», kā Stikss izsacījās otram meistaram, kurš pārzināja itāliešu grupu, kas torīt strādāja pie kokmateriālu izvietošanas. Šādam uzdevumam Stikss bija īstais vīrs. Stikss uzskatīja, ka Jūdžins te neiederas un tāpēc viņam jāuzkrauj smagāks darbs, lai tiktu no viņa ātrāk vaļā.

— Viņš esot ieradies veselību uzlabot, — Stikss sacīja savam darba biedram. — Sazin no kurienes atkūlies. Misters Brukss atsūtīja viņu un lika norīkot darbā. Redzēs gan, ko šis darīs, kad dabūs kārtīgi pasvīst.

— Pielūko, ka viņš sev ko nepamaitā, — atteica otrs. — Kā es skatos, tad nekāds stiprais viņš vis nav.

— Vai tad nu tik daudz nevarēs kā aiznest pāris baļķu. Ja jau Džons var, tad šim arī jātiek galā. Ilgi es nemaz nedomāju viņu te turēt.

Jūdžins par to neko nezināja, bet, kad viņam uzsauca: «Ei, tu jaunais, panāc šurp!» — un pieveda pie grēdas, kur gulēja apaļi, neaptēsti oša bluķi, ap sešas collas diametrā un astoņas pēdas gari, tad viņam dūša saplaka. Šie bluķi bija jāuznes otrā stāvā, — cik daudz, to viņam nepateica.

— Aiznesiet pie Tompsona un nolieciet stūrī, — Džefordss vienaldzīgi noteica.

Jūdžins ar smalkajām, baltajām rokām neveikli aptvēra kādu bluķi ap vidu. Viņš nezināja,- ka arī ar baļķiem jāprot rīkoties tāpat kā ar otu. Viņš mēģināja pacelt bluķi, bet tikai nobrāza rokas gar raupjo mizu. — Ja grib ķerties pie šitāda darba, tad bišķīt jāpamācās, — ieteicās Džeks Dankens, kurš stāvēja turpat blakus un noskatījās, — Džefordss bija kaut kur aizgājis.

— Jā, es, diemžēl, neko par to nezinu, — Jūdžins samulsis atzinās, gaidīdams turpmākos norādījumus.

— Pag, es jums parādīšu, — viņa jaunais darba biedrs sacīja. — Katra tāda lieta prasa savu zināšanu. Ķerieties klāt te, pie paša gala un celiet uz augšu, kamēr bluķis nostāsies stāvus. Tagad pieliecieties tā, lai plecs būtu pašā vidū. Vai jums kreklam plecos ir vate? Vajag palikt. Tagad pastiepiet labo roku uz priekšu un uzlieciet uz bluķa. Gatavs ir!

Jūdžins izslējās, smagais bluķis nogūlās uz viņa pleca, gandrīz nospiezdams viņu pie zemes ar savu svaru. Likās, tas sašķaidīs visus muskuļus; mugura un kājas iesmeldzās aiz sāpēm. Viņš braši devās uz priekšu, cenzdamies neizrādīt sāpes, taču pēc piecdesmit soļiem jutās kā uz moku sola. Tomēr viņš izgāja cauri visam apakšstāvam, uzkāpa augšā un nogāja līdz logam, kur strādāja Tompsons. Jūdžinam šķita, ka galva plīsīs, ausīs viņam dūca. Viņš aizsteberēja pie mašīnas un smagi nometa nesamo.

— Kas tad nu būs? — kāds ierunājās aiz muguras. Tas bija Tompsons, kas strādāja pie virpas. — Vai tad vieglāk nevarat nolaist zemē?

— Nē, nevaru, — Jūdžins strupi atbildēja. Viņa seja bija tumši pietvīkusi aiz ārkārtīgā sasprindzinājuma. Viņš bija pārsteigts un noskaities, ka viņu pielikuši pie tāda darba un vēl pēc mistera Haverforda apgalvojumiem, ka te centīsies atrast ko piemērotu. Jūdžins tūliņ nojauta, ka te grib tikt no viņa vaļā. Viņš jau gribēja piemetināt: «Tie nolādētie bluķi pārāk smagi,» — bet savaldījās un devās lejup, prātodams, vai izdosies uzdabūt augšā visu grēdu. Viņš grīļodamies sāka sliet otru bluķi uz augšu, cerēdams, ka sāpes tikmēr rimsies un rasies jauni spēki. Beidzot viņš uzņēma uz pleca otro bluķi un grīļodamies ar pūlēm uzgāja augšstāvā. Meistars pašķielēja uz viņu, bet klusēja. Viņam nāca smiekli par Jūdžina ciešanām. Nekas, tas šim iesācējam nāks tikai par labu.

— Kad viņš uznes ceturto, tad pietiks, — meistars sacīja Tompsonam, jo tomēr baidījās, ka jaunajam pirmajā reizē neiet par grūtu. Tompsons pameta acis uz Jūdžinu un pasmīnēja, redzēdams tā sāpīgi saraukto seju. Kad ceturtais bluķis nodunēja uz grīdas, viņš sacīja: — Pagaidām pietiks! — un Jūdžins, atviegloti nopūzdamies, saīdzis devās lejup. Būdams nervozs, ar viegli uzbudināmu fantāziju un aizdomu pilns, viņš jau bažījās, ka būs kļuvis par kropli, ka viņam būs plīsis kāds asinsvads vai ka viņš būs pārstiepies, kas šādā darbā viegli iespējams.

«Ak dievs, to es neizcietīšu,» viņš domāja. «Ja arī turpmāk būs tādas pašas mokas, tad jāmet darbs pie malas. Es gan nesaprotu, kāpēc viņi tā izturas pret mani. Es taču neierados te, lai mani nobeigtu.»

Viņš jau iztēlojās, kā viņu nedēļām ilgi spīdzina šādā pārmērīgā darbā. No tā nekas labs nevar iznākt. Ilgi viņš neizturēs. Bet tad viņš atcerējās, cik ilgi meklējis darbu, un šīs domas radīja jaunas bailes. «Tik viegli taču nedrīkst padoties,» viņš sāka sevi drošināt par spīti izmisumam. «Vismaz kādu laiciņu vēl jāmēģina paciest.»

Šai pirmajā pārbaudes brīdī Jūdžinam šķita, ka viņš atrodas starp veseri un laktu. Viņš gausi izgāja pagalmā, lai uzmeklētu Džefordsu un Dankenu. Tie krāva plankas vagonā. Viens iekšā saņēma tās, otrs nesa klāt.

— Kāp ārā, Bil, —Džons, kurš stāvēja lejā, uzsauca, pamanījis Jūdžinu pienākam. — Rāpies augšā, jaunais. Kā tevi sauc?

— Vitla.

— Mani sauc Dankens. Mēs tev dosim materiālus, bet tu krauj kaudzē.

Jūdžins šausmās ieraudzīja, ka viņam atkal jācilā smagas plankas, acīm redzot, domātas kādai celtnei — «četri uz četri», kā tās strādnieki dēvēja, bet, kad viņam ierādīja, kā tas darāms, viņš pārliecinājās, ka tas nemaz nav grūti. Bija dažādi paņēmieni, kā plankas virzīt un noturēt līdzsvarā un nešķiest pārāk daudz spēka. Par nelaimi, Jūdžins nebija iedomājies apgādāties ar cimdiem un krietni vien nobrāza rokas. Kad viņš pārtrauca darbu, lai izvilktu skabargu no īkšķa, Džefordss, uzkāpis pie viņa augšā, uzprasīja:

— Kas ir, vai tev cimdu nav?

— Es par tiem netiku iedomājies, — Jūdžins atbildēja.

— Tā jau tu noplēsīsi ādu no rokām. Varbūt Džozefs tev aizdos savus cimdus uz šodienu. Ej paprasi viņam.

— Kur Džozefs ir? — Jūdžins jautāja.

— Turpat augšstāvā. Pieņem no gropēveles.

Jūdžins lāgā nesaprata šo izteicienu. Kas ir gropēvele, to viņš jau zināja, jo visu rītu klausījās tās dobjajā dūkoņā un redzēja, kā no dēļiem lido lejup skaidas, bet ko nozīmēja «pieņemt no gropēveles»?

— Kur ir Džozefs? — viņš jautāja ēvelētājam.

Tas ar galvas mājienu norādīja uz garu, uzkumpušu, gadus divdesmit divus vecu puisi, plecīgu un vientiesīgu pēc izskata. Viņam bija garena, šaura seja, plata mute, ūdeņainas, zilas acis, pinkainie, brūnie mati piebiruši ar zāģu skaidām. Ap vidu puisim bija prāvs gabals maisa drēbes, apsiets ar kaņepāju auklu. Galvā viņš bija uzbāzis vecu, izbalējušu vilnas cepuri ar garu nagu, kas pasargāja acis no ēveļu un zāģu skaidām, kuras lidoja visapkārt. Kad Jūdžins pienāca tuvāk, puisis ar roku aizsedza acis.

— Man vīri pagalmā sacīja, ka jums esot cimdi, un es gribēju lūgt aizdot man tos šodien. Es krauju plankas un nobrāzu rokas. Aizmirsu nopirkt cimdus, — Jūdžins lūdzoši uzrunāja viņu.

— To var, — Džozefs labvēlīgi atteica un pameta ar roku, lai aptur mašīnu. — Man tepat skapītī ir. Es zinu šito darbu. Pats esmu to strādājis. Kad atnācu uz šejieni, man tūlīt to iegrieza, tā jau te mēdz darīt. Nevajag ņemt neko par pilnu, gan būs labi. Jums ar veselību nav kārtībā? Vienmēr te nav tik traki kā pašreiz. Citudien pat nav nekā ko darīt, — un pēc tam atkal sanāk vesels lērums. Taču es teikšu, ka tas ir veselīgs darbs. Es gandrīz nekad neslimoju. Mums te ir svaigs gaiss, tāpat viss cits kārtībā.

Tā runādams, viņš meklēja atslēgu kabatās zem aizsietā maisa gabala, tad atslēdza skapīti, izņēma pāri milzīgu, nodeldētu, dzeltenu cimdu un laipni pasniedza Jūdžinam, kurš sirsnīgi pateicās. Abi iepatikās viens otram. «Jauks zēns,» Jūdžins domāja, iedams atpakaļ uz vagonu. «Cik labprāt viņš aizdeva man cimdus! Tiešām brīnums! Ja visi cilvēki būtu tik laipni un labvēlīgi kā šis zēns, tad gan būtu viegli dzīvot pasaulē!» Viņš uzvilka cimdus un tūliņ pārliecinājās, ka darbs sokas daudz vieglāk, jo nu viņš varēja stingri satvert plankas, nejuzdams sāpes. Viņš nostrādāja līdz pusdienai, kad nosvilpa pārtraukumu, un, nosēdies nomaļus, domīgs ieturēja savu vientuļo azaidu. Pēc pulksten vieniem viņu pasauca nest skaidas cauri kalēju ceham uz katlu māju, kur tās sabēra milzīgā kastē. Līdz pulksten četriem Jūdžins jau bija paguvis apskatīt visus, ar ko viņam vajadzēja kopā strādāt. Kalējs Harijs Fornzs, «ciema kalējs», kā Jūdžins vēlāk viņu iedēvēja sakarā ar Longfellova dzejoli, viņa palīgs («skrejpuika», pēc Jūdžina tūlītējā atzinuma) Džimijs Sadzs, mehāniķis Džons Pīterss, Malaki Dempsejs, kas strādāja pie lielās gropēveles, viņa palīgs Džozefs Mjūzs, vesels štats galdnieku, atslēdznieku, krāsotāju, cauruļu licēju, skārdnieku, daži mākslas galdnieki, kas šad tad izgāja cauri apakšstāvam, melnstrādnieki, kas te parādījās telpās, te strādāja uz laukuma, — visi ar izbrīnu vēroja Jūdžinu.

Arī Jūdžins pats pētīja viņus ar lielu interesi. Sevišķi viņu pievilka Harijs Fornzs un Džimijs Sadzs. Pirmais bija pazema auguma amerikānis, cēlies no īriem, plecīgs, muskuļainām rokām, četrstūrainu seju, un ar savu pašpaļāvību un spēku atgādināja Titānu miniatūrā. Viņš bija neparasti čakls un veica milzum daudz darba; viņa āmura dārdošie sitieni tālu atbalsoiās pakalnos un ieplakās. Viņa palīgs Džimijs Sadzs, tāds pats neliels augumā, notriepies līdz ausīm, izskatīiās kā vecs, vēju izšķobīts, svēdrains koks, viņa zobi rēgojās kā dzelteni, aplūzuši zari, ausis stāvēja atkarus kā nelieli vēdekļi, acis šķielēja, taču seja izstaroja tādu sirsnīgu laipnību, ka atbruņoja ikvienu, kam prāts būtu nesies uz zobošanos. Visi viņu mīlēja, jo Džimiis biia godīgs, taisnprātīgs un pilnīgi nespējīgs nodarīt kādam ļaunu. Svārki viņam bija trīs reizes platāki par viņu pašu, bikses vismaz divas reizes un kurpes, acīm redzot, pirktas vecu lietu veikalā, bet viņš izskatījās kā dzīva glezna. Jūdžins raudzījās viņā kā apburts, un Džimijs viņu pilnīgi sajūsmināja, kad atklājās, ka viņš no visas sirds tic, ka Bufalo pilsētas apkaimē Ņujorkas štatā varot medīt bizonus [Buffalo (angl.) — bizons].

Mehāniķis Džons Pīterss arī saistīja Jūdžina uzmanību, kaut gan citā veidā. Viņš bija neticami resns, tāpēc viņu dēvēja ar «Lielo Džonu». Un patiešām — viņš šķita esam zilonis cilvēka izskatā. Sešas pēdas garš, vairāk nekā trīssimt mārciņu smags — viņš stāvēja vasaras tveicē karstajā katlu mājā, nometis virskreklu un nolaidis bikšturus, un milzīgās tauku krokas spiedās ārā no plānā katūna apakškrekla. Varēja domāt, ka viņš ļoti cieš aiz saviem apmēriem, taču nekas tamlīdzīgs Džonu nemocīja, jo viņš raudzījās uz dzīvi filozofiski. Parasti viņš stundām ilgi stāvēja katlu mājas durvīs, kad tur bija ēna, un blenza upes dzirkstošajā līmenī. Un šad tad atkārtoja, ka labi gan būtu, ja nevajadzētu strādāt un varētu visu dienu gulēt un neko nedarīt.

— Šitiem tur gan laba dzīvošana, re, kā izlaidušies un pūš tik dūmus caur nāsīm, — viņš kādreiz sacīja Jūdžinam, norādīdams uz greznu jahtu, kas patlaban slīdēja garām.

— Slikti jau nu nav, — Jūdžins piekrita.

— Ho, ho, ho! Tā ir gan smuka dzīvošana, kā vieniem lielkungiem. Nu, zin, es ar tā varētu, lai tik palaiž mani klāt. Ho, ho, ho!

Jūdžins uzjautrināts iesmējās.

— Jā, tā ir jauka dzīve, — viņš sacīja. — No tādas mēs neviens neatteiktos.

Malaki Dempsejs, kurš strādāja pie lielās gropēveles, bija neinteresants, nerunīgs vīrs. jo viņa galvā patiešām nebija nekādu domu, turklāt viņš bija iemanījies līdzīgi austerei noslēpties no visām briesmām, cieši aizcērtot savus vākus. Viņa izcilā mazrunība bija visdrošākais līdzeklis izbēgt no dažādām šās pasaules likstām. Jūdžins to drīz noprata un dažkārt ilgi vērās šai cilvēkā, apbrīnodams viņu kā reti sastopamu dabas parādību. Jāpiezīmē tomēr, ka pats Jūdžins arī bija neparasta parādība pārējo, acīs, un tie viņu apbrīnoja tikpat daudz, ja ne vairāk. Viņš neizskatījās pēc vienkārša strādnieka un nekad netaptu tam līdzīgs. Savās domās viņš lidoja pārāk augstu, viņa skatiens bija pārāk vērīgs un kvēls. Klusībā viņš smējās par sevi, nesdams grozos ēveļskaidas no augšstāva, kur tās birtin bira no mašīnām, un, tā kā novadcaurules nebija, tad tās vajadzēja nogādāt ar groziem uz mašīnu telpu, kur valdīja Lielais Džons. Pēdējais bija ļoti pieķēries Jūdžinam — apmēram tā, kā suns pieķeras saimniekam. Lielā Džona pasaule bija šaura, — tvaika katls, dārziņš, sieva, bērni un pīpe. Ja vēl pieskaita miegu, pamatīgu izgulēšanos, tad tas bija viss viņa prieks, viņa atpūta, viņa dzīve.

XXI n o d a ļ a

Pagāja krietns laika sprīdis, veseli trīs mēneši, kuros Jūdžins apguva gluži jaunu priekšstatu par dienišķo darbu. Tiesa, viņš arī agrāk bija strādājis līdzīgos apstākļos, taču viņa dzīves pieredzei Čikāgā trūka tās iedziļināšanās lietu būtībā, kas nāca ar laiku. Agrāk viņš lāgā neizprata varas hierarhiju virs zemes un visuma tālēs, viņš redzēja tikai haosu. Šeit, sastapis galīgi tumšus ļautiņus, kas atradās uz visai zemas attīstības pakāpes, un gudrākus (dažreiz viņam šķita, ļaunprātīgus, tomēr par to viņš nebija īsti pārliecināts), bet galvenokārt tik stiprus, ka tie spēja pakļaut sev vājākos, un redzēdams, ka tie pirmos pārvalda, viņš nāca pie slēdziena, ka, arī šādai sistēmai pastāvot, ir iespējams, kaut arī rupjos vilcienos, noorganizēt cik necik ciešamu dzīvi. Tiesa, arī šeit vēl norisinājās cīņa par virskundzību. Ļaudis, kā jau visur, centās iegūt tās priekšrocības un godu, ko sniedza virskundzība un vara, kaut arī tādos sīkumos, kā kokmateriālu novietošana, dēļu ēvelēšana, galdu un krēslu taisīšana, un nepiekāpīgi centās uzsvērt sava talanta un spēju pārākumu, taču šāda sacensība visumā veicināja saprātīga mērķa sasniegšanu. Viss darbs bija pakļauts prāta prasībām. Šo cilvēku lepnumu, lai cik naivs tas bija, radīja cilvēka dabas cildenās, nevis zemiskās tieksmes. Viņi mēdza sūdzēties par savu darbu, gremsties cits uz citu vai uz saviem priekšniekiem, bet to varēja izskaidrot tā, ka viņi nespēja vai viņiem netika dotas iespējas veikt cildenāku darbu vai izpildīt cildenāka saprāta sniegtus rīkojumus. Ikviens centās veikt savu uzdevumu iespējami labāk, iespējami pilnīgāk un iegūt tos labumus un apbalvojumus, ko saņem par teicamu darbu. Ja viņiem neatlīdzināja atbilstoši tam, kā viņi paši bija novērtējuši savu darbu, tad radās naids, protests, kurnēšana, aizvainojums, taču katrs no viņiem, kaut akli instinktīvi, centās kā mācēdams sasniegt savā darbā augstāku intelekta pakāpi.

Aizvadītais laika posms bija vēl par īsu, lai Jūdžins varētu aizmirst visas savas likstas; arī pārliecība par to, ka viņš atkal spēs gleznot, nebija atgūta. Bieži vien viņš jutās sarūgtināts, kaut arī slēpa slikto noskaņojumu. Laiks steidzas, jaunība paiet šī doma un reizē ar to perspektīva pavadīt visu mūžu trūkumā un neatzītam viņu allaž šausmināja. Kad Jūdžins nedomāja par to, tad šķitās omulīgs un apmierināts. Viņš gan bija iemanījies izlikties tāds arī tad, kad jutās gluži slikti. Tā kā īstenībā viņš nebija uz mūžu saistīts ar šo smago darbu un nebaidījās pazaudēt aiz īpašas laipnības piešķirto vietu, tad jutās pārāks par saviem darba biedriem. Viņš gan centās neizpaust šīs jūtas, pat visādi slēpa tās, tomēr viņu nekad neatstāja sava sevišķā stāvokļa apziņa un pilnīga vienaldzība pret visādiem sīkumiem, kas tā uztrauca citus. Viņš skraidīja šurp un turp ar saviem skaidu groziem, jokojās ar «ciema kalēju», pļāpāja ar mehāniķi Lielo Džonu, ar Džozefu, ar Malaki Dempseju, ar sīko Džimiju Sadzu, ar visiem, kas vēlējās būt ar viņu draugos. Reiz pusdienas pārtraukumā viņš ķērās pie zīmuļa un uzskicēja Hariju Fornzu ar paceltu veseri pie laktas, aizmugurē viņa palīgu Džimiju Sadzu un liesmojošu ēzi. Fornzs paskatījās pāri Jūdžina plecam un tikko spēja noticēt savām acīm.

— Ko tu te taisi? — viņš ziņkāri ieprasījās. Jūdžins sēdēja pie kalēja galda, kuru spoži apspīdēja saule, un šad tad pameta skatienu uz mirgojošo ūdeni. Viņš bija iegādājies somu, kurā ik dienas nesa līdzi azaidu, — misis Hiberdela bija aizrādījusi, lai viņam dod ko spēcinošu. Labi paēdis, Jūdžins laiski domāja par apkārtnes jaukumu, par savu neparasto stāvokli, par ērmīgiem gadījumiem, ko bija novērojis mēbeļu fabrikā, par visu, kas ienāca prātā.

— Pagaidi, tad redzēsi, — viņš labā omā atbildēja, jo viņi ar kalēju sadzīvoja kā cimds ar roku.

Pēdējais nenolaida ziņkāro skatienu un beidzot iesaucās:

— Ka tevi piķis, tas esmu es!

— Jā gan, — Jūdžins apstiprināja.

— Ku' tu liksi šito bildi, kad tā būs gatava? — kalējs kāri apvaicājās.

— Uzdāvināšu tev, kam tad citam!

— Pa to nu gan liels paldies, — atbildēja iepriecinātais kalējs. — Sievai ar būs dikti liels prieks. Tu taču esot no tiem, kas taisa bildes, tā puiši saka. Es, zin, gan neviena tāda vīra nebiju redzējis. Nudie, šitas te ir varen līdzīgs, akurāt kā es, vai ne?

— Apmēram, — Jūdžins mierīgi atbildēja, joprojām zīmēdams.

Pienāca kalēja palīgs.

— Ko tu taisi? —- viņš uzprasīja.

— Viņš taisa bildi, ko ta citu, nejēga tāds,— kalējs autoritatīvi paskaidroja. — Nenāc tik tuvu, nebāzies virsū.

— Vai ta kāds bāžas, vai? — palīgs sapīka. Viņš tūliņ noprata, ka priekšniecība grib nobīdīt viņu pie malas šai vēsturiskajā brīdī, un stingri nolēma nepadoties. Kalējs gan meta uz Džimiju dusmīgus skatienus, taču abiem bija pārāk liela interese noskatīties, kā virzās uz priekšu Jūdžina darbs, un neatlika laika ķildoties, tāpēc Džimijs pienāca gluži tuvu un ieskatījās zīmējumā.

— Ho, ho, tas taču esi tu, ko? — viņš, iededzies ziņkārē, vaicāja kalējam, rādīdams ar netīro īkšķi uz kādu vietu zīmējumā.

— Nelien klāt, — tas augstprātīgi atbildēja,

skaidrs, ka es. Tev saka, nebāzies virsū.

— Un tas ešu es. Ho, ho! Nudie, forši, vai ne? Ho, ho!

Mazais palīgs ielīksmots atvieza zobus; platais smaids izstiepa muti vai līdz ausīm. Viņš nelikās dzirdot kalēja bargos uzbrēcienus.

— Ja tu labi uzvedīsies, Džimij, — Jūdžins zīmēdams jautri ierunājās, — tad es tevi kādreiz uzzīmēšu vienu pašu.

— Ej nu? Ko tu saki? Nudie? Traki labi! Tas gan būs smuks joks. Ho, ho, ho! Šie tur mājās nepazīs mani ne sitami. Jā, tādu bildi man dikti gribētos, nudie!

Jūdžins smaidīja. Kalējs jutās aizvainots. Viņam nebija nemaz pa prātam tāda goda parādīšana mazajam palīgam. Taču viņa paša attēls bija teicams, tāpat arī smēde. Jūdžins strādāja, kamēr atskanēja svilpe, sāka plakšķēt dzensiksnas un dūkt mehānismi. Tad viņš piecēlās.

— Nu tu esi gatavs, Fornz, — viņš sacīja. — Patīk?

— Velns ārā, lepna bilde, — tas atbildēja, novietodams zīmējumu skapītī. Taču pēc brīža viņš izņēma to ārā un piesprauda pie sienas iepretim ēzei, lai visi varētu redzēt. Kalējam tas bija viens no svarīgākajiem notikumiem dzīvē. Jūdžina skice tūliņ izraisīja visdedzīgāko domu apmaiņu. Izrādās, ka Jūdžins ir mākslinieks, viņš prot zīmēt, — jau tas vien bija vesels brīnums. Turklāt uzzīmētās personas bija pārsteidzoši līdzīgas — tiklab Fornzs, kā Sadzs izskatījās kā dzīvi, tāpat smēde bija skaidri pazīstama. Visi vai dega ziņkārē un skaudībā. Viņi nevarēja saprast, kāpēc tieši kalējam gadījusies tāda laime. Kāpēc Jūdžins nav zīmējis kādu no pārējiem? Kāpēc viņš tūliņ nepiedāvājās uzzīmēt tos? Drīz vien atsteidzās Lielais Džons Sadza pavadībā, kurš bija jau paspējis pavēstīt viņam jauno ziņu.

— Paskat! -— viņš noteica, vēl vairāk izbolījis lielās, apaļās acis. — Tas nu ir kas pirmklasīgs, nudie! Tu te esi kā izspļauts, Fornz. Lai mani pakar, ja tas tā nav! Un Sadzs! Sitiet mani nost, ja tas nav Sadzs! Tik tiešām kā es te stāvu, tu izskaties kā dzīvs, ne pielikt, ne atņemt. Vareni! Šito tev vajag glabāt, kalēj.

— Glabāšu ar, — tas lepni atteica.

Lielais Džons atgriezās savā katlu mājā dziļi noskumis. Pēc viņa smēdē ieradās Džozefs Mjūzs uzkumpušiem pleciem, ejot aiz paraduma grozīdams galvu kā pīle.

— Nu, ko jūs teiksiet par šitādu joku?! — viņš izsaucās. — Cik tas ir smuki! Viņš taču nemaz nezīmē sliktāk par tiem, kurus liek visādos žurnālos. Es šad tad esmu redzējis tādas bildes. Traki labi iztaisīts! Lai nu viens tik paskatās uz Sadzu! Tu esi kā izplēsts, Sadz, nudie. Tagad viņam vajag uzzīmēt mūs visus. Mēs nemaz neesam sliktāki par jums. Ar ko tad jūs varat lepoties?

— Lika pagaidīt, ka viņš tērēs laiku un zīmēs tādus salašņas kā jūs, — kalējs labsirdīgi atsmēja. — Viņš tik tādus vīrus zīmē, kas ir to vērts. To tu liec aiz auss, Mjūz. Viņam vajag kārtīgu puišu, ko zīmēt, nevis šādu tādu ēvelētāju un zāģētāju!

— Ak tā? Ak tā? Džozefs nicīgi atsaucās, jo šis strīds pamodināja viņa humora izjūtu. — Nu, ja viņš meklē kārtīgus puišus, tad viņam nebija te ko līst. Kārtīgi puiši strādā pie mašīnām. Tas tev jāliek aiz auss, kalēj. Savu mūžu neesmu redzējis, ka smēdē strādātu kāds jēdzīgs puisis!

— Izbeidziet! Izbeidziet! — uzsauca mazais Sadzs, kas stāvēja novērošanas postenī pie durvīm. — Vecais nāk!

Džozefs izlikās, it kā būtu ienācis katlu mājā padzerties, bet kalējs cītīgi darbojās ap uguni, it kā viņam būtu nepieciešams nokaitēt oglēs ielikto dzelzi. Smēdē gāzelēdamies ienāca Džeks Stikss.

— Kas to uzzīmēja? — viņš prasīja, pārlaidis skatienu smēdei un pamanījis zīmējumu pie sienas.

— Misters Vitla, tas jaunais, — kalējs godbijīgi atbildēja.

— Tīri labi iztaisīts, — meistars atzinīgi noteica.

Bilde uz goda. Viņš laikam ir mākslinieks.

— Es arī tā domāju, — iztapīgi piekrita kalējs, kurš vienmēr centās labi sadzīvot ar priekšniecību. Viņš nostājās blakus meistaram un vēlreiz aplūkoja zīmējumu. — Viņš to uzzīmēja pusstundas laikā, pusdienas pārtraukumā.

— Tīri glīti, nav vārdam vietas, — un meistars domīgs devās ārā.

Ja Jūdžins prot zīmēt, kāpēc tad viņš ieradies te? Acīm redzot, tikai veselības uzlabošanai. Droši vien viņam tur augšā labi draugi. Būs jāizturas pret viņu laipnāk. Līdz šim meistars bija raudzījies uz Jūdžinu ar aizdomām un bažām, jo šis cilvēks bija viņam mīkla. Kas viņu zina, kāpēc tāds te atsūtīts — varbūt izspiegošanai. Nu meistaram šķita, ka viņš maldījies.

— Nelieciet to jauno pie smagiem darbiem, — viņš sacīja Džonam un Bilam. — Viņš nav nekāds stiprais. Viņu te atsūtījuši veseļoties.

Viņa rīkojumu izpildīja, jo meistaram neviens pretī nedomāja runāt, taču šāda atklāta iestāšanās varēja tikai kaitēt Jūdžina popularitātei. Strādnieki necieta meistaru. Jūdžins jebkuros apstākļos būtu baudījis lielākas simpātijās, ja meistars nebūtu viņam labvēlīgs vai pat būtu noskaņots pret viņu.

Turpmākās dienas darba ziņā Jūdžinam bija diezgan grūtas, taču nomierinošas, jo drīz vien Jūdžins atklāja, ka kūsojošā darba trauksme, kurā arī viņš piedalījās, ietekmē viņu labvēlīgi. Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņš varēja mierīgi gulēt. Dažas minūtes pirms svilpes viņš uzvilka zilo kombinezonu un džemperi un līdz pusdienas pārtraukumam un pēc tam no pulksten vieniem līdz sešiem nesa skaidu grozus, krāva kokmateriālus kopā ar vīriem pagalmā, izlādēja vai pielādēja vagonus, palīdzēja Lielajam Džonam uzturēt uguni katlu mājā vai nesa viņam klāt kurināmo no augšstāva. Galvā viņš nēsāja vecu platmali, ko misis Hiberdela bija sameklējusi kādā skapī — kādreizēju mīkstu smilškrāsas sombrero, tagad saburzītu, izbalējušu krāmu, ko viņš uzspīlēja galvā un braši nostūma uz vienu ausi. Rokās viņš bija uzmaucis lielus, dzeltenus cimdus, kurus nevilka nost visu dienu; tie bija stipri novalkāti un nodeldēti, tomēr vēl labi noderēja darbam fabrikā un pagalmā. Viņš iemācījās tīri labi rīkoties ar kokmateriāliem, izveicīgi kraut baļķus, «pieņemt» no gropēveles, pie kuras strādāja Malaki Dempsejs, rīkoties ar mehānisko zāģi un izpildīt dažādus citus uzdevumus. Viņa enerģija bija neizsmeļama, jo viņš bija piekusis no domām un cerēja ar fizisko darbu nomākt un uzveikt bažas par pazaudēto talantu, cerēja aizmirst, ka nevar vairs gleznot, un tā atgūt savas mākslinieka spējas. Jūdžinu pašu pārsteidza viņa skices, jo vēl nesen vecajos apstākļos viņš skaidri apzinājās, ka neko nevar izdarīt. Šeit, kur par viņu tā interesējās un tā uzteica viņa zīmējumus, tie neprasīja nekādu pūļu, un kā par brīnumu viņš bija ar tiem apmierināts.

Pārnācis misis Hiberdelas mājās, viņš novilka kombinezonu un pēc aukstas dušas uzģērba jaunu, brūnu uzvalku, kuru nesen bija nopircis gatavu drēbju veikalā par astoņpadsmit dolāriem. To viņš tagad varēja atļauties, jo viņam bija nodrošināts darbs. Tikt uz veikalu, lai kaut ko nopirktu, bija grūti, jo savus piecpadsmit centus stundā viņš saņēma tikai par faktiski nostrādāto laiku. Gleznas bija nodotas glabāšanā Ņujorkā, bet viņš nevarēja nobraukt uz turieni (tas ir, ja negribēja zaudēt laiku), lai parūpētos par to pārdošanu. Viņš dabūja zināt, ka var jebkurā laikā izpalikt no darba bez jebkādiem paskaidrojumiem, tikai tad dienas alga būs zudusi; ja gribēja saglabāt algu, tad nokavējumam bija jāatrod nopietns iemesls. Viņa āriene vakaros, kad viņš sešos trīsdesmit bija pārnācis no darba, un svētdienās bija visai pievilcīga. Viņš izskatījās ļoti atturīgs, labi audzināts, izsmalcināts un mazliet sērīgs, ja palika vienatnē. Viņu joprojām krimta skumjas un bažas, viņš jutās vientuļš un pamests. Mājās viņu mocīja garlaicība. Tāpat kā Aleksandrijā, pirms bija saticis Frīdu, viņš alka pēc jaunu meiteņu sabiedrības. Kur tagad ir Frīda, ko viņa dara, vai nav jau apprecējusies? Kas to zina! Kaut dzīve sūtītu viņa ceļā vēlreiz tādu meiteni kā Frīda — tik jaunu, tik skaistu! Vakaros viņš ilgi sēdēja, raudzīdamies uz mēness apmirdzēto upi, jo dabas dailes vērošana bija viņa vienīgais prieks. Kāds skaistums visapkārt! Cik jauka ir dzīve — šis ciemats, šie vasarīgi kuplie koki, mēbeļu fabrika, kur viņš strādā, upe, Džozefs, mazais Džimijs, Lielais Džons, zvaigznes. Kaut viņš varētu atkal gleznot, atkal mīlēt! Mīlēt! Mīlēt! Vai pasaulē ir vēl kāds cits brīnums, kas spēj līdzināties mīlai?

Pavasara vakars, maigu, saldu smaržu piesātināts gaiss kā šonakt, tumšie, nolīkušie koki vai liega krēsla, kurā vēl jaušami sudrabaini, zaļgani un dzeltensārti atspulgi, vēsmas glāsainie čuksti, tikko dzirdami tāli koku varžu kur cieni — un meitene! Ak dievs! Kas vēl var būt skaistāks pasaulē? Viņas maigās rokas skaujas ap tavu kaklu, viņas lūpas piekļaujas tavējām šķīstas mīlas kvēlē, viņas acis zalgo tumsā kā divi ezeri!

Tādu laimi viņš nesen vēl baudīja ar Frīdu un kādreiz ar Andželu, un cik sen — ar Stellu! Mīļā, jaukā Stella, cik skaista viņa bija! Un tagad viņš ir šeit, slims, vientuļš, precējies, Andžela drīz vien ieradīsies — un tad ... Viņš piecēlās, lai aizdzītu šīs domas, ķērās pie grāmatas, staigāja pa terasi vai likās gulēt. Viņam bija smagi ap sirdi, neciešami smagi. Lai kur Jūdžins būtu, viņam bija lemts tikai viens īsts prieks — mīlas pavasaris.

XXII n o d a ļ a

Šai laika sprīdī, kad Jūdžins, dzīvodams kā pussnaudā, strādāja, sapņoja un ilgojās pēc kā nezināma, Rivervudā ieradās ciemos pie mātes Karlota Vilsone, Normana Vilsona kundze — tā viņu dēvēja tais aprindās, kurās viņa uzturējās. Viņa bija slaida, trīsdesmit divus gadus veca tumšmate, skaista, gracioza, eleganta angļu tipa sieviete, kura pazina dzīvi, ne tikai pateicoties iedzimtajam prātam un humora izjūtai, bet arī pieredzei — gan laimīgai, gan nelaimīgai, kas viņai bija atklājusi tiklab dzīves ārējo spožumu, kā tās ēnas puses. Karlotas vīrs bija spēlmanis, profesionāls spēlmanis, viens no tiem subjektiem, kuri tēlo džentlmeņus un, prazdami labi iejusties šai lomā, nežēlīgi apstrādā savus neuzmanīgos partnerus. Karlota Hiberdela, kura tolaik dzivoja ar vecākiem Springfīldā Masačuzetas štatā, iepazinās ar viņu vietējās zirgu skriešanās sacīkstēs. Viņa ar tēvu un māti bija atbraukusi tās noskatīties, kamēr Vilsons bija ieradies pilsētā citās darīšanās. Karlotas tēvs, kurš tirgojās ar nekustamiem īpašumiem un kādu laiku guva labus panākumus šai darbā, interesējās par sacīkšu zirgiem. Viņa audzētie zirgi bija vairākkārt uzstādījuši rekordus, lai arī ne pārāk spožus. Normans Vilsons arī izlikās tirgojamies ar nekustamo īpašumu un pat visai sekmīgi noslēdza vairākus izdevīgus darījumus, taču viņa īstā māksla un labklājības pamats bija kāršu spēle. Viņš pārzināja visas iespējas, kādas ir azarta spēlēm lielpilsētā, viņam bija daudz paziņu to vidū, kas aizraujas ar spēli, — gan vīriešu, gan sieviešu, gan Ņujorkā, gan citās pilsētās, un dažkārt viņa veiksme vai laime bija fenomenāla. Taču viņš pazina arī neveiksmes. Bija tādi periodi, kad viņš dzīvoja visgreznākajos apartamentos, ēda visdārgākajos restorānos, apmeklēja vislepnākos ārpilsētas klubus un izpriecu vietas un dažādi izklaidējās draugu sabiedrībā. Citreiz, kad viņu sāka vajāt neveiksmes, viņš paspēlēja pēdējo centu un, tā kā sīksti turējās pie ierastā dzīves veida, tad bija spiests taisīt parādus. Kā visi spēlmaņi, tā arī viņš bija fatālists un spēlēja joprojām svētā ticībā, ka reiz viņam atkal uzsmaidīs laime. Tā arī notika, jo vienmēr, kad stāvoklis kļuva galīgi neciešams, viņa smadzenes sāka rosīgi strādāt un pastāvīgi atrada kādu izeju. Viņš gudri auda tīklu, kā zirneklis, un allaž gadījās kāda neuzmanīga muša, kura tur iepinās.

Kad Karlota Hiberdela viņu apprecēja, viņa neko nezināja par šo sava dedzīgā iemīļotā izcilo talantu un liktenīgo vājību. Kā visi šā tipa pārstāvji, viņš bija maigs, pieglaimīgs, neatlaidīgs un kaisls. Viņa manierēs bija kaut kas no kaķa pieglaudības, un tas pievilka Karlotu kā magnēts. Toreiz viņa nespēja Vilsonu saprast un īstenībā nesaprata arī vēlāk. Izlaidība, ar kādu viņš izturējās ne tikai pret sievu, bet arī pret citām sievietēm, pārsteidza Karlotu un modināja viņā riebumu. Viņa pārliecinājās, ka vīrs ir patmīlis, despotisks, vienaldzīgs pret visu, kas atrodas ārpus viņa šaurās pasaulītes, bezjūtīgs un nepieejams nekam cēlam. Kad viņam bija nauda, viņš nežēloja neko, lai nodrošinātu tādus materiālos apstākļus, kas viņam šķita vai pats kalngals, — diemžēl, Karlota noprata, ka vīram ir vulgāra gaume. Tiklab pret sievu, kā pret pārējiem viņš izturējās augstprātīgi, uzpūtīgi, ar pārākuma apziņu. Viņa pārspīlētais izteiksmes veids Karlotu dažreiz kaitināja, dažreiz smīdināja. Kad viņas kaislība bija izkvēlojusi un Karlota par spīti vīra maskai sāka saskatīt viņa motīvus un vērtēt viņa rīcību, tad viņas mīlu nomainīja vienaldzība un pēc tam apnikums. Garīgā ziņā viņa stāvēja pārāk augstu, lai ielaistos ar vīru biežās ķildās, un bija tik vienaldzīga pret dzīvi visās tās izpausmēs, ka nekas nespēja viņu no tiesas sarūgtināt. Vienīgais viņas sapnis bija ideāls mīļākais, un pēc dziļās vilšanās vīrā viņa ne par ko citu nedomāja, tikai meklēja šādu ideālu vīrieti.

Viņu namā bija sastopami dažādi ļaudis — spēlmaņi, blazēti dendiji, kalnrūpniecības speciālisti, biržas darboņi. Tiklab no šiem cilvēkiem, kā arī no vīra un no saviem novērojumiem Karlota uzzināja par visādām blēdībām, nevienādām laulībām, interesantiem raksturu nesaderības un dzimumdzīves izvirtības gadījumiem.

Tā kā viņa bija glīta, gracioza, ar pievilcīgu izturēšanos, tad tiešiem vai slēptiem mājieniem un atklātiem piedāvājumiem nebija gala. Viņa jau sen bija pie tā pieradusi. Tā kā vīrs nebūt neslēpa, ka pārtraucis ar viņu sakarus, un nebūt nekautrējās uzsvērt savu tuvību ar citām sievietēm, tad Karlota apzinājās, ka viņai pilnīgas tiesības izvēlēties citu vīrieti. Savus mīļākos viņa izraudzījās piesardzīgi, ar labu gaumi, sākdama pēc ilgas vilcināšanās ar kādu cilvēku, kas viņai ļoti patika. Viņa meklēja vīriešos dziļas jūtas, izsmalcinātību un izpratni, savienotu ar talantu kādā nozarē, bet tādus bija diezgan grūti atrast. Te nav īstā vieta uzskaitīt visas viņas dēkas, taču jāpiezīmē, ka tās stipri vien ietekmēja viņas raksturu.

Ārēji viņa visbiežāk izturējās vienaldzīgi pret visu un visiem, kaut gan labs joks vai anekdote spēja viņai izraisīt sirsnīgus smieklus. Grāmatas viņu neinteresēja, izņemot dažus reālistiskā virziena romānus, pavisam īpatnējus darbus, kurus pēc viņas domām vajadzēja izdot kā parakstāmo literatūru ierobežotām lasītāju aprindām. Viņu ārkārtīgi valdzināja māksla — īsta, liela māksla. Viņa jūsmoja par Rembranta, Franča Halsa, Koredžo un Ticiāna gleznām un ar mazāku izvēli, drīzāk no juteklības viedokja, — par Kabanela, Bugero un Žeroma aktu studijām. Šo mākslinieku darbos viņa redzēja īstenību, kas izpušķota ar bagātīgas iztēles palīdzību. Viņu interesēja cilvēki, to dīvainības, slimīgās tieksmes, melīgums, izmanība, liekulība un bailes. Karlota apzinājās, ka ir bīstama sieviete, viņas kustībās bija kaķa grācija, uz lūpām vīdēja Monnas Lizas mīklainais smaids. Par sevi viņa domāja vismazāk, jo viņai piemita pārāk daudz drosmes. Reizē ar to viņa bija ļoti iecietīga pret citu vājībām, augstsirdīga bez gala un devīga. Kad viņai pārmeta, ka savā iecietībā viņa nezina robežas, viņa mēdza atbildēt:

— Kāpēc man tās jāzina? Vai man jātiesā citi?

Šoreiz viņa bija atbraukusi pie mātes tāpēc, ka vīrs bija viņu pametis vienu. Viņš nezin kāpēc bija nolēmis doties uz Čikāgu — Karlota nojauta, ka uzturēšanās Ņujorkā ir patlaban viņam bīstama. Tā kā viņa necieta Čikāgu un vīra sabiedrība bija viņai apnikusi, tad viņa atsacījās braukt vīram līdzi. Vilsons vai svila aiz dusmām, jo turēja sievu aizdomās par laulības pārkāpšanu, taču neko nevarēja viņai darīt. Karlotai vīrs bija vienaldzīgs, turklāt viņa bija materiāli neatkarīga vai vismaz varēja jebkurā laikā tāda būt. Kāds bagāts ebrejs jau vairākus gadus nedeva viņai miera, cenzdamies pierunāt viņu šķirties no Vilsona un precēties par jaunu. Šā pielūdzēja auto un īpašums bija Karlotas rīcībā, tomēr viņa pieņēma tikai pašus niecīgākos pakalpojumus. Viņš mēdza vai ik dienas piezvanīt Karlotai un apvaicāties, vai viņa nevēlas pavizināties mašīnā — viņam to bija veselas trīs. Lielāko tiesu viņa piedāvājumu Karlota vienaldzīgi noraidīja ar savu parasto izteicienu: — Kas tur par labumu? — Šad tad arī viņas vīram bija savs auto. Viņai bija iespējams braukt, kurp patīk, ģērbties, kā patīk, viņu aicināja piedalīties interesantos izbraucienos ārpus pilsētas. Misis Hiberdela labi zināja par meitas diezgan neparastajiem uzskatiem, par ģimenes nesaskaņām un strīdiem, par Karlotas tieksmi uz flirtu. Viņa visiem spēkiem pūlējās meitu apvaldīt, jo rūpējās, lai Karlota saglabātu tiesības pieprasīt laulības šķiršanu un varētu slēgt izdevīgāku laulību. Normans tomēr negribēja labprātīgi šķirties no sievas, lai gan bija skaidrs, ka laulības dzīves nesaskaņās vainīgs ir galvenokārt viņš. Tomēr, ja Karlota sakompromitētos, tad uz laulības šķiršanu nebūtu nekādu cerību. Misis Hiberdelai bija aizdomas, ka meita ir jau sakompromitējusies, taču droši apgalvot to nevarēja. Karlota bija pārāk slīpēta. Normans gan strīda brīžos apvainoja sievu laulības pārkāpšanā, taču šie apvainojumi dibinājās tikai uz viņa greizsirdību. Skaidru pierādījumu viņam trūka.

Karlota Vilsone bija jau dzirdējusi par Jūdžinu. Viņa gan nezināja neko par viņu kā par gleznotāju, taču mātes skopās piezīmes par to, ka šāds cilvēks uzturas viņu mājā, ka viņš ir slims un strādā fabrikā, lai uzlabotu savu veselību, pamodināja viņas interesi. Karlota gan bija domājusi vīra prombūtnes laikā izbraukt kopā ar draugiem uz Naragansetu, tacu vispirms nolēma iegriezties uz dažām dienām pie mātes un iepazīties ar Jūdžinu. Misis Hiberdela instinktīvi nojauta, ka meitas ziņkāre ierosināta, un pacentās šo ziņkāri mazināt ar šķietami nejaušu piezīmi, ka īrnieks laikam drīz iešot projām, jo ierodoties viņa sieva. Karlota iztulkoja šo piezīmi kā pretošanos saviem plāniem un vēlēšanos atturēt viņu no iepazīšanās ar Jūdžinu. Viņa nolēma katrā ziņā braukt uz Rivervudu.

— Man nav nekādas patikas braukt uz Naragansetu, —viņa paziņoja mātei. —Es esmu nogurusi. Normans ir galīgi sabeidzis manus nervus. Es labāk uz kādu nedēļu aizbraukšu pie tevis.

— Labi, — misis Hiberdela piekrita, — tikai esi uzmanīga. Šis misters Vitla šķiet godīgs cilvēks un mīl savu sievu, tāpēc nedomā mest acis uz viņa pusi. Ja tu sāksi ar viņu koķetēt, es viņam tūliņ uzteikšu istabu.

— Atkal šīs runas! — Karlota sapīkusi atsaucās. — Esi taču kaut mazliet taisnīga pret mani. Es nebraucu pie tevis, lai iepazītos ar tavu īrnieku. Es esmu nogurusi, es tev teicu. Ja tev kādi iebildumi pret mani, es, zināms, varu arī nebraukt.

— Man nav nekādu iebildumu, un es būšu priecīga, ja tu atbrauksi, taču tu pati labi pazīsti sevi. Kā tu vispār varēsi tikt brīva, ja nebūsi piesardzīga? Tu labi zini...

— Dieva dēļ, nesāc atkal lasīt man tās pašas vecās lekcijas! — Karlota iekaisa. — Kāds labums no tādas vecu lietu pārcilāšanas? Mēs esam par to runājušas jau tūkstošiem reižu. Lai eju, kur iedama, lai daru, ko darīdama, tu vienmēr cel traci. Es taču gribēju tikai atpūsties pie tevis, vairāk neko. Kāpēc tu vienmēr centies sabojāt man visu?

— Bet tu taču ļoti labi zini, Karlota... — māte nerimās.

— Ak, rimsties! Es nebraukšu. Velns lai parauj Rivervudu! Es došos uz Naragansetu. Man apnikušas tavas pamācības!

Māte lūkojās savā staltajā, elegantajā, skaistajā meitā un par spīti dusmām priecājās par Karlotas enerģiju un možumu, par viņas krāšņajiem, melnajiem matiem. Bijusi jel viņa saprātīga un apdomīga, kādu spožu stāvokli tad viņa ieņemtu sabiedrībā! Karlotas sejas krāsa atgādināja iesārtenu ziloņkaulu, lūpas — tumšsārtas, sulīgas avenes, lielajās, zilganpelēkajās acīs bija tik daudz maiguma un sirsnības. Cik žēl, ka viņa pašā sākumā nav apprecējusi solīdu un cienījamu cilvēku. Būt saistītai ar šo spēlmani, kaut arī viņi apdzīvo greznus apartamentus Centrālā parka rietumu daļā, ir tomēr viena vienīga nelaime un posts. Un tomēr labāk tā nekā trūkums vai negods, kaut gan iespējams tiklab viens, kā otrs, ja Karlota neuzmanīsies. Misis Hiberdela labprāt uzņemtu meitu pie sevis, jo mīlēja Karlotu, bet viņai gribējās arī, lai meita kārtīgi uzvedas. Jācer, ka Jūdžins pratīs ieturēt vajadzīgo distanci. Cik varēja spriest no viņa uzvedības un valodas, viņš šķita savaldīgs un taktisks. Misis Hiberdela atgriezās Rivervudā, un pēc laiciņa, kad strīds bija jau piemirsies, Karlota viņai sekoja.

Karlotai ierodoties, Jūdžins bija darbā, un viņa neredzēja arī, kad viņš vakarā pārnāca. Atstūmis pakausī saņurcīto, veco platmali, viņš jautri soļoja, mētādams rokā savu glīto ādas somu, kurā mēdza ielikt otrās brokastis. Viņš iegāja savā istabā, nomazgājās, pārģērbās un tad iznāca ārā uz terases pagaidīt, kamēr atskanēs gongs par zīmi, ka pusdienas ir galdā. Misis Hiberdela bija savā istabā augšstāvā, un brālēns Deivs, kā Karlota dēvēja Simpsonu, apkopa puķu dobes. Pār dārzu nolaidās maigs mijkrēslis. Jūdžins sēdēja, iegrimis dziļās domās par apkārtnes skaistumu, par savu vientulību, par darba biedriem, Andželu un daudz ko citu, kad istabas durvis atvērās un terasē iznāca Karlota. Viņa bija tērpusies zilā, punktainā zīda mājas ģērbā ar īsām piedurknēm un dzeltenām mežģinēm ap kaklu un piedurkņu galiem. Skaisto, apbrīnojami proporcionālo augumu iekļāva mīksta korsete. Resnās pīnes bija saspraustas pakausī un ietvertas brūnā, ar spīguļiem izrotātā tīkliņā. Viņa izskatījās domīga, izturējās vienkārši un likās pret visu vienaldzīga.

Jūdžins piecēlās.

— Vai es jūs netraucēju? Varbūt jūs vēlaties atsēsties šai krēslā?

— Nē, pateicos. Es atsēdīšos šeit stūrī. Bet vispirms atjaujiet man nosaukt savu vārdu, jo šeit nav neviena, kas mūs iepazīstina. Es esmu misis Vilsone, misis Hiberdelas meita. Jūs laikam esat misters Vitla?

— Jā, es atsaucos uz šādu uzrunu, — Jūdžins smaidīdams atbildēja. Pirmajā mirklī Karlota viņam diezin kā nepatika, viņa likās piemīlīga un, acīm redzot, prātīga sieviete, taču mazliet pāri par tiem gadiem, kādos sievietes Jūdžinam šķita interesantas. Viņa apsēdās un sāka lūkoties uz upi. Jūdžins klusēdams atlaidās šūpuļkrēslā. Viņam nebija pat nekādas vēlēšanās runāt. Tomēr skatīties uz šo sievieti bija patīkami. Viņas klātbūtne it kā apgaismoja visu apkārtni.

— Man vienmēr patīk šeit ierasties, — Karlota beidzot pārtrauca klusumu. — Pilsētā šai laikā ir neciešams karstums. Par šo jauko vietiņu daudzi vēl nemaz nezina. Tā atrodas nomaļus no iebrauktajiem ceļiem.

— Man arī šeit ļoti patīk, — Jūdžins pievienojās viņas atzinumam. — Te ir lieliska atpūta. Nezinu, ko es būtu darījis, ja iūsu māte nebūtu mani pieņēmusi. Nav viegli atrast istabu, ja strādā tādu darbu, kādu es strādāju.

— Manuprāt, jūs esat izraudzījies diezgan nogurdinošu paņēmienu veselības uzlabošanai, — viņa sacīja. — Melnstrādnieka darbs man liekas ļoti grūts. Vai tā nav?

— Nebūt ne. Man tas patīk! Darbs ir interesants un nav arī pārāk nogurdinošs. Man patīk būt algādzim un atrasties starp strādniekiem. Vienīgās bēdas ir mana sabojātā veselība. Slimot nav patīkami.

— Protams, nav, bet iespējams, ka darbs jums nāks par labu. Mums visiem ir tieksme pārspīlēt savas likstas, vismaz es tā daru.

— Paldies par mierinājumu, — Jūdžins atbildēja.

Viņa neskatījās uz Jūdžinu, un viņš klusēdams šūpojās krēslā. Beidzot gongs aicināja visus pusdienās. Misis Hiberdela nonāca lejā, un visi iegāja ēdamistabā.

Pie galda runa ievirzījās par Jūdžina darba vietu, un viņš visos sīkumos aprakstīja Džonu un Bilu, mehāniķi Lielo Džonu, kalēju Hariju Fornzu un mazo Sadzu. Karlota klausījās uzmanīgi, bet neizrādīja savu interesi, kaut Jūdžins viņai ļoti patika un šķita īpatnējs. Viņai patika Jūdžina slaidais, kalsnais augums, smalkās rokas, tumšie mati un acis. Viņai patika tas, ka viņš no rīta uzvelk kombinezonu un strādā visu dienu fabrikā, un tomēr ierodas tik spodrs un spirgts pie pusdienu galda. Viņš izturējās vienkārši, un, kaut viņa kustības bija gurdas, Karlota tomēr manīja viņā slēptu trauksmainu spēku. Viņa klātbūtne it kā ienesa mājās kaut ko savdabīgu un možu. No pirmā acu uzmetiena varēja redzēt, ka viņš ir mākslinieks un droši vien apdāvināts. Jūdžins neko nerunāja par savu profesiju un pat vairījās no sarunām par šo tematu, tikai uzmanīgi klausījās, ko citi runāja. Karlotai šķita, ka Jūdžins klusībā pētī viņu un visus pārējos, un viņa kļuva vēl jautrāka. Viņa juta stipru tieksmi pēc šā cilvēka un vairākkārt nodomāja, ka šis ir ideāls vīrietis, ar ko der iepazīties tuvāk.

Kaut arī Karlota bija pavadījusi mātes mājā desmit dienas un jau trešajā dienā viņi sastapās ne tikai pie pusdienu galda, kas bija pilnīgi dabiski, bet arī pie brokastīm, par ko Jūdžins mazliet pabrīnījās, viņš tomēr neveltīja Karlotai sevišķu uzmanību. Jā, viņa bija pievilcīga, pat ļoti, bet Jūdžins sapņoja par cita tipa sievieti. Viņš uzskatīja Karlotu par ārkārtīgi patīkamu un ļoti laipnu sarunu biedreni, apbrīnoja viņas skaistumu un prasmi ģērbties, vēroja viņu ar interesi un bieži domāja par to, kā viņa dzīvo, jo no dažādiem izteicieniem pie galda viņš secināja, ka misis Vilsone pieder pie pārtikušiem ļaudīm. Viņai bija apartamenti Centrālā parka rietumu daļā, viņas mājās spēlēja azarta spēles, viņa piedalījās izbraucienos ar automobiļiem, teātri sēdēja ložās un vispār bija tuvu pazīstama ar cilvēkiem, kam lieli ienākumi. Karlota sarunās pieminēja kalnrūpniecības inženieri doktoru Raulendu, veiksmīgu biržas darboni Džeraldu Vudsu, kas spekulēja ar ogļraktuvju akcijām, misis Heilu, kas ieguldījusi lielus kapitālus vara raktuvēs un, acīm redzot, ir visai bagāta. — Cik žēl, ka Normans nenodarbojas ar kaut ko tādu, lai tiktu pie naudas, — Karlota kādreiz izteicās mātei. Jūdžins noprata, ka Normans ir Karlotas vīrs un droši vien drīz ieradīsies te. Tāpēc viņš turējās zināmā atstatumā no Karlotas un izrādīja pret viņu tikai pieklājīgu interesi, neko vairāk.

Taču misis Vilsone nebija tik viegli noraidāma. Kādu vakaru tūliņ pēc pusdienām pie durvīm apstājās liels, sarkans automobilis, un misis Vilsone kā garām ejot ieteicās:

— Mēs braucam mazliet pavizināties, mister Vitla. Vai negribat mums piebiedroties?

Jūdžins līdz šim nekad nebija braucis automobilī.

— Ar lielāko prieku, — viņš atbildēja, jo izredzes pavadīt bēdīgu vakaru tukšā mājā nemaz nebija tik vilinošas.

Pie stūres sēdēja šoferis — visai izskatīga figūra brūnā salmu cepurē un dzeltenā putekļu mētelī, taču misis Vilsone prata izgādāt vietu arī Jūdžinam.

— Tu sēdēsi pie šofera, brālēn, — viņa sacīja Simpsonam. Ielaidusi mašīnā misis Hiberdelu, viņa iesēdās pati un norādīja Jūdžinam uz vietu sev līdzās. — Skapītī vēl vajag būt vienam mētelim un cepurei, — viņa aizrādīja šoferim. — Pasniedziet, lūdzams, tos misteram Vitlam.

Šoferis pasniedza Jūdžinam plānu audekla apmetni un salmu cepuri.

— Braukt automobilī ir ļoti patīkami, vai ne? — Karlota laipni uzrunāja Jūdžinu. — Tas atsvaidzina. Ja vispār pasaulē ir iespējams atpūsties no šāszemes rūpēm un raizēm, tad tikai ātrā braucienā.

— Es vēl nekad neesmu braucis automobilī, — Jūdžins vienkārši atbildēja. Viņa balsī bija kaut kas tāds, kas aizkustināja Karlotu. Viņai kļuva Jūdžina žēl, jo viņš izskatījās tik vientuļš un skumīgs. Jūdžina vienaldzība kairināja Karlotas ziņkāri un aizskāra lepnumu. Kāpēc Jūdžins neinteresējas par viņu? Kamēr mašīna traucās pa alejām zem koku zariem, te paceldamās kalnup, te nolaizdamās lejup. Karlota zvaigžņu gaismā vēroja Jūdžina seju. Tā bija bāla, domīga un vienaldzīga.

— Posts gan ar šiem nopietnajiem vīriešiem! — viņa ķircinoties iesaucās. — Būt filozofam — tas patiešām ir šausmīgi.

Jūdžins tikai pasmaidīja.

— Pārbraukuši mājās, visi devās uz savām istabām. Pēc brītiņa Jūdžins gāja lejup, jo gribēja paņemt bibliotēkā kādu grāmatu. Karlotas istabas durvis, gar kurām viņam bija jāiet garām, bija vaļā. Karlota sēdēja atzveltnes krēslā, uzlikusi kājas uz soliņa; mazliet uzvilktie svārki atsedza glītās kājas līdz potītēm. Viņa nepakustējās, tikai pacēla acis un valdzinoši pasmaidīja.

— Vai jūs vēl neesat nogurusi, ka neejat pie miera? — Jūdžins apvaicājās.

— Vēl tā īsti ne, — viņa smaidīja.

Jūdžins nokāpa lejā un, uzgriezis uguni bibliotēkā, sāka lasīt uzrakstus uz grāmatu mugurām. Tad viņš izdzirdēja soļus, un Karlota nostājās viņam blakus.

— Vai nevēlaties iedzert alu? — viņa jautāja. — Ledus skapī vajag vēl būt dažām pudelēm. Man nemaz neienāca prātā, ka jums varbūt gribas dzert.

— Nē, man negribas, — viņš atteica. — Es vispār neko tādu nedzeru.

— Nevar teikt, ka jūs būtu sabiedrisks, — viņa iesmējās.

— Nu, tādā gadījumā iedzersim alu.

Karlota atnesa alu, Šveices sieru un biskvītus un tad ērti atlaidās masīvajā atzveltnes krēslā.

— Tur stūrī uz galdiņa jābūt papirosiem, — ja tas jūs neapgrūtina.

Jūdžins uzrāva arī sērkociņu, un Karlota ar baudu aizsmēķēja.

— Jums droši vien garlaicīgi bez jūsu draugiem un paziņām? — viņa uzsāka sarunu.

— Es gan tik ilgi esmu slimojis, ka nemaz nezinu, vai man vēl kāds draugs ir palicis.

Jūdžins pastāstīja Karlotai šo to par savu dzīvi, pieminēja savas iedomātās kaites, un viņa uzmanīgi klausījās. Kad alus bija izdzerts, Karlota apvaicājās, vai viņš vēl nevēloties, bet Jūdžins atteicās. Pēc laiciņa Jūdžins gurdi izstaipījās. Karlota piecēlās. — Jūsu māte domās, ka mēs te esam atvēruši kādu nakts krodziņu, — viņš sacīja.

— Neraizējieties, — Karlota atbildēja. — Viņas istaba ir trešajā stāvā, turklāt viņa slikti dzird. Deivs neko neteiks. Viņš pazīst mani pietiekami labi un zina, ka es vienmēr daru tā, kā man patīk.

Viņa pievirzījās Jūdžinam tuvāk, bet viņš likās to nemanām. Kad viņš devās ārā, Karlota nodzēsa uguni un sekoja viņam pa kāpnēm augšup. «Viņš ir vai nu pats kautrākais, vai pats vienaldzīgākais vīrietis,» Karlota nodomāja. Viņa klusu pateica: — Ar labu nakti. Patīkamus sapņus, — un iegāja savā istabā.

Jūdžins domāja par viņu kā par labu biedru. Viņa gan izturējās mazliet vaļīgāk, nekā piederas precētai sievietei, taču jādomā, ka viņa ir pietiekami piesardzīga. Pret Jūdžinu viņa, acīm redzot, ir tikai laipna. Tā domāja Jūdžins, jo Karlota joprojām viņu maz interesēja.

Tas tomēr bija tikai sākums. Kādu rītu Jūdžins gāja garām viņas durvīm. Misis Hiberdela bija jau lejā. Jūdžins negaidot ieraudzīja maigu, daiļi veidotu roku un kailu plecu, — Karlota gulēja, atlaidusies spilvenos, acīm redzot, nezinādama, ka durvis vaļā. Šī ideāli skaistā roka iesvēla Jūdžina juteklību. Citreiz īsi pirms pusdienām viņš ieraudzīja Karlotu pogājam zābaciņus. Svārki bija uzvilkti līdz ceļgaliem, rokas un pleci kaili, Jo Karlotai bija mugurā tikai krekls un korsete. Viņa šķita nezinām, ka Jūdžins ir tuvumā. Kādu vakaru pēc pusdienām viņš sāka svilpot, un Karlota piegāja pie klavierēm, lai viņu pavadītu. Citu vakaru viņš sēdēja uz terases un klusu dungoja. Karlota pievienojās un pusbalsī dziedāja līdzi. Reiz bibliotēkā viņš piestūma atzveltnes krēslu pie loga, kur atradās kušete, un Karlota pienāca un atgūlās uz tās (misis Hiberdela jau bija uzgājusi savā istabā).

— Vai jums nav nekas pretī, ja es te atlaižos? — viņa jautāja. — Jūtos šovakar nogurusi.

— Nebūt nav. Man prieks par to. Es garlaikojos.

Karlota gulēja un smaidīdama noraudzījās viņā. Viņš sāka dungot dziesmu, un viņa dziedāja līdzi.

— Parādiet savu roku, — viņa pēkšņi ieteicās. — Es gribu kaut ko uzzināt.

Viņš pastiepa roku. Karlota sāka rotaļāties ar viņa pirkstiem, cenzdamās pamodināt viņa juteklību, taču bez panākumiem.

Drīzumā viņa aizbrauca uz piecām dienām kādās darīšanās, un Jūdžins ļoti nopriecājās par viņas atgriešanos. Viņš bija nogarlaikojies un saprata, ka Karlotas klātbūtne padara māju gaišāku. Jūdžins sirsnīgi apsveica viņu.

— Kāds man prieks, ka jūs atbraucāt!

— Vai patiešām? — viņa apšaubīja. — Es tam neticu.

— Bet kāpēc?

— O, man ir daudz pierādījumu un pazīmju. Jūs, manuprāt, diezin kā vis nemīlat sievietes.

— Es?!

— Jā, nemīlat.

Viņa izskatījās burvīga zaļganpelēkā zīda tērpā. Viņas kakls bija tik skaists, un mati pakausī vijās brīnišķīgās cirtās. Viņai bija taisns, smalks deguns ar plānām, jutekliskām nāsīm. Jūdžins sekoja viņai bibliotēkā, un viņi kopā izgāja uz terases. Ap pulksten desmitiem Jūdžins ienāca iekšā un Karlota tāpat. Deiviss bija uzgājis savā istabā, un misis Hiberdela jau sen gulēja.

— Es vēl palasīšu, — Jūdžins izklaidīgi sacīja.

— Ko vēl ne! — viņa ķircinoši atsaucās. — Nekad nevajag lasīt, ja var darīt ko citu.

— Piemēram, ko?

— Ak, daudz ko! Spēlēt kārtis, pareģot nākotni, zīlēt no rokas, dzert alu... — Viņa uzmeta Jūdzinam untumainu skatienu.

Viņš atsēdās iemīļotajā krēslā starp kušeti un logu. Karlota pienāca un atgulās uz kušetes.

— Parādiet, ka protat būt galants, un palieciet man spilvenu zem galvas, — viņa pavēlēja.

— Labprāt, — Jūdžins atbildēja.

— Viņš paņēma vienu spilvenu un pacēla Karlotas galvu uz augšu, jo viņa nekustējās.

— Vai tā ir labi? — viņš jautāja.

— Palieciet vēl vienu.

Jūdžins pabāza roku zem pirmā spilvena un pacēla Karlotas galvu uz augšu. Viņa satvēra Jūdžina brīvo roku, lai pieceltos, un iesmējās dīvainus, satraukuma pilnus smieklus. Tikai tagad Jūdžinam beidzot atausa gaisma. Viņš atlaida spilvenu un cieši ielūkojās Karlotai acīs. Viņa atslīga atpakaļ valdzinoša un smaidīga un palaida vaļā Jūdžina roku. Tad viņš satvēra Karlotas rokas, apsēdās blakus, pabāza roku zem viņas auguma un, pēkšņi pieliecies, piekļāva savas lūpas viņējām, Karlota apskāva viņa kaklu, cieši pievilka viņu sev klāt, tad ieskatījās Jūdžinam acīs un dziļi atvilka elpu.

— Vai tu mani mīli? —viņš jautāja.

— Es jau domāju, ka tu esi pilnīgi bezjūtīgs, — Karlota nopūtās un atkal pievilka viņu cieši klāt.

XXIII n o d a ļ a

Karlota Vilsone bija ideāli veidota sieviete, un viņas dedzīgais temperaments un atjautība palīdzēja viņai uzveikt visas grūtības. Viņa bija nozvērējusies iekarot Jūdžinu, jo viņš tai patika un ar savu līdzšinējo nevērību bija aizvainojis Karlotas pašmīlu un iedomību. Taču drīz vien viņa kaisli iemīlēja Jūdžinu un lepojās ar savu uzvaru kā bērns ar jaunu rotaļlietiņu. Kad Jūdžins viņu apskāva, pār visu viņas augumu pārskrēja svelmīgas trīsas, un, kad viņa vēlāk ieradās Jūdžina istabā, tad mežonīgā tīksmē metās viņa skavās, kā izslāpusi pēc viņa glāstiem. Karlota apbēra viņu skūpstiem, čukstēja viņam ausī mīļus un dedzīgus vārdus, un Jūdžinam pamodinātās kaislības versmē šķita, ka viņš nekad nav-redzējis skaistāku sievieti. Viņš bija šobrīd aizmirsis Frīdu un Andželu, aizmirsis savu vientulību, aizmirsis, ka viņam jāievēro visstingrākā atturība, lai atgūtu veselību, un pilniem malkiem baudīja šā mirkļa priekus.

Karlota bija nenogurdināma savos mīlas pierādījumos. Līdzko viņa pārliecinājās, ka Jūdžins viņu mīl — vai vismaz iedomājās, ka mīl, tad nodevās ar sirdi un dvēseli savai kaislībai. Viņa domāja tikai par Jūdžinu un katrā izdevīgā mirklī centās būt viņa tuvumā. Viņa pastāvīgi uzmanīja Jūdžinu, lai sniegtu viņam iespēju tvert mīlas mirkļus, kurus viņas atjautība sagādāja. Šķita, ka viņa redz cauri sienām ikkatru mātes un brālēna kustību, var precīzi noteikt, kur tie patlaban atrodas, cik ilgi tur paliks un cik daudz laika vajadzīgs, lai tie sasniegtu zināmas durvis vai vietu. Viņa kustējās bez trokšņa, katrs viņas žests un skatiens bija nozīmīgs un daiļrunīgs. Veselu mēnesi viņa pārdroši rotaļājās ar uguni, izlaizdama Jūdžinu no skāvieniem tikai pēdējā mirklī, skūpstīdama viņu klusi un strauji visnegaidītākajos brīžos un negaidītākajos apstākļos. Viņas gurdums un šķietamā vienaldzība bija pazuduši, viņa bija moža un līksma spara pilna, bet tikai divatā ar Jūdžinu. Pārējo klātbūtnē viņa izlikās dzestra un nogarlaikojusies un pat centās to uzsvērt, lai maldinātu māti un brālēnu. Karlota meistarīgi tēloja savu lomu, iedvesdama mātei, ka uzskata Jūdžinu par labi audzinātu, bet pagausu un neattapīgu.

— Iespējams, ka viņš ir labs mākslinieks, — viņa izsacījās mātei, — taču kavalieris viņš gan nav. Viņam nav jausmas, kādam jābūt galantam vīrietim.

Misis Hiberdela bija priecīga, ka vismaz no šīs puses nedraud nekādas nepatikšanas. Viņa baidījās no Karlotas, baidījās no Jūdžina, taču sūdzēties nebija iemesla. Viņas klātbūtnē viss šķita pieklājīgi, dažreiz pat likās, ka abi jaunie vairās viens no otra. Misis Hiberdelai negribējās teikt meitai, ka tā nedrīkst ierasties savā mājā, kamēr te atrodas Jūdžins, vai lūgt Jū džinu pārcelties citur. Karlota gan neslēpa, ka Jūdžins viņai patīk, taču tas neko nenozīmē. Ikviena precēta sieviete var atļauties tādus izteicienus. Un tomēr misis Hiberdelas acu priekšā risinājās pats pārdrošākais mīlas romāns. Viņa būtu kā no mākoņiem nokritusi, ja zinātu, kas notiek vannas istabā vai Karlotas un Jūdžina telpās. Nebija tāda mirkļa, kad viņi nebūtu kopā, ja neviens viņus neredzēja.

Darbs Jūdžinam tagad kļuva vairāk nekā vienaldzīgs. Līdz šim viņš bija raudzījies uz darbu kā uz derīgu vingrošanu veselības atjaunošanai, turklāt cerējis, ka drīz varēs to pārtraukt, tagad tas viņu apgrūtināja, un bija žēl tam ziedot tik daudz laika. Karlotas rīcībā atradās kāda paziņas automobilis, turklāt viņa varēja noīrēt auto, ja vien gribēja. Viņa sāka uzaicināt Jūdžinu uz satikšanos ārpus mājas, lai pavizinātos, un tā atrāva Jūdžinu uz ilgāku laika sprīdi no darba.

— Tev taču tur nav jābūt katru dienu? — viņa jautāja kādā svētdienas pēcpusdienā, kad abi bija vieni. Simpsons un misis Hiberdela bija izgājuši pastaigāties, un Jūdžins atradās Karlotas istabā otrajā stāvā. Misis Hiberdelas istaba bija trešajā stāvā.

— Jābūt jau nav, — Jūdžins atbildēja, — taču es negribu zaudēt dienas algu. Man maksā piecpadsmit centu stundā, un šī nauda man nepieciešama. Neaizmirsti, ka es pašlaik nestrādāju pats savā profesijā.

— Ko niekus, — viņa attrauca. — Kas ir piecpadsmit centi stundā? Es tev došu desmitreiz vairāk, tikai paliec pie manis.

— Neko tu man nedosi, — Jūdžins atbildēja. — Es no tevis neko neņemšu. Tā mums nekas neiznāks.

— Jūdžin, nerunā blēņas! Kāpēc tu nevari ņemt? Man ir daudz naudas, vismaz daudz vairāk nekā patlaban tev. Nauda tik un tā izies. Nekāda labuma no tās nebūs, jo tā nav domāta kādām noteiktām vajadzībām. Kāpēc tu nevarētu izlietot kaut daļu no tās? Vēlāk tu varēsi man to atdot.

— Man tā negribas, — Jūdžins atkārtoja. — Tā mums nekas neiznāks. Es labāk iešu strādāt. Mans stāvoklis jau nemaz nav tik bēdīgs. Es varu pārdot kādu gleznu. Kuru katru dienu man var paziņot, ka glezna, pārdota. Bet ko tu gribēji rīt darīt?

— Gribēju aicināt tevi pavizināties. Māte brauc pie savas māsas Ellas uz Bruklinu. Vai tai tavā fabrikā ir telefons?

— Zināms, ka ir, tomēr es neieteiktu tev zvanīt.

— No vienas reizes nekas ļauns nenotiks.

— Varbūt nenotiks arī, tomēr labāk tā nedarīt, vispār nepārvērst to par ieradumu. Ļaudis tur ir ļoti stingri. Viņiem tādiem jābūt.

— Es saprotu, — Karlota sacīja. — Labi, es nezvanīšu. Es tikai prātoju, kā būtu vienkāršāk sazināties. Vai tu zini to ceļu, kas iet pa kalnu viņpus upes?

— Jā.

— Nu, tad ej rīt pulksten vienos pa šo ceļu, un es tevi paņemšu mašīnā. Vai tu varēsi atbrīvoties tai laikā?

— Protams, varēšu, — Jūdžins atbildēja. — Es taču tikai jokoju. Es arī naudu varu dabūt.

Viņš joprojām glabāja savus simt dolārus, kurus nebija aizticis, kopš iestājās darbā, bet nu, kad stāvoklis sāka mazliet noskaidroties, viņš domāja, ka var atļauties šo to izdot no ilgi taupītās summas. Veselība sāk uzlaboties, visas pazīmes to liecina. Laime atkal uzsmaida viņam.

— Labi, tad es sarunāšu mašīnu. Tev taču nav iebildumu pavizināties?

— Nē. Es paņemšu līdzi jauno uzvalku un darbā pārģērbšos.

Karlota jautri iesmējās. Jūdžina sīkumainā piesardzība un vientiesība viņu vienmēr smīdināja.

— Tu esi princis — mans princis Brīnumdaiļais, — viņa sacīja, iesēzdamās Jūdžinam klēpī. — Mans eņģelis, debesu sūtnis! Tu nevari iedomāties, cik ilgi es esmu uz tevi gaidījusi. Mans brīnumdari, mans princi! Es tevi mīlu! Es tevi mīlu! Par tevi nav nekā labāka pasaulē.

Jūdžins mīļi glāstīja viņu.

— Tu esi mana brīnumdare. Taču labi mēs neesam, ne tu, ne es. Tu esi atkritēja, pārija. Un es — man pat bail domāt, kas es esmu.

— Kas tas par vārdu — pārija? Es tādu laikam neesmu dzirdējusi.

— Pārijs — tas ir cilvēks, kuru sabiedrība izstūmusi no sava vidus. Tu esi dūja, kas neturas barā ar citiem baložiem.

— Jā, tāda es esmu, — Karlota sacīja, izstiepdama spēcīgās, gludās rokas un draiski smiedamās. — Es negribu turēties nekādā baložu barā. Velns lai parauj visus barus! — Viņa tīšuprāt lietoja vulgārus izteicienus. — Es labāk lidošu kopā ar savu mīļo. Viņš ir mans vienīgais dārgums. Viņš man mīļāks par visu pasaulē. Tu un es, mans princi! Vai tev patīk noklīdušas dūjas? Vai tu mīli no sabiedrības izstumtas sievietes? Saki «jā»! Vai dzirdi? Vai tu mīli paklīdušus radījumus?

— Tas ir kas traks! Briesmīgi! Tu esi neiespējama sieviete! — Jūdžins pūlējās viņu apvaldīt, bet Karlota aizspieda viņa muti ar skūpstu.

— Mīli?

— Šo paklīdušo dūju — jā, — Jūdžins maigi glāstīja viņas seju. — Ak, cik tu esi brīnišķīga, Karlota, cik tu esi skaista! Tu esi apbrīnojama sieviete.

Karlota cieši piekļāvās pie Jūdžina krūtīm.

— Lai kur es būtu, es esmu tava, mans brīnumdari. Prasi no manis, ko gribi, dari ar mani, ko gribi. Tu esi kā salda inde, Jūdžin mīļais! Tu aizslēdz manu muti, aizver manas acis un aizdari manas ausis. Tu liec man aizmirst visu. Es nedomāju vairs ne par ko un negribu domāt. Man viss pārējais vienaldzīgs. Ak, kāpēc tu esi precējies? Kāpēc es neesmu brīva? Mēs būtu varējuši aizbraukt uz kādu vientuļu salu. Pie velna! Dzīve ir viens vienīgs pārpratums, vai ne? Nu, tad ņemsim visu, ko tā mums var dot!

Ap šo laiku Karlota jau zināja diezgan daudz par Jūdžina dzīvi un labi izprata viņa pašreizējo stāvokli. Viņa zināja, ka Jūdžins slims, tikai nezināja slimības cēloni un domāja, ka viņš ir pārstrādājies. Viņa zināja arī, ka Jūdžinam patlaban nav nekādu līdzekļu, izņemot dažas komisijā nodotas gleznas, bet nešaubījās, ka Jūdžins atkal kļūs darba spējīgs un ieņems pienācīgu vietu dzīvē. Karlota zināja arī šo to par Andželu un ļoti priecājās, ka pēdējā nedzīvo kopā ar Jūdžinu, taču Karlotai gribējās, lai Jūdžins uz visiem laikiem šķirtos no sievas. Ņujorkā Karlota ievāca ziņas vairākos mākslas salonos, kur viņai pastāstīja par Jūdžina karjeru, par viņa daudzsološo talantu, un tas Jūdžinu viņas acīs padarīja vēl jo pievilcīgāku. Viņa nopirka Jūdžina gleznu, kas bija izstādīta pie brāļiem Potliem, un lika aizsūtīt Jūdžinam naudu. Iepriekš izvaicājusi Jūdžinu, kā notiek gleznu nodošana komisijā un cik saņem mākslinieks, kad glezna pārdota, viņa skaidri un gaiši pateica brāļu Poltu firmas pārvaldniekam, ka pērk gleznu, lai atbalstītu mākslinieku, un piekodināja nekavēties ar čeka nosūtīšanu. Nebijis šās dēkas, tad ar trīssimt dolāru lielo summu būtu pieticis,. lai Andžela varētu ierasties šeit, bet tagad nauda deva iespēju Jūdžinam jautri pavadīt laiku Karlotas sabiedrībā. Jūdžins nezināja, kam jāpateicas par čeku, ne arī to, kam glezna pārdota. Viņam nosauca kādu izdomātu uzvārdu. Gleznas pārdošana zināmā mērā atjaunoja Jūdžina ticību nākotnei. Ja pēc tik ilga pārtraukuma ir pārdota viena glezna par tik augstu cenu, tad rasies pircēji arī pārējām.

Turpmākās dienas bija līksmas dažādības pilnas. Rītos viņš devās uz fabriku vecajās darba drēbēs ar brokastsomu rokā un Karlota māja viņam sveicienu pa vaļējo logu. Ja viņam bija norunāta sastapšanās ar Karlotu, viņš uzvilka labo uzvalku, cerēdams, ka kombinezons un džemperis pasargās to no pieputēšanas. Viņš strādāja visu dienu ar Džonu un Bilu vai ar Malaki Dempseju un Džozefu, jo šīs abas grupas centās dabūt viņu pie sevis, vai, aizgājis no fabrikas agrāk, vizinājās ar Karlotu mašīnā un vakarā ieradās mājās, kur viņa to sirsnīgi apsveica, it kā viņi nemaz nebūtu todien redzējušies. Karlota pacietīgi gaidīja viņu pārnākam, kā sieva gaida vīru, un rūpīgi kā sieva uzmanīja, lai viņam nekā netrūktu. Darbā Malaki ar Džozefu vai Džons ar Bilu un dažreiz arī kāds no augšstāva galdniekiem cits par citu pūlējās dabūt Jūdžinu savā kompānijā. Malaki un Džozefs sūdzējās, ka viņiem neesot iespējams strādāt šais ēveļskaidu kalnos — skaistajās oša, dzeltenās priedes un riekstkoka skaidās, kas smaržoja pēc sveķiem un vīraka un vijās kā meiteņu cirtas, sprakšķēja zem kājām kā sausiņi un krājās kā sniega kupenas vējā. Savukārt Džons ar Bilu apgalvoja, ka netiekot galā ar darbu un viņiem vajagot palīga, kas krautu dēļus vagonos. Pat mehāniķis Lielais Džons mēģināja iestāstīt, ka viņam vajagot krāsnkura, taču viņam nelaimējās, — tāda persona štatos nebija paredzēta. Meistars pārāk labi saprata, kas viņiem prātā, bet klusēja un sūtīja Jūdžinu strādāt tur, kur tas šķita visvajadzīgāk. Jūdžins pret visu izturējās vienādi omulīgi. Viņam bija vienalga, kur strādāt. Patīkami bija izkraut vagonus, likt kaudzēs dēļus vai nest ēveļskaidas. Patīkami bija arī stāvēt ar grozu padusē un tērzēt ar Lielo Džonu vai Hariju Fornzu — «nosist laiku», kā Jūdžins izteicās. Kur vien viņš gāja, visur nopakaļ skanēja asprātības un joki, un viņš nekad nejutās noguris.

Pievakarē pēc darba viņš steidzās mājup pa upītes labo krastu, kamēr sasniedza taciņu, kas izveda uz ielu, kur atradās misis Hiberdelas nams. Bieži viņš apstājās un ilgi vērās rāmajā ūdenī, pa kuru slīdēja kāds salms vai skaida, un salīdzināja šķietami mierīgo plūsmu ar savu trauksmaino dzīvi. Ūdens mainīgā vizma atgādināja viņam dabas nepastāvību. Kāds pārsteidzošs kontrasts starp šās upītes idilisko krastu un nemierpilno jūkli fabrikā! Un ko zina tāds Malaki Dempsejs par dabas skaistumu? Džonam Stiksam nav vairāk jēgas par mākslu kā tiem neaptēstajiem bluķiem, ar kuriem viņam darīšanas. Lielajam Džonam nav pieejami tie dziļie pārdzīvojumi, kurus mīla vai skaistums izraisa Jūdžina smadzenēs. Šie cilvēki, acīm redzot, dzīvo uz citas planētas.

Un tur tālāk aiz upes gaidīja Karlota — eleganta, pašpārliecināta, uz visu gatava, lai paturētu Jūdžinu sev, vienaldzīga pret morāles prasībām, untumaina un izlutināta. Viņa zināmā mērā pārstāvēja to pasauli, kas pārtiek no citu darba izmantošanas, un šis fakts viņu nemaz nemulsināja. Kad Jūdžins stāstīja par Džozefu Mjūzu, kurš vakaros nesa uz mājām dēļu galus, lai māsa varētu ietaupīt kurināmo, viņa tikai izklaidīgi smaidīja. Kad Jūdžins kādreiz ierunājās par trūkumu, kādā dzīvo veselas ļaužu masas, viņa pārtrauca — Nekļūsti sentimentāls, Jūdžin. — Viņai gribējās runāt un domāt par mākslu, par dzīves krāšņumu, par mīlu, viņa aizrautīgi jūsmoja par. dabas skaistumu. Apkārtnē bija vairāki restorāni, kurus viņi varēja ērti sasniegt ar automobili, tur viņi apmetās, ēda pusdienas, dzēra vīnu vai augļu sulu, un Karlota skaļi prātoja, ko viņi varētu darīt, ja būtu brīvi. Karlota bieži domāja par Andželu, bet Jūdžinu šīs domas neatstāja ne uz mirkli, jo viņš labi saprata, ka nodara sievai lielu pārestību.

Andžela bija izturējusies tik pacietīgi un mīļi pret viņu visus šos gadus, bija rūpējusies par viņu kā māte, aptecējusi kā kalpone. Gluži nesen Jūdžins bija rakstī jis viņai izjustu vēstuli, ilgodamies kaut viņa būtu šeit. Un nu tas viss atkal izbeidzies. Rakstīt tagad ir grūti. Lai ko viņš teiktu, viss būs meli, bet melot negribējās. Liekuļot — cik tas ir riebīgi! Tomēr, ja viņš nerakstīs, Andžela būs izmisusi līdz nāvei un drīz vien ieradīsies viņu meklēt. Vienīgi ar vēstulēm, ar mīlas zvērestiem, ar gariem paskaidrojumiem, kāpēc viņas ierašanās vēl nebūtu vēlama, viņam ir izdevies noturēt Andželu Blekvudā. Un pašreiz tas ir vēl jo nepieciešamāk, kad viņš tā aizrāvies ar Karlotu. Viņš neloloja veltīgas cerības, ka viņi ar Karlotu varētu precēties. Viņš zināja, ka trūkst jebkura likumīga pamata, lai viņa un Andželas laulību varētu šķirt, turklāt viņa sirdsapziņa neļautu nodarīt Andželai tādu netaisnību. Arī Karlotas nākotne bija visai miglaina. Kaut arī Normans Vilsons laikiem nelikās par sievu ne zinis, tomēr, acīm redzot, nedomāja no tās pavisam atteikties. Viņš arī tagad rakstīja niknas vēstules un draudēja Karlotai, ka braukšot uz Ņujorku viņai pakaļ, ja viņa neieradīšoties Čikāgā. Vilsonu gan mazliet nomierināja doma, ka sieva atrodas pie savas mātes, un tā viņam šķita droša vieta. Andžela lūdza Jūdžinu ļaut viņai braukt šurp. Gan jau viņi iztikšot. Lai cik maz viņš pelnot, abiem kopā tomēr būšot vieglāk. Viņa iztēlojās, ka Jūdžins dzīvo neomulīgā pansijā, kur neviens par viņu nerūpējas un kur viņš jutās drausmīgi vientuļš. Taču Andželas ierašanās piespiestu Jūdžinu atstāt misis Hiberdelas namu, jo misis Hiberdela bija likusi saprast, ka nedomā pieņemt pie sevis arī viņa sievu. Un tad izbeigtos arī brīnišķīgais romāns ar Karlotu. Ardievu, braucieni uz jaukajiem ārpilsētas restorāniem un jautrajām pusdienām divatā noslēgtās terasēs! Ardievu, straujie joņojumi mašīnā, ko Karlota tik veikli vadīja, ka viņi varēja iztikt bez šofera. Ardievu, sastapšanās koku paēnā gleznaino strautiņu krastos, kur viņš dedzīgi skūpstīja un glāstīja Karlotu un kur viņa tik kaisli kļāvās viņa skaujās!

— Ja nu māte mūs te ieraudzītu! — viņa jokoja vai jautāja: — Kā tu domā, vai Bils un Džons tevi tagad pazītu?

Kādreiz viņa piezīmēja:

— Te taču ir labāk nekā katlu mājā, vai ne?

— Tu esi samaitāta sieviete, Karlota, — viņš mēdza atbildēt, un tad uz viņas lūpām parādījās mīklainais Monnas Lizas smaids.

— Bet tu taču mīli samaitātas sievietes. Noklīdušas dūjas ir lielisks medījums.

Atbilstoši savai filozofijai viņa ņēma no dzīves visu, ko tā varēja viņai dot.

XXIV n o d a ļ a

Šādas attieksmes nevarēja ilgt mūžīgi. To bojā eja slēpās jau pašā to dīglī. Jūdžins skuma. Dažreiz viņam neizdevās noslēpt savu slikto omu, un, ja Karlota vaicāja, kas viņam kait, viņš atbildēja:

— Ilgi tas nevar turpināties. Visam reiz pienāk gals.

— Tava filozofija ir pārāk drūma, Džin, — Karlota pārmetoši atteica, jo cerēja, ka viņai izdosies novilcināt neizbēgamo šķiršanos. Jūdžins savukārt bija pārliecināts, ka viņam nekādi neizdosies piemānīt Andželu. Viņa pārāk labi izprata Jūdžina vārdos neietērptās jūtas un noskaņojumu. Drīz viņa atbrauks — vienalga, vai viņš to grib vai ne, un tad viss izbeigsies. Taču neparedzēta apstākļu sarežģīšanās tuvināja šķiršanos jau daudz agrāk.

Misis Hiberdela aizvien biežāk sāka domāt par to, kāpēc Karlota ir tik neparasti apmierināta ar šo ciemošanos un pat izrāda vēlēšanos palikt te ilgāku laiku. Meitai bija pašai savs dzīvoklis centrā, bet laikam slēgts šovasar, jo Karlota bija grasījusies pavadīt vasaras tveici Naragansetā. Tomēr Karlota, iepazinusies ar Jūdžinu, nolēma šad tad izmantot dzīvokli, lai tur pavadītu kādu stundu ar iemīļoto, kaut gan draudēja briesmas, ka Normans Vilsons var viņus tur pārsteigt. Taču mīlētāji vairākas reizes tur sastapās, ar to panākot divus mērķus — pavadot netraucēti savus mīlas brīžus un maldinot misis Hiberdelu. Karlota iegalvoja Jūdžinam, ka viņai nepieciešams laiku pa laikam aizbraukt no Rivervudas, tad viņas ilgā uzturēšanās mātes mājās nav tik aizdomīga un arī viņu laime ir mazāk apdraudēta. Tāpēc viņa izmantoja dzīvokli. Diemžēl, viņa nevarēja pavisam pamest Rivervudu, jo Jūdžinam rītos un vakaros vajadzēja būt mājās.

Tomēr augusta beigās misis Hiberdela sāka kaut ko nomanīt. Reiz Karlota piezvanīja viņai no pilsētas, sūdzēdamās par galvas sāpēm, un paziņoja, ka nebraukšot šovakar uz mājām. Misis Hiberdela dzīrās braukt uz pilsētu iepirkties un solījās vakarā iegriezties pie meitas. Pie Centrālā parka viņa pamanīja automobili, kurā, kā viņai šķita, sēdēja Jūdžins un Karlota. Tiesa, Jūdžins no rīta bija aizgājis uz darbu, taču vīrietis mašīnā bija viņam ārkārtīgi līdzīgs. Tomēr noteikti apgalvot, ka braucēji bija Karlota un Jūdžins, misis Hiberdela nevarēja. Kad viņa ieradās meitas dzīvoklī, Karlota bija mājās un jutās labāk, bet sacīja, ka nekur neesot bijusi ārpus mājas. Misis Hiberdela nosprieda, ka būs pārskatījusies.

Viņas pašas istaba atradās trešajā stāvā, un vairākas reizes, kad visi jau bija devušies pie miera, bet viņai kaut kā ievājadzējās virtuvē, ēdamistabā vai bibliotēkā, viņa bija dzirdējusi aizdomīgu troksni vai vieglus soļus. Taču otrajā stāvā valdīja tumsa un klusums, un viņai nācās samierināties ar domu, ka tās ir iztēles radītas dzirdes halucinācijas. Tomēr šad tad viņai ienāca prātā, vai tikai Jūdžins un Karlota slepus nesatiekas. Divas reizes viņai šķita, ka laikā starp brokastīm un Jūdžina iešanu uz darbu otrajā stāvā dzirdami klusi čuksti, tomēr pierādījumu tam trūka. Tas gan likās dīvaini, ka meita tik labprāt ceļas augšā pusseptiņos, lai brokastotu reizē ar Jūdžinu, nemaz jau nerunājot par to, ka viņa bez liekām pārdomām atteikusies no brauciena uz Naragansetu un dzīvo Rivervudā. Vārdu sakot, vajadzēja tikai viena gadījuma, lai aizdomas pārvērstos pārliecībā un misis Hiberdela redzētu, ka meita viņu krāpj bezkaunīgā kārtā.

Uz šādu gadījumu nebija ilgi jāgaida. Kādā svētdienas rītā Deiviss un misis Hiberdela nolēma braukt vizināties. Jūdžinu arī uzaicināja piedalīties, bet viņš atteicās, jo Karlota, jau iepriekš zinādama par šo izbraucienu, brīdināja viņu un sāka plānot, kā pavadīt kopīgi šo dienu. Viņa ieteica Jūdžinam aizbildināties ar nepieciešamību braukt uz Ņujorku. Pati Karlota solījās piedalīties izbraucienā, bet svētdien paziņoja, ka jūtoties nevesela. Deiviss un misis Hiberdela devās ceļā, izraudzījušies par savu ceļa mērķi Longailendu un domādami tur pavadīt visu dienu. Taču pēc stundas ilga brauciena mašīna sabojājās. Veltīgi nogaidījuši divas stundas, kamēr bojājumu izlabos — pietiekami ilgs laiks, lai izjauktu jebkurus plānus, — viņi ar trolejbusu atgriezās mājās. Jūdžins, protams, nebija braucis uz pilsētu. Viņš pat nebija apģērbies, kad parādes durvis atvērās un misis Hiberdela ienāca iekšā.

— Karlota! — viņa pasauca meitu, apstājusies uz kāpnēm un gaidīdama, ka meita iznāks no savas istabas vai no telpas otrā stāvā ielas pusē, kur Karlota bieži mēdza uzturēties un ko izlietoja ir kā atpūtas, ir kā darba istabu. Taču nelaimīgā kārtā Karlota atradās pie Jūdžina, un viņa durvis bija redzamas no tās vietas, kur stāvēja misis Hiberdela. Karlota neiedrošinājās atsaukties.

— Karlota! — māte vēlreiz sauca.

Viņa jau gribēja iet virtuvē un pameklēt meitu tur, bet apdomājās un nāca pa kāpnēm augšā, lai ieskatītos darbistabā. Karlotai šķita, ka māte jau tur iegājusi, un viņa izmantoja šo mirkli, lai ieskrietu vannas istabā, kas atradās blakus Jūdžina istabai, taču viņa nepaspēja to izdarīt pietiekami ātri. Misis Hiberdela neiegāja darbistabā, tikai pavēra durvis un ieskatījās tanī. Viņa neredzēja meitu iznākam no Jūdžina istabas, toties redzēja to iesteidzamies vannas istabā un pamanīja, ka meita pārāk trūcīgi apģērbta. Iznākt Karlota varēja tikai no Jūdžina istabas, jo viņas pašas istaba bija desmit soļu atstatumā. Neticami, ka viņa būtu nākusi no turienes, jo tad nebūtu paspējusi tik ātri nokļūt līdz vannas istabai, un bez tam — kāpēc viņa neatsaucās?

Pirmajā mirklī misis Hiberdela gribēja uzrunāt meitu, bet tad viņa nolēma izlikties, ka Karlotai izdevies tās blēdīgais triks. Misis Hiberdela bija pārliecināta, ka Jūdžins atrodas savā istabā, un patiešām pēc mirkļa no turienes atskanēja brīdinoša iekāsēšanās.

— Karlota, vai tu esi vannas istabā? — misis Hiberdela mierīgā balsī vaicāja, vispirms ieskatījusies meitas istabā.

— Jā, — atskanēja balss, kurā nebija ne mazāko uztraukuma pazīmju. — Vai jums kaut kas notika ar mašīnu?

Viņas apmainījās ar dažām piezīmēm, neatdarījušas durvis, pēc tam misis Hiberdela kāpa augšup. Viņa nopietni apsvēra stāvokli, jo bija stipri sadusmota. Tā nebija pārsteidzīga rīcība no tikumīgas un uzticamas meitas puses. Karlotu neviens nebija pavedis. Viņa bija pieaugusi sieviete, precēta sieva ar lielu pieredzi. Viņa pazina dzīvi tikpat labi kā māte, dažā ziņā pat labāk. Starpība bija tikai tā, ka māte vadījās no apsvērumiem, ko diktēja morāle, veselais saprāts, pieklājības normas un pašaizsardzības jūtas, bet meita nelikās par to visu ne zinis. Un Karlotai taču vajadzēja būt tik piesardzīgai — no tā bija atkarīga visa viņas nākotne. Tāpat viņai vajadzēja izturēties ar cieņu pret Jūdžina nākotni, pret viņa sievas tiesībām un interesēm, pret savas mātes māju un viņas principiem. Cik nekrietni, ka Karlota visu laiku bija melojusi, liekuļodama vienaldzību, izlikdamās, ka brauc uz Ņujorku, bet pati droši vien jau sen uzturēja sakarus ar Jūdžinu. Misis Hiberdela bija sašutusi ne tik daudz par Jūdžinu (kaut arī viņas cieņa pret mītnieku bija stipri pamazinājusies, tomēr māksliniekiem ir pašiem savi tikumi!), cik par Karlotu. Karlotai vajadzēja prast uzvesties! Kā viņai nav kauna! Viņai vajadzēja sargāties no tāda cilvēka, kāds ir Jūdžins, nevis ievilkt viņu savos tīklos. Karlota ir galvenā vainīgā, un misis Hiberdela nolēma pateikt meitai visu acīs un nekavējoties darīt galu šim noziedzīgajam sakaram.

Misis Hiberdela klusēja līdz otras dienas rītam, kamēr Jūdžins un Deiviss bija aizgājuši, un tad sākās vētraina un asa izskaidrošanās. Viņa gribēja runāt ar meitu vienatnē, tāpēc sadursme notika pēc brokastīm, kad pārējo nebija mājās. Karlota bija paspējusi brīdināt Jūdžinu, ka gaidāmas nepatikšanas un ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst atzīties, iekams viņa nav to atļāvusi. Kalpone strādāja virtuvē un neko nevarēja dzirdēt, bet misis Hiberdela ar meitu atradās bibliotēkā, kur arī atklāja uzbrukumu. Karlota jau zināmā mērā bija sagatavojusies cīņai, jo nojauta, ka māte būs manījusi šo to jau agrāk, tikai nezināja, ko un cik daudz. Viņa izturējās aukstasinīgi kā Circe, jo šādas scēnas bija pārdzīvojusi ne vienreiz vien. Viņas pašas vīrs bija pietiekami bieži pārmetis viņai neuzticību un draudējis fiziski izrēķināties ar viņu. Karlota bija bāla, bet mierīga.

— Klausies, Karlota, — māte kategoriskā tonī uzsāka, — es zinu, kas te vakardien notika, kad mēs pārbraucām. Tu biji mistera Vitlas istabā un pilnīgi bez drēbēm. Es redzēju tevi iznākam no turienes. Lūdzama, nedomā liegties. Es visu redzēju. Vai tev tiešām nemaz nav kauna? Kā tu varēji tā uzvesties, kad tu taču nosolījies, ka manā mājā neko tamlīdzīgu nedarīsi?

— Tu neredzēji mani nākam ārā no viņa istabas, jo es tur nebiju, — Karlota nekautrēdamās meloja. Sejā viņai nebija ne lāsītes asins, taču viņa gluži labi notēloja cildenu sašutumu. — Kāpēc tu nāc klajā ar tādiem apgalvojumiem?

— Kā! Tu vēl iedrīksties liegties, Karlota Hiberdela! Tu vēl iedrošinies melot! Tu iznāci no viņa istabas! Tu zini, ka tas ir tiesa, jo tu biji tur! Tu zini, ka es tevi redzēju! Es domāju, ka tu vismaz kaunēsies, jo tu uzvedies kā ielas meita, turklāt vēl savas mātes namā. Vai tev nemaz nav kauna? Vai tev nav ne drusciņas sirdsapziņas? O, Karlota, es zinu, ka tu esi slikta sieviete, bet kāpēc tev vajadzēja braukt šurp un pastrādāt te tādas nekrietnības? Kāpēc tu nevarēji likt šo cilvēku mierā? Viņš te dzīvoja mierīgi un godīgi. Tas ir kauns un negods, ko tu esi izdarījusi, tā ir nelietība. Vēl tikai trūkst, lai atbrauktu misis Vitla un nopērtu tevi līdz nemaņai!

— Kas tā par muļķīgu valodu! — Karlota sapīkusi iesaucās. Es nevaru ciest, ka tu tā runā. Tu mani neredzēji. Mūžīgi viens un tas pats — aizdomas. Tu pastāvīgi turi mani aizdomās. Tu mani neredzēji, jo es tur nebiju. Veltīgi tu cel tādu traci!

— Traci? Es veltīgi ceļot traci? Un to tu iedrīksties teikt, tu nekrietnā sieviete!- Es veltīgi ceļot traci! Kā tu iedrošinies tā runāt? Tas ir kas neticams, ka tu vari tik nekaunīgi melot man acīs! Es tevi redzēju, un tu gribi to noliegt.

Misis Hiberdela nebija redzējusi meitu iznākam no Jūdžina istabas, bet tomēr bija pārliecināta par savu vārdu patiesību.

Karlota stūrgalvīgi palika pie saviem izteicieniem.

— Tu mani neredzēji, — viņa nelokāmi atkārtoja.

Šāda nedzirdēta bezkaunība tā pārsteidza misis Hiberdelu, ka viņai pat elpa aizrāvās.

— Karlota! — viņa izsaucās. — Goda vārds, man jāsāk domāt, ka tu esi visļaunākā sieviete pasaulē! Man grūti ticēt, ka tu esi mana meita, tik nekaunīga tu esi! Un pats briesmīgākais ir tas, ka tu rīkojies ar aprēķinu. Tu zini, ko tu dari, tu esi visu apdomājusi. Tu esi dziļi samaitāta. Tu labi apzinies, ko gribi panākt, un dari visu iespējamo, lai sasniegtu mērķi. Tā tas ir arī šinī gadījumā. Tev gribējās -savaldzināt šo cilvēku, un tas tev izdevās. Tev nav ne drusciņas kauna, tev nav ne lepnuma, ne goda vai pieklājības jūtu, tev nav cieņas ne pret mani, ne pret kādu citu. Tu nemīli šo cilvēku. Tu ļoti labi zini, ka nemīli. Ja tu viņu mīlētu, tad nekad nebūtu iegrūdusi tādā kaunā un negodā ne viņu, ne sevi, ne mani. Tev tikai iegribējās uzsākt jaunus riebīgus sakarus, tas ir viss, un nu, kad esi pieķerta, tu bezkaunīgi noliedz visu. Tu esi neliete, Karlota, tu esi visnegodīgākā sieviete pasaulē, kaut tu esi mana meita.

— Viss, ko tu sarunāji, ir aplamības, — Karlota atbildēja. — Tu runā tikai tāpēc, ka tev patīk izbārties.

— Es runāju patiesību, un tu to labi zini, — māte atcirta. — Tu sūdzies par Normanu, bet viņš savā mūžā nekad nav tik nekrietni rīkojies. Jā, viņš ir spēlmanis, viņš ir netikumīgs, patmīlīgs un vienaldzīgs pret citiem, nu, bet tu? Kā tu vari te stāvēt un apgalvot, ka tu esi labāka? Fui! Ja tev būtu kaut par mata tiesu kauna, tad tev vēl varētu līdzēt, bet tev pat tik daudz navl Tu esi bezgode, tas ir viss.

— Es brīnos par tevi, māt, — Karlota mierīgi noteica. — Tu sarunā sazin ko, bet tev taču ir tikai aizdomas. Tu mani neesi redzējusi. Pat ja es tur būtu bijusi, tu mani neredzēji, bet es taču tur nebiju. Tev patīk trači, un tāpēc tu tos taisi. Misters Vitla mani maz interesē, un es viņam nekā ļauna neesmu nodarījusi. Viņš ir patīkams cilvēks, bet nav pēc mana prāta. Dzen viņu projām no mājas, ja vēlies, man tas pilnīgi vienalga. Tu man uzbrūc bez jebkāda pamata, kā vienmēr.

Karlota cieši vērās mātei acīs. Viņa nebija diezin kā uztraukusies. Protams, gadījums ir ļoti nejauks, taču Karlota domāja daudz vairāk par to, cik muļķīgi viņi bija iekrituši. Mātei tagad viss skaidrs, kaut ari Karlota viņai visu noliegtu. Tagad beigas skaistajam vasaras romānam — vismaz tādas ērtas sastapšanās viņiem vairs nebūs. Jūdžinam būs jāmeklē cits dzīvoklis, turklāt māte var viņam vēl kaut ko nejauku pateikt. Par spīti mātes vārdiem Karlota tomēr apzinājās, ka ir labāka par Normanu, jo nedraudzējas ar tādiem zemiskiem tipiem kā viņš, nav ne rupja, ne trula, nedz nežēlīga, nelieto neķītrus izteicienus un neklāsta neķītras teorijas, kā to dara Normans. Jā, viņa melo, viņa blēdījas, bet tas taču notiek bez ļauna nolūka. Viņa paklausa kaislības balsij, viņa drosmīgi tiecas pēc mīlas, pēc laimes. «Vai es esmu ļauna sieviete?» — tā Karlota bieži bija sev jautājusi. Māte apgalvo, ka tā tas esot. Varbūt daļēji viņai taisnība, taču māte ir dusmu pārņemta, viņa neziņa vairs, ko runā. Gan viņa atjēgsies. Karlota nebūt nedomāja atklāti atzīt, ka mātes apvainojumi pamatoti, vai padoties bez cīņas. Starp mātes apvainojumiem bija arī tādi, kas bija pilnīgi neciešami, pilnīgi nepiedodami.

— Karlota Hiberdela, tu esi visbezkaunīgākais radījums zemes virsū! Tu esi nekrietna melkule! Kā tu drīksti skatīties man acīs un runāt sazin ko, kad tu labi zini, ka man taisnība? Kāpēc tu palielini savu vainu ar meliem? O, Karlota, kāds kauns un negods! Vai tev nav vairs ne kripatiņas goda? Kā tu vari tā melot? Kā tu vari?

— Es nemeloju, — Karlota sacīja, — un tu darītu labi, ja izbeigtu šo traci. Tu mani neredzēji. Tu labi zini, ka neredzēji. Es iznācu no savas istabas, bet tu biji iegājusi darbistabā. Kāpēc tu liedzies, ka biji tur? Tu nevarēji mani redzēt. Pieņemsim, ka esmu melkule. Es esmu tava meita. Lai es esmu slikta sieviete, bet es taču pati neesmu sevi par tādu padarījusi. Vismaz šai gadījumā es tāda neesmu. Un, lai kāda es būtu, pati aiz savas vainas es par tādu neesmu kļuvusi. Mans dzīves ceļš nebūt nav bijis rozēm kaisīts. Kāpēc tu sāki šo muļķīgo strīdu? Tev nav nekāda pamata, izņemot aizdomas, bet tev ārkārtīgi gribas sacelt skandālu. Man vienalga, par ko tu mani uzskati, bet šoreiz es neesmu vainīga, un tu vari domāt, ko vien gribi. Tev pašai vajadzētu kaunēties apvainot mani, ja tev trūkst pierādījumu.

Viņa piegāja pie loga un lūkojās dārzā. Viņas māte nogrozīja galvu. Tādu nekaunību viņa nespēja saprast. Un tomēr tā bija viņas meita!

Karlota bija iedzimusi ir tēvā, ir mātē. Tie abi bija patvaļīgi un stūrgalvīgi, ja vien viņiem kāds aizdeva dusmas.

Taču par spīti visam misis Hiberdelai bija meitas žēl. Karlota ir spējīga sieviete, un dzīve viņai nodarījusi daudz pārestību.

— Es tomēr domāju, ka tu kaunies par savu rīcību, Karlota, — vienalga, vai tu atzīsties vai ne, — misis Hiberdela turpināja. — Patiesība paliek patiesība, un tev tā nav patīkama. Tu biji viņa istabā. Nestrīdēsimies vairs par to. Tu esi panākusi to, ko gribēji. Tagad paklausies, ko es tev teikšu. Tu šodien pat brauksi atpakaļ uz pilsētu, bet misters Vitla aizies no šejienes, līdzko sameklēs sev istabu. Es darīšu visu, kas manos spēkos, lai pārtrauktu šos pretīgos sakarus. Ja man tas neizdosies, tad es aizrakstīšu viņa sievai un pie reizes arī Normanam. Tev jāatsakās no šā cilvēka. Tev nav tiesības nostāties starp viņu un viņa sievu. Tas ir netikumīgi, un tikai nekrietna, bezgodīga sieviete var tā rīkoties. Es pagaidām misteram Vitlam neteikšu ne vārda, bet viņam jāiet projām un tev tāpat. Kad viss būs aiz muguras, tu varēsi braukt atpakaļ, ja gribēsi. Man kauns par tevi. Man kauns pašai par sevi. Ja es nebūtu gribējusi saudzēt Deivisa jūtas un arī pati savējās, tad jau vakar būtu izdzinusi jūs abus nomājas, — to tu labi zini. Vienīgi aiz cieņas pret sevi es izturējos tik lēnprātīgi. Un viņš varēja tik zemiski rīkoties — pēc tās laipnības, ko es viņam esmu parādījusi! Taču viņš nav tik vainīgs kā tu, jo nekad nebūtu metis acis uz tevi, ja tu nebūtu viņu pavedinājusi. Mana meita! Manā mājā! Ai, ai, ai!'

Saruna vēl ilgi turpinājās tādā pašā garā, bez gala atkārtojoties tiem pašiem sašutuma pilnajiem apvainojumiem. Jūdžins ir slikts cilvēks, Karlota ir nekrietna sieviete. Misis Hiberdela nekad tam nebūtu ticējusi, ja nebūtu visu redzējusi pati savām acīm. Ja Karlota nelabosies, tad būs jāraksta Normanam — un tā tālāk. Vieni draudi sekoja otriem.

— Un tagad, — misis Hiberdela beidzot noteica, — tu sakravāsi savas mantas un tūliņ pat brauksi projām. Es negribu, ka tu te vēl paliec kaut vienu dienu.

— Nē, es vēl nebraukšu, — Karlota drosmīgi atbildēja, klusībā apsvērusi visu sacīto. Protams, palikt pa nakti būs viena vienīga mocība, taču šodien viņa nekur nebrauks. — Es braukšu rīt. Tik ātri es nevaru sakravāties. Ir jau pārāk vēls. Es negribu, lai mani izmet no šejienes kā apzagušos kalponi.

Misis Hiberdela novaidējās, taču piekāpās. Karlotu neviens nepiespiedīs rīkoties pret viņas gribu. Karlota devās uz savu istabu, un drīz vien misis Hiberdela dzirdēja viņu dziedam. Māte tikai nogrozīja galvu. Kas tā par sievieti! Nav brīnums, ka Jūdžins padevies kārdināšanai. Kurš vīrietis nepadotos?

XXV nodala

Uz šā notikuma sekām nebija ilgi jāgaida. Pie pusdienu galda misis Hiberdela paziņoja Deivisa un Karlotas klātbūtnē, ka visā drīzumā slēgšot māju ciet un braukšot kopā ar Karlotu uz Naragansetu, kur pavadīšot septembri un daļu oktobra. Jūdžins, kuru Karlota bija jau paspējusi brīdināt, uzņēma šo vēsti ar pieklājīgu izbrīnu un izsacīja savu nožēlu. Viņš te esot pavadījis tik daudz jauku dienu. Misis Hiberdela netika skaidrībā, vai Karlota Jūdžinam ko sacījusi, — viņam bija tik nevainīga seja. Tomēr viņa sliecās uz domām, ka Jūdžins visu zina un tikai «spēlē» tāpat kā Karlota. Misis Hiberdela bija jau pirms pusdienām pateikusi Deivisam par savu lēmumu, neielaizdamās nekādos paskaidrojumos. Deiviss gan noprata, kādi ir misis Hiberdelas motīvi, jo pēc dažādām pazīmēm bija nācis pie slēdziena, ka Jūdžins un Karlota ir sapratušies. Viņš neuzskatīja to par kādu nelaimi, jo Karlota bija gudra sieviete, neatkarīga un turklāt «lāga radījums». Deiviss negribēja mest viņai sprunguļus pa kājām, jo viņi labi satika, un arī Jūdžins Deivisam bija simpātisks. Reiz Deiviss bija jokodamies sacījis Karlotai par Jūdžinu:

— Rokas viņam tikpat garas kā Normanam — varbūt tikai kādu nieku īsākas.

— Lasies pie velna! — tā bija skanējusi laipnā atbilde.

Vakarā uznāca pērkona negaiss, — brīnišķīgs vasaras negaiss, kas laistījās zibeņos. Jūdžins izgāja uz terases, lai papriecātos par to. Pēc brītiņa iznāca Karlota.

— Nu, mans brīnumdari, šeit mums viss beidzies, — viņa sacīja, pērkonam graujot. — Taču neskumsti. Mēs sastapsimies, lai kur tu būtu. Tomēr šeit bija tik skaisti! Es biju tik laimīga, zinādama, ka tu esi tepat man blakus. Tikai nenokar galvu! Māte sacīja, ka rakstīšot tavai sievai, bet es neticu, ka viņa tā darīs. Ja viņa domās, ka esmu labojusies, tad šādas briesmas nedraud. Vajadzēs mēģināt viņu apvest ap stūri. Tas ir ļoti nejauki, bet es tevi neprātīgi mīlu, Džinij.

Tagad, kad viņiem draudēja šķiršanās, Jūdžins it sevišķi jūsmoja par Karlotu. Viņš bija iepazinis Karlotu tik tuvu, novērojis viņu tik dažādos apstākļos, ka no sirds apbrīnoja ne vien viņas skaistumu, bet arī viņas garīgās īpašības. Jūdžinam piemita vājība — viņš parasti visus, kuri viņam patika, apveltīja savās domās ar daudz izcilākiem tikumiem, nekā šiem cilvēkiem īstenībā piemita. Viņš skatīja tos savu sapņu romantiskajā gaismā un piešķīra tiem savas īpašības. Ar to viņš glaimoja šo cilvēku iedomībai, pamodināja viņu pašapziņu, lika tiem just, kas viņiem piemīt tādi spēki un gara dāvanas, kas agrāk tiem ne sapņos nav rādījušās. Tā tas notika ar Mārgeritu un Rūbiju, ar Andželu un Kristīnu un tagad ar Karlotu. Jūdžina ietekmē šīs sievietes sāka labāk domāt par sevi. Šobrīd, lūkodamies Karlotā, viņš jutās dziļi sāpināts, jo Karlota bija tik nosvērta, tik valdzinoša, tik gudra un pašpārliecināta un tāds atspaids viņam šai laikā.

— Circe! —viņš izsaucās. — Cik tas ir nejauki! Man tik žēl, tik sāpīgi tevi zaudēt.

— Tu mani nezaudēsi, — viņa atbildēja. — Tas nav iespējams. Es tev neļaušu pazust. Es tevi esmu atradusi un gribu vienmēr paturēt pie sevis. Viss, kas noticis, ir nieki. Mēs atkal atradīsim vietas, kur satikties. Ja vari, noīrē tādu istabu, kur būtu telefons. Kad tu domā pārcelties?

— Tūliņ, — Jūdžins sacīja. — Es rīt paņemšu brīvdienu un pameklēšu istabu.

— Nabaga Jūdžins, — Karlota līdzjūtīgi noteica. — Tas ir bēdīgi, bet neskumsti. Gan viss nokārtosies.

Karlota joprojām nelikās ne zinis par Andželas eksistenci. Viņa domāja, ka pratīs visu iegrozīt arī tad, ja Andžela ieradīsies te, — un Jūdžins sacīja, ka tas varot notikt drīz. Andžela var dzīvot pie Jūdžina, taču viņš piederēs arī Karlotai. Viņa nemainītu Jūdžinu ne pret vienu cilvēku zemes virsū.

Jau otras dienas pievakarē Jūdžins bija atradis istabu. Nodzīvojis šeit tik ilgi, viņš jau bija sastādījis plānu, kā meklēt istabu. Ciematā bija vēl otra baznīca, bibliotēka, pasts, un tanī dzīvoja arī Spionkas dzelzceļa stacijas kasieris. Jūdžins vispirms aprunājās ar pastmeistaru un dabūja no viņa divas adreses. Viena noveda Jūdžinu pie kāda civilinženiera — arī pastmeistars bija to sevišķi ieteicis, — un šai ģimenē Jūdžins atrada meklēto. Apkārtne nebija gluži tik skaista, tomēr diezgan jauka, arī istaba un uzturs bija Jūdžinam pa prātam. Jūdžins brīdināja saimniekus, ka ilgi pie tiem nepaliks, jo gaida iebraucam sievu. Andželas vēstules kļuva aizvien jo neatlaidīgākas.

Savācis savas mantas, Jūdžins godbijīgi atvadījās no misis Hiberdelas. Līdzko viņš bija projām, misis Hiberdela, protams, atsacījās no sava nodoma braukt uz Naragansetu, un Karlota atgriezās Ņujorkā. Viņa ne tikai sazvanījās ar Jūdžinu, bet atsūtīja pie viņa speciālu sūtni ar vēstuli, un jau nākamajā vakarā abi sastapās ārpilsētas viesnīcā. Karlota jau dzīrās noīrēt īpašu dzīvokli, kur viņi varētu satikties, kad Jūdžins paziņoja, ka Andžela izbraukusi uz Ņujorku. Mīlētāji saprata, ka patlaban neko nevar iesākt.

Pēc šķiršanās no Jūdžina Biloksijā Andžela bija pavadījusi septiņus mēnešus mokpilnā vientulībā. Sirds viņai vai lūza, iedomājoties, ka Jūdžins ir viens un pamests, un viņa rūgti nožēloja, ka ļāvusi vīram braukt projām. Viņi gluži labi būtu varējuši dzīvot kopā. Pēc vīra aizbraukšanas viņai ienāca prātā, ka viņa taču būtu varējusi aizņemties pāris simtu dolāru no viena vai otra brāļa, tad viņa varētu stāvēt Jūdžinam pie sāniem, cīnoties par viņa veselības uzlabošanu. Līdzko Jūdžins aizbrauca, tā viņu sāka mākt bailes, ka tikai vīrs atkal neiemīlas, jo viņš ir tik viegli ietekmējams, taču viņa mierināja sevi, ka Jūdžins pašreizējā noskaņojumā spējīgs interesēties tikai par savu veselību. Turklāt pēdējā laikā viņa izturēšanās liecināja par stipru pieķeršanos sievai un pat par zināmu atkarību no viņas. Visas vēstules, ko viņš sūtīja, pauda maigumu un nožēlu, ka viņiem vajadzējis šķirties, un cerību, ka drīz viņi atkal būs kopā. Jūdžina sūdzēšanās par vientulību beidzot lika Andželai pieņemt galīgu lēmumu, un viņa aizrakstīja, ka brauc pie vīra — vienalga, vai viņš tā grib vai ne;

Viņas atbraukšana īstenībā neko nespēja grozīt Jūdžina dzīvē, ja neskaita to, ka viņš bija atkal pilnīgi atsalis pret sievu, ieguvis jaunu ideālu un vēlējās tikai vienu — būt Karlotas tuvumā. Karlotas bagātība, lepnie tērpi, viņas pierašana pie ērtībām un greznuma, par kādu Jūdžins nebija pat sapņojis, bezrūpība, ar kādu viņa šķieda naudu par auto lietošanu, šampanieti un visdārgākajiem ēdieniem, — tas viss apžilbināja un valdzināja viņu. Jūdžins daudzkārt brīnījās, ka tik neparasta sieviete varējusi viņu iemīlēt. Turklāt viņa bija tik iecietīga, tā nicināja aizspriedumus, tik labi pazina dzīvi, tā interesējās par literatūru un mākslu, — vārdu sakot, bija pilnīgs pretstats Andželai. Karlota šķita Jūdžinam izcili spēcīgs un spilgts raksturs. Viņš no sirds vēlējās, kaut būtu brīvs un varētu baudīt Karlotas mīlu.

Tāds bija stāvoklis, kad saulainā septembra sestdienā Andžela iebrauca Spionkā. Viņa vai beidzās nost aiz ilgām pēc Jūdžina. Nomocījusies drūmās domās par vīra nākotni, viņa trauktin traucās šurp, lai palīdzētu viņam. Andžela domāja tikai par to, ka Jūdžins ir slims, nomāktā omā un vientuļš. Visas viņa vēstules bija bezcerīgas un skumjas, jo viņš taču nedrīkstēja atzīties, kādu baudu viņam sagādā Karlotas sabiedrība. Lai Andželu ilgāk noturētu Blekvudā, viņam pastāvīgi vajadzēja izlikties, ka galvenais šķērslis viņu kopdzīvei ir naudas trūkums. Jūdžinu patiešām nomāca doma, ka viņš izšķiež un, Andželai ierodoties, jau ir izšķiedis gandrīz visus par gleznu ieņemtos trīssimt dolārus. Sirdsapziņa viņam to pārmeta, bargi pārmeta, taču viss aizmirsās, satiekoties ar Karlotu vai lasot Andželas vēstules.

«Es nudien nezinu, kas ar mani notiek,» viņš laiku pa laikam domāja. «Es, liekas, gan esmu slikts cilvēks. Laime vēl, ka citiem nav jausmas par to, kads es īsti esmu.»

Viena no Jūdžina īpatnībām, kura tūliņ jāpiemin un kura palīdzēs noskaidrot viņa uzvešanās motīvus, bija viņa īpašā slieksme uz analīzi, pareizāk sakot, uz pašanalīzi, kad viņš pats sevi it kā apgrieza uz otru pusi, lai ieskatītos savā dvēselē un redzētu, kas tur norisinās. Ja nekas cits nenovērsa viņa uzmanību, tad viņš jo bieži pacēla plīvuru, kas sedza viņa slepenās jūtas un nolūkus, kā mēdz pacelt akas vāku, lai ielūkotos dziļumā. Tas, ko viņš tur saskatīja, nebija visai pievilcīgs un viņu ne mazumu satrauca: tas nebija nevainojams mehānisms, precīzs kā pulkstenis, uz ko varētu paļauties visos dzīves gadījumos. Tās tikumiskās īpašības, ko Jūdžins sevī atklāja, nebūt neatbilda vispārpieņemtajam vīrieša ideālam. Vērojot cilvēkus, viņš secināja, ka normāls cilvēks ir godīgs, un, ja viens ir tikumisks no dabas, tad otru vada pienākuma apziņa, turklāt iespējams, ka šie un citi tikumi sastopami vienā pašā cilvēkā. Tāds, piemēram, ir Andželas tēvs, acīm redzot, arī mosjē Šarls. Labi pazīdams Džeriju Metjūzu, Filipu Šotmeijeru, Pī teru Makhjū un Džozefu Smaitu, Jūdžins nāca pie slēdziena, ka arī viņi ir ļoti principiāli morāles jautājumos. Jādomā, ka arī viņiem bijuši kārdinājumu brīži, taču viņi pratuši tikt ar tiem galā. Viljams Haverfords, galvenais ceļu inženieris, un Henrijs S. Litlbrauns, viena iecirkņa priekšnieks uz šā gigantiskā dzelzceļa, šķita esam tādi vīri, kas vienmēr uzticīgi pienākumam un dzīves prasībām un vienmēr cītīgi strādā, jo citādi nebūtu sasnieguši savu tagadējo stāvokli. Visa šī dzelzceļu sistēma, kuras darbu Jūdžins diendienā varēja vērot, atrazdamies savā nenozīmīgajā postenī, šķita sniedzam spilgtu piemēru, cik nepieciešama cilvēkam ir pienākuma sajūta un rakstura stingrība. Dzelzceļa darbiniekiem bija jābūt veseliem, tie nedrīkstēja nokavēt ne sekundi, tiem bija godīgi jāpilda savs pienākums, pretējā gadījumā draudēja katastrofa. Viss lielais vairums— konduktori, mašīnisti, uzraugi, iecirkņu priekšnieki— bija uzkalpojušies līdz saviem vairāk vai mazāk pieticīgajiem posteņiem ilgos grūta darba gados. Citi, kas bija vairāk apveltīti ar talantu vai laimīgāki, kļuva par ceļu priekšniekiem, galvenajiem inspektoriem, direktoriem un viņu palīgiem. Visi viņi lēni, bet neatlaidīgi gāja augšup, konsekventi pienākuma pildīšanā, nenogurstoši savā centībā, precīzi un nosvērti. Bet viņš?

Jūdžins ielūkojās savas dvēseles dziļumos un redzēja tur tikai nenoteiktas un mainīgas strāvas. Tur valdīja dziļa tumsa. Viņš nav godīgs, tā viņš sev sacīja, — izņemot naudas lietas; kāpēc viņš tur godīgs, to viņš nezināja. Viņš nav patiess. Viņš nav morāls. Mīla uz skaistumu, kura nepameta viņu ne uz mirkli, šķita svarīgāka par visu pasaulē, taču, traukdamies pēc tās, viņš spiests rīkoties pretēji gadu simteņos nodibinātajai kārtībai. Viņš zināja, ka arī vīrieši paši nav augstās domās par tādu cilvēku, kam tikai sievietes prātā. Vīrieši labprāt pasmejas par kādu nejaušu pārkāpumu kā par piedodamu grēciņu vai attaisnojamu vājību, bet viņi nevēlas pat ielaisties darīšanās ar cilvēku, kurš pilnīgi nodevies netikuma varā. Jūdžins pats bija liecinieks notikumam, kas nesen norisinājās Spionkas dzelzceļa depo. Kāds mehāniķis pameta sievu un aizgāja pie kādas daiļavas uz Vaitpleinsu; par šo pārkāpumu viņu tūliņ atlaida no darba. Starp citu, izrādījās, ka tas nav pirmais gadījums un ka ikreiz viņu aizdzinuši no darba, bet pēc tam piedevuši. Šās savas vienīgās vājības dēļ viņš bija iemantojis sliktu slavu, un biedri raudzījās uz viņu tāpat kā, teiksim, uz nelabojamu žūpu. Sarunā ar Jūdžinu mehāniķis Lielais Džons bija ļoti labi noraksturojis šo cilvēku ar vārdiem: «Eds Bauerss gatavs velnam dvēseli atdot par kuru katru žvitku,» — tā šai apvidū dēvēja viegli iegūstamas sievietes. Visi nolūkojās uz Bauersu ar nicināšanu, un, liekas, arī viņš pats sevi nicināja. Kad viņu pieņēma atpakaļ darbā, viņš izskatījās pēc nopērta suņa, un katrs taču zināja, ka Bauerss būtu tālu ticis, ja nebijis viņam šās vājības, bet tagad ikviens uzskatīja, ka no šā cilvēka nav nekā ko gaidīt.

Pamatojoties uz to, Jūdžins pierādīja sev, ka arī viņš ir pazudis cilvēks un ies bojā, ja nespēs uzvarēt savas kaislības. Viņa vājība nav labāka par zagšanu un žūpošanu, pret ko cīnās visa pasaule. Bieži visas šīs vājības iet roku rokā; «vienā maisā bāžami» — tā mēdz teikt par šādiem cilvēkiem. Jūdžins ir nodevies šim netikumam un tāpat kā Eds Bauerss nespēj no tā atbrīvoties. Vismaz viņš arī tagad pakļaujas tam tāpat kā agrāk. Nav svarīgi, ka sievietes, kuras viņš izraudzījies, ir izcili skaistas un valdzinošas. Tās tik un tā ir sievietes, un viņam nav brīv tās iekārot, jo viņam ir sieva. Viņš ir svēti zvērējis mīlēt un saudzēt savu sievu, vismaz formāli ir izpildījis šo rituālu, un nu viņš lakstojas ap Karlotu tāpat kā. agrāk ap Kristīnu un Rūbiju. Vai viņš pastāvīgi nemeklē tieši tādas sievietes? Protams, meklē. Vai nebūtu labāk censties pēc bagātības, cienījama stāvokļa, godīga vārda, nevainojamas tikumības? Protams, būtu labāk. Viņš ir apveltīts ar talantu un tieši tādā ceļā varētu iemantot cienījamu stāvokli, bet viņš allaž noiet neceļos. Vienīgais šķērslis vēl ir sirdsapziņa, kas nepakļaujas saltas pašmīlas rīkojumiem. Ir gan kauns! Kauns par savu mazdūšību, par nespēju cīnīties ar skaistuma vilinājumiem. Tā dažkārt Jūdžins domāja, kad bija nodevies pašanalīzei.

Taču Jūdžina raksturs bija divpusīgs, un viņš tikpat labi prata pavērst sava prāta starmeti uz otru pusi un it kā ar gigantisku, baltu staru izurbties cauri debesu klajiem un bezdibeņu dzīlēm. Un šeit viņam atklājās otrs problēmas aspekts — dabas neizskaidrojamā viltība un acīm redzamā netaisnība. Viņš skaidri redzēja, ka lielās zivis aprij mazās, ka stiprie pastāvīgi pakāpjas uz vājo pleciem, ka zagļi, kukuļņēmēji un slepkavas ļoti bieži netraucēti dzīvo uz sabiedrības rēķina. Labais ne vienmēr tiek celts godā — bieži vien tam klājas gluži bēdīgi. Ļaunais daudzkārt zeļ un plaukst, un ir vēl liels jautājums, vai tas kādreiz saņems pelnīto sodu. Karlota tam netic. Viņa arī nedomā, ka viņas un Jūdžina attieksmes ir nosodāmas. Viņa bieži atkārto, ka tas ir vēl neizšķirts jautājums un ka Jūdžins slimo ar sirdsapziņas hipertrofiju.

— Es nedomāju, ka mēs darām ko sliktu, — viņa kādreiz bija sacījusi, — daudz kas atkarīgs no audzināšanas, kādu cilvēks saņēmis.

Acīm redzot, sabiedrībā pastāv kāda sistēma, bet arī tas ir acīm redzams, ka tā nav sevi attaisnojusi. Reliģija var savaldīt tikai muļķus, jo tā galvenokārt balstās uz blēdību, izspiešanu un meliem. Godīgs cilvēks ir visai cienījama parādība, bet vai viņš tālu tiek dzīvē? Par morāli tiek runāts bez sava gala, taču vairums cilvēku to vai nu pilnīgi piemirst, vai ignorē. Kāpēc tad jāmocās ar sirdsapziņas pārmetumiem? Labāk jādomā par savu veselību! Tā ieteica Karlota, un Jūdžins piekrita viņai. Galu galā jāpatur prātā, ka uzvar izturīgākie. Kāpēc tīšuprāt sagādāt sev ciešanas? Viņam taču jāsaudzē savs talants.

Tā Jūdžins svaidījās no vienas puses uz otru, un šādu, grūtsirdībā nogrimušu, viņu sastapa Andžela, ierazdamās Rivervudā. Lāgiem viņš gan aizmirsās un bija jautrs, taču izskatījās stipri novājējis, ar iekritušām acīm, un Andžela sprieda, ka tas ir aiz pārstrādāšanās un pastāvīgām raizēm. Kāpēc viņa bija pametusi vīru vienu? Nabaga Jūdžins! Viņa bija taupījusi Jūdžina iedoto naudu, cik varējusi, un lielāko daļu tās atvedusi līdzi, lai tūliņ izdotu Jūdžina labā. Viņai nedeva miera vīra veselības stāvoklis un drūmais noskaņojums, un viņa bija gatava ķerties pie jebkura darba, lai tikai atvieglotu Jūdžina dzīvi. Viņai šķita, ka liktenis ir briesmīgi netaisns pret Jūdžinu, un, kad pirmajā naktī vīrs aizmiga viņai līdzās, viņa vēl ilgi gulēja nomodā un raudāja. Nabaga Jūdžins, kā viņu liktenis piemeklējis! Taču, lai būtu kā būdams, viņš tiks atbrīvots no visām ciešanām, kuras Andžela varēs novērst. Viņa sagādās vīram mājīgu un laimīgu dzīvi, cik vien tas būs viņas spēkos, un Andžela tūliņ sāka meklēt nelielu dzīvokli vai dažas istabas, kur viņi varētu mierīgi dzīvot un kur viņa varētu gatavot Jūdžinam ēst. Viņš droši vien dzīvojis pusbadā. Jārada viņam iespējami labāki apstākļi, un pašai vienmēr jābūt stiprai un možai, lai arī Jūdžins sāktu tā justies un ātrāk atveseļotos. Un viņa enerģiski stājās pie darba, reizē mīļi aptecēdama Jūdžinu, jo bija pārliecināta, ka tieši viņas mīlas Jūdžinam visvairāk trūcis. Andželai prātā nenāca, ka Jūdžinam tas viss šķiet smieklīgs farss, ka viņš pats sev liekas zemisks nelietis. Bet viņam tā negribējās būt nelietim, sadragāt Andželas ilūzijas un pamest viņu likteņa varā. Šī divkosīgā dzīve bija tik mocoša. Jūdžins bija spiests atzīt, ka Andžela daudzējādā ziņā labāka par Karlotu, tomēr Karlotai ir plašāks apvārsnis, viņa ir skaistāka, valdonīgāka, slīpētāka. Viņa ir aristokrate — salta aprēķinātāja, jezuītiski viltīga un tomēr aristokrate. Andželai vislabāk varēja piemērot tolaik plaši izplatīto apzīmējumu — «caurcaurim krietna sieviete», godīga, enerģiska, uzņēmīga, gatava visur pakļauties sava laika un savas sabiedrības tradīcijām un uzvedības normām. Jūdžins zināja, ka sabiedrības simpātijas būtu nedalīti Andželas pusē, bet Karlota tiktu nosodīta, un tomēr Karlota saistīja viņu vairāk. Jā, kad varētu bez kāda skandāla paturēt viņas abas, tad gan būtu jauki! Tā Jūdžins domāja.

XXVI n o d a ļ a

Taču stāvoklis nebūt neizvērtās tik jauks un patīkams, kā Jūdžins to vēlējās, Andžela bija pati modrība, viņa nelokāmi stāvēja pienākuma un pareizas uzvešanās sardzē, lai nezaudētu tās priekšrocības un cieņu, kas pienācās viņai — apdāvināta mākslinieka sievai. Tiesa, viņas vīrs uz laiku pazaudējis darba spējas, taču viņš ir cilvēks ar lielu nākotni. Viņa loloja cerību, ka likstas būs norūdījušas Jūdžina raksturu, attīstījušās viņa praktiskās spējas, iemācījušas gādāt par sevi un modinājušas viņa pašaizsardzības un taupības instinktus. Labi, ka Jūdžins pratis iztikt ar tik mazu izpeļņu, bet tagad viņi rīkosies citādi, viņi sāks krāt. Andžela bija ar mieru atteikties no naivajiem sapņiem par krāšņi iekārtotu studiju, par draugu uzņemšanu un tūliņ sākt krāt, lai kādi būtu viņu ienākumi, — atlikt kaut vai desmit centus nedēļā. Ja Jūdžins, strādādams katru dienu, var nopelnīt tikai deviņus dolārus nedēļā labi, viņi iztiks ar šo naudu. Jūdžins sacīja, ka viņam atlikuši deviņdesmit septiņi dolāri no līdzpaņemtā simta un ka tos vajadzētu noguldīt bankā. Viņš ne vārda neminēja ne par pārdoto gleznu, ne par izšķiesto naudu. Viņi noguldīs bankā visu, kas ienāks par gleznām tuvākajā nākotnē, kamēr viņš atkal tiks uz kājām. Līdzko viņi būs iekrājuši kaut nelielu summu, viņi nopirks mājiņu, lai nebūtu jāmaksā īre. Daļu ietaupījumu, kaut arī nelielu, vajadzēs izdot par apģērbu, bet to viņi darīs tikai tad, ja radīsies gluži spiedīga vajadzība. Andželai jau tagad vajadzēja jaunu drēbju, bet viņa nolēma pagaidīt. Viņa, pievienoja Jūdžina deviņdesmit septiņiem dolāriem tos divi simti divdesmit astoņus, ko bija atvedusi no mājām, un tā šī trīssimt divdesmit pieci dolāri lielā summa tika noguldīta Rivervudas bankā.

Pateicoties savai enerģijai un daiļrunībai, Andžela atrada četras istabiņas kāda mēbeļu fabrikanta namā; tās bija apprecēdamās atbrīvojusi viņa meita, un nama īpašnieki atdeva dzīvokli māksliniekam ar sievu gandrīz vai par velti, ja ņem vērā tā īsto vērtību, jo tas atradās savrupmājā skaista zāliena vidū. Īre sastādīja divpadsmit dolārus mēnesī. Andžela tā apbūra misis Diznesu, fabrikanta sievu, ka tā lika speciāli Andželas vajadzībām pārtaisīt nelielu otrā stāva guļamistabu un vannas istabu par virtuvi un ievietot tur gāzes pavardu, un Andžela sāka saimniekot, cik nu atļāva viņas visai aprobežotais budžets. Vajadzēja iegādāt vienu otru mēbeles gabalu, jo dzīvoklis nebija pilnīgi mēbelēts, taču Andžela apskraidīja vecu lietu pārdevējus, lielos Ņujorkas universālveikalus un ūtrupes, un viņai izdevās lēti nopirkt piemērotus priekšmetus, kas atbilda tām mēbelēm, ko viņi bija saņēmuši reizē ar dzīvokli, — tualetes galdiņam, bibliotēkas un ēdamistabas galdiem un gultai. Viņa pati izgrieza, izšuva un pielika aizkarus vannas istabas un virtuves logiem. Ieradusies noliktavā, kur glabājās nepārdotās un komisijā nenodotās Jūdžina gleznas, viņa izraudzījās veselas septiņas, atveda un novietoja viesistabā un ēdamistabā. Tad viņa pārbaudīja Jūdžina virsdrēbes, veļu un zeķes, un drīz vien viņa trūcīgā garderobe bija vislabākajā kārtībā. Vietējā tirgū viņa pirka labus dārzeņus un mazliet gaļas un gatavoja lieliskus sautējumus, ragū un garšīgas omletes gaļas mērcē pēc franču parauga. Viņa pielietoja visu savu namamātes mākslu, lai dzīvoklis izskatītos glīts un spodrs, lai uzturs būtu vērtīgs un dažādīgs, turklāt lēts, lai varētu ne vien iztikt ar deviņiem dolāriem nedēļā, bet pat vienu dolāru noguldīt viņu privātajā bankā — tā Andžela to dēvēja. Andželai bija māla krājkasīte krūzītes veidā, kurā varēja iemest sīknaudā piecpadsmit dolārus, — tā atdarījās tikai tad, kad bija pilna līdz malām, un Andžela centās tur iemest jo vairāk naudas. Viņa bija spraudusi sev mērķi reabilitēt savu vīru sabiedrības acīs un šoreiz uz visiem laikiem un stingri apņēmusies panākt iecerēto.

Labi pārdomājusi visu notikušo un apspriedusies ar vienu otru cilvēku, Andžela bija nākusi uz domām, ka tiklab viņai pašai, kā arī Jūdžinam pārmērīga nodošanās dzimumdzīves baudai nav ieteicama. Kāda paziņa Blekvudā bija viņai pastāstījusi par gadījumu, kur šādas pārmērības novedušas pie progresīvās paralizēs, tāpat arī daudzas citas nervu slimības varēja rasties tādā ceļā. Varbūt tā saslimis arī Jūdžins. Andžela stingri nolēma paglābt Jūdžinu no viņa paša nesavaldības. Viņa nedomāja, ka tas varētu kaitēt viņai pašai, taču Jūdžins bija pārāk glezns un trausls.

Tikmēr Jūdžins skuma par zaudēto brīvību un sāpīgi pārdzīvoja šo tik kraso pārmaiņu. Viņš redzēja, ka Andžela jūtas apmierināta, jo bija pārliecināta, ka vīrs vada savas dienas tikumīgi un grūtā darbā. Viņai nebija jausmas par Karlotas eksistenci. Pēc Andželas domām viņa ar Jūdžinu sāka jaunu, vienkāršu un idilisku dzīvi un, sūri grūti pūloties, pamazām tuvojās mērķim — Jūdžina un reizē arī viņas panākumiem.'

Jūdžins nebūt nepēla šādu programu, bet atzina to par piemērojamu tikai citiem. Viņš pats ir mākslinieks, bet mākslinieka dzīve nav ietilpināma parastajās uzvedības normās. Māksliniekam nepieciešama intelektuāla brīvība, tiesības iet, kur viņam patīk, un satikties, ar ko viņš vēlas. Visas šīs laulības važas ir drausmīgs slogs, kas atņem jebkuru iespēju baudīt dzīves priekus, un pēc īsā brītiņa, kuru viņš bija pavadījis brīvībā, šis slogs atkal smagi nospiež viņa plecus. Atkal izgaisuši jaukie sapņi par prieku un laimi, kas nesen likās tik piepildāmi, izgaisusi cerība dzīvot kopā ar Karlotu, brīvi un bez grūtībām sastapties ar viņu tais augstajās aprindās, kuras viņa pārstāvēja. Andželas neatlaidīgie atgādinājumi, ka viņam jāstrādā ik dienas un jāatnes mājās ik nedēļas deviņi dolāri vai mēneša alga, tas ir, vismaz trīsdesmit seši dolāri, piespieda Jūdžinu noslēpt atlikumu no trīssimt dolāriem, lai varētu segt robus, kam par iemeslu bija viņa biežā neierašanās darbā. Viņam vairs nebija iespējams sastapt Karlotu vakaros, un vajadzēja vairākkārt nedēļā braukt pie viņas rītos vai pēpusdienā. No rīta viņš vienmēr izgāja no mājām bez ceturkšņa septiņos, ģērbies savā parastajā svētdienas uzvalkā, lai varētu vajadzības gadījumā tūliņ braukt projām. Andželai viņš iestāstīja, ka darba drēbes uzvelk fabrikā. Netālu no fabrikas viņš iesēdās tramvajā, kas viņu ātri noveda pilsētā, tur viņš vai nu vizinājās, vai pastaigājās ar Karlotu. Abi viņi apzinājās, ka tas ir liels risks, tomēr satikās joprojām. Vai nu par laimi vai nelaimi, Normans Vilsons bija atgriezies Ņujorkā, un Karlotai vajadzēja aprēķināt katru savu soli, bet viņa par to maz bēdāja. Visvairāk viņa uzticējās automobilim. Tie bija īrējami vai uz katra stūra un ātri aizveda viņus tālāk no tām vietām, kur viņus varēja ieraudzīt un pazīt.

Tā bija sarežģīta, sasprindzināta un briesmu pilna dzīve. Tā bija nemierīga dzīve, jo krāpšana nesniedz ne mieru, ne laimi. Svelmainam priekam neizbēgami sekoja rūgta nožēla. Visi bija nostājušies pret viņiem — Karlotas māte, Normans Vilsons, Andžela, nemaz nerunājot par Jūdžina paša sirdsapziņas pārmetumiem.

Pārāk skaidri zināms, ka šāds stāvoklis nevar ilgi turpināties, jo tas jau dīglī nolemts bojā ejai. Mumsšķiet, ka, noslēpdami savu rīcību no citu mirstīgo acīm, esam padarījuši to par neesošu, taču tas nav tiesa. Mūsu rīcība ir kļuvusi par daļu no mums pašiem un agri vai vēlu nāks dienas gaismā, lai cik gudri mēs to glabātu. Gribot negribot jātic brahmaņu mācībai par psihisko ķermeni, kas visu redz, un ir pats redzams arī tad, kad mums viss šķiet tumsā apslēpts. Nav nekādas citas hipotēzes, ar ko varētu izskaidrot intuīciju. Tā piemīt daudziem, un tie bieži ir pārliecināti par šo vai to, lai gan nezina, no kurienes tiem rodas šāda pārliecība.

Andželai piemita tāda intuīcija attiecībā uz Jūdžinu. Savā lielajā mīlestībā uz vīru viņa jau krietnu laiku iepriekš nojauta vai paredzēja likstas, kas viņam draudēja, un mocījās bailēs un bažās. Blekvudā viņu neatlaidīgi vajāja doma, ka viņai vajadzējis palikt pie Jūdžina, un tagad, ieradusies šeit, viņa pēc pirmā uzbudinājuma un priekiem sakarā ar jauno dzīvi nojauta, ka ar Jūdžinu kaut kas nav kārtībā. Viņš vairs nebija tāds, kādu viņa to atcerējās pirms šķiršanās. Jūdžins gan centās būt laipns un mīļš, taču Andžela manīja, ka viņš domā par ko citu un atsvešinājies no sievas. Viņš neprata izlikties. Palaikam, it īpaši, kad viņi palika divatā, Jūdžins iegrima drūmās domās. Viņš skuma, viņu mocīja mīlas alkas, jo Karlota, aizņemta ar savām ģimenes lietām, nevarēja vairs veltīt viņam tik daudz laika. Turklāt, rudenim tuvojoties, Jūdžinam aizvien vairāk sāka apnikt darbs Spionkā, jo lietainās dienās vai vieglajā salnā logus turēja ciet, un tas laupīja šejienei to romantiku, kas Jūdžinu tā bija sajūsminājusi vasaras sākumā. Viņš vairs nevarēja doties vakaros pastaigā gar krastmalu, lai nokļūtu Karlotas apskāvienos. Arī saskare ar Lielo Džonu, Džozefu Mjūzu, Malaki Dempseju un Džimiju Sadzu vairs nesniedza neko jaunu. Jūdžins sāka saprast, ka šie cilvēki īstenībā ir paši vienkāršākie strādnieki, kuri sirdās, ka viņiem maksā tikai piecpadsmit vai septiņpadsmit ar pusi centa stundā, kuri apskauž cits citu un savu priekšniecību, — vārdu sakot, apveltīti ar visām cilvēkiem piemītošajām vājībām un trūkumiem.

Jūdžina ierašanās mēbeļu fabrikā sākumā bija arī viņus izklaidējusi, jo viņš bija ļoti savāds, bet tagad viņa savādības vairs nebija nekas jauns. Viņi arī sāka uzskatīt Jūdžinu par visai parastu cilvēku. Tiesa, viņš bija mākslinieks, taču viņa rīcība un tieksmes nemaz tik ļoti neatšķīrās no pārējo mirstīgo rīcības un tieksmēm.

Darbs šādā vietā vai arī kurā katrā citā uzņēmumā, kur cilvēki, apstākļu spiesti, strādā cieši blakus cits citam labā un sliktā laikā, jautrā un bēdīgā omā, var viegli kļūt un patiešām bieži vien kļūst par īstu elli. Cilvēka daba ir smalks mehānisms, kas reaģē uz vismazāko kairinājumu un ļoti reti darbojas prāta ietekmē. Tā daudz vairāk pakļauta noskaņojumam un. temperamentam nekā ētikas normām un loģikas likumiem. Jūdžinam ar viņa novērošanas spējām bija viegli saprast, ka strādnieki ierodas darbā, apkrāvušies ar mājas dzīves nepatikšanu, nezināmu kaišu vai visādu likstu nastām, bet tomēr pārliecināti, ka visu viņu sarūgtinājumu cēlonis ir meklējams viņu apkārtnē, nevis viņu noskaņojumā. Uz piktu skatienu atbildēja ar tikpat piktu, rupjam jautājumam sekoja rupja atbilde; dažkārt divi strādnieki kļuva par naidniekiem tikai tāpēc, ka viens kādreiz bija izsacījis aizvainojošu piezīmi par otru. Jūdžins domāja, ka viņš, radīdams jautrības un pastāvīgas, kaut arī šķietamas omulības atmosfēru, palīdz mīkstināt un izlīdzināt asumus savu darba biedru raksturos, bet tas bija pareizi tikai daļēji. Viņa jautrība bieži vien kaitināja tos, kuriem nebija jautri ap sirdi, tāpat kā viņu aizvainoja to skarbums un brutalitāte, ar ko viņš šad tad bija spiests cīnīties. Tāpēc viņam radās stipra vēlēšanās drīzāk atlabt un pamest fabriku vai vismaz pāriet uz citu darbu, jo viņš saprata, ka te nekas labs nav gaidāms. Viņa klātbūtne visiem apnikusi. Viņa prasme izklaidēt cilvēkus un viņa pievilcība izgaisušas.

Stāvoklis, ko vēl ļaunāku padarīja Andželas nenogurstošā modrība, bija ļoti bēdīgs, taču liktenim labpatika to vēl pasliktināt. Andžela, novērodama Jūdžinu un pūlēdamās uzminēt viņa noskaņojuma cēloņus, sāka kaut ko nojaust. Jūdžins vairs nemīlēja viņu tā kā agrāk. Viņa glāstos bija ieviesies dīvains dzestrums. Viņa bieži lauzīja galvu, kas gan ar Jūdžinu noticis. Varbūt tas izskaidrojams ar viņas ilgo prombūtni? Reiz, kad Jūdžins atgriezās no pēcpusdienas izbrauciena kopā ar Karlotu un apsveicinādamies apskāva Andželu, viņa svinīgā toni noprasīja:

— Vai tu mani mīli, dārgumiņ?

— Tu taču zini, ka mīlu, — viņš atbildēja, bet tas skanēja pavisam nepārliecinoši, jo viņš nespēja atsaukt agrākās jūtas pret Andželu. No tām vairs nebija ne vēsts: viņam bija tikai žēl Andželas un sāpīgi iedomāties, ka sievai par visām viņas pūlēm jāpaliek ar tukšām rokām.

— Nē, tu mani nemīli, — viņa atbildēja, uztvērusi neīsto pieskaņu vīra balsī. Viņa runāja skumji, un viņas acis pauda bezcerīgu izmisumu, kas viņu tik bieži mēdza pārņemt.

— Nu, protams, es tevi mīlu, Eņģelīt, — viņš neatlaidās. — Kāpēc tu tā iedomājies jautāt? Kas tev kait?

Jūdžinam uzmācās bailes: vai tikai Andžela nav ko dzirdējusi vai nav ko redzējusi un vai negrib pārbaudīt savas aizdomas ar šo pratināšanu?

— Nekas man nekait, — Andžela sacīja. — Tikai tu mani nemīli. Es nezinu, kas ir, un nevaru neko izskaidrot, bet es to jūtu šeit, — un viņa piespieda roku pie sirds. Žests bija tik neviltots un dabisks, pat bērnišķīgs, ka Jūdžinam kļuva viņas žēl.

— Rimsties nu un nerunā tā, — viņš lūdzās. — Tu zini, ka es tevi mīlu. Kāpēc tu paļaujies tādām drūmām domām? Es tevi mīlu — vai tad tu to nejūti? — un viņš noskūpstīja sievu.

— Nē, nē, — Andžela daudzināja. — Es zinu, ka tu mani nemīli. Ak dievs, ak dievs, cik man ir grūti!

Jūdžins baidījās, ka tikai nesākas parastā histērija, bet šoreiz tas nenotika. Andžela savaldījās un sāka rūpēties par pusdienām, jo viņai trūka nopietna pamata aizdomām. Tomēr viņa palika nomākta, un Jūdžins sāka bažīties. Ja nu viņa ko uzzina!

Dienas ritēja tālāk. Karlota šad tad zvanīja Jūdžinam uz darba vietu, jo viņa dzīvoklī nebija telefona, un, pat ja būtu, Karlota neriskētu zvanīt uz turieni. Viņa sūtīja ierakstītas vēstules «pēc pieprasījuma» uz Henrija Kingslenda vārdu Spionkas pasta n o d a ļ ai. Tur Jūdžinu neviens nepazina, un viņš bez kādām grūtībām saņēma šos parasti visai uzmanīgi sastādītos vēstījumus par nākamo satikšanos. Izteicieni bija saprotami tikai Jūdžinam. Karlota, piemēram, rakstīja: «Ja nebūšu ceturtdien pulksten divos, tad piektdien tai pašā laikā un, ja ne piektdien, tad sestdien. Ja nevarēšu izbraukt, sūtīšu ierakstītu vēstuli.» Tā viņu sakari turpinājās.

Kādā pēcpusdienā Jūdžins iegriezās Spionkas pastā paskatīties, vai nav vēstuļu, jo Karlota iepriekšējā dienā nebija varējusi atbraukt un zvanījusi, ka rakstīšot. Saņēmis vēstuli un izlasījis nedaudzās rindiņas, Jūdžins jau gribēja pēc paraduma saplēst vēstuli un aizmest. Tomēr uzruna «O, Džinij!» un paraksts «Aizlauztā roze», kā viņa dažkārt mēdza sevi apzīmēt, tā aizkustināja Jūdžinu, ka viņam kļuva žēl aizmest vēstuli. Viņš nolēma paturēt to vēl kādu laiciņu, kaut vai pāris stundu. Pat ja vēstule patrāpītos kādam acīs, neviens nekā nesaprastu. «Tilts, pulksten divos, trešdien.» Viņiem vajadzēja satikties uz Hārlemas upes tilta pie Morisheitsas. Jūdžins ieradās uz satikšanos normālā laikā, bet aiz liktenīgas nejaušības atcerējās par vēstuli tikai tad, kad jau bija ienācis dzīvoklī. Izņēmis vēstuli, viņš saplēsa to vairākos gabalos, noglabāja tos vestes kabatā un devās pa kāpnēm augšup, apņēmies izmest tos pirmajā izdevīgajā gadījumā.

Tikmēr Andžela pirmo reizi pēc ierašanās Rivervudā bija nolēmusi ap pulksten sešiem iet Jūdžinam pretī, lai sastaptu viņu ceļā uz mājām. Viņa tik daudz bija dzirdējusi par to, cik upe ir skaista un kāds prieks rītos un vakaros iet gar tās krastiem- Jūdžins varēja neapnicis jūsmot par ūdens spoguļgludo līmeni un koku zariem, kuri tiecās ielūkoties dzelmē. Svētdienās viņi bija vairākkārt pastaigājušies gar upmalu. Andžela gribēja šovakar sagādāt Jūdžinam patīkamu pārsteigumu: pirms iziešanas no mājas viņa bija visu sagatavojusi, tā ka Jūdžinam nebūs ilgi jāgaida uz vakariņām. Viņa tuvojās patlaban fabrikai, kad atskanēja svilpe. Noslēpusies aiz krūmu pudura, kas auga ceļmalā upes pusē, viņa gaidīja, gribēdama nobiedēt Jūdžinu ar līksmu «Bū!», līdzko viņš pienāks tuvāk. Taču Jūdžins nerādījās.

Kādi četrdesmit vai piecdesmit strādnieki rosīgi aizsteidzās viņai garām kā melnu skudru virtene, bet, tā kā Jūdžins aizvien vēl nenāca, Andžela devās uz fabrikas vārtiem, kurus Džozefs Mjūzs, kas pēc darba beigām izpildīja vārtsarga pienākumus, jau dzīrās slēgt ciet.

— Vai misters Vitla vēl ir šeit? — Andžela jautāja, raudzīdamās vinā caur vārtu režģiem. Jūdžins bija tik izsmeļoši aprakstījis Džozefu, ka Andžela viņu tūliņ pazina.

— Nē, mem [Mem — no “madam” — kundze. Red.], — pārsteigtais Džozefs atbildēja, jo skaistas sievietes tik bieži vis nebija redzamas pie fabrikas vārtiem. — Viņš aizgāja jau pirms stundām piecām, ja nemaldos, ap pulksten vieniem. Šodien viņš nestrādāja pie mums augšā. Viņš strādāja lejā pagalmā.

— Vai jūs nezināt, uz kurieni viņš aizgāja? — Andžela jautāja. Jaunā vēsts nāca viņai pilnīgi negaidīta. Jūdžins neko nebija sacījis, ka dziras kaut kur braukt. Kur viņš tagad varēja būt?

— Nē, mem, to gan es nezinu, — Džozefs runīgi attrauca, — Viņš nereti tā aiziet... diezgan bieži, mem. Sieva piezvana viņam pa- telefonu... e ... varbūt jūs esat viņa sieva?

— Jā, — Andžela atbildēja pilnīgi mehāniski, vairs nedomādama un neapzinādamās, ko runā. Jūdžins bieži iet projām no darba? Viņš nekad par to nav minējis ne vārda! Sieva viņam zvana pa telefonu? Tātad atkal te iejaukta kāda sieviete! Vienā mirklī pamodās visas bijušās aizdomas, bailes un greizsirdība, un Andžela nobrīnījās, kā tas viņai agrāk nav ienācis prātā. Skaidrs, ka tikai ar to izskaidrojama Jūdžina vienaldzība, izklaidība un dzestrums! Viņš nedomā par sievu, šis nožēlojamais radījums! Viņš domā par kādu citu. Tomēr vēl neko nevar zināt, viņai trūkst pierādījumu. Ar pāris diplomātiskiem jautājumiem viņa bija noskaidrojusi, ka fabrikā neviens nav redzējis Jūdžina sievu. Viņš tikai pamet darbu un aiziet. Un kāda sieviete ir viņam zvanījusi pa telefonu.

Andžela devās mājup, mocīdamās ar dažādiem minējumiem. Kad viņa pārnāca, Jūdžina vēl nebija. Viņš bieži ieradās vēlu, stāstīdams, ka ceļā aizkavējies, vērodams upi saules rietā. Māksliniekam tas bija dabiski. Andžela uzkāpa augšstāvā, noņēma salmu platmali un nolika skapī un tad gāja uz virtuvi, lai tur sagaidītu vīru pārnākam. Ģimenes dzīvē iegūtā pieredze un pašas rakstura pazīšana noveda viņu pie apņemšanās šoreiz lietot viltību. Viņa nogaidīs, kamēr Jūdžins pats sāks runāt, un izliksies, ka nav ne soli spērusi ārpus mājas. Viņa apvaicāsies, vai Jūdžinam bijis daudz darba, un tad redzēs, vai Jūdžins ko sacīs par to, ka aizgājis no fabrikas jau pēc pusdienas. Tad būs skaidrs, kā viņš pavada savu laiku un vai viņš krāpj sievu vai ne.

Jūdžins nāca augšup pa kāpnēm labā omā. Viņam tikai nedeva miera doma, ka jāizmet vēstule, kur to neviens neredz. Tādas izdevības patlaban nebija, jo Andžela sagaidīja viņu durvīs.

— Vai tev šodien bija grūta diena? — viņa apvaicājās, redzēdama, ka Jūdžins ir nedomā kaut ko sacīt par to, ka aizgājis no darba.

— Nē, sevišķi grūta nebija. Vai tad es izskatos noguris?

— Nē, — viņa atbildēja, slēpdama sarūgtinājumu. Viņai gribējās pārliecināties, cik slīpēti un pārdomāti vīrs melos. Es tikai domāju, ka tu esi noguris, jo vēlu pārnāci. Jeb vai tu atkal stāvēji pie upes?

— Jā, — Jūdžins bez vilcināšanās atteica. —Tur ir ļoti jauki. Man nekad neapnīk tur skatīties. Saules stari tik brīnišķīgi apspīd nodzeltējušās lapas. Tās atgādina krāsainus stiklus logos.

Pirmais Andželas impulss bija iesaukties: «Kāpēc tu melo man, Jūdžin?» — jo viņai bija straujš raksturs un viņa bieži zaudēja savaldīšanos, taču viņa pārvarēja sevi. Viņai gribējās uzzināt ko vairāk. Kā to izdarīt, viņa pagaidām nezināja, tomēr — nāks laiks, nāks padoms. Jūdžins iegāja vannas istabā, priecādamies, ka tik viegli ticis vaļā no iztaujāšanas, bet šai īsajā labsajūtas brīdi viņš aizmirsa par saplēsto vēstuli vestes kabatā. Viņš pakāra svārkus un vesti uz vadža un iegāja guļamistabā pēc tīras apkaklītes un kaklasaites. Tikmēr Andžela pienāca pie vannas istabas durvīm. Viņa vienmēr velīja daudz uzmanības Jūdžina drēbēm, lai tās būtu pieklājīgā izskatā, taču šoreiz viņai bija citi apsvērumi. Intuīcijas vadīta, viņa steigšus iztaustīja kabatas un atrada saplēsto vēstuli; tad viņa paņēma svārkus un vesti, it kā grasīdamās iztīrīt kādus traipus. Tieši tobrīd arī Jūdžins atcerējās vēstuli. Viņš aši iznāca no guļamistabas, bet vēstule jau bija Andželas rokās, un viņa ziņkāri pētīja to.

— Kas tas ir? — viņa jautāja saspringti, nojauzdama, ka šais papīra strēmelēs slēpjas jauns pierādījums par vīra neuzticību. Kāpēc Jūdžinam jāglabā kabatās saplēstas vēstules? Pēdējā laikā Andželu bija nepārtraukti vajājusi ļauna paredzēšana. Jūdžina izturēšanās, viņa vārdi — viss modināja aizdomas. Un nu patiesība nāk dienas gaismā!

— Nekas, — viņš nervozi attrauca. — Šādas tādas piezīmes. Iemet papīrkurvī.

Andžela pamanīja kaut ko dīvainu Jūdžina balsī un kustībās. Viņa skatiens pauda vainas apziņu. Kaut kas nav kārtībā. Jūdžins uztraucas par šīm papīra strēmelēm. Iespējams, ka tās palīdzēs uzminēt mīklu, kas Andželu tik ilgi moca. Varbūt tanīs ir šās sievietes vārds. Prātā pazibēja doma tūliņ pievākt šos papīra gabalus, bet to tikpat zibenīgi nomainīja cita, ka patlaban jātēlo vienaldzība. Tā būs labāk. Pagaidām jāpaciešas, gan viņa vēlāk uzzinās ko vairāk. Viņa iemeta strēmeles papīrkurvī, apņēmusies brīvā brītiņā pievākt tās. Jūdžins ievēroja, ka Andžela svārstās aizdomu pilna. Viņš nobijās, ka tikai sieva kaut ko neuzsāk, bet ko? Kad papīra driskās ielidoja tukšajā papīrkurvī, viņš atviegloti uzelpoja, tomēr bažas viņu neatstāja. Cik labi būtu, ja varētu šīs driskās sadedzināt! Maz ticams, ka Andžela mēģinās salikt tās kopā, tomēr bail viņam bija. Viņš būtu nezin ko devis, lai tiktu ārā no šīm lamatām, kurās viņa romantiskā jūtelība bija viņu ievedusi.

XXVII n o d a ļ a

Andžela nezaudēja ne mirkli dārgā laika. Līdzko Jūdžins atkal iegāja vannas istabā, viņa salasīja papīrīšus, iemeta to vietā citus un salika iegūto laupījumu uz gludināmā dēļa. Vēstuli sastādīt nenācās grūti, jo papīra gabali bija prāvi. Uz viena viņa izlasīja vārdus «O, Dži- nij», uz otra «tilts», uz trešā «roze». Pietika ar vienu acu uzmetienu, lai pārliecinātos, ka tā ir mīlas vēstule, un Andželai saspringa katrs nervs, kad viņa noprata, cik ārkārtīgi svarīgs ir šis atklājums. Vai tā ir patiesība? Vai Jūdžins atkal ielaidies ar kādu sievieti? Vai ar to izskaidrojams viņa saltums, viņa liekuļotā laipnība? Varbūt tāpēc viņš nevēlējās, ka Andžela brauc uz šejieni. Ak dievs! Vai patiešām viņas mokām nekad nebūs gala? Balta kā krīts, drudžaini žņaugdama rokā nodevīgos papīra gabalus, viņa iegāja viesistabā un apsēdās te, lai izlasītu vēstuli no viena gala līdz otram. Tas neprasīja daudz pūļu. Pāris minūtēs visi gabali bija salikti pienācīgā kārtībā, un Andžela izlasīja visu. Mīlas vēstule! No kaut kādas raganas cilvēka izskatā. Nu vairs nav nekādu šaubu. Kā vienmēr, visam par cēloni ir kāda noslēpumaina sieviete. «Aizlauztā roze!» Lai viņa nolādēta, šī sirēna, šī svešas laimes zagle, šī kārdinātāja, kas pievilina un savaldzina vīriešus ar savām čūskas acīm! Un Jūdžins! Suns! Nelietis! Nekrietnais gļēvulis! Zvēresta lauzējs! Vai viņā dvēselē vairs nav ne drusciņas goda jūtu, pienākuma apziņas, laipnības un pateicības? Tā atmaksāt par visu viņas pacietību, par visām ciešanām un upuriem, par vientulībā pavadītajiem gadiem! Rakstīt, ka viņš ir slims un visu pamests, ka viņš nevar aicināt sievu ierasties, un tai pašā laikā skraidīt pakaļ citai sievietei! «Aizlauzta roze!» Ak, lai viņa trīskārt nolādēta pie miesas un dvēseles! Lai dievs soda viņu ar nāvi par to, ka viņa tik bezkaunīgi, tik nekrietni nolaupījusi citas sievietes svētāko īpašumu!

Andžela izmisumā lauzīja rokas. Viņa vairs nespēja valdīties. Viņas piemīlīgajā galviņā plosījās niknums, naids, skaudība, sāpes, aizvainojums un dzīvnieciskas atriebības alkas. Ak, ja viņa varētu tikt šai sievietei klāt! Ja viņa varētu mest Jūdžinam sejā visus šos apvainojumus! Ja viņa varētu sastapt abus laulības pārkāpējus kopā un nogalināt tos! Ar kādu baudu viņa iecirstu šai sievietei pļauku! Viņa izplēstu tai matus, izskrāpētu acis! Šobrīd, kad Andželas acis zvēroja mežonīgā naidā, viņa atgādināja meža kaķi. Ja Karlota tagad kristu Andželas rokās, viņa dedzinātu sāncensi ar nokaitētu dzelzi, izrautu tai mēli un zobus, sistu un spīdzinātu viņu tā, ka tai vairs nebūtu cilvēka izskata. Andžela bija pārvērtusies tīģerienē, viņas acis liesmoja, sārtās lūpas bija valgas. Viņa nogalinās šo sievieti, nogalinās, nogalinās! Dievs liecinieks, viņa to nogalinātu, ja vien dabūtu rokā, un pēc tam Jūdžinu un sevi! Jā, jā, nogalinātu! Labāk nāve nekā tādas mokas. Tūkstoškārt labāk mirt — mirt reizē ar šo nelietīgo sievieti un Jūdžinu nekā tā ciest. Viņa nav to pelnījusi. Par ko dievs viņu tā soda? Kāpēc jānoasiņo viņas sirdij, ja viņa tā uzupurējusies savas mīlas labad? Vai viņa nav bijusi uzticīga sieva? Vai viņa nav ziedojusi uz mīlas altāra savu maigumu, pacietību, atteikšanos no pašlabuma, pašuzupurēšanos un tikumību? Ko dievs vēl var prasīt no viņas? Ko vīrietis vēl var vēlēties? Vai viņa nav stāvējusi Jūdžinam klāt ir baltās, ir nebaltās dienās? Viņa atteikusies no drēbēm, atteikusies no sabiedrības, veselus septiņus mēnešus nīkusi Blekvudā, kamēr Jūdžins te šķiedis savu veselību un laiku mīlas dēkās un izvirtībā, un kā viņai par to atmaksāts? Gan Čikāgā, gan Tenesi, gan Misisipi štatā — vai viņa nav kopusi Jūdžinu, vai nav sēdējusi nomodā pie viņa caurām naktīm, vai nav staigājusi ar viņu naktīs pa istabu, kad vīru mocīja nervu lēkmes, vai nav mierinājusi viņu, kad viņam uzmācās bailes no trūkuma un neveiksmēm? Un nu, pēc septiņiem gariem, gaidu pilniem mēnešiem, viņas sirds atkal lūst, viņa atkal ir pamesta. Ak, vīrieša sirds neaptveramā nežēlība! Kā cilvēks var būt tik ļauns, tik zemisks, tik nepateicīgs, tik cietsirdīgs! Kā Jūdžins — melnacainais Jūdžins ar mīkstiem matiem un smaidīgu seju var būt tik nodevīgs, tik viltīgs, tik ļaunprātīgs? Vai tiešām viņš ir tāds nelietis, kā to liecina šī vēstule? Vai iespējams, ka viņš tik varmācīgs, tik pašmīlīgs? Vai tas viss notiek nomodā vai miegā? Vai tikai tas nav sapnis? Ak dievs, nē, tas nav sapnis! Tā ir salta, rūgta, mokpilna īstenība. Un viņas ciešanu vaininieks sēž vannas istabā un mierīgi skujas.

Uz mirkli Andželai ienāca prātā ieskriet pie Jūdžina un iecirst viņam pļauku. Viņai šķita, ka varētu izraut Jūdžinam sirdi, saplosīt viņu gabalos, bet, līdzko Andžela iztēlojās Jūdžinu asinīm noplūdušu, beigtu, tā viņu sagrāba šausmas. Nē, nē! To viņa nekad nedarīs. O nē, Jūdžinu gan ne ... un tomēr ... tomēr...

«Ak dievs, dod man rokā šo sievieti!» viņa domāja. «Dod man viņu rokā. Es viņu nogalināšu, nogalināšu, nogalināšu!»

Neprātīgas dusmas un pazemojuma jūtas vēl plosījās Andželas krūtīs, kad vannas istabas durvju rokturis noklikšķēja un Jūdžins iznāca ārā. Viņš bija apakšveļā, uzvilcis tikai bikses un kurpes, un gāja paņemt tīru virskreklu. Viņš joprojām nervozēja par papīrkurvī iemesto vēstuli, bet, ieskatījies virtuvē un ieraudzījis papīra gabaliņus neaiztiktus, nomierinājās. Andželas virtuvē nebija; vajadzēja uzzināt, kur viņa atrodas, tad varēs pievākt papīrus. Viņš iegāja guļamistabā, pa ceļam iemezdams skatienu viesistabā. Andžela stāvēja pie loga un, acīm redzot, gaidīja vīru. Galu galā viņa varbūt nemaz nav tik aizdomu pilna, kā Jūdžinam šķiet. Pie visa vainīga viņa iztēle. Viņš ir pārāk nervozs, katrs nieks ķeras klāt. Nekas, ja vien izdosies, viņš tūliņ pievāks papīrus un izmetīs pa logu ārā. Andželai tie nedrīkst nonākt acīs. Viņš ielavījās virtuvē, aši satvēra pirkstos nelielo kaudzīti, izmeta pa logu un noskatījās, kā tie aizlidoja. Viņš jutās atvieglots. Nekad viņš vairs nenesīs vēstules uz mājām, tas nu gan skaidrs. Liktenis ir pārāk bargs pret viņu.

Kad durvju rokturis noklikšķēja, Andžela uzreiz atjēdzās. Niknums viņu žņaudza, sirds strauji sita, visa viņas būtne bija satricināta līdz pašiem pamatiem, bet tomēr viņa saprata, ka nepieciešams iegūt laiku. Vispirms jāuzzina, kas ir šī sieviete. Tā ir jāatrod. Jūdžins nedrīkst neko nojaust. Kur šī neliete ir? Kas tas ir par tiltu? Kur viņi satiekas? Kur viņa dzīvo? Kāpēc to nav iespējams izdomāt ar prātu, kāpēc viņu, Andželu, neapgaismo pēkšņa nojauta, neaplaimo brīnišķīgs atklājums? Ak, tikai zināt — zināt kaut sāncenses vārdu!

Pēc mirkļa Jūdžins, tīri noskuvies, smaidīgs ienāca ēdamistabā. Viņa garīgais līdzsvars bija tikpat kā atjaunots. Vēstules vairs nav. Andžela nekad neko neuzzinās. Viņai var rasties aizdomas, taču draudošais greizsirdības izvirdums šoreiz paies secen. Viņš tuvojās Andželai, gribēdams sievu apskaut, bet viņa aši izvairījās, aizbildinādamās, ka neesot atnesusi cukuru. Viņš necentās vairs atkārtot šo mēģinājumu izrādīt mīlu un, atsēdies pie galdiņa, ko sedza sniegbalts galdauts, gaidīja Andželu, lai varētu ķerties pie garšīgajiem ēdieniem. Diena bija ļoti jauka, pats oktobra sākums, un Jūdžins tīksminājās par rietošās saules atspulgu uz-sarkanajām un dzeltenajām lapām. Pagalms izskatījās tik skaists. Mazais dzīvoklītis par spīti iemītnieku trūcībai bija ļoti mājīgs. Ienāca Andžela, piemīlīga un jauka, glītā, brūnā, zaļi puķotā mājas ģērbā. Tumšzils priekšauts sedza viņas krūtis, un sniedzās līdz ceļgaliem. Andžela bija ļoti bāla un dīvaini izklaidīga, bet Jūdžins sākumā to pat nepamanīja, tik ļoti atvieglots viņš jutās.

— Vai tu esi ļoti nogurusi, Andžela? — viņš beidzot līdzjūtīgi apvaicājās.

— Jā, es šodien nejūtos visai labi.

— Ko tu darīji — atkal gludināji?

— Jā, un uzkopu istabas. Šodien tīrīju bufeti.

— Tev nevajag tik daudz strādāt, — Jūdžins labā omā turpināja. — Tu nemaz neesi tik stipra. Tu strādā kā zirgs, bet spēka tev nav vairāk kā kumelēnam. Labāk pamazām nekā pārpūlēties.

— Kad savedīšu visu kārtībā, tad vairs nevajadzēs tik daudz pūlēties, — viņa atbildēja.

Andžela izmisīgi cīnījās ar sevi, lai noslēptu savas īstās jūtas. Nekad vēl viņa nebija cietusi tādas dvēseles mokas. Toreiz Ņujorkas studijā, atradusi tās vēstules, viņa arī bija domājusi, ka dziļi cieš, bet vai to var salīdzināt ar tagadējo stāvokli? Ko nozīmēja viņas greizsirdība uz Frīdu? Ko nozīmēja viņas ilgas, viņas vientulība Blekvudā, viņas bēdas un raizes par Jūdžina slimību? Neko, it neko! Tagad ir pavisam kas cits — īsta zvēresta laušana. Tagad viņai rokās visi pierādījumi. Tā persona ir šejieniete. Viņai jābūt te, kaut kur gluži tuvu. Jūdžins krāpj viņu, Andželu, pēc tik daudziem laulībā pavadītiem gadiem, kuros viņi dalījušies priekos un bēdās. Iespējams, ka viņš ticies ar šo sievieti šodien, vakar vai aizvakar. Vēstule ir bez datuma. Vai tā varētu būt misis Hiberdelas radiniece? Jūdžins kādreiz bija minējis, ka misis Hiberdelai ir precēta meita, bet nekad nebija sacījis, ka tā dzīvo Rivervudā. Ja tā dzīvotu pie savas mātes, kāpēc tad Jūdžinam vajadzēja pārcelties uz citu dzīvokli? Viņš to nekad nebūtu darījis. Varbūt tā ir viņa pēdējā dzīvokļa saimniece? Nevar būt, tā ir pārāk vienkārša, Andžela bija viņu redzējusi. Tāda Jūdžinu nespēj savaldzināt. Kaut varētu uzzināt viņas vārdu! «Aizlauztā roze!» Sarkani loki slīdēja viņai gar acīm. Tikai savaldīties, tagad nedrīkst celt traci, jāsaglabā miers par katru cenu. Kaut viņa varētu izsūdzēt kādam savas bēdas — mācītājam vai tuvai draudzenei! Vai neaiziet uz detektīvu biroju? Tur viņai palīdzētu. Detektīvs viegli izsekotu šo sievieti un Jūdžinu. Vai tā būtu jādara? Bet tas dārgi maksās, un viņi tagad ir tik trūcīgi. Ha! Kāpēc viņai jāraizējas par to, ka viņi trūcīgi, kāpēc jāpārtaisa savas kleitas, jāstaigā bez cepurēm, jāiztiek bez pieklājīgām kurpēm, kamēr Jūdžins šķiež savu laiku un pats sevi kādas bezkaunīgas palaistuves dēļ! Ja viņam būtu nauda, viņš izšķiestu arī to. Tiesa gan, viņš atdeva Andželai gandrīz visu, ko bija atvedis līdzi uz Ņujorku. Kā tas izskaidrojams?

Kamēr Andžela nodevās šādām pārdomām, Jūdžins sēdēja viņai iepretim un mielojās ar labu ēstgribu. Protams, viņam nebūtu bijusi ēšana prātā, ja gadījums ar vēstuli nebūtu tik laimīgi atrisinājies, bet tagad viņam bija viegli ap sirdi. Andžela sacīja, ka neesot izsalkusi un neēdīšot. Viņa pastūma Jūdžinam tuvāk maizi, sviestu, brūni apceptus kartupeļus un tēju, un viņš ēda bez bēdu.

— Man tā vien šķiet, ka vajadzēs saņemties un iet projām no šās fabrikas, — viņš pēc brīža ierunājās.

— Kāpēc? — Andžela mehāniski jautāja.

— Man tur apnicis. Darba biedri nav vairs interesanti. Man viņi vairs nepatīk. Manuprāt, misters Haverfords pārcels mani kur citur, ja es viņam aizrakstīšu. Viņš solījās to darīt. Es labprāt strādātu ar kādu arteli svaigā gaisā. Kad fabrikai aiztaisīs visus logus ciet, tur iekšā būs ļoti nepatīkami.

— Ja tev tur apnicis, tad, protams, labāk mainīt darbu, — Andžela piekrita. — Es zinu, tev vienmēr vajadzīgas pārmaiņas. Kāpēc tu neraksti misteram Haverfordam?

— Es rakstīšu, — viņš atbildēja, tomēr šovakar nedarīja to. Viņš iegāja viesistabā, aizdedzināja gāzi, palasīja avīzi, paņēma grāmatu, bet drīz vien sāka gurdi žāvāties. Ienāca Andžela, bāla un nomocīta, ar rokdarbu groziņu, kur atradās lāpīšanai atliktās Jūdžina zeķes un šis tas cits. Viņa ķērās pie lāpīšanas, bet viņu pārņēma sašutums, iedomājoties, ka atkal jāstrādā Jūdžina labā. Atlikusi zeķes atpakaļ grozā, viņa paņēma svārkus, ko bija sākusi sev šūt. Jūdžins brītiņu vēroja sievu ar laisku skatienu, pētīdams ar mākslinieka aci viņas sejas pantus. Viņai ļoti pareizi veidota seja, tā viņš beidzot nosprieda. Tad viņš pievērsa uzmanību gaismas rotaļai Andželas matos, kuriem tagad bija tik īpatnējs mirdzums, un sāka prātot, vai to varētu attēlot eļļas krāsās. Gleznot mākslīgā apgaismojumā grūtāk nekā dienas gaismā. Ēnas ir visai blēdīgas. Beidzot viņš piecēlās.

— Es likšos uz ausi, — viņš sacīja. — Esmu noguris. Rīt sešos atkal jāceļas. Sasodīts, kā man apnicis šis algādža darbs! Kaut es drīzāk tiktu no tā vaļā!

Andžela neiedrošinājās runāt. Viņa vēl jutās tik pilna sāpju un izmisuma, ka baidījās, vai spēs savaldīties un vai nesāks vaimanāt, līdzko atdarīs muti. Jūdžins devās uz durvīm, apvaicādamies: — Vai tu drīz nāksi? — Viņa klusēdama pamāja ar galvu. Līdzko Jūdžins izgāja, viņa vairs neizturēja, un asaras sāka plūst aumaļām. Viņa raudāja ne vien aiz bēdām, bet arī aiz niknuma un bezspēka apziņas. Viņa izskrēja uz balkona un raudāja vientulībā. Apkārt domīgi mirgoja nakts ugunis. Kad pirmā jūtu brāzma aprima, viņas sirds it kā pārakmeņojās un asaras izžuva. Andžela nemēdza veltīgi līt asaras, kad sirds brēca pēc atriebības. Viņa izslaucīja acis, un viņas līķa bālajā sejā atkal iegulās stings izmisums.

— Suns, nelietis, ļaundaris, zvērs! Kā viņa vispār bija varējusi Jūdžinu iemīlēt? Kā viņa tagad vēl varēja viņu mīlēt? Ak, cik dzīvē daudz briesmu, netaisnības, nežēlības, negoda! Kāpēc viņai jātiek iemītai dubļos kopā ar šādu cilvēku? Kāda pārestība! Kāds kauns! Ja tāds ir mākslinieka sievas liktenis, tad lai izput šī māksla! Taču, lai kā viņa šobrīd nīda vīru, lai kā nīda šo spīganu, šo vīriešu ievilinātāju, kas dēvējās «Aizlauztā roze», viņa tomēr mīlēja Jūdžinu. Nemīlēt — tas bija pāri viņas spēkiem, un viņa to zināja. Ak, kādas elles mokas degt divos sārtos uzreiz! Kāpēc viņa nevarēja atsaukt nāvi! Cik labi būtu nomirt!

XXVIII n o d a ļ a

Neviena elle nevar sagādāt tādas mokas, kādas sagādā mīla. Pēc minētā gadījuma Andžela neatlaidīgi uzmanīja Jūdžinu, klusiņām zagās viņam nopakaļ pa nokalnīti no mājas līdz upmalai un nemaz nekautrējās skriet pa viņa pēdām, ja viņš bija aizgājis tālāk no mājas. Viņa dirnēja pie Rivervudas tilta pulksten vienos un sešos, gaidīdama, ka Jūdžins te sastapsies ar savu mīļāko. Taču Karlotai vajadzēja aizbraukt uz desmit dienām no Ņujorkas kopā ar vīru, un Jūdžinam briesmas nedraudēja. Reizes divas viņš aizbrauca uz Ņujorku, noilgojies pēc sendienu dzīves, un Andžela, sekodama viņam lielpilsētas drūzmā, ātri nozaudēja vīra pēdas. Viņš gan nedarīja neko ļaunu, tikai staigāja pa ielām, prātodams, ko šobrīd dara Miriama Finča, Kristīna Čenninga un Norma Vitmora un kā viņas izskaidro Jūdžina ilgo prombūtni. No visiem paziņām viņš tikai reiz bija saticis Normu Vitmoru — drīz pēc viņa atgriešanās no Blekvudas Ņujorkā. Viņš bija tai sastāstījis šo to nesakarīgu par savu slimību, apgalvojis, ka drīzumā atsāks darbu, un izteicis vēlēšanos apciemot viņu. Jūdžins gan visādi centās izvairīties no paziņām, lai nebūtu jāielaižas paskaidrojumos, kāpēc viņš nespēj strādāt. Miriāma Finča pat vai priecājās par viņa karjeras pēkšņo sabrukumu, jo nevarēja piedot Jūdžinam, ka tas pret viņu izturējies tik nevērīgi. Kristīna Čenninga dziedāja operā — to Jūdžins atklāja, ieraudzīdams avīzē sludinājumu, kur viņas vārds bija iespiests ar trekniem burtiem. Kristīna tagad bija īsta operas zvaigzne, no kuras talanta visi cerēja lielas lietas, un interesējās tikai par savu karjeru. Novembrī viņai bija jādzied «Bohēmā» un «Rigoleto».

Taču šais dienās Jūdžinam uzsmaidīja laime — viņš dabūja citu darbu. Kādu dienu Jūdžins ieraudzīja fabrikā desmitnieku Timotiju Dīgenu, kam bija pakļauti vairāki desmiti itāliešu algādžu, kurus viņš dēvēja par «mērkaķiem». Jūdžinam viņš tūliņ ļoti iepatikās. Dīgens bija īrs, vidēja auguma, drukns, strupu kaklu, jautru, veselīgi sārtu seju, blēdīgām, pelēkām acīm, sirmiem, īsi apcirptiem matiem un sarainām ūsām. Viņu bija atsūtījuši uz Spionku ielikt katlu mājā pamatu, uz kura novietot nelielu dinamo mašīnu, lai fabrika būtu apgādāta ar gaismu nakts darbos. Reizē ar Dīgenu ieradās vagons ar instrumentiem, dēļiem, ķerrām, kaļķu javas kastēm, laužņiem un lāpstām. Jūdžinu ir pārsteidza, ir smīdināja Dīgena valdonīgā, izaicinošā izturēšanās un viņa pavēļu strupais tonis.

— Ašāk, Met! Kusties, Džimij! Lāpstas šurp! Cirtņus šurp! — tā viņš.klaigāja. — Nesiet granti! Nesiet akmeņus! Kur tas cements palicis? Kur tas cements? Dievs žēlīgais! Man tak vajag cementa! Ko jūs tur slaistāties? Ašāk, ašāk! Cementu šurp!

— Tas gan prot komandēt, — Jūdžins uzrunāja Lielo Džonu, kas stāvēja viņam līdzās.

— Un kā vēl, — mehāniķis atsaucās.

Pirmo reizi dzirdēdams šos brēcienus, Jūdžins klusībā iedēvēja Dīgenu par «īru — slepkavnieku». Vēlāk viņš ievēroja šķelmīgu smīnu Dīgena acīs, kad tas stāvēja uz sliekšņa un izaicinoši lūkojās visapkārt. Viņa skatienā nebija ne jausmas no ļaunuma, tikai pašapziņa un īsta īru neatlaidība, un to arī prasīja šobrīd viņa amats.

— Jūs nu gan esat velna zellis, — Jūdžins pēc brītiņa pārgalvīgi uzsauca viņam, skaļi smiedamies.

— Ha, ha, ha! — Dīgens mēdījās. — Pastrādājiet tā, kā manējie strādā, tad jums smiekli nebūs ne prātā.

— Es nesmejos par viņiem, es smejos par jums, — Jūdžins paskaidroja.

— Smejieties vesels, — Dīgens atbildēja. — Domājat, man nenāk smiekli, kad paskatos uz jums?

Jūdžins atķāl iesmējās. Īram šķita, ka te patiešām ir kaut kas smieklīgs, un viņš arī laida smieklus vaļā. Jūdžins uzsita viņam pa plato, raženo muguru, un draudzība bija noslēgta. Dīgenam nevajadzēja daudz laika, lai uzzinātu no Lielā Džona, kā Jūdžins te nokļuvis un kas viņš īstenībā ir.

433

— Ak mākslinieks? — Dīgens atkārtoja. — Tad taču viņam labāk strādāt ārā nekā tur četrās sienās. Un ir arī nekaunīgs puisietis — vēl smejas par mani.

Lielais Džons pasmaidīja.

— Es domāju, viņš labprāt strādātu ārā.

— Par ko tad viņš nenāk pie manis? Viņam nebūtu par sliktu ieraut kopā ar maniem mērkaķiem. Izlocītu kaulus pāris mēnešu tā kā šis, — viņš pamāja uz Andželo Esposito, kurš šķipelēja mālus, — varbūt vēl tiktu par cilvēku.

Lielais Džons uzskatīja par pienākumu atstāstīt šos vārdus Jūdžinam. Džons gan nedomāja, ka Jūdžinam būtu kāda interese strādāt kopā ar «mērkaķiem», taču ar Dīgenu viņš varbūt labi sapratīsies. Dīgens Jūdžinam patika, un viņš nolēma nelaist izdevību garām.

— Vai jums nelabpatiktos pieņemt darbā mākslinieku, kuram nepieciešams uzlabot savu veselību? — Jūdžins jokodamies uzrunāja Dīgenu. Iespējams, ka Dīgens viņu noraidīs, taču pamēģināt var.

— Kāpēc gan ne! — Dīgens atteica.

— Vai man būs jāstrādā kopā ar itāliešiem?

— Gadīsies diezgan daudz darba arī bez rakšanas un tačkošanas, ja vien jūs pats negribat ķerties pie lāpstas. Tas jau nu gan nav baltajiem piemērots-darbs.

— Bet kas tad ir itālieši, Dīgen? Vai viņi nav baltie?

— Skaidra lieta, ka nav.

— Kas tad viņi ir? Viņi taču nav melni.

— Tā pati nēģeru slaka vien ir, kas cits.

— Nēģeri gan viņi nav.

— Nu, pie velna, baltie jau nu ne tik. Katrs, kas uz viņiem paskatīsies, teiks to pašu.

Jūdžins smaidīja. Viņš saprata, cik nesatricināmi pašpārliecinātam jābūt šim vīram, lai varētu no visas sirds kaut ko tamlīdzīgu apgalvot. Turklāt Dīgens to neapgalvoja aiz ļauna prāta, — viņš nenicināja itāliešus. Viņš pat mīlēja savus apakšniekus, taču viņa acīs tie nebija baltās rases pārstāvji. Kas viņi ir, to viņš nezināja, tomēr baltie nekad ne. Drīz vien viņš jau atkal klaigāja: — Pacelt! Pacelt! Nolaist! Nolaist! — un likās, alktin alka izspiest no šiem nabaga bēduļiem pēdējo dzīvības lāsīti, kaut gan īstenībā darbs nebūt nebija tik grūts. Klaigādams Dīgens pat neskatījās uz strādniekiem, un tie arī neveltīja viņa pavēlēm daudz uzmanības. Tikai laiku pa laikam viņš ierunājās gluži citā toņkārtā: —Nu, kas ir, Met! — un viņa balss skanēja neticami laipni. Jūdžinam viss kļuva skaidrs. Viņš pilnīgi izprata Dīgena raksturu.

— Ja jums. nav iebildumu, tad es palūgšu misteru Haverfordu, lai pārceļ mani pie jums, — Jūdžins sacīja viņam pievakarē, kad Dīgens vilka nost kombinezonu un «italijāņi», kā viņš tos dēvēja, krāva instrumentus un materiālus atpakaļ vagonā.

— Lai notiek, — atbildēja Dīgens, kuru ietekmēja visuvarenā Haverforda vārds. Ja Jūdžinain darīšanas ar tādām augstām un nesasniedzamām personām, tad viņš, acīm redzot, arī pats ir izcils vīrs. — Nāciet pie manis. Es jūs ar prieku pievākšu. Jūs varēsiet rakstīt pieprasījumus, izpildīt pavadzīmes, uzraudzīt mērkaķus, ja manis nebūs uz vietas, -— vārdu sakot, darba jums būs pārpārēm.

Jūdžins smaidīja. Izredzes bija vilinošas. Lielais Džons šorīt bija viņam pastāstījis, ka Dīgens apbraukā visu rajonu starp Pikskilu uz galvenās līnijas, Četemu vidienas sektorā un Mauntkisko uz Ņujorkas trešā atzarojuma. Viņš ievilka drenāžas caurules, mūrēja pamatus, raka akas un ogļu bedres, cēla nelielas ķieģeļu ēkas, — īsumā, darīja visu, ko vien var prasīt no spējīga desmitnieka ar mūrnieka profesiju, un bija turklāt visai apmierināts ar savu darbu un laimīgs. Jūdžins to redzēja. Ap Dīgenu bija veselīga atmosfēra. Viņš iedarbojās kā uzmundrinošs ārstniecības līdzeklis, un viņa dzīvinošais spēks labvēlīgi ietekmēja slimīgo, pārgurušo inteliģentu.

Tovakar, atgriezies mājās, Jūdžins sevišķi skaudri izjuta sava jaunā stāvokļa komismu un romantiku. Viņš priecājās par šo pārmaiņu darbā. Viņam gribējās pastāstīt Andželai par Dīgenu un pasmīdināt viņu. Diemžēl, viņu gaidīja pavisam neparedzēts notikums.

Andželas pārdzīvojumi sakarā ar neseno atklājumu bija sasnieguši kulminācijas punktu. Viņa nespēja vairs pacietīgi noklausīties Jūdžina izdomās un melos. Izsekot Jūdžinu viņai nebija izdevies, un darba vietas maiņa vēl vairāk apgrūtinās izsekošanu. Kā varēs novērot Jūdžinu, ja viņš pats iepriekš nezinās, uz kurieni viņu sūtīs un kad tas notiks? Viņš strādās, kur pagadīsies, gan te, gan tur. Jūdžins, juzdamies laimīgs, ka izsprucis no briesmām, un reizē juzdamies vainīgs, izturējās pret Andželu visai uzmanīgi, ja runa bija par dažādiem sīkiem pakalpojumiem. Ja viņš vienatnē pārdomāja visu, tad izjuta kaunu, svelošu kaunu par savu rīcību. Viņš pilnīgi atradās savas vājības varā tāpat kā nelabojams žūpa — tā vispareizāk varētu raksturot viņa stāvokli. Viņš mīļi glāstīja Andželu, jo sprieda pēc viņas iekritušās, novārgušās sejas, ka viņa ir slima. Jūdžins domāja, ka Andželu moca vai nu bažas par viņu, vai nogurums, vai kāda slēpta kaite. '

Par spīti savai neuzticībai Jūdžins izjuta dziļu līdzcietību pret Andželu. Viņš apzinājās, ka sievai piemīt daudz teicamu īpašību — godīgums, taupīgums, uzticīga un pašaizliedzīga mīla. Viņam sāpēja sirds par to, ka viņa alkas pēc brīvības ir pretrunā ar Andželas sapņiem par vienkāršu ģimenes laimi. Viņš apzinājās, ka nespēj mīlēt Andželu ar tādu mīlu, kādu viņa prasa, un bieži nožēloja to no visas sirds. Dažkārt viņš nemanīts vēroja Andželu, apbrīnodams viņas čaklumu, viņas pacietību, viņas skaisto augumu, to možumu, ar kādu viņa stājās pretī visām grūtībām, un skuma, ka liktenis nav izturējies pret sievu labvēlīgāk un nav devis viņai citu vīru.

Šādas jūtas neļāva Jūdžiņam vienaldzīgi nolūkoties Andželas ciešanās. Viņa šķita slima, un Jūdžinu vilktin vilka pie viņas dziļa līdzjūtība. Viņam gribējās zināt, kā sieva jūtas, uzmundrināt viņu ar laipnu vārdu vai glāstu, jo viņš zināja, ka Andželai tas daudz palīdz. Arī šovakar, ievērojis sievas sastingušo, mokpilno seju, viņš nenoturējās un sāka viņu izvaicāt.

— Kas tev vainas, Eņģelīt? Tu jau labu laiku izskaties tik nogurusi. Tu neesi vesela. Kas tev sāp?

— Nekas nesāp, — Andžela gurdi atbildēja.

— Tas nav tiesa. Es redzu, ka tu jūties slikti. Kas tev vainas? Tu esi tā pārvērtusies. Pasaki man, dārgumiņ, kas tev kait.

Viņš domāja par kādu fizisku kaiti, jo Andžela klusēja. Dvēseles ciešanas viņa neprata slēpt.

— Kāda tev tur daļa, — Andžela šķietami nevērīgi atteica, pārkāpdama savu labprātīgo apņemšanos klusēt. Viņa domāja par to, ka Jūdžins un tā nezināmā sieviete ir sazvērējušies, lai novestu viņu, Andželu, līdz kapam, un ka tas viņiem, acīm redzot, izdosies. Viņas balsī, kurā līdz šim skanēja gurda padevība liktenim, ietrīcējās slikti slēpts aizvainojums un žēlabas, ko Jūdžins tūliņ uztvēra. Iekams viņa vēl paguva ko piebilst, viņš jautāja:

— Kā lai man nebūtu daļa? Kāpēc tu tā runā? Kas ir noticis?

Andžela nebija domājusi runāt par pēdējo dienu notikumiem. Atbilde viņai izlauzās neviļus, jo vīra balsī skanēja sirsnīga līdzjūtība. Nujā, tas ir vienīgais,, kas viņam atlicis. Un tas tikai pastiprināja Andželas sirdssāpes un dusmas, bet sevišķi viņu aizvainoja vīra uzstājīgā iztaujāšana.

— Zināms, ka tev nav daļas gar mani,— viņa asarainā balsī attrauca. — Tu mani negribi. Tu mani nemīli. Tu izliecies, ka tev manis žēl, ja es izskatos slima, — tas ir viss, bet mīlēt tu mani nemīli. Tu būtu priecīgs, ja tiktu vaļā no manis, to es skaidri zinu.

— Kas tā par runāšanu?! — viņš pārsteigts iesaucās. Vai Andžela būtu ko atklājusi? Vai patiešām gadījums ar saplēsto vēstuli nav pagājis bez sekām? Vai viņai kāds pastāstījis par Karlotu? Jūdžins uz mirkli jutās kā no laivas izmests, taču nolēma turēties līdz galam.

— Tu zini, ka es tevi mīlu, — viņš sacīja. — Kā tu vari tā runāt?

— Nemīli vis! Pats zini, ka nemīli, — viņa aizsvilās. — Kāpēc tu melo? Tu mani nemīli. Neskaries man klāt! Nenāc man tuvumā! Man tava liekulība jau līdz kaklem! O! — un viņa saspringa, dziļi iecirtusi nagus delnās.

Jūdžins pie viņas pirmajiem vārdiem bija mierinoši uzlicis viņai roku uz pleca, bet viņa nogrūda to nost.Viņš atkāpās izbrīnījies, nobažījies, mazliet aizvainots. Ar Andželas dusmām bija vieglāk tikt galā nekā ar viņas sāpēm, taču Jūdžinu nomāca tiklab vienas, kā otras.

— Kas tev ir noticis? — viņš atkārtoja ar šķietami nevainīgu seju. — Ko es tev tagad esmu nodarījis?

— Un tu vēl prasi, ko tu esi nodarījis! Tu suns! Tu viltnieks! — Andžela brēca. — Mani tu pamet Viskonsinā, bet pats lakstojies ap visādām palaistuvēm! Nedomā to noliegt! Neiedrīksties noliegt! — viņa sauca, pamanījusi Jūdžina protestējošo kustību. — Es zinu visu! Es zinu vairāk, nekā man gribētos zināt! Es zinu, kā tu esi te uzvedies, zinu, ko tu esi darījis, kā esi man melojis. Tu te ielaidies ar zemisku, nekrietnu, neķītru radījumu, kamēr es Blekvudā beidzos vai nost. Dārgā Andžela! Dārgo Eņģelīt! Dārgā Madonna Doloroza! Ha! Un kā tu dēvēji šo vazaņķi, tu melīgais, liekulīgais gļēvuli? Kādos vārdos tu sauci viņu? Liekulis, suns, melkulis! Es zinu, ko tu te darīji. Pārāk labi zinu! Kāpēc man vajadzēja nākt šai pasaulē? Ak, kāpēc, kāpēc?

Viņas balss aizrāvās sāpju lēkmē. Jūdžiņs stāvēja, kā zibens trāpīts. Viņš nezināja, ne ko teikt, ne ko darīt. Viņam nebija ne mazākās jausmas, uz kādiem pierādījumiem Andžela dibina savus apvainojumus. Šķiet, ka viņai zināms daudz vairāk par saplēstās vēstules saturu. Vēstule taču nebija nākusi viņai rokās — jeb vai tomēr bija? Varbūt viņa bija izņēmusi papīra gabalus, kamēr viņš atradās vannas istabā, un vēlāk atlikusi atpakaļ. Tas ir pilnīgi iespējams. Tovakar viņa bija izskatījusies ļoti slikti. Ko viņa vēl zina? No kā viņa būtu varējusi iegūt kādas ziņas? No misis Hiberdelas? No Karlotas? Nē! Vai viņa būtu tikusies ar Karlotu? Kur? Kad?

— Tu pati nezini, ko runā, — viņš sacīja, pūlēdamies iegūt laiku pārdomām. — Tu esi prātu zaudējusi! Kas tev uznācis? Es neko tamlīdzīgu neesmu darījis.

— Ak neesi? — viņa bruka tam virsū.— Tātad tu neesi saticies ar viņu uz tiltiem un restorānos, un tramvajos? Ak tu melkuli! Vai tu nesauci viņu par «aizlauzto rozi», par «upes nimfu», par «debešķīgo meiteni»? — Andžela pati izdomāja gan šos nosaukumus, gan sastapšanās vietas. — Tu viņu laikam sauci tādos pašos mīlināmos vārdos kā Kristīnu Čenningu? Tas jau viņai patika, šai nekrietnelei, šai palaistuvei! Un tu, tu, suns, tu visu laiku mani krāpi, tu izlikies, ka tev manis žēl, ka tu esi vientuļš, sarūgtināts, ja es nevaru ierasties pie tevis! Nospļauties tev bija par to, ko es domāju, kā ciešu, kā dzīvoju! Ak, kā es tevi nīstu, tu briesmīgais krāpniek! Kā es nīstu viņu! Ak, kaut ar jums notiktu kaut kas šausmīgs! Ja es tiktu pie viņas klāt — es nogalinātu viņu, nogalinātu jūs abus divus un tad pati sevi. Jā gan! Ak, kaut es nomirtu! Kaut es varētu nomirt!

Andželās vārdi parādīja Jūdžinam, cik dziļi viņš ir kritis. Viņš saprata, cik nežēlīgi ir ievainojis sievas dvēseli, cik zemiska ir vīra nodevība no viņas viedokļa. Jā, tā ir slikta rīcība — skriet pakaļ citām sievietēm, neapšaubāmi slikta. Un vienmēr tā beidzas ar šādu vētru, kad jānoklausās visbriesmīgākie apvainojumi un nav pat tiesības mēģināt taisnoties. Jūdžins bija daudzkārt dzirdējis, ka tamlīdzīgas likstas piemeklējušas citus, bet nekad nebija domājis, ka arī viņam būs tas jāpiedzīvo. Un pats ļaunākais ir tas, ka viņš patiešām vainīgs un pelnījis Andželas pārmetumus. Tas pazemināja Jūdžinu viņa paša acīs, tas pazemināja arī Andželu, kura bija spiesta cīnīties ar šādiem līdzekļiem. Kāpēc viņš tā bija rīkojies, kāpēc novedis Andželu tādā stāvoklī? Tas laupīja viņam lepnumu, tās jūtas, bez kurām cilvēks neiedrošinās skatīties citiem acīs. Kāpēc viņš ielaižas šādās dēkās? Vai viņš patiešām mīl Karlotu? Vai tik stipri viņš alkst pēc baudas, lai tās dēļ panestu šādus apvainojumus? Cik drausmīga scēna! Un kā tā vēl beigsies? Viņa nervi bija sasprindzināti, galva plīsa vai pušu. Kaut viņš varētu uzvarēt šo tieksmi pēc citām sievietēm un palikt uzticīgs Andželai — bet cik briesmīga likās šī perspektīva! Ierobežot savu garīgo un fizisko pasauli tikai ar Andželu! Tas nav iespējams. Šādas saraustītas domas brāzās viņam caur smadzenēm, kamēr viņš stāvēja un gaidīja, kad negaiss aprimsies. Tās bija baismīgas mocības, bet pat tās nespēja padarīt viņu par atgriezīgu grēcinieku.

— Kāds labums no šādiem tračiem, Andžela? — viņš drūmi jautāja, noklausījies to visu. — Nav taču tik ļauni, kā tev šķiet. Es neesmu ne melkulis, ne suns. Tu, redzams, esi izlasījusi vēstuli, ko es, iesviedu papīrkurvī! Kad tu paspēji to izdarīt?

Viņš bija nobažījies par to, ko Andžela īsti zina. Ko viņa nodomājusi darīt, attiecībā uz viņu, attiecībā uz Karlotu? Kāds būs viņas nākamais solis?

— Kad es paspēju? — Andžela atkārtoja. — Kad es paspēju? Kāda tam nozīme? Kādas tev tiesības tā jautāt? Kur ir šī sieviete, to es gribu zināt! Es gribu redzēt viņu vaigu vaigā! Gribu skatīties viņai acīs! Gribu pateikt, ka viņa ir riebekle! Es viņai parādīšu, kā zagt citām sievām vīrus! Es viņu nogalināšu! Es nogalināšu viņu un tevi arī. Vai tu dzirdi? Es nogalināšu tevi! — Un viņa ar neprātīgi zvērojošām acīm izaicinoši tuvojās Jūdžinam.

Jūdžins stāvēja kā apstulbis. Viņš nekad nebija redzējis sievieti tādās neprātīgās dusmās. Tanīs bija kaut kas apbrīnojams, kaut kas. baismīgi varens, kas atgādināja brāzmainu negaisu ar zibeņiem un pērkona grāvieniem. Tātad Andžela spēcīga arī uz dusmu zibšņiem. To viņš nebija zinājis. Tas pacēla Andželu Jūdžina acīs, piešķīra viņai jaunu pievilcību, jo spēks vienmēr ir skaists, lai kā tas izpaužas. Andžela izskatījās tik sīka, bet tik barga, tik apņēmīga! Tas bija savdabīgs viņas garīgā spēka pierādījums. Jūdžins neviļus apbrīnoja sievu, kaut arī bija sašutis par viņas apvainojumiem.

— Nē, nē, Andžela, — viņš maigi sacīja, no sirds vēlēdamies atvieglināt viņas ciešanās. — To tu neesi spējīga izdarīt. To tu nevari.

— Varu gan! Varu! — viņa izsaucās. — Es nogalināšu viņu un tevi arī!

Nu viņas dusmas sasniedza kalngalus, un pēkšņi iestājās krīze. Jūdžina sirsnīgā un neviltotā līdzjūtība salauza viņas spītu. Pacietīgā klusēšana, ar kādu vīrs uzklausīja viņas pārmetumus, neliekuļotā nožēla, ka viņš nespēj un nevar palīdzēt (to viņa lasīja Jūdžina sejā), vīra nesalaužamā pārliecība, ka par spīti visam Andžela mīl viņu, — tas bija pāri nabadzītes spēkiem. Viņas pūles bija veltīgas. Viņa varēja nogalināt Jūdžinu un šo sievieti, lai kas viņa būtu, taču tas nepiespiedīs Jūdžinu mīlēt viņu, Andželu, un tas bija vienīgais, ko viņa vēlējās, likās, ka viņas sirds lūst, tik satricinošas raudas izlauzās no viņas krūtīm, un viņas augums locījās kā niedre vējā. Viņa sabruka ceļos pie virtuves galda, piekļāva galvu pie tā un raudāja, raudāja bez gala. Jūdžins apjucis stāvēja līdzās, izjuzdams šausmas par to, ka tā sadragājis Andželas ilūzijas. Andžela cieš elles mokas, to viņš apzinājās. Viņai taisnība, viņš ir suns, viņš ir melkulis un nelietis. Nabaga mazā Andžela! Taču, kas noticis, — noticis. Ko lai tagad dara? Kā lai palīdz? Nē, te nav iespējams palīdzēt. Andželas dzīve ir izpostīta, viņas sirds sadragāta. Nekas zemes virsū nevar to vērst par labu. Priesteri atlaiž grēkus tiem, kuri pārkāpuši likumus, bet kas var dziedināt sirds brūces?

— Andžela! — viņš mīļi uzrunāja sievu. — Andžela! Piedod! Neraudi! Andžela, nevajag raudāt!

Bet Andžela neklausījās. Viņa neko nedzirdēja. Bezcerīgā izmisumā viņa raustījās krampjainās elsās, un viņas smalkais, trauslais augumiņš, likās, salūzīs zem nelaimes svara.

XXIX n o d a ļ a

Šoreiz Jūdžins nepakļāvās žēluma jūtām līdz galam. Šādos gadījumos vīrietim vienmēr ir iespēja slēgt apskāvienos savas cietsirdības upuri un mierināt to ar līdzjūtīgiem un nožēlas pilniem vārdiem. Patiesā līdzcietība un nožēla, pēc kuras seko labošanās, ir pavisam kas cits. Tad vajadzīga pilnīga nesavtība un nodarītā ļaunuma piedošana. Noskatīšanās otra cilvēka ciešanās, vienalga, ilgu vai īsu laiku, nespēja Jūdžinu labot. Viņš dziļi juta līdzi Andželai. Viņš cieta reizē ar sievu, taču ne tik stipri, lai atteiktos no savām šķietami likumīgajām tiesībām baudīt skaistumu. Viņš bieži sev jautāja, vai tur kas ļauns, ja viņš slepeni apmainās maigiem skatieniem un savas jūsmas pierādījumiem ar Karlotu vai citu sievieti, kura patīk viņam un kurai viņš patīk? Vai šāda tuvība ir kas ļauns? Viņš nav izdevis Karlotas labā naudu, kuru pienāktos saņemt Andželaii — vai izdevis tīros sīkumus. Viņš nedomā precēt Karlotu, un Karlota tāpat, —uz to arī nav nekādu izredžu. Viņš grib tikai baudīt Karlotas sabiedrību. Kāds ļaunums ar to nodarīts Andželai? It nekāds, ja viņa par to neko nezina. Protams, ja viņa zina, tad tas ir ļoti sāpīgi tiklab Andželai, kā viņam. Taču, ja lomas pārmainītos un Andžela izturētos pret viņu tā kā viņš tagad pret Andželu, tad viņam tas nemaz neķertos pie sirds. Tā prātodams, Jūdžins aizmirsa to faktu, ka viņš nemīl Andželu, bet Andžela mīl viņu. Šāda prātošana atgādina vāveres skraidīšanu ritenī. Īstenībā tā nav nekāda prātošaņa, tā ir jūtu anarhija. Te nav pat vēlēšanās atrast kādu izeju.

Kad pirmā neprātīgo dusmu un sāpju lēkme bija garām, tai sekoja citas, kaut arī ne tik stipras. Jebkura jūtu izpausme tikai vienreiz sasniedz savus kalngalus. Pārējais ir tikai rimstoša negaisa atbalsis, rūsas plaiksnīšanās apvārsnī. Andžela atkal un atkal atmaskoja visus Jūdžina trūkumus un ļaunās tieksmes, bet viņš drūmi raudzījās sievā un atkārtoja:

— Nē, nē! Tu labi zini, ka es neesmu tik ļauns cilvēks. Kāpēc tu mani tā apvaino? Tas nav tiesa. — Vai jautāja: — Kāpēc tu tā runā?

— Tāpēc, ka tas tā ir, un tu to zini, — Andžela mēdza atbildēt.

— Klausies, Andžela, — Jūdžins reiz sacīja, mēģinādams ietekmēt viņu ar loģikas palīdzību, — kāds labums no tā, ka tu mani tā pazemo? Kāds labums, ja tu mani visādi nolamā? Tu gribi, lai es tevi mīlu, vai ne? Tas ir vienīgais, ko tu gribi! Vai tu to panāksi, lamādama mani? Ja es nevaru tevi mīlēt, tad nevaru, un, ja varu, tad varu. Ko te var palīdzēt strīdi un ķildas?

Andžela klausījās, bēdīgi nokārusi galvu; viņa saprata, ka viņas plosīšanās ir gandrīz pilnīgi bez nozīmes. Jūdžins ir izdevīgā stāvoklī. Viņa mīl Jūdžinu, tā ir galvenā nelaime. Vai nav briesmīgi, ka nekādas asaras un lūgšanās, nekādi dusmu izvirdumi nevar viņai palīdzēt! Jūdžinu var atsaukt pie viņas tikai mīla, par kuru viņš nav noteicējs. Šo rūgto patiesību Andžela pamazām sāka apjaust, kaut arī vēl visai neskaidri.

Reiz viņa sēdēja bāla un novārgusi, salikusi rokas klēpī, lūkodamās grīdā.

— Nudien, es nezinu, ko darīt. Īstenībā man vajadzētu atstāt tevi. Nebūtu tikai bijis manu tuvinieku! Viņi ir tik augstās domās par laulību. Viņi pēc savās dabas ir krietni un godīgi ļaudis. Šīm īpašībām laikam ir jāiedzimst cilvēkā — iemantot tās ņevar. Tad jau cilvēks būtu pilnīgi jāpārveido.

Jūdžins labi zināja, ka Andžela viņu neatstās. Augstprātīgā pieskaņa sievas pēdējos vārdos — kaut arī netīša — izraisīja viņam smaidu. Kā nu ne, viņam ieteic ņemt par paraugu Andželu un viņas tuviniekus!

— Es nezinu, kur lai eju un ko lai daru, — viņa turpināja. — Pie savējiem es nedrīkstu atgriezties. Es negribu tur dzīvot. Es neko neprotu darīt, vienīgi strādāt skolā, bet par to man negribas pat domāt. Kaut es varētu iemācīties vismaz stenografiju vai grāmatvedību!

Viņa runāja tā, it kā gribētu kaut ko izlemt vīra un sevis labā. Viņa patiešām nezināja, ko iesākt.

Jūdžins apkaunots klausījās viņas vārdos. Bija sāpīgi domāt, ka Andžela būs izmesta no ģimenes ligzdas un strādās par grāmatvedi vai stenografisti. To viņš negribēja pieredzēt. Viņš gribēja, lai Andžela paliek pie viņa, protams, uz pieņemamiem noteikumiem, — mormoņi taču arī dzīvo ar vairākām sievietēm. Andžela būs ārkārtīgi vientuļa, ja viņa aizies. Viņa nav pieradusi pie vientulības. Viņai, gādīgai namamātei un rūpīgai sievai, neder saltā tirgoņu un veikalnieku atmosfēra. Jūdžinam gribējās apgalvot, apgalvot no visas sirds, ka turpmāk viņa būs pasargāta no šādiem sarūgtinājumiem, bet tad viņš līdzinātos slimniekam, kurš apzvēr, ka veiks darbu, kas pa spēkam tikai veselam cilvēkam. Viņa domas bija juceklīgas, viņš tikai vienu zināja skaidri: ja viņš rīkosies tā, kā pienākas, tad iespējams, ka tas izdosies, bet viņš kļūs nelaimīgs. Tāpēc viņš ļāva visam iet savu ceļu.

Tikmēr Dīgens bija pieņēmis Jūdžinu darbā, un pēdējais piedzīvoja daudz ko interesantu. Pēc sarunas ar Dīgenu Jūdžins bija aizrakstījis Haverfordām, visai pieklājīgos izteicienos lūgdams atļauju pāriet citā darbā, un drīz vien saņēma atbildi, ka viņa lūgums ievērots. Haverfordam Jūdžins bija palicis labā atmiņā, un viņš cerēja, ka fiziskais darbs būs nācis tam par labu. Celtniecības daļas priekšnieks nupat bija pieprasījis Dīgenam spējīgu palīgu, jo desmitnieks nekādi netika galā ar atskaitēm, un Haverfords domāja, ka Jūdžins būs šim postenim kā radīts. Tā Dīgens saņēma rīkojumu pieņemt Jūdžinu darbā, bet Jūdžins celtniecības daļas priekšnieka parakstītu rīkojumu ierasties darbā pie Dī gena. Dīgens patlaban prātoja, kā ierīkot ogļu bedri zem Fordsentras depo, un ārdījās, kā parasts. Jūdžinu viņš saņēma ar platu, gandarījuma pilnu smaidu.

— Tad te nu jūs esat! Neko teikt, īsti laikā. Nu tikai joziet prom uz kantori!

— Labi, Jūdžins smiedamies atteica.

Dīgens stāvēja nupat izraktajā iedobumā, viņa drēbes bija piesūkušās ar svaigas, nule irdinātas zemes izgarojumiem. Rokās viņš turēja līmeņrādi un metala leņķmēru. Nometis tos, viņš izrāpās ārā, pagāja zem stacijas nojumes, sameklēja nonēsāto, pelēko svārku kabatā nosmulētu, saburzītu vēstuli un rūpīgi atlocīja to ar strupajiem, aprepējušajiem pirkstiem. Tad viņš pacēla to uz augšu un pikti pakratīja.

— Brauciet tūliņ uz Vudlaunu, — viņš pavēlēja, — un sadzeniet man rokā aizšaujamos — tur jābūt veselai kastei, — parakstieties, ka saņēmāt, un atgādājiet šurp. Un tad šito pavadzīmi aizgādājiet uz kantori. — Viņš atkal sāka makšķerēt pa kabatām un izvilka vēl vienu saburzītu papīru. — Sasodīta būšana! — viņš izsaucās, nikni blenzdams tanī. — Kas viņus apsēdis, ka viņi man mūžīgi uzbāžas ar tām pavadzīmēm? Velns ārā, viņi. laikam domā, ka es grasos tās ievilkt, un tāpēc prasa, lai uz karstām pēdām gādā viņiem prom! Vai tad es tās apēdīšu, vai? Pavadzīmes un pavadzīmes, no rīta līdz vakaram! Kam tādas papīra padarīšanas vajadzīgas? Blēņas! — Un viņa seja pietvīka tumši sarkana.

Jūdžins noprata, ka Dīgens kaut kādā ziņā pārkāpis dzelzceļa noteikumus un viņam par to «samazgājuši galvu» vai «sadevuši sutu», kā dzelzceļnieki mēdza sacīt. Dīgens bija ārkārtīgi sašutis un viņa īru temperaments virda kā vulkāns.

— To es izdarīšu, — Jūdžins sacīja. — Viss būs kārtībā. Atstājiet to manā ziņā.

Dīgens mazliet aprima. Beidzot viņam būs par palīgu «intelģents» cilvēks. Jūdžinam aizejot, viņš tomēr atļāvās vēl mest akmeņi uz savu priekšniecību:

— Pasakiet viņiem, ka es parakstīšos par aizšaujamiem tikai tad, kad tie man būs rokā, un nevis agrāk!— viņš nogranda.

Jūdžins pasmējās. Viņš zināja, ka neies atstāstīt Dīgena vārdus, taču labprāt deva viņam iespēju atvieglot sirdi. Jūdžins sparīgi ķērās pie jaunā darba, priecādamies, ka tas noritēs svaigā gaisā, saulē, ka viņš varēs pēc patikas izbraukāties. Viņš bija pārliecināts, ka tagad noteikti atveseļosies.

Jūdžins aizbrauca uz Vudlaunu un parakstījās par kastes saņemšanu, tad iegāja kantorī un iepazinās ar pārvaldnieku, kuram personiski nodeva pavadzīmi. Tas pastāstīja viņam par likstām, kurās Dīgens sapinies. Izrādījās, ka ik mēnesi jāiesniedz ap divdesmit piecas atskaišu veidlapas, nemaz jau nerunājot par neskaitāmajām pavadzīmēm, uz kurām vajadzēja parakstīties par materiālu saņemšanu. Jāparakstās bija katrā gadījumā — vienalga, vai tā bija vesela tiltu fermu sekcija, viens aizšaujamais vai kilograms tepes. Ja kāds prata labi uzrakstīt atskaiti par savu darbu, tad tas bija atradis visīsāko ceļu uz kantora pārvaldnieka sirdi. Ka arī pats darbs bija labi padarīts, par to nevarēja būt divu domu. Šīs atskaites Dīgenam nekādi nepadevās, kaut viņam dažkārt palīdzēja visa ģimene — sieva un visi trīs bērni — zēns un divas meitenes. Viņš vienmēr iepinās ķezā.

— Lai dievs žēlīgs! — iesaucās pārvaldnieks, kad Jūdžins paskaidroja viņam, ka pēc Dīgena domām aizšaujamie būtu mierīgi varējuši gulēt noliktavā, kamēr pēc tiem rastos vajadzība, un tad Dīgens būtu arī parakstījies par to saņemšanu. — Nu, kā jums tas patīk? — pārvaldnieks pat galvu saķēra aiz sarūgtinājuma. — Lai kaste guļ, kamēr Dīgenam tās ievajadzēsies, tā vai? Un kas tad. notiks ar manām atskaitēm! Pavadzīmēm taču jābūt te pie manis. Pasakiet Dīgenam, ka tas nu gan viņam jāzina, viņš nestrādā pirmo gadu uz dzelzceļa. Nododiet viņam manu kategorisko prasību, ka viņam jāparakstās uz attiecīgas veidlapas par visu, kas viņam izsniegts, līdzko viņam paziņos, ka materiāls izrakstīts. Tas viņam jāizpilda bez jebkādām ierunām. Un lai viņš tad tūliņ ierodas un pievāc materiālu. Traks var kļūt ar viņu! Pēdējais laiks viņam nākt pie prāta, citādi var noiet greizi. Ilgāk es necietīšu tādas nejēdzības. Palīdziet viņam, cik varat. Man tāpat visas atskaites jānodod laikā.

Jūdžins apsolījās palīdzēt. Tas bija viņam piemērots uzdevums. Te viņš patiešām var būt Dīgenam noderīgs un atvieglot tā darbu.

Laiks gāja uz priekšu. Kļuva vēsāks. Kaut gan sākumā jaunie pienākumi bija Jūdžinam šķituši interesanti, taču pamazām tie kļuva vienmuļīgi un sāka apnikt. Labā laikā, protams, bija patīkami stāvēt koku paēnā pie avota vai strauta, kur ierīkoja tiltu vai raka aku, kas apgādās tuvējos sūkņus ar ūdeni, un jūsmot par jaukām ainavām, taču, aukstumam pieņemoties, tas vairs nesagādāja prieku. Dīgens joprojām bija interesants. Viņš pastāvīgi kašķējās ar visiem. Viņa nerimstošā, kaut arī šauros ietvaros ietilpinātā darbība noritēja starp dēļiem, tačkām, cementu, oļiem un izpaudās tikai celšanā — bez tā prieka, ko sniedz darba augļu baudīšana. Līdzko kāds objekts bija uzcelts un ierīkots, Dīgenam vajadzēja to pamest un doties uz citurieni, kur atkal atsākās rakšana un būvēšana. Jūdžins, noraudzīdamies uz izvandīto zemi, uz dzeltenīgo mālu kaudzēm, uz smulīgajiem itāliešiem, tīriem savās dvēselēs, bet novārtītiem un salīkušiem darbā, bieži domāja, cik ilgi viņš spēs to izturēt. Vai tiešām viņam, viņam un nevienam citam jāstrādā ar Dīgenu un «mērkaķiem»? Lāgiem viņam uzmācās drausmīga vientulības sajūta un smeldzīgas skumjas. Viņš ilgojās pēc Karlotas, ilgojās pēc skaistas studijas, ilgojās pēc labierīkotas, kulturālas dzīves. Liktenis ir netaisni apgājies ar viņu, un viņš ir bezspēcīgs ar to cīnīties. Viņam nepiemīt spējas «taisīt naudu».

Apmēram šai pašā laikā Dīgenam uzdeva uzcelt diezgan prāvu četrstāvu ēku ar platību divsimt pēdas kvadrātā, — tā bija paredzēta kādai darbnīcai. Dīgens varēja pateikties Jūdžina atskaitēm, ka saņēma šo pasūtījumu. Jūdžins ātri un precīzi sastādīja visas atskaites un ziņojumus, un beidzot to gaismā priekšniecība ieraudzīja sava darbinieka īsto vērtību. Dīgens jūsmoja par jauno, atbildīgo uzdevumu, paredzēdams iespēju izcelties.

— Tas būs jauks laiciņš, Jūdžin, manu zēn, kad mēs sāksim celt to namiņu, — viņš priecājās. — Tā nav vis drenāžas caurule vai ogļu bedre. Pagaid, kad sanāks mūrnieki, tad tikai būs ko redzēt!

Jūdžins bija apmierināts, ka viņu darbs izpelnījies atzinību,, taču saprata, ka tam nav sakara ar viņa nākotni. Viņš jutās vientuļš un sliktā omā. Turklāt Andžela sūdzējās — un pilnīgi pamatoti, — ka viņu dzīve ir pārāk grūta. Kā viss beigsies, ko tas viņai dos? Iespējams, ka Jūdžins atveseļosies un atgūs savu talantu, jo pārdzīvotais satricinājums un dzīves veida pārmaiņa, acīm redzot, nāca viņam par labu, bet kas notiks ar viņu, Andželu? Jūdžins viņu nemīl. Ja viņš atsāks gleznotāja darbu, tad droši vien pametīs sievu, labākajā gadījumā dos viņai līdzekļus dzīvei un stāvokli sabiedrībā, bet vai ar to pietiek? Viņa taču alkst pēc mīlas, Jūdžina mīlas. Un to viņa vairs neiegūs, no tās palikusi tikai ēna. Pēc pēdējās liktenīgās sadursmes Jūdžins bija apņēmies neliekuļot Andželai tādas jūtas, kādas viņam vairs nevarēja būt pret sievu, un tas padarīja viņu kopdzīvi vēl grūtāku. Andžela ticēja, ka Jūdžins ir viņai zināmā mērā pieķēries, taču tam visam pamatā bija prāts, nevis sirds. Viņam bija Andželas žēl.. Žēl! Žēl! Visa Andželas būtne sacēlās pret šo žēlumu. Ja Jūdžins vairāk neko nespēj viņai dot, ko tad gaidīt no nākotnes, ja ne vienīgi nelaimi?

Dīvaini, ka šai laika posmā aizdomas tā bija saasinājušas Andželas jūtas un uztveri, ka viņa gandrīz nekļūdīgi — un bez jebkādiem pierādījumiem — varēja noteikt, ka Jūdžins nupat atrodas pie Karlotas vai nule bijis pie viņas. Kad viņš vakaros pārnāca mājās, tad, nemaz jau nerunājot par tiem smadzeņu izstarotajiem viļņiem, kurus Andžela uztvēra, kad viņš atradās pie Karlotas, kaut kas viņa^ uzvedībā mirklī pierādīja Andželai, kur vīrs bijis un ko darījis. Viņa šad tad apvaicājās, kur Jūdžins šodien bijis, un viņš nevērīgi atteica:— Tāpat vien, aizbraucu uz Vaitpleinsu. —,Vai: — Biju izbraucis uz Skārboro. — Taču gandrīz ik reizes, kad Jūdžins bija ticies ar Karlotu, Andžela aizsvilās dusmās: — Zinu jau, kur tu esi bijis! Tu atkal esi ticies ar to bezgodi. O, gan dievs viņu sodīs! Un arī tu neizbēgsi no soda. Pagaidi, gan tu to pieredzēsi!

Viņa nemitējās bārt Jūdžinu, Un asaras straumēm plūda viņai no acīm.

Jūdžins izjuta gandrīz vai svētas šausmas šādas visziņas priekšā. Viņš nesaprata, kā Andžela tiek pie šādām zināšanām vai aizdomām. Viņš pats zināmā mērā aizrāvās ar spiritistu teorijām un mācību par zemapzinīgo domāšanu. Viņam šķita, ka cilvēkam ir kāds zemapziņas «es», kurš spēj uztvert visu, kas norisinās apkārtnē, un raidīt savus iespaidus tālāk, un Andželas apziņa uztver tos kā bailes un aizdomas. Ja šie dabas neizskaidrojamie spēki sazvērējušies pret viņu, kā tad viņš var turpināt līdzšinējo dzīves veidu? Acīm redzot, tas vairs nav iespējams. Droši vien viņš kādreiz tiks bargi sodīts par to. Viņu biedēja neskaidra doma, ka pastāv kāds atmaksas likums un šādā veidā tiek izlīdzinātas nodarītās pārestības. Tiesa, daudz noziegumu un netikumu paliek nesodīti, bet daudzi laikam saņem pelnīto sodu, jo kur tad rastos pašnāvības, priekšlaicīga nāve un prāta zaudēšana? Vai tā tas ir? Vai no atmaksas par grēkiem citādi nevar izvairīties kā tikai pilnīgi ... atturoties no tiem? Jūdžins daudz prātbja par to.

Tikt uz zaļa zara finansiālā ziņā nebūt nebija tik viegli. Jūdžins šai laika sprīdī bija tā atsvešinājies no mākslas, no žurnāliem, redakcijām un izstādēm, ka viņam likās gandrīz neiespējami atkal atgriezties šai pasaulē. Turklāt viņš nejutās drošs par saviem spēkiem. Viņam bija daudz uzmetumu — Spionkas skati, strādnieku tipi, Dīgens ar savu arteli, Karlota, Andžela, bet viņš apzinājās, ka tiem nav augstas kvalitātes, ka tiem trūkst tā spēka>un izteiksmības, kas kādreiz raksturoja viņa darbus. Vajadzēs vispirms izmēģināt spēkus ilustrēšanā, javien izdosies nodibināt sakarus ar kādu redakciju, un pastrādāt kādā dievadotā žurnāliņā, kamēr radīsies drosme veikt kaut ko lielāku; tomēr viņš šaubījās, vai pat tādu darbu izdosies sameklēt. Nopietnā garīgā krize bija iedvesusi viņam bailes no dzīves, raidījusi nepieciešamību pēc Karlotas tipa sievietes morāla atbalsta vai pat vēl lielāka, drošāka un pašaizliedzīgāka atspaida, un domas, ka atkal jāmeklē darbs, biedēja viņu, turklāt viņš necieta veltīgu laika šķiešanu, ja nekas noteikts nav padomā. Viņa pašreizējie pienākumi neatstāja viņam nevienu brīvu brīdi, un viņš saprata, ka tam jādara gals. Viņš domāja par to gurdi, ilgodamies pēc labākas nākotnes, un beidzot, saņēmis drosmi, pameta dzelzceļu, taču tikai tad, kad bija iepriekš nodrošinājies ar citu darbu.

XXX n o d a ļ a

Tikai pēc krietna laika sprīža Jūdžins, redzēdams, ka Andžela sasprindzina visus spēkus, lai iztiktu ar vīra izpeļņu un vēl kaut ko atlicinātu, saņēmās un sāka meklēt atbilstošāku darbu. Visu šo laiku viņš bija uzmanīgi vērojis Andželu un redzējis, ar kādu neatlaidību un izturību par spīti trūkumam un grūtībām viņa veic visus mājas darbus. Viņa vārīja ēst, apkopa māju, iepirkās produktus, pāršuva un pārveidoja savas vecās drēbes tā, lai tās iespējami ilgi’ kalpotu un turklāt izskatītos modernas, pati taisīja sev cepures,—vārdu sakot, darīja visu, kas vien viņas spēkos, lai pietiktu ar bankā noguldīto naudu, kamēr Jūdžins tiks atkal uz zaļa zara. Viņa piekrita, ka jāizņem attiecīga summa, lai Jūdžins varētu nopirkt sev uzvalku, bet pati savā labā neizdeva ne centa. Viņa dzīvoja cerībā uz labākiem laikiem. Kādreiz taču Jūdžins sapratīs, cik viņa tam nepieciešama. To Andžela gan neticēja, ka agrākās attieksmes varētu atjaunoties. Viņa nekad nespētu aizmirst notikušo, tāpat arī Jūdžins to neaizmirsīs.

— Jūdžina un Karlotas romāns dažādu nelabvēlīgu apstākļu ietekmē pamazām tuvojās beigām. Šis sakars nespēja izturēt tās vētras, kas tam uzbruka jau pašā sākumā. Karlotas māte bija piesardzīgi likusi manīt znotam, ka viņam ir pilnīgs iemesls nepamest sievu uz ilgāku laiku vienu, un tas Karlotu stipri saistīja. Turklāt misis Hiberdela nemitējās pārmest meitai izlaidību — apmēram tādā pašā garā, kā to darīja Andžela attiecībā uz Jūdžinu, un Karlotai nepārtraukti vajadzēja atsist uzbrukumus. Viņa bija tiktāl iebiedēta, ka neriskēja noīrēt atsevišķu dzīvokli, bet Jūdžins neparko negribēja maksāt ar viņas naudu lielos izdevumus dārgajos ārpilsētas restorānos un hoteļos. Karlotai atlika vienīgi cerēt, ka Jūdžinam atkal kādreiz būs pašam sava studija. Tad Karlota varēs sastapties ar viņu kā ar slavenību viņa paša stihijā. Tā būs labāk no visiem viedokļiem.

Starplaiki starp viņu sastapšanās reizēm, kuras kādreiz abiem bija sagādājušas tik daudz prieka, kļuva aizvien lielāki, un Jūdžins samierinājās ar to, lai arī ne bez nožēlas. Godīgi atzīstoties, viņa romantiskās tieksmes pēc nesen pārciestās slimības viņam pašam likās diezgan nožēlojamas. Viņš šķita saprotam, kurp tās var novest. Bagātībā viņš tā noteikti neiedzīvosies. Jūdžins aizvien vairāk pārliecinājās, ka pasaules likteņi atrodas to rokās, kuri savu laimi meklē darbā. Liekēži parasti pazaudē visu, ieskaitot savu līdzcilvēku cieņu. Izvirtuļi ātri izšķiež spēkus un apkauno paši sevi ar saviem piedauzīgajiem netikumiem un nenormālajām tieksmēm. Sievietes un vīrieši, kas neievēro atturību, bieži vien kļūst slimīgi un izlaidīgi, un veselīga sabiedrība tos mēdz ignorēt, ja vien neizmet pilnīgi no sava vidus. Ja cilvēks grib iegūt bagātību, tad viņam jābūt spēcīgam, enerģiskam, noteiktam, apvaldītam, — arī saglabāt bagātību var tikai ar šādu īpašību palīdzību. Nevar ļaut sev vaļu, ja negribi kļūt tāds kā pašlaik Jūdžins — īgns, nervozs, garīgi un miesīgi slims.

Tātad pārdzīvojis trūkumu, aizraušanos ar mīlu un nesavaldības radītu slimību, Jūdžins sāka skaidri saprast vienu — ja viņš grib gūt panākumus, tad jāklausa prāta balsij. Vai tāda dzīve ir vilinoša? To viņš nevarēja pateikt. Tomēr viņam jādzīvo, lai cik tas bēdīgi, un, ja tā jādzīvo, tad viņš pacentīsies darīt visu, lai izturētu. Tas ir ļoti grūti, bet nepieciešami.

Jāteic, ka Jūdžins joprojām bija saglabājis savas jaunības dienās iemantotās manieres un ārēji atgādināja tipisku mākslinieku. Tagad viņš sāka nojaust, ka tiklab viņa izskats, kā izturēšanās nav ne atbilstoši viņa tagadējiem uzskatiem, ne arī tagadējam laikmetam. Pēdējā laikā viņš sāka ievērot, ka daži visveiksmīgākie mākslinieki nemaz neatšķīrās no parastajiem komersantiem. Tas laikam izskaidrojams ar to, ka šie mākslinieki dzīvo reālā pasaulē, nevis pašu celtās gaisa pilīs. Šī doma lika sekot labajam paraugam: Jūdžins atteicās no pavirši sasietām, plīvojošām kaklasaitēm, no nevērīgi atsukātiem matiem un piešķīra savai ārienei stingru vienkāršību. Vienīgi mīksto platmali viņš nēsāja joprojām, atzīdams, ka tā viņam vislabāk piestāv, bet citādi nolēma izvairīties no jebkuras ārišķības.

Strādādams pie Dīgena, Jūdžins mācījās saprast, kas ir īsts smags un godīgs darbs. Dīgens bija vienkāršs strādnieks. Viņā nebija nekā romantiska, un viņam arī nebija ne vismazākās jausmas par romantiku. Lāpstas, cirtņi, javas siles un ieveidņi sastādīja viņa dzīvi, un viņš nekad nesūdzējās. Jūdžins atcerējās, ka reiz bija izsacījis Dīgenam līdzjūtību: desmitniekam bija jāceļas ik rītu pulksten četros, lai tiktu uz vilcienu, kas septiņos atgādāja viņu darbā. Taču tumsa un aukstums Dīgenam neko nenozīmēja.

— Darbā taču jātiek laikā, kā gan citādi, — viņš atsaucās ar parasto smīnu. — Neviens man nemaksās par to, ka es vāļāšos pa gultu. Ja jums tā vajadzētu celties kādu gadiņu, tad no jums varbūt vēl iznāktu cilvēks.

— Diezin, — Jūdžins pasmējās.

— Kad es jums saku, — Dīgens neatlaidās. - Jums tas nāktu tikai par labu. Varat man ticēt, es redzu, kas jūs esat par tipu.

Jūdžinam diezin kā vis nepatika klausīties šādās piezīmēs, tomēr viņš ņēma tās vērā. Dīgens bija paradis klāstīt apkārtējiem derīgus aizrādījumus par darbu un atturību, turklāt bez kāda sevišķa nolūka. Strādīgums un mērenība — šīs abas īpašības sastādīja viņa būtību.

Reiz Jūdžins sadūšojies nolēma iegriezties kādas avīzes mākslas nodaļā un piedāvāt savus pakalpojumus. Viņš devās uz Printinghauzskvēru un nejauši sastapās ar Hadzonu Djūlu, kuru sen nebija redzējis. Djūla no sirds nopriecājās, ieraudzījis Jūdžinu.

— Sveicināts, Vitla! — viņš izsaucās, pārsteigts par Jūdžina ārkārtīgo vājumu un bālumu. — Kur jūs bijāt tik ilgu laiku? Man liels prieks jūs redzēt. Ko jūs tagad darāt? Ieiesim pie Hāna, iekodīsim, un jūs pastāstīsiet man visu.

— Es biju slims, Djūla, — Jūdžins vaļsirdīgi atzinās. — Man bija ļoti smags nervu sabrukums. Lai pārmainītu vidi, es strādāju uz dzelzceļa. Griezos pie dažādiem speciālistiem, bet viņi nespēja man palīdzēt. Tad nolēmu ķerties pie melnstrādnieka darba un paskatīties, kas no tā iznāks. Nu jau ceturto gadu ar to vien nodarbojos, ka mēģinu tikt atkal uz ceļa, jo biju galīgi nogājis no sliedēm. Tagad, acīm redzot, izveseļošanās nav vairs tālu. Dziros tuvākā laikā pamest darbu uz dzelzceļa un atgriezties pie gleznošanas. Man šķiet, ka nu atkal varu gleznot.

— Vai tas nav dīvaini? — Djūla domīgi sacīja. — Es nesen domāju par jums un prātoju, kur jūs esat pazudis. Es arī esmu mainījis profesiju. Žurnāls Truth izlaida garu, un es sāku strādāt litogrāfijas nozarē. Esmu jaunākais kompanjons kādā Bondstrītas firmā un arī darbu vadītājs. Būšu ļoti priecīgs, ja kādreiz apmeklēsiet mani.

— Katrā ziņā, — Jūdžins nosolījās.

— Un tagad parunāsim par jūsu nerviem, — Djūla turpināja, kad abi bija iegājuši restorānā. — Man ir znots, ar kuru bija noticis kaut kas tamlīdzīgs, — viņš arī vēl šobrīd skraida pie ārstiem. Es viņam pastāstīšu par jums. Izskats jums nemaz nav slikts.

— Es jūtos stipri vien labāk, — Jūdžins sacīja, — stipri labāk, kaut arī man klājies diezgan grūti. Tomēr esmu pārliecināts, ka atkal atgriezīšos dzīvē un turpmāk būšu piesardzīgāks. Toreiz ar pirmajām gleznām es pārstrādājos.

— Jāatzīstas, ka tās bija labākās gleznas, kādas vispār bijušas mūsu māksliniekiem, — Djūla piebilda. — Ja atceraties, es apmeklēju abas jūsu izstādes. Gleznas bija apbrīnojamas. Kas ar tām noticis?

— Dažas tika pārdotas, pārējās nodevu glabāšanā.

— Dīvaini. Es biju gatavs derēt, ka tās visas pārdos. Tanīs bija tik daudz kas jauns un spilgts. Jums vajag krietni saņemties un nepadoties slimībām. Kā gleznotāju jūs gaida spoža nākotne.

— Nezinu gan, vai tā būs, — Jūdžins pesimistiski atsaucās. — Kļūt slavenam, — zināms, tas ir ļoti labi, taču pārtikt no slavas nevar, to jūs pats zināt. Pie mums Amerikā nav liela pieprasījuma pēc gleznām. Vairums manu darbu palika nepārdoti. Ikviens sīktirgotājs, kas braukā no vienas vietas uz otru ar savu ori, ir labāk nodrošināts par pašu ievērojamāko mūsu mākslinieku.

— Nu, tik ļauni jau nav, — Djūla pasmaidīja. — Mākslinieks tomēr nav sīktirgotājs. Viņam ir pavisam citādi uzskati. Garīgi viņš dzīvo citā pasaulē. Arī materiālā ziņā var iekārtoties gluži ciešami, — galvenais, lai varētu iztikt, jo kas jums vairāk vajadzīgs? Toties jums visas durvis ir vaļā. Māksliniekam ir tas, ko sīktirgotājs nekad neiekaros, — vispārēja cieņa; mākslinieks ir cilvēku sabiedrības kultūras līmeņa mēraukla — vismaz tā tam jābūt, un tā tas ar laiku arī būs. Ja man būtu jūsu talants, es nekad neapskaustu miesnieku vai maiznieku. Jūs tagad pazīst katrs, vismaz katrs labs gleznotājs. Jums tikai vajag strādāt tālāk un censties gūt panākumus. Bet naudu var nopelnīt dažādi.

— Kā, piemēram? — Jūdžins apvaicājās.

— Gleznojiet panno, nodarbojieties ar sienu izgleznošanu. Es vēl nesen kādam sacīju, ka Bostonas publiskā bibliotēka aplami rīkojās, nepiesaistot jūs kaut daļēji pie telpu izdaiļošanas. Jūs būtu varējis sniegt viņiem daudz labu ierosinājumu.

— Kā redzu, jūs vēl vienmēr man ticat, — Jūdžins aizkustināts sacīja.

Pēc tik daudzām bēdīgām dienām Djūlas vārdi šķita Jūdžinam kā atspirdzinošs malks izslāpušam. Tātad Jūdžinu nav piemirsuši. Tātad viņš kaut kam vēl der.

— Vai atceraties Orenu Benediktu? — Djūla atsāka sarunu. — Liekas, jūs pazināt viņu no Čikāgas laikiem.

— Protams. Es strādāju kopā ar viņu.

— Viņš tagad vada mākslas nodaļu avīzē World,— nesen kā iestājās šai darbā. — Un, kad Jūdžins izsacīja izbrīnu, ka laiki un cilvēki tā mainās, Djūla pēkšņi iesaucās: -— Zināt, man radās laba ideja! Jūs teicāt, ka domājat pamest darbu uz dzelzceļa. Kāpēc jūs nevarētu iekārtoties pie Benedikta un pastrādāt mazliet ar tušu, lai ievingrinātu roku? Tas jums labi noderētu. Un Benedikts pieņems jūs ar prieku, par to esmu pārliecināts.

Djūla noprata, ka Jūdžina finanses ir bēdīgā stāvoklī, un gribēja dot viņam iespēju bez liela spēku patēriņa veikt darbu, kas pamazām novestu viņu atpakaj pie glezniecības. Djūla mīlēja Jūdžinu un ļoti vēlējās palīdzēt draugam. Viņš ar prieku un lepnumu atcerējās, ka pirmais ievietojis žurnālā Jūdžina krāsainās etīdes.

— Tā nav slikta ideja, — Jūdžins piekrita. — Es arī pats biju domājis sākt kaut ko tamlīdzīgu, ja vien izdotos. Es pieiešu pie Benedikta, varbūt šodien pat. Tas būtu tieši tas, kas man šobrīd vajadzīgs, — neliela prakse, jo esmu gluži atpalicis.

— Ja gribat, es viņam piezvanīšu, — Djūla laipni piedāvājās. — Mēs esam tuvi draugi. Viņš nesen vēl man jautāja, vai nevaru ieteikt vienu vai divus īsti spējīgus māksliniekus. Pagaidiet vienu mirkli.

Djūla izgāja, un Jūdžins atlaidās pret krēsla atzveltni. Vai iespējams, ka viņa atgriešanās dzīvē notiks tik viegli un vienkārši? Viņu tā biedēja visādas grūtības. Un nu laimīgs gadījums sola paglābt viņu no visām ciešanām.

— Viņš teica: «Protams!» — izsaucās Djūla, ienākdams atpakaļ. — «Lai tūliņ ierodas!» Ieteicu jums šodien pat iegriezties pie viņa. Un, kad iekārtosieties, apmeklējiet mani. Kur jūs patlaban uzturaties?

Jūdžins pateica viņam savu adresi.

— Pareizi, jūs taču esat precējies, — Djūla sacīja, kad Jūdžins paskaidroja, ka abi ar Andželu apdzīvo mazu dzīvoklīti. — Kā klājas misis Vitlai? Es viņu atceros, ļoti piemīlīga sieviete. Mēs ar sievu īrējam dzīvokli Gremersijas laukumā. Kā,— jūs nezinājāt, ka esmu precējies? Jā, varat iedomāties, tas tomēr noticis. Atnāciet pie mums ar misis Vitlu. Jūs sagādāsiet mums lielu prieku. Mēs gaidīsim jūs pusdienās, vajag tikai norunāt, kad.

Jūdžins bija ļoti apmierināts. Viņš domāja par to, kā Andžela priecāsies par šo ielūgumu. Pēdējos gados viņi bija gluži atsvešinājušies no mākslinieku sabiedrības. Jūdžins aizsteidzās pie Benedikta, un tas uzņēma viņu kā vecu paziņu. Viņi agrāk nebija sevišķi tuvi draugi, taču izturējās labi viens pret otru. Benedikts bija dzirdējis par Jūdžina slimību.

— Zināt, ko es jums teikšu, — Benedikts sacīja, kad apsveicināšanās un apmaiņa ar atmiņām bija beigusies. — Daudz maksāt es nevaru, jo piecdesmit dolāru mums skaitās augsts atalgojums, un man ir tikai viena brīva vieta par divdesmit pieciem dolāriem nedēļā. Ja gribat iemēģināt roku, tad varat to dabūt. Dažreiz mums ir liela steiga, bet, cik atceros, jūs no tā nebīstaties. Kad ieviesīšu te kārtību, tad iespējams, ka atradīsies kaut kas labāks, ko jums piedāvāt.

— Nav svarīgi, — Jūdžins jautri atsaucās, — esmu apmierināts ar to pašu. — Viņš patiešām bija apmierināts. — Un steiga mani nemaz nebiedē. Tas ir patīkami, vismaz dažādības pēc.

Benedikts atvadoties draudzīgi spieda viņam roku. Viņš zināja, ko no Jūdžina iespējams gaidīt un priecājās par šādu līdzstrādnieku.

— Tikai agrāk par pirmdienu es gan nevarēšu ierasties. Man dažas dienas iepriekš jābrīdina mani darba devēji. Vai jūs varēsiet tik ilgi gaidīt?

— Jūs man būtu vajadzīgs jau agrāk, bet, lai notiek, — ja pirmdien, tad pirmdien, — Benedikts atbildēja, un abi sirsnīgi atvadījās.

Jūdžins steidzās uz mājām. Viņš dega nepacietībā izstāstīt visu Andželai. Jaunā darba vieta daudz ko atvieglos viņu grūtajā dzīvē. Zināms, nav patīkami atsākt karjeru kā avīžu ilustrētājam par divdesmit pieciem dolāriem nedēļā, taču neko nevar darīt, — labāk tā nekā nīkt uz dzelzceļa. Vismaz tagad viņš tiks uz kājām. Jūdžins bija pārliecināts, ka drīz vien gadīsies kaut kas labāks. Ar darbu viņš tiks galā, par to nav ko šaubīties un pārējais pagaidām nav svarīgs. Vai maz sitienu izturējis viņa lepnums? Strādāt avīzē ir nesalīdzināmi labāk nekā būt par algādzi. Viņš aši uzskrēja pa kāpnēm šaurajā dzīvoklītī un, ieraudzījis Andželu pie pavarda, uzsauca:

— Tagad, šķiet, mēs varēsim teikt dzelzceļam ardievas.

— Kas noticis? — Andžela sabijās.

— Nekas nav noticis. Es dabūju labāku darbu.

— Kādu?

— Par ilustratoru avīzē World.

— Kā tev tā laimējās? — Andžela atplaukusi jautāja, jo grūtais materiālais stāvoklis viņu ārkārtīgi nomāca.

— Patiešām laimējās. Ar pirmdienu stāšos darbā. Divdesmit pieci dolāri nedēļā taču ir vairāk nekā deviņi, vai ne?

— Un kā vēl! — Andžela pasmaidīja, un prieka asaras saplūda viņai acīs.

Jūdžins saprata, kas izraisīja šīs asaras. Viņam ārkārtīgi gribējās izvairīties no nepatīkamām atmiņām.

— Neraudi, — viņš sacīja. — Viss būs labi.

— O, es tā ceru uz to! — Andžela nočukstēja, piekļaudamās pie vīra krūtīm. Viņš mīļi noglāstīja Andželai galvu.

— Nu, nu, pietiek! Esi jautrāka! Tagad mēs dzīvosim lieliski!

Andžela pasmaidīja caur asarām un sāka naski klāt vakariņu galdu.

— Tās patiesi ir labas vēstis, — viņa pēc laiciņa moži atsāka. — Bet mēs tomēr pacentīsimies kādu laiku netērēt vairāk nekā pašreiz. Jāiekrāj mazliet naudas, lai atkal nenonākam grūtā stāvoklī.

— Par to nevar būt vairs runas, — Jūdžins jautri . attrauca, — ja vien nebūšu gluži aizmirsis savu nodarbošanos, — un viņš iegāja mazajā kambarītī, kas noderēja ir darbam, ir atpūtai, ir viesu pieņemšanai, un svilpodams atvēra avīzi. Viņš bija tik uzbudināts, ka gandrīz pilnīgi piemirsa visus sarūgtinājumus sakarā ar Karlotu un vispār savas mīlas dēkas. Viņš atkal celsies augšup un laimīgi dzīvos ar Andželu. Viņš kļūs mākslinieks, uzņēmējs vai kas cits. Piemēram, Hadzons Djūla — viņam ir sava litogrāfijā un dzīvoklis Gremersijas laukumā. Vai tā var dzīvot kāds no Jūdžinam pazīstamajiem māksliniekiem? Diezin. Par to jāpadomā. Un vispār jāpadomā par mākslu. Viss labi jāapsver. Varbūt izdosies dabūt mākslas n o d a ļ as vadītāja vietu, sākt nodarboties ar litogrāfiju vai kaut ko tamlīdzīgu. Strādājot uz dzelzceļa, Jūdžins vairākkārt bija domājis, ka no viņa iznāktu tīri labs celtniecības iecirkņa priekšnieks, ja vien viņš no sirds nodotos šim darbam.

Arī Andžela prātoja, ko sola viņai šī pārmaiņa dzīvē. Vai Jūdžins atmetīs savas sliktās parašas? Vai viņam pietiks rakstura stingrības, lai lēni, bet neatlaidīgi dotos pretī slavai? Viņš taču nav vairs zēns. Viņam sen laiks parūpēties par stabilu vietu dzīvē, ja viņš vispār cer un grib ko sasniegt. Andželas mīla vairs nebija agrākā, lāgiem to saindēja sašutuma un īgnuma jūtas, tomēr viņa apzinājās, ka vīrs neiztiks bez viņas palīdzības. Nabaga Jūdžins, kaut jel liktenis nebūtu viņu sodījis ar šo vājību! Bet varbūt viņš uzveiks to?

Tā domāja Andžela.

XXXI n o d a ļ a

Darbs World mākslas nodaļā bija pilnīgi tāds pats, kādu Jūdžins pirms desmit gadiem bija strādājis Čikāgā. Par spīti pieredzei viņam nebūt nebija vieglāk kā toreiz, drīzāk pat grūtāk, jo darbs viņu neapmierināja un viņš nejutās īstajā vietā. Tagad viņš alka atrast ko tādu, kas sniegtu viņa spējām atbilstošu atalgojumu. Viņam likās pazemojoši strādāt kopā ar puikām, — bija gan arī daži vīrieši viņa gados, bet tiem viņš, protams, nepievērsa tik daudz uzmanības. Viņš domāja, ka Benediktam vajadzējis izturēties ar lielāku cieņu pret viņa talantu un nenoteikt tik mazu atalgojumu. Tomēr tai pašā reizē Jūdžins bija pateicīgs arī par to. Viņš enerģiski stājās pie uzdevumu veikšanas un pārsteidza savu priekšnieku ar neparasto atjautību un ātrumu, kādā izstrādāja katru tematu. Jau nākamajā dienā viņš iepriecināja Benediktu ar lielisku fantāziju par tematu «melnā nāve» — zīmējumu vajadzēja ievietot svētdienas numurā kopā ar rakstu par mēra epidēmijas iespējām pašreizējos apstākļos. Benedikts tūliņ noprata, ka viņam neizdosies noturēt Jūdžinu ar tādu niecīgu algu. Viņš bija pielaidis lielu kļūdu, noteikdams Jūdžinam sākumā tik mazu atlīdzību, bet tas bija darīts aiz bažām, vai Jūdžina talants nebūs stipri cietis pēc ilgās slimošanas. Būdams iesācējs avīžniecībā, Benedikts nezināja, cik grūti vēlāk panākt algas paaugstināšanu saviem apakšniekiem: lai kādam izplēstu desmit dolāru pielikumu, bija ilgi jāstrīdas ar finansu n o d a ļ as vadītāju, un, protams, nevarēja but pat runas, lai divkāršotu vai trīskāršotu atalgojumu, kā šai gadījumā būtu bijis taisnīgi. Pirms sešiem mēnešiem nebija ko cerēt uz algas palielināšanu — tik stingri bija galvenās administrācijas noteikumi, taču gadījumā ar Jūdžinu tas bija ir smieklīgi, ir netaisni. Un tomēr Jūdžins, apzinādamies, ka nav pilnīgi atlabis, samierinājās ar visu, cerēdams panākt labākus noteikumus, līdzko atgriezīsies spēki un būs arī šis tas iekrāts.

Andželu ļoti iepriecināja pārmaiņa viņu dzīvē. Viņa bija tik ilgi cietusi, tik ilgi gaidījusi nākotnē vienīgi jaunu postu un bēdas, ka viņai bija liels gandarījums iet katru otrdien uz banku — Jūdžins saņēma algu pirmdienās — un noguldīt desmit dolārus nebaltai dienai. Viņi bija nolēmuši izdot mēnesī sešus dolārus apģērbam, kura abiem trūka, un mazām izpriecām. Jūdžins dažkārt uzaicināja pusdienās vienu otru darba biedru un savukārt saņēma ielūgumus kopā ar Andželu. Viņi jau tik ilgi bija iztikuši bez jaunām drēbēm, bez draugiem, bez teātra. Nu viņu dzīvē iezīmējās pagrieziens. Drīz vien viņi sāka sastapties ar veciem draugiem, jo tagad Jūdžinam atlika arī brīvs laiks.

Pagāja pusgads, kopš Jūdžins nesa savu slogu avīzē, un atkal kā toreiz uz dzelzceļa viņu sagrāba nemiers, un beidzot iestājās brīdis, kad viņš juta, ka ilgāk vairs neizturēs. Algu viņam paaugstināja sākumā līdz trīsdesmit pieciem, vēlāk līdz piecdesmit dolāriem nedēļā, taču darbs likās drausmīgi garlaicīgs un no mākslas viedokļa caurcaurīm aplams. Vienīgais labums bija tas, ka Jūdžins pirmo reizi mūžā saņēma noteiktu, kaut arī mērenu atalgojumu, ar kuru pilnīgi pietika iztikai, un ka viņa domas bija vienmēr aizņemtas ar darbu un neatlika laika padomāt par sevi. Viņš strādāja lielā istabā kopā ar uzņēmīgiem cilvēkiem, kuri drosmīgi uzstādīja dzīvei savas prasības un bija apveltīti ar labu humora izjūtu. Viņi, tāpat kā Jūdžins, sapņoja par greznību un bagātību, tomēr viņiem bija vairāk ticības saviem spēkiem un bieži vien arī vairāk līdzsvara, ko sniedz ideāla veselība. Sākumā viņi jau dzīrās apvainot Jūdžinu uzpūtībā, bet pamazām visi bez izņēmuma iemīlēja viņu. Jūdžinam bija tik pievilcīgs smaids, viņš vairāk par jebkuru citu prata cienīt jokus, kas piesaistīja viņam ikvienu, kurš prata pastāstīt labu anekdoti. — Tas jāpastāsta Vitlam, — to pastāvīgi dzirdēja redakcijā, un Jūdžins vienmēr kādu uzklausīja. Viņš ieradās mājās brokastot te ar vienu, te otru paziņu un dažkārt ar trim četriem reizē, tā ka Andželai drīz vien radās jauns pienākums — divas vai trīs reizes nedēļā mielot Jūdžina draugus. Viņa bieži protestēja, un abi ķildojās, jo Andželai nebija istabenes, turklāt viņa uzskatīja, ka ar šādām viesībām Jūdžins pārsloga viņu ierobežoto budžetu. Viņa pieprasīja, lai Jūdžins rīkojas vismaz tā, kā pieņemts, tas ir, lai paziņo laikus par gaidāmajiem viesiem, bet tas netraucēja Jūdžinu, ierodoties mājās, ar labsirdīgu smaidu pavēstīt, ka viņam līdzi atnācis Irvings Nelsons, Henrijs Heirs vai Džordžs Bīrss. Tikai pēc tam attapies, viņš apjucis vaicāja, vai Andželai neesot iebildumu. Andžela tādos gadījumos vienmēr atbildēja: — Dieva dēļ, nē! — zināms, tikai viesu klātbūtnē. Līdzko viņi palika vieni, sākās pārmetumi, asaras un kategoriski paziņojumi, ka viņa neko tādu vairs necietīs.

— Nu, labi, es tā vairs nedarīšu, — Jūdžins atbildēja, apzinādamies savu vainu. — Es biju pavisam piemirsis tev piezvanīt.

Viņš gribēja, lai Andžela pieņem istabeni un ļauj viņam aicināt viesos, ko vien viņš vēlas. Bija tik patīkami apzināties, ka viņš atkal atrodas starp draugiem un ka to kļūst aizvien vairāk.

Kad Jūdžinam jau bija galīgi apnicis strādāt zemu atalgoto darbu World redakcijā, viņš uzzināja par kādu pasākumu, kas sniedza daudz lielākas iespējas izvirzīties. Jau šad tad bija dzirdēts te no viena, te otra, cik lielu lomu māksla sāk ieņemt reklāmas nozarē. Jūdžins bija lasījis par to vairākus rakstus nelielos žurnālos un šad tad redzējis interesantas un dažreiz visai skaistas reklāmu sērijas, kuras dažādas firmas sāka izlaist kā pielikumus periodiskiem izdevumiem, reklamējot vienu vai otru produktu. Aplūkojot zīmējumus, Jūdžins bieži vien domāja, ka arī pats varētu radīt veselu sēriju reklāmu par kuru katru tematu, un prātoja, kas pārzina šo nozari. Kādu vakaru viņi ar Benediktu brauca mājup no darba, un Jūdžins apvaicājās draugam par to.

— Cik varu spriest, tad šim pasākumam paredzama liela nākotne, — Benedikts sacīja. — Čikāgā dzīvo kāds Saldžerians, Amerikas sīrietis, tas ir, viņa tēvs bijis sīrietis, bet viņš pats piedzimis šeit. Viņš nodibinājis kolosālu uzņēmumu, kas apgādā lielas korporācijas ar mākslinieciski izpildītu reklāmu. Viņš, piemēram, izlaidis pazīstamo sēriju «Mollija Megaira», kas reklamē plankumu iztīrīšanas līdzekli. Es nebūt nedomāju, ka viņš veic visu pats. Viņš algo māksliniekus. Manuprāt, pie viņa strādā īsti speciālisti. Viņš saņem milzu kapitālu par šīm reklāmām. Tagad nodibinātas arī dažas reklāmu aģentūras Ņujorkā. Vienu tādu es zinu. Samerfīlda akciju sabiedrībai ir speciāla mākslas nodaļa, kurā strādā piecpadsmit vai astoņpadsmit mākslinieku, dažkārt pat vairāk. Dažreiz viņiem ir visai veiksmīgi zīmējumi. Vai atceraties «Korno» sēriju?

Tas bija kāds pārtikas produkts, ko firma ieteica amerikāņiem brokastīs, publicējot citu pēc cita desmit glīti izpildītus un asprātīgus zīmējumus.

— Jā, — Jūdžins atbildēja.

— Nu, redzat, tos izlaida Samerfīlda reklāmu aģentūra.

Jūdžinam tas šķita visai interesants pasākums. Jau Aleksandrijā, strādādams Morning Appeal redakcijā, viņš bija prātojis par reklāmām, un nu šī doma par dažādu reklāmu izveidošanu nelika viņam vairs miera. Tas bija pats jaunākais modes kliedziens. Iespējams, ka te slēpjas kaut kas derīgs arī viņam. Gleznas guļ nepārdotas, stāties pie jaunas gleznu sērijas trūkst drosmes. Ja izdotos vispirms iepelnīt mazliet naudas, kaut vai tūkstošus desmit, lai nodrošinātu gada ienākumu seši vai septiņi simti dolāru, tad varētu riskēt atgriezties pie glezniecības. Viņš bija tik daudz izcieties, trūkums bija viņu tā iebiedējis, ka tagad viņš alka tikai pēc viena — pastāvīga darba vai noteiktiem ienākumiem gadā.

Tieši tolaik, kad Jūdžins tik neatlaidīgi domāja par jaunu darba lauku, pie viņa iegriezās mākslinieks, kurš agrāk bija strādājis World redakcijā, bet tad pārgājis uz citu avīzi. Jauneklis saucās Adolfs Morgenbaus, viņš bija iemīlējis Jūdžinu un apbrīnoja tā zīmējumus.

Morgenbaus dega nepacietībā pavēstīt Jūdžinam ko jaunu: Samerfīlda reklāmu aģentūrā atbrīvojas mākslas n o d a ļ as vadītāja vieta. Jauneklim šķita, ka Jūdžinu tas var ieinteresēt. Morgenbaus vienmēr domāja, ka darbs avīzē neatbilst ne Jūdžina prātam, ne raksturam un spējām. Jauneklim likās, ka Jūdžinam lemts veikt ko diženu, un nojauta, kas dažkārt virza mūs visus, spieda viņu kaut kādā veidā palīdzēt Jūdžinam un iekarot viņa labvēlību.

— Man kaut kas jauns pastāstāms, mister Vitla, — viņš uzrunāja Jūdžinu.

— Un kas tas ir? — Jūdžins pasmaidīja.

— Vai jūs neiesiet brokastīs?

— Iešu. Nāciet līdzi!

Viņi devās brokastot, un Morgenbaus pastāstīja Jūdžinam dzirdēto. Samerfīlds atbrīvojis vai arī nav pratis ilgāk noturēt darbā līdzšinējo mākslas nodajas vadītāju Frīmenu, visai spējīgu darbinieku, un tagad meklējot tam atvietotāju.

— Kāpēc jūs nevarētu pieteikties? — Morgenbaus jautāja. — Ar tādu darbu jūs tiktu galā. Jūs arī patlaban strādājat kaut ko tamlīdzīgu. Ar cilvēkiem apieties jūs protat. Te jūs visi mīl, visi jaunieši jums pieķērušies. Kāpēc jūs nevarētu apmeklēt misteru Samerfīldu? Viņa aģentūra atrodas Trīsdesmit ceturtajā ielā. Varbūt jūs esat tieši tas vīrs, kas viņam vajadzīgs, un tad jūsu rīcībā būs vesela nodaļa.

Jūdžins lūkojās jauneklī un prātoja, kas viņam iedvesis tādu domu. Viņš nolēma tūliņ piezvanīt Djūlam un apvaicāties, ko tas ieteiktu darīt. Djūla atbildēja, ka Samerfīldu gan nepazīstot, bet viņiem esot kāds kopējs paziņa.

— Zināt, ko es ieteiktu jums darīt, Jūdžin? — Djūla sacīja. — Jums jāaprunājas ar Beikeru Beitsu no akciju sabiedrības «Satina». Tā atrodas Brodvejas un Ceturtās ielas stūrī. Mums ir plaši sakari ar šo firmu un tai savukārt ar Samerfīldu. Es jums tūliņ aizsūtīšu zēnu ar ieteikuma vēstuli, ko jūs paņemsiet līdzi, un piezvanīšu Beitsam. Viņš vispirms, protams, gribēs iepazīties ar jums, un es ceru, ka viņam nebūs nekādu iebildumu pret sarunu ar Samerfīldu.

Jūdžins sirsnīgi pateicās un nepacietīgi gaidīja vēstuli. Tad viņš palūdza Benediktu atlaist viņu uz kādu brīdi un devās pie mistera Beikera Beitsa. Pēdējais bija jau daudz dzirdējis par Jūdžinu no Djūlas, tāpēc uzņēma viņu visai laipni. Djūla bija Beitsam pastāstījis, ka Jūdžins ir reti talantīgs, ka patlaban pārdzīvo smagu periodu, tomēr lieliski veic savu darbu un jaunajā darba vietā strādās vēl labāk, jo tā būs atbilstošāka. Beitsam iepatikās arī Jūdžina āriene, jo Jūdžins jau sen bija atmetis «brīvās profesijas pārstāvja» stilu un ģērbās vienkārši un solīdi. Jūdžins šķita esam spējīgs cilvēks un neapšaubāmi simpātisks.

— Es parunāšu ar misteru Samerfīldu, — Beitss sacīja,— tikai jūsu vietā es nelolotu nekādas lielās cerības. Ar Samerfīldu grūti saprasties, un vislabāk neizrādīt, ka jums loti gribas dabūt vietu viņa aģentūrā. Lieta jāievada tā, lai viņš pats grieztos pie jums. Pagaidīsim līdz rītam. Es viņam piezvanīšu citā jautājumā un, kad mēs kopīgi brokastosim, pacentīšos uzzināt, kāds ir stāvoklis un ko viņš grib pieņemt, ja vispār domā par to. Ja vieta patiešām būs brīva, es iemetīšu kādu vārdu par jums.

Jūdžins pateicās viņam no visas sirds un atgriezās darbā. Ejot viņš domāja, ka Djūla viņam vienmēr atnes laimi. Djūla bija ievietojis žurnālā viņa pirmo lielo zīmējumu. Ar publicētajām reprodukcijām Jūdžins bija iekarojis mosjē Šarla labvēlību. Arī pašreizējo darbu apgādājis Djūla. Varbūt ar Djūlas laimīgo roku Jūdžins tiks jaunā vietā arī šoreiz.

Braukdams tramvajā mājup, Jūdžins pamanīja greizaci puiku. Nesen kāds viņam bija sacījis, ka greizači vīrieši atnesot laimi, turpretī sievietes nelaimi. Līksma nojauta lika notrīsēt visam augumam. Skaidrs, ka viņš dabūs darbu pie Samerfīlda. Ja tas notiks, viņš visu mūžu ticēs visādām pazīmēm. Jau agrāk tās vienmēr bija attaisnojušās, taču šī ir pēdējā un nopietnākā pārbaude. Jūdžins jautri pavērās zēnā, tas platām acīm ieskatījās viņam sejā un pasmīnēja.

«Viss kārtībā,» Jūdžins nodomāja. «Vieta droša.»

Tomēr galīgi pārliecināts viņš vis nebija.

XXXII n o d a ļ a

Samerfīlda reklāmu aģentūra bija komersantu aprindās nereti sastopama parādība — tas bija uzņēmums, kurā kā spogulī atspīd viena, turklāt apdāvināta cilvēka personība un tieksmes. Reklāmu aģentūras prezidenta mistera Daniela K. Samerfīlda idejas, temperaments un enerģija noteica visu uzņēmuma darbību. Tiesa, viņa rīcībā bija milzu štati — sludinājumu aģenti, reklāmu tekstu sastādītāji, finansu darbinieki, mākslinieki, ste nografistes, grāmatveži utt., taču tas viss bija tikai Daniela K. Samerfīlda zināma veida emanācija vai personības izstarojums. Viņš bija kustīgs cilvēciņš melnām acīm, melnām ūsām, olīvu krāsas seju un līdzeniem, skaisti baltiem zobiem, kuri gan dažreiz atviezās kā vilkam, tā parādot īpašnieka alkatīgo, neapremdināmo dabu.

Misters Samerfīlds bija ticis pie bagātības vai vismaz pie pārticības pats ar saviem spēkiem, izlauzdamies no visbēdīgākās nabadzības. Alabamas štatā, kur viņš piedzima, tie nedaudzie, kas pazina viņa ģimeni, ieskaitīja to «baltajos salašņās». Viņa tēvs bija galīgs neveiksminieks, kurš mūžīgi dzīvoja pusbadā un bija spiests apmierināties ar ķīpu kokvilnas — ja ne vēl mazāk — no sava nomātā akra, kur viņš ar mokām vilkās pakaļ liesam mūlim, kas aiz vecuma un pārpūlēšanās tikko turējās uz kājām, un dzina vagas savā vēl liesākajā tīrumā, pastāvīgi sūdzēdamies par «krimtēju» krūtīs. Viņu lēni dzina kapā dilonis, vai arī viņam tā šķita — galu galā tas nav svarīgi, tāpat nabaga vecis mocījās ar cērmēm, kaut šis parazītiskais neizārstējama noguruma vaininieks tolaik vēl nebija atklāts un nosaukts vārdā.

Vecākais dēls Daniels Kristofers palika gandrīz bez jebkādas izglītības, jo septiņu gadu vecumā tika nodots darbā kokvilnas fabrikā. Viņš tomēr drīz vien pierādīja, ka ir apdāvinātākais ģimenes loceklis. Četrus gadus viņš nostrādāja fabrikā, tad, pateicoties savam izcilajam možumam, dabūja vietu Vikhemas avīzes Union tipogrāfijā, kur tā iepatikās piesardzīgajam maizestēvam, ka drīz vien kļuva par tipogrāfijas galveno meistaru un pēc tam par vadītāju. Sākumā viņš neko nesaprata no avīžu izdošanas, bet nelielā pieredze atvēra viņam acis. Viņš tūliņ aptvēra, ko nozīmē avīžniecība, un nolēma pievērsties tai. Vēlāk pieaudzis viņš nāca pie slēdziena, ka neviens īsti nesaprot, ko nozīmē reklāma, un ka viņš aicināts piešķirt tai pienācīgo vērienu. Pastāvīgi cerēdams uz plašāku darbības lauku, viņš cītīgi gatavojās, lasot visu, kas vien rakstīts par reklāmu, un praktizējoties mākslā parādīt priekšmetus no labākās puses. Pagātnē viņam bija tādi rūgti pārdzīvojumi kā personiski kautiņi ar apakšniekiem — vienu viņš pat bija notriecis no kājas ar uzgriežņu atslēgu — un pastāvīgi strīdi ar vecākiem, kuriem viņš mēdza teikt acīs, ka tie neko nesajēdzot un ka tiem nekaitētu šo to pamācīties no viņa, lai tiktu uz ceļa. Viņš vienmēr ķildojās ar jaunākajiem brājiem, cenzdamies pakļaut tos sev, taču tas izdevās vienīgi ar pašu jaunāko, turklāt aiz tā vienkāršā iemesla, ka brālis bija pieķēries viņam līdz smieklīgumam. Vēlāk viņš šo brāli iesaistīja darbā savā aģentūrā. Viņš ticīgi taupīja visu, ko izdevās iekrāt. Ticis pie neliela kapitāla, viņš paplašināja avīzi, nopirka tēvam fermu ar astoņiem akriem zemes, iemācīja pareizi saimniekot un ar pārējo ietaupījumu nolēma doties uz Ņujorku, cerēdams ietikt kādā lielākā reklāmu koncernā, lai labāk iepazītos ar to vienīgo jautājumu, kas viņu interesēja. Ap šo laiku viņš jau bija precējies un aizveda jauno sievu no Dienvidiem līdzi uz Ņujorku.

Drīzumā Samerfīlds iestājās nar sludinājumu aģentu kādā lielā firmā un ātri vien gāja kalnup. Viņš bija tik smaidīgs, tik pieglaimīgs un neatlaidīgs, tā prata apburt klientus, ka pasūtījumi paši nāca viņam rokās. Viņš kļuva par firmas «pīlāru», un Alfrēds Kūkmens, tās īpašnieks un vadītājs, sāka jau prātot, kā noturēt Samerfīldu savā darbā. Tomēr neviens, ne cilvēks, ne koncerns, nespēja noturēt Danielu K. Samerfīldu uz ilgāku laiku, līdzko viņš bija sapratis, ka spējīgs veikt ko lielāku. Divos gados viņš apguva visu, ko tam varēja iemācīt Alfrēds Kūkmens, un vēl daudz ko tādu, ko Kūkmens nespēja iemācīt. Viņš pazina savus klientus un to prasības un zināja, kādi trūkumi piemita mistera Kūkmena firmai no apkalpošanas viedokļa. Viņš paredzēja, ka drīz arī pirmās nepieciešamības priekšmetiem būs vajadzīga mākslas reklāma, un nolēma darboties šai nozarē. Vajadzēja dibināt aģentūru, kas prastu sniegt saviem klientiem tik iedarbīgu un efektīgu reklāmu, ka ikviens, kam tā būtu pa kabatai, iegūtu no tās krietnu peļņu.

Kad Jūdžins pirmo reizi izdzirda par šo aģentūru, tā pastāvēja jau sešus gadus un joprojām auga augumā. Tas bija liels un ienesīgs uzņēmums, un tanī valdošie tikumi bija tikpat nežēlīgi un nesaudzīgi kā tā īpašnieks. Daniels K. Samerfīlds savā firmā absolūti nerēķinājās ar cilvēku likteņiem. Izlasījis Napoleona biogrāfiju, viņš bija nācis pie slēdziena, ka atsevišķa indivīda dzīvība nav ne centa vērta. Žēlsirdībai veikala darīšanās nav vietas. Runa par jūtām — tukša muldēšana. Galvenais ir — maksāt darbinieķiem,. cik maz vien iespējams, izspiest no viņiem, cik daudz vien iespējams, un nekavējoties atbrīvoties no tiem, kuri spraigajā darbā sāk izrādīt paguruma pazīmes. Piecu gadu laikā Samerfīlds bija nomainījis piecus mākslas n o d a ļ as vadītājus un, runājot viņa vārdiem, «ielicis un izlicis» neskaitāmus sludinājumu aģentus, reklāmu sastādītājus,- grāmatvežus, stenografistes, māksliniekus, izmezdams pa durvīm jebkuru, kas vairs neatbilda savam uzdevumam. Milzīgā zāle pirmajā stāvā, ko aizņēma viņa kantoris, varēja ar pilnām tiesībām skaitīties par paraugu spodrībai, kārtībai un, no komerciālā viedokļa raugoties, pat skaistumam, taču šīs īpašības piederēja bezsirdīgai, precīzi strādājošai un labi ieeļļotai mašīnai. Īstenībā Daniels K. Samerfīlds arī pats bija tāda mašīna, bet viņš ar to lepojās, jo sen bija nospriedis, ka tādam ir jābūt, ja negrib kļūt par neveiksminieku, nelgu vai, kā viņš pats mēdza izteikties, cilvēces kauna traipu.

Kad misters Beikers Beitss pēc Hadzona Djūlas lūguma devās ievākt ziņas par iespējamo vakanci (tāda patiešām bija), viņš nonāca pie mistera Samerfilda īstajā brīdī. Pēdējais pašlaik veda sarunas par diviem visai izdevīgiem pasūtījumiem, kuru izpildei vajadzēja daudz izdomas un mākslinieciskas gaumes, bet Samerfīlds nule kā bija atlaidis savu mākslas nodaļas vadītāju, saķildodamies ar to par kāda veca līguma izpildīšanu. Tiesa, daudzos gadījumos, var pat teikt, vairumā gadījumu viņa klienti paši zināja, ko vēlas sacīt par savu produkciju un kā vēlas to izteikt, bet parasti gan tie labprāt uzklausīja padomus un aizrādījumus par labojumiem un pārveidojumiem un daudzos svarīgos gadījumos pat pilnīgi paļāvās uz mistera Samerfīlda cienījamās firmas uzskatiem. Tāpēc firmai bija nepieciešami darbinieki, kas labi informēti ne vien par reklāmu izveidošanu, bet arī par to izvietošanu. Tieši reklāmu izveidošanā un visādu interesantu ideju realizēšanā liela loma piekrita spējīgam mākslas n o d a ļ as vadītājam.

Kā jau minēts, misters Samerfīlds piecos gados bija nomainījis piecus mākslas n o d a ļ as vadītājus. Ikreiz viņš lietoja Napoleona metodi, aizpildīdams radušos robu ar svaigu, iztēles bagātu, nenogurdinātu cilvēku, un, līdzko tas pagura, vai sabruka sasprindzinātajā darbā, nekavējoties izmeta viņu pa durvīm. Šāda darba metode nepieļāva ne sirdsapziņas pārmetumus, ne žēlsirdību.

— Es pieņemu labus darbiniekus un maksāju labu algu. Kāpēc tad es nevaru prasīt labus rezultātus? — tā misters Samerfīlds mēdza izsacīties. Kad viņš bija sliktā omā vai noskaities par kādu neveiksmi, tad dusmās sauca: — Kaut velns viņus parautu, šos stulbos māksliniekus! Ko no viņiem var gaidīt? Viņi it neko nesaprot, izņemot savus muļķīgos priekšstatus par to, kā zināmam priekšmetam vajag izskatīties! Viņiem nav jēgas par dzīvi! Īsti zīdaiņi, nudien, kaut viņi izputētu laukā! Kāda vajadzība rēķināties ar viņu uzskatiem? Kam kāda daļa gar to, ko viņi domā? Viņi guļ man kā slogs uz pleciem, velns ārā! — Misters Daniels K. Samerfīlds ļoti cienīja visādus stiprus vārdus, tomēr tas drīzāk bija slikts ieradums nekā ļaunprātība, taču viņa ģīmetne nebūtu pilnīga bez viņa iemīļoto izteicienu paraugiem.

Kad Jūdžins parādījās pie apvāršņa kā iespējams kandidāts uz šo vilinošo posteni, misters Samerfīlds patlaban prātoja, ko iesākt ar abiem nupat piedāvātajiem līgumiem. Ieinteresētās firmas ar nepacietību gaidīja viņa priekšlikumus. Viena vēlējās izplatīt visā valstī jaunas markas cukuru, otra gribēja iepazīstināt pasauli ar veselu sēriju franču smaržu, kuru izplatīšana bija stipri vien atkarīga no tā, cik valdzinošā veidā tās tiks ieteiktas profāniem. Smaržas bija paredzēts reklamēt ne vien Amerikā, bet arī Kanādā un Meksikā. Abos gadījumos līgumu noslēgšanu noteica tas, vai klienti pieņems Samerfīlda piedāvātās avīžu sludinājumu, tramvaju un ielu plakātu eskīzes. Uzdevums nebija viegls,, bet tas varēja ienest ap divsimt tūkstošu dolāru, un tāpēc misteram Samerfīldam bija ļoti nepieciešams vīrs ar lielu enerģiju un talantu, pat ģēnijs, ja tāds atrastos, kas varētu vadīt mākslas nodaļu un ar savām idejām palīdzēt firmas īpašniekam ievākt bagātu ražu.

Protams, atrast atbilstošu cilvēku ir grūti. Pēdējais mākslas nodaļas vadītājs bija tikai spējīgs, ne vairāk. Tas bija solīds, pagauss vīrs, apcerīgs un vērīgs, ar labu gaumi un skaidru izpratni par to, ar kādiem paņēmieniem un kādos apstākļos publikas apziņā var ieviest vienu vai otru vienkāršu ideju, bet viņam trūka fantāzijas lidojuma. Īstenībā arī neviens no viņa priekštečiem nespēja apmierināt Samerfīldu. Visi tie bija tūļas salīdzinājumā ar viņu pašu. «Stulbeņi, šarlatāni, vienas dienas mākslinieki,» citādi viņš tos nemēdza dēvēt. Taču prasības viņiem tika uzstādītas milzīgas. Ikreiz, kad misters Samerfīlds bija apņēmies iekarot tirgu jaunai precei, viņš prasīja no tiem neskaitāmus priekšlikumus, kā piesaistīt patērētāju uzmanību jaunizlaistajai produkcijai. Dažreiz tas varēja būt viegli iegaumējams teksts, piemēram: «Kā jums patīk jaunās ZIEPES?» — vai: «Kāda ir SOREZDA?» — «Sarkana.» Dažreiz mērķis tika sasniegts, attēlojot plakātā aci, muti, roku vai pirkstu un sniedzot īsu paskaidrojumu. Runājot par gluži prozaisku produktu, vajadzēja sniegt tikpat prozaisku attēlu, tikai precīzu, interesanti tvertu un košās krāsās. Taču vairumā gadījumu bija nepieciešama pilnīgi oriģināla reklāma, jo atbilstoši mistera Samerfīlda teorijai viņa reklāmām bija ne vien jāduras acīs, bet arī jāiespiežas atmiņā, novadot līdz skatītāja apziņai faktus, pret kuriem viņš vairs nespēja palikt vienaldzīgs. Tā bija divkauja ar vienu no cilvēka psihes vismazāk izpētītajiem un interesantākajiem novadiem.

Pēdējais vadītājs Olders Frīmens zināmā mērā tomēr izrādījās Samerfīldam noderīgs. Viņš pulcēja ap sevi spējīgus māksliniekus, kuri pašlaik bija «izmesti no laivas» un, tāpat kā Jūdžins, samierinājās ar piedāvāto darbu un atlīdzību. No tiem viņš ar uzstājību, glaimiem, uzskatāmu piemēru un dažādiem citiem līdzekļiem izvīla ne mazumu interesantu ideju. Viņu darba diena ilga no deviņiem līdz pussešiem, atalgojums bija skops — no astoņpadsmit līdz trīsdesmit pieciem dolāriem nedēļā, jo tikai īsti meistari saņēma atsevišķos gadījumos piecdesmit vai sešdesmit dolāru, toties apkrauti ar darbu viņi tika līdz nejēdzībai. Viņu produkciju atzīmēja īpašā kartotēkā, kas rādīja, cik katrs izstrādājis nedēļā un kā firma novērtē viņu pakalpojumus. Idejas, ko viņi realizēja, lielākoties piederēja mākslas n o d a ļ as vadītājam vai pašam misteram Samerfīldam. Bieži gan arī viņi paši iesniedza interesantus priekšlikumus, taču mākslas n o d a ļ as vadītājs bija zināmā mērā personiski atbildīgs par pienācīgu darba izpildi, par izpildei izlietoto laiku un rezultātiem. Viņš nevarēja iesniegt šefam labu ideju sliktā izpildi jumā Vai ieteikt sliktu vidēju tur, kur vajadzēja kaut ko izcilu, — ja viņš gribēja ilgāk noturēties savā postenī. Misters Daniels K. Samerfīlds bija pārāk slīpēts un pārāk prasīgs. Viņa enerģija bija neizsmeļama. Pēc viņa domām mākslas n o d a ļ as vadītāja pienākums bija sniegt labas idejas labiem zīmējumiem un gādāt, lai tos izpilda ātri un nevainojami. Viss, kas neatbilda šīm prasībām, mistera Samerfīlda acīs bija bezcerīgs brāķis, un viņš nebūt nekautrējās to skaidri un gaiši pateikt. Taisnību sakot, atsevišķos gadījumos viņš izturējās neciešami rupji.

— Sasodīts, ko jūs bāžat man acīs tādu triepumu? — viņš brēca uz Frīmenu. — Jēziņ, es taču varēju vairāk panākt no pēdējā skursteņslauķa! Velns ārā, paskatieties taču uz šās sievietes roku! Paskatieties uz ausīm! Kam jūs domājat iesmērēt tādu draņķi? Tā ir sprāgoņa! Maita! Kādi ragulopi jums strādā, es gribētu zināt? Ja Samerfīlda reklāmu aģentūra nevar sniegt neko labāku, tad.slēdzam to bodīti ciet. Nepaies ne mēnesis, kad mēs kļūsim visiem par apsmieklu, ja turpināsim tādā garā. Nemēģiniet man otrreiz rādīt tādu ķellējumu, Frīmen! Jūs labāk par mani zināt, kāda tam vērtība. Jums pašam jāsaprot, ka mūsu klienti neko tamlīdzīgu nepieņems. Nāciet pie prāta! Es jums maksāju pieci tūkstoši gadā. Kā es varēšu segt savus izdevumus, ja jūs tā rīkosieties? Jūs putināt manu naudu un veltīgi šķiežat laiku, ja ļaujat kādam zīmēt tādus mēslus, velns lai parauj!

Mākslas nodaļas vadītājs, lai kas viņš būtu, parasti pazemīgi noklausījās šos apvainojošos izteicienus, jo bija pieradis pie rupjas apiešanās. Nostrādājis pie Samerfīlda zināmu laiku, viņš jutās pārdevies verdzībā, jo bija pieradis pie komforta, ko sniedza lielais atalgojums, pie komforta, par kuru agrāk varbūt nebija pat sapņojis, un viņam jau šķita, ka viņš citādos apstākļos vairs neprot dzīvot. Kur vēl var cerēt saņemt piecus tūkstošūs gadā? Kā viņš varēs turpināt līdzšinējo dzīvi, ja pazaudēs šo vietu? Tādu vietu nav daudz, toties cilvēku, kas varētu tās ieņemt, ir, cik nevajag. Ja šis vīrs vispār bija spējīgs apsvērt un nebija nekāds dieva apzīmogots ģēnijs, nesatricināms savā augstās apdāvinātības apziņā, viņam atlika vienīgi nervozēt, paciest, mocīties un pazemīgi noliekt galvu. Lielais vairums šādos apstākļos tā arī rīkojas. Viņi vispirms pamatīgi apdomājas, iekams iedrošinās mest saviem apspiedējiem acīs kaut vai mazliet no dzirdētajām rupjībām un apvainojumiem. Tā rīkojas vairums. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka parasti šādos pārmetumos ir zināma daļa patiesības. Tāda uzpurināšana cilvēkiem ir derīga. Misters Samerfīlds to zināja. Viņš zināja arī, zem kāda nabadzības sloga un kādās bailēs no atlaišanas dzīvo vairums viņa darbinieku un varbūt pat visi. Viņam sirdsapziņa nepārmeta, ka viņš lieto šādus ieročus. Viņam pašam bija grūta dzīve aiz muguras. Neviens nevarēja lepoties, ka izrādījis pret viņu nezin cik daudz līdzcietības. Turklāt nav iespējams just cilvēkiem līdzi un gūt panākumus. Labāk raudzīties patiesībai acīs, ielaisties darīšanās vienīgi ar spējīgiem ļaudīm, bez kavēšanās atbrīvoties no nespējīgiem un visādi piekāpties, ja ceļā nostājas stiprs ienaidnieks. Lai prātvēderi cep visādas teorijas kaut vai līdz pastardienai, bet veikalniekam ir tikai viens ceļš — tas, pa kuru iet misters Samerfīlds.

Jūdžins neko nezināja par šiem Samerfīlda aģentūras principiem. Doma par iespēju strādāt šai firmā bija ierosināta tik pēkšņi, ka apsvērumiem neatlika laika un, ja pat laiks būtu bijis, tas neko nelīdzētu. Nelielā pieredze bija mācījusi Jūdžinu, tāpat kā māca visus, ka baumām nedrīkst uzticēties. Uzzinājis par tādu piemērotu vietu, viņš tūliņ apņēmās piedāvāt savus pakalpojumus un cerēja tikt pieņemts. Misters Beitss jau otrā dienā brokastojot ierunājās par to misteram Samerfīldam:

— Pie reizes, — tas gan bija sacīts pavisam nereizē, jo nupat viņi bija apsprieduši jautājumu par Samerfīlda produkcijas izplatīšanu Dienvidamerikā, — vai jums kādreiz nav vajadzīgs mākslas nodaļas vadītājs?

— Kādreiz vajag arī, — Samerfīlds piesardzīgi atbildēja, jo domāja, ka misters Beitss gan nevar spriest, kādam jābūt mākslas nodaļas vadītājam, un vispār nepazīst šo reklāmas nozari. Iespējams, ka Beitss padzirdējis par vakanto vietu un grib iedabūt tanī kādu savu draugu, droši vien galīgu nejēgu. — Kāpēc tas jūs interesē?

— Hadzons Djūla, Tripla litogrāfijas vadītājs, nupat stāstīja man par kādu vīru, kas saistīts ar World redakciju un varētu jums noderēt. Es viņu mazliet pazīstu. Pirms dažiem gadiem viņš bija uzgleznojis virkni skaistu Ņujorkas un Parīzes ainavu. Djūla apgalvoja, ka gleznas esot lieliskas.

— Vai viņš jauns! — Samerfīlds ievaicājās, kaut ko apsvērdams.

— Samērā jauns. Gadus trīsdesmit divus vecs.

— Un viņš grib vadīt mākslas nodaļu? Ko viņš tagad dara?

— Viņš ilustrē World un, cik saprotu, grib iet projām no.avīzes. Atceros, jūs pērngad runājāt, ka jums nepieciešams tamlīdzīgs cilvēks, un man ienāca prātā, ka tas var jūs interesēt.

— Kā viņš nokļuvis World redakcijā?

— Stāstīja, ka viņš esot ilgi slimojis un nu pamazām sākot atveseļoties.

Izskaidrojums šķita Samerfīldam pietiekami ticams.

— Kā viņu sauc?

— Vitla, Jūdžins Vitla. Pirms dažiem gadiem kāda gleznu galerija sarīkoja viņa darbu izstādi.

— No tādiem īstiem augsta stila māksliniekiem man ir bail, — Samerfīlds atzinās. — Viņi parasti cita nekā nezina, kā vien savu mākslu, un ar viņiem grūti saprasties. Manā darbā nepieciešams vīrs ar skaidru, praktisku prātu. Tāds, kas nav tūļa un gļēvulis. Viņam jābūt labam priekšniekam, labam administratoram — ar gleznotāja talantu vien nepietiek, kaut arī tas nepieciešams, lai viņš vismaz prastu novērtēt cita darbu. Varat atsūtīt šo cilvēku, ja jūs viņu pazīstat. Labprāt parunāšu ar viņu. Iespējams, ka man drīz vien ievajagas tāda darbinieka. Man ir padomā šādas tādas izmaiņas štatos.

— Ja satikšu, atsutīšu, — Beikers vienaldzīgi atbildēja un sāka runāt par ko citu. Samerfīldu tomēr Jūdžina vārds zināmā mērā ietekmēja. Kur viņš to bija dzirdējis? Noteikti kaut kur. Varbūt nav par sliktu iepazīties ar šo vīru.

— Kad sūtiet viņu pie manis, tad labāk iedodiet līdzi ieteikuma vēstuli, — viņš pasteidzās piemetināt, iekams Beitss vēl nav aizmirsis sarunu. — Pie manis mēģina piekļūt tik daudz cilvēku, ka es vāru arī piemirst viņa vārdu.

Beitss tūliņ noprata, ka Samerfīlds grib iepazīties ar Vitlu. To pašu dienu Beitss nodiktēja stenografistei vēstuli un aizsūtīja Jūdžinam.

«Manuprāt, misters Samerfīlds ir noskaņots pieņemt Jūs,» Beitss rakstīja. «Ieteicu nekavējoties apmeklēt viņu, ja Jums šī vieta interesē. Nododiet šeit pievienoto vēstuli. Ar cieņu Jūsu utt.»

Jūdžins pārsteigts nolūkojās uz vēstuli un pēkšņi nojauta, ka var noteikt, kāds būs iznākums. Liktenis ir viņam labvēlīgs. Viņš dabūs šo vietu. Cik dīvaina gan ir dzīve! Te viņš sēž World redakcijā un strādā par piecdesmit dolāriem nedēļā, bet pēkšņi kā no debesīm nokrīt mākslas nodaļas vadītāja vieta, kaut kas tāds, par ko viņš sapņojis gadiem ilgi! Viņš nolēma tūliņ piezvanīt misteram Danielam Samerfīldam, pateikt par mistera Beitsa vēstuli un apvaicāties, kad var pieiet. Taču viņš apdomājās, ka nav nozīmes veltīgi šķiest laiku. Labāk tūliņ jādodas pie Samerfīlda. Pulksten trijos viņš saņēma .no Benedikta atļauju aiziet no darba līdz pulksten pieciem, pusčetros jau bija Samerfīlda reklāmu aģentūras kantorī un nepacietīgi gaidīja uz pieņemšanu.

XXXIII n o d a ļ a

Kad Jūdžins pieteicās, misters Daniels K. Samerfīlds nebūt nebija pārāk aizņemts, tikai nolēma pēc sava paraduma likt apmeklētājam pagaidīt. Jūdžins nogaidīja krietnu stundu, pēc tam kāds darbinieks viņam paziņoja, ka misteru Samerfīldu, diemžēl, aizkavējot neatliekamas darīšanas, bet viņš labprāt pieņemtu Jūdžinu rīt pulksten divpadsmitos. Nākamajā dienā Jūdžinu pieņēma, un viņš iepatikās misteram Samerfīldam ar pirmo acu uzmetienu. «Puisis ar galvu,» viņš domāja, atlaidies atzveltnes krēslā un blenzdams Jūdžinā. «Un ar raksturu. Vēl jauns, bet vērīgs, aši aptver, simpātisks. Varbūt es beidzot būšu atradis cilvēku, no kura varēs iztaisīt labu mākslas nodaļas vadītāju.» Viņš smaidīja, jo atklātā saskarē ar publiku Samerfīlds vienmēr bija labvēlīgs un pret cilvēkiem, kuri vēlējās strādāt pie viņa, izturējās gan ar pārākuma apziņas pilnu, tomēr laipnu pielaidību.

— Sēdieties! Sēdieties! —viņš jautri uzaicināja, un Jūdžins apsēdās, pārlaizdams skatienu glīti tapsētajām sienām, lielajam, mīkstajam, gaiši brūnajam paklājam un gludajam, ar biezu stiklu segtajam sarkankoka rakstāmgaldam, kuru rotāja skaisti sudraba, ziloņkaula un bronzas piederumi. Misters, Samerfīlds šķita visai asredzīgs, visai dinamisks un ārēji atgādināja cietu un gludi pulētu japāņu kokgriezumu.

— Un nu pastāstiet par sevi, — Samerfīlds uzsāka. — No kurienes nākat? Kas jūs esat? Ar ko agrāk nodarbojāties?

— Lēnāk, lēnāk! — Jūdžins nepiespiesti un labsirdīgi atsaucās. — Nav ko steigties. Mana biogrāfija nav nekāda sarežģītā. Īss un vienkāršs trūcīga cilvēka dzīves gājums. To var izteikt pāris vārdos.

Samerfīldu mazliet pārsteidza šī pastrupā atbilde, kuru gan bija izraisījis viņa paša tonis, taču ļaunā viņš to neņēma. Tas bija kaut kas jauns. Kandidāts nebija no biklajiem un, ciktāl varēja spriest, nenervozēja. «Mazliet ērmīgs,» Samerfīlds nodomāja, «bet ar mēru. Acīm redzot, daudz ko pieredzējis dzīvē. Izturas brīvi un ir labsirdīgs.»

— Labi, — viņš pasmaidīja, jo viņam patika tas, ka Jūdžins nesteidzās. Jūdžinam piemita humors. Šī īpašība viņa priekšgājējos nebija manīta. Arī tas bija kaut kas jauns.

— Es esmu gleznotājs, — Jūdžins atsāka. — Strādāju World redakcijā. Ceru, ka tas netiks ieskaitīts man par ļaunu.

— Netiks, — Samerfīlds atsaucās.

— Un es gribu vadīt mākslas nodaļu, jo domāju, ka no manis iznāks labs vadītājs.

— Kāpēc? — Samerfīlds laipnā smaidā parādīja līdzenos zobus.

— Tāpēc, ka man patīk izrīkot cilvēkus, vismaz tā man šķiet, un cilvēki man pieķeras.

— Jūs to labi zināt?

— Jā. Otrkārt, tie sīkumi, ko patlaban daru, neatbilst manām zināšanām un pieredzei mākslā. Es spēju veikt ko lielāku.

— Tas man patīk, — Samerfīlds atzinīgi noteica. Klausoties Jūdžinā, viņš domāja, ka jaunais vīrietis ir glīts un labi izskatās, tikai mazliet par bālu un kalsnu enerģiska priekšnieka lomai, kaut gan varbūt tikai tā šķiet. Mati viņam noteikti par gariem. Arī manieres mazliet pārāk vaļīgas. Taču visumā tīri patīkama parādība. Tikai kāpēc viņš nēsā mīkstu platmali? Kāpēc visi mākslinieki nēsā mīkstas platmales, vismaz lielākā daļa? Viņi izskatās tik smieklīgi un nepraktiski.

— Cik jūs tagad saņemat? — Samerfīlds jautāja. — Ja negribat, varat arī neteikt.

— Mazāk, nekā pelnīts, — Jūdžins atbildēja. — Tikai piecdesmit dolārus nedēļā. Es tomēr pieņēmu šo darbu uz laiku, kamēr atgūšu veselību. Pirms vairākiem gadiem saslimu ar smagu nervu sabrukumu. Tagad esmu atlabis un negribu vairs palikt vecajā vietā. Mākslas nodaļas vadīšana atbilst manam raksturam, vismaz es tā domāju. Tāpēc esmu ieradies šeit.

— Jūs laikam gribat teikt, ka agrāk nekad neesat vadījis mākslas nodaļu?

— Nekad.

— Vai kaut ko zināt par reklāmu?

— Kādreiz domāju, ka zinu.

— Vai tas bija sen?

— Kad strādāju Aleksandrijā Ilinoisas štatā avīzes Morning Appeal redakcijā.

Samerfīlds nevarēja novaldīt smaidu.

— Laikam tikpat svarīgs preses organs kā Vikhemas Union? Un, jādomā, ietekmē tikpat plašas aprindas?

— O nē, daudz plašākas! — Jūdžins nesatricināmā mierā atbildēja. — No visām provinces avīzēm, kas iznāk dienvidos no Sangamonas, Aleksandrijas Appeal bija vislielākā tirāža.

— Saprotu, saprotu, — Samerfīlds labā omā piekrita. — Tas pats sakāms arī par Vikhemas Union. Bet kā gadījās, ka jūs palikāt neuzticīgs reklāmai?

— Pirmkārt, kļuvu mazliet vecāks, — Jūdžins atbildēja. — Otrkārt, nācu pie slēdziena, ka man lemts kļūt par diženāko gleznotāju šai pasaulē. Tāpēc es pārcēlos uz Ņujorku un tai satraukumā gandrīz vai pazaudēju visas savas idejas par reklāmu.

— Saprotu.

— Bet, lai slavēts dievs debesīs, es tās atkal atradu savā vestes kabatā, un tā nu es ierados pie jums.

— Zināt, Vitla, atklāti sakot, jūs nemaz neatgādināt tādu īstu, normālu mākslas nodaļas vadītāju, uz kuru var pilnīgi paļauties, kaut gan iespējams, ka ar darbu jūs tiksiet galā. Ja ņem par pamatu to standartu, kāds šai aģentūrā izstrādājies, tad jūsu talants nebūt tā nelaužas uz āru, kā tam vajadzētu būt. Es tomēr tā kā sliecos uz šo trako risku un domāju jūs pieņemt. Droši vien es to vēlāk nožēlošu, kā jau vienmēr, bet es gan esmu tik bieži dabūjis daudz ko nožēlot, ka sāku jau pierast. Es vienmēr jūtos kā lapseņu sadzelts, kuras esmu noturējis par bitēm. Pieņemsim, ka jūs dabūsiet savā pārziņā īstu dabiska lieluma mākslas nodaļu, — ko jūs darīsiet ar to?

Jūdžins mirkli padomāja. Šī vārdu cīņa viņu uzjautrināja. Viņš bija pārliecināts, ka tagad, kad viņi iepazinušies, Samerfīlds noteikti pieņems viņu.

— Nu, vispirms es iekasēšu savu algu un tad parūpēšos par to, lai apmeklētājiem būtu tikpat grūti pietikt pie manis kā pie Anglijas karaļa, un pēc tam ....

— Es vakar patiešām biju aizņemts, — Samerfīlds atvainodamies piebilda.

— Par to es nemaz nešaubos, — Jūdžins jautri attrauca. — Un, beidzot, ja mani labi palūgs, es neatteikšos arī šo to pastrādāt.

Tāda saruna reizē kaitināja un smīdināja Samerfīldu. Viņam patika cilvēki ar raksturu. Ar tādu vīru vērts iesākt, kurš nebaidās pat tad, ja lāgā nezina, kā ķerties pie darba, taču Jūdžinam pēc Samerfīlda domām bija diezgan daudz zināšanu. Turklāt viņa runa un uzvedība atbilda paša Samerfīlda sarkastiskajam un zobgalīgajam tonim. Jūdžina zobgalības gan nebija tik asas kā viņa, tomēr tas bija tas pats ķircinošais, izsmējīgais tonis. Samerfīlds nosprieda, ka Jūdžins būs piemērots darbinieks. Tikai viņš jāpārbauda un labi drīz.

— Zināt, ko es jums teikšu, Vitla, — viņš beidzot sacīja. — Es nezinu, vai jūs tiksiet galā ar darbu, — Visai ticams, ka netiksiet, kā jau minēju, bet šķiet, ka jums ir viena otra ideja vai vismaz tā var rasties manā vadībā, un es gribu dot jums iespēju izmēģināt roku. Paturiet tomēr prātā, ka lielas paļaušanās uz jums man nav. Personiskās simpātijas man parasti ir liktenīgas. Tomēr ieradies jūs esat, patikt jūs man patīkat, cita kandidāta man nav, tāpēc...

— Pateicos, — Jūdžins palocījās.

— Nav ko pateikties. Pie manis jūs gaida grūts darbs. Tā nav nekāda bērnu spēle. Taču vispirms nāciet man līdzi un iepazīstieties ar savu darba vietu, — un viņš ieveda Jūdžinu galvenajā telpā, kur patlaban, kā jau brokasta pārtraukumā, atradās tikai pāris darbinieku, tomēr arī tāpat varēja noprast, kas tas ir par iespaidīgu uzņēmumu.

— Te strādā septiņdesmit divi cilvēki stenografistes, rēķinveži, sludinājumu aģenti, reklāmu sastādītāji un tirdzniecības konsultanti, — Samerfīlds piezīmēja ar nevērīgu žestu un veda Jūdžinu tālāk uz mākslas nodaļu, kas atradās citā korpusā ar logiem uz ziemeļiem un rītiem. — Te ir jūsu darba lauks, — viņš sacīja, atvērdams durvis uz plašu telpu, kur atradās trīsdesmit divi darba galdi un tikpat daudz molbertu. Jūdžins jutās pārsteigts. Vairums darbinieku bija aizgājuši brokastot.

— Tad tik daudz cilvēku strādā pie jums? — viņš nobrīnījās.

— Divdesmit līdz divdesmit pieci pastāvīgi un šad tad arī vairāk, — Samerfīlds paskaidroja- — Daļu darba mēs dodam ārštata darbiniekiem. Tas atkarīgs no pasūtījumu daudzuma.

— Un cik jūs parasti maksājat?

— Skatoties, kam un par ko. Jums es domāju sākumā maksāt septiņdesmit pieci dolāri nedēļā, ja mēs vienosimies. Ja attaisnosiet manas cerības, pēc trim mēnešiem saņemsiet simt dolāru nedēļā. Viss ir jūsu paša rokās. Pārējiem mēs tik daudz nemaksājam. To jums apstiprinās uzņēmuma pārvaldnieks.

— Jūdžins noprata, ka Samerfīlds izvairās no atbildes, un savilka uzacis.. Tomēr šī ir lieliska izdevība. Septiņdesmit pieci dolāri ir vairāk nekā piecdesmit, turklāt summa var vēl pieaugt. Un viņš būs pats savs kungs, cilvēks ar zināmu varu rokās. Viņš nevarēja novaldīt lepnuma trīsas, aplūkodams istabu, par ķuru Samerfīlds piebilda, ka tas būšot Jūdžina kabinets, ja viņš tikšot pieņemts. Plaša telpa, lieliski pulēts ozolkoka rakstāmgalds, pie sienām dažas Samerfilda reklāmu aģentūras eskīzes. Grīdu sedza glīts paklājs, pie galda atradās daži ar ādu apvilkti klubkrēsli.

— Te būs jūsu kabinets, ja strādāsiet pie mums, — Samerfīlds atkārtoja.

Jūdžins palūkojās visapkārt. Patiešām, viņa dzīve sāk iet kalnup. Bet kā varētu tikt pie šās vietas? No kā tas atkarīgs? Viņš domās jau redzēja dažādas pārmaiņas mājas dzīvē: Andžeļai būs labs dzīvoklis, viņa varēs labāk ģērbties, viņi atļausies vairāk izpriecu, būs atbrīvoti no mūžīgajām rūpēm par nākotni, jo reizē ar šādu vietu radīsies tekošais rēķins bankā.

— Vai jums liela apgrozība gadā? Viņš painteresējās.

— Apmēram divi miljoni dolāru.

— Un jūs katrai reklāmai taisāt eskīzes?

— Noteikti, turklāt ne vienu vien, bet dažreiz sešas vai astoņas. Tas atkarīgs no mākslas nodaļas vadītāja. Ja viņš strādā kā pienākas, tad ietaupa man naudu.

Jūdžins saprata šo mājienu.

— Kas notika ar manu priekšgājēju? — viņš apvaicājās, ieraudzījis, ka uz durvīm vēl lasāms Oldera Frīmena vārds.

— O, viņš pats aizgāja, — Samerfīlds attrauca, — pareizāk sakot, viņš noprata, kas viņu gaida, un taisījās, ka pazūd. Nederīgs radījums. Pārāk gļēvs. Cēla man priekšā tādus zīmējumus, ka taisni kauns, — dažus nācās pārstrādāt astoņas vai deviņas reizes.

Jūdžins saprata, ka te viņu gaida gan grūtības, gan pārestība un aizvainojums. Skaidrs, ka Samerfīlds ir cietsirdīgs. Kaut viņš patlaban smejas un joko, taču tas, kas iesēdīsies šai krēslā, pastāvīgi manīs viņa smago roku. Uz mirkli Jūdžinam šķita, ka viņš netiks galā, ka nav vērts pat mēģināt, bet tad viņš nodomāja: «Kāpēc gan ne? Nekāda ļaunuma no tā nebūs; Sliktākajā gadījumā atgriezīšos pie glezniecības.»

— Man viss skaidrs, — viņš sacīja. — Ja es te nederēšu, mani izmetīs pa durvīm, vai ne?

— Tik vienkārši tas vis nebeigsies, — Samerfīlds noirgojās, — jūs izmetīs atkritumu kastē.

Samerfīlds noklakšķināja zobus kā niķīgs zirgs. Jūdžinam likās, ka no šā vīra plūstin izplūst enerģija. Atbilde lika Jūdžinam nodrebēt. Viņš iekļuvis nežēlīgas cīņas atmosfērā. Te viņam būs jācīnās uz dzīvību un nāvi, par to nav šaubu.

— Tā, — Samerfīlds atsāka, kad abi atgriezās viņa kabinetā. — Es parādīšu jums, kas tagad būtu darāms. Man ir divi piedāvājumi — no Sendas parfimēriju sabiedrības un Amerikas kristalcukura ražotājiem. Abas firmas grib noslēgt ar mani lielus līgumus, ja man izdosies sniegt tām vērtīgus ierosinājumus. Tās grib reklamēties. Sendas sabiedrība gaida no manis paraugus etiķetēm, avīžu sludinājumiem, tramvaja plakātiem, afišām un tamlīdzīgi. Cukura rūpnieki grib izplatīt savu preci mazos iesaiņojumos — pūdercukuru, smalko cukuru, graudu cukuru, rafinādi. Viņiem vajadzīgs iesaiņojumi, etiķetes un afišas. Galvenais uzdevums — sniegt minimālā reklāmas apjomā maksimālo daudzumu īpatnības, savdabības, vienkāršības un efekta. Šādos gadījumos es esmu atkarīgs no sava mākslas nodaļas vadītāja ieteikumiem. Es neprasu, lai viņš pats izdara visu. Katrā laikā esmu gatavs viņam palīdzēt. Komerciālās konsultācijas nodaļā ir darbinieki, kas spējīgi darīt brīnumus attiecībā uz jauniem priekšlikumiem, bet mākslas nodaļas vadītājs ir tas vīrs, kam ir gaume un kas spējīgs piešķirt ierosinājumiem galīgo veidu. Es jums ieteiktu paņemt līdzi šos abus piedāvājumus un paskatīties, ko varat ar tiem izdarīt. Atnesiet man savus ierosinājumus, un, ja tie mani apmierinās un es konstatēšu, ka esat atradis īsto pieeju, vieta būs jūsu. Ja ne, tad jūs šo vietu nedabūsiet un pāri nodarīts jums arī nebūs. Vai piekrītat?

— Piekrītu, — Jūdžins atbildēja.

Samerfīlds pasniedza viņam veselu kaudzi katalogu, prospektu un brošūru.

— Varat izskatīt to visu. Kad nāksiet, atnesiet atpakaļ.

Jūdžins piecēlās.

— Man vajadzēs šim uzdevumam kādas divas trīs dienas, — viņš sacīja. — Tas man ir kaut kas jauns. Es vēl neesmu skaidrībā, bet domāju, ka varēšu sniegt jums dažas labas idejas. Šā vai tā, bet es pamēģināšu.

— Labi! Labi! — Samerfīlds atsaucās. — Un, jo vairāk būs uzmetumu, jo labāk. Būšu priecīgs jūs redzēt, kad vien ieradīsieties. Pagaidām man ir Frīmena asistents, kas vadīs nodaļu. Labus panākumus! — un viņš nevērīgi pamāja ar roku.

Jūdžins izgāja uz ielas. Vai vēl kaut kur bija tāds vīrs — tik salts, tik cietsirdīgs, tik praktisks! Jūdžinam tas bija kas neredzēts. Viņš bija pārsteigts, galvenokārt aiz pieredzes trūkuma. Viņš vēl nebija izgājis cīņā ar veikalnieku pasauli, kas jādara ikvienam, kurš grib gūt panākumus komercijas sfērā. Samerfīlds jau turēja viņu savā varā, likdams just, ka darīšanas ar visai nopietnu uzdevumu, iedvesdams, ka mākslas mierīgā valstība ir drīzāk stāvošs ūdens. Tie, kas veic lielus darbus, tie, kas atrodas pirmajās rindās, ir plēsoņas, tāpat kā Samerfīlds, tie ir skarbi kā neapstrādāta izejviela, nežēlīgi, despotiski, vienaldzīgi pret pārējiem, kaut viņš varētu būt tāds! Kaut viņš prastu kļūt.stiprs, pārdrošs, valdonīgs! Nesvārstīties, neatkāpties, nostāties droši pretī pasaulei un pakļaut sev cilvēkus. O, kādas varenas un lieliskas izredzes pavērās viņam!

XXXIV n o d a ļ a

Reklāmu eskīzes «M. Senda un Ko» un Amerikas kristalcukura rūpnieku sabiedrības precēm, ko Jūdžins iesniedza savam varbūtējam šefam, bija visai savdabīgas. Kā jau minēts, Jūdžinam bija neizsmeļama fantāzija, un, kad viņš bija vesels, tad jutās taisni vai ideju apsēsts, un viņa izdoma pieņēma redzamu veidu bez kādas piepūles no viņa puses. Misteram Samerfīldam vajadzēja tramvajos izvietojamus plakātus, afišas un avīžu sludinājumus visādos lielumos, un no Jūdžina viņš gaidīja ne tik daudz tekstu vai burtu izvēli, cik māksliniecisku izdomu un spilgtu izpildījumu. Katrā atsevišķā gadījumā vajadzēja novadīt līdz publikas apziņai noteiktu domu ar zīmējuma vai gleznojuma palīdzību, kas piesaistītu uzmanību. Pārnācis mājās, Jūdžins vispirms stājās pie cukura produktu reklāmas. Viņš neko nesacīja Andželai par savu nodomu, lai vēlāk nebūtu jāpiedzīvo vilšanās, tikai izteicās, ka uzmetumi domāti paša priekam un vēlāk tikšot par nelielu atlīdzību piedāvāti kādai firmai. Zaļās galda lampas gaismā viņš zīmēja rokas, kuras satvērušas četrstūraino cukura graudu ar sudraba vai zelta standziņām vai vienkārši pirkstos; cukurtraukus, piebērtus līdz malām ar kristalcukuru; zilu tasīti ar zeltītu maliņu un sešstūrainu cukura gabalu uz sniegbalta galdauta stūra un daudz ko tamlīdzīgu. Darbs bija patīkams un veicās ātri. Kad Jūdžinam jau bija uzkrājušies kādi trīsdesmit pieci uzmetumi, viņš pievērsās parfimērijai.

Sākumā viņš samulsa, jo nezināja, kādus flakonus lieto parfimēriju sabiedrība, bet tad pats izdomāja dažus īpatnējus flakonu paraugus, — vēlāk firma vairākus no tiem sāka ražot. Viņš uzskicēja joka pēc dažas kārbiņas un etiķetes, bet tad virkni kompozīciju — kārbiņu, pudelīti, kabatas lakatiņu un sievietes rociņu. Viņa domas pievērsās parfimērijas ražošanai, puķu audzēšanai, ziedu ievākšanai, viņš centās iztēloties meitenes un jaunekļus, kas ar to nodarbojas, un otrā dienā aizsteidzās uz lielo publisko bibliotēku, lai pameklētu kādu grāmatu vai rakstu žurnālā par šiem jautājumiem. Viņš atrada visu vajadzīgo, turklāt dažus aprakstus par cukurniedru audzēšanu un cukura izstrādāšanu, kas ierosināja viņam jaunas idejas. Viņš nolēma novietot katras eskīzes kreisajā apakšējā vai labajā augšstūrī glītu smaržu flakonu vai cukura paciņu un centrā kādu ražosanas procesa ainu. Viņš centās iedomāties, kas no māksliniekiem varētu īsti spoži realizēt viņa idejas, jo viņam vajadzēja burtu zīmētājus, žanristus, apdāvinātus krāsu izjutējus, kurus varētu nolīgt par nelielu atalgojumu. Viņš atcerējās Džeriju Metjūzu no Čikāgas vecās Globe redakcijas — sazin kur viņš tagad mita? — un Filipu Šotmeijeru, no kura varētu izveidot ideālu darbinieku, jo viņš lieliski pārzināja dažādus burtu veidus, Henriju Heiru, kurš arī strādāja World redakcijā un ar kuru Jūdžins šad tad bija pārrīmējis reklāmu un afišu jautājumus. Jūdžinam ienāca prātā arī jaunais Morgen baus, kurš teicami zīmēja figūras un turklāt cerēja, ka Jūdžins dos viņam iespēju izcelties, un vēl kāds pusducis citu, kuru darbus viņš bija redzējis žurnālos un vēl pašos labākajos. Viņš nolēma vispirms pamēģināt, ko var panākt ar līdzšinējiem štatiem, un tad daļu atlaist un ātri aizpildīt vakantās vietas, lai sakomplektētu darba spējīgu grupu. Jau pirmajā saskarē ar Samerfīldu Jūdžins bija kaut ko aizguvis no šim nerimstošajam vīram piemītošās nesaudzības un dzīrās piemērot to saviem apakšniekiem. Jūdžinu ārkārtīgi- aizrāva viss, kas solīja panākumus, un izdevība pacelties kādu pakāpi augstāk, un izrauties no trūkuma, kas viņu bija tā nomocījis, saasināja viņa spējas. Divās dienās viņam sakrājās iespaidīgs eskīžu un zīmējumu klāsts, ko parādīt nākamajam šefam, un Jūdžins ieradās viņa kabinetā, gandrīz jau pārliecināts par uzvaru. Samerfīlds iedziļinājās eskīzēs uņ drīz vien kļuva visai rosīgs.

— Jā, — viņam beidzot labpatika uzrunāt Jūdžinu,

par garlaicīgu jūsu materiālu nevar saukt. Ja turpināsiet tai pašā garā, tad pieci tūkstoši gadā jums droši. Zināms, jūs vēl esat iesācējs, tomēr būtību esat uztvēris.

Viņš apsēdās Jūdžinam līdzās, lai parādītu, kādi labojumi izdarāmi no praktiskā viedokļa. — Un nu, profesor, — viņš noteica, pilnīgi pārliecinājies, ka Jūdžins patiešām ir viņam vajadzīgais vīrs, uzskatīsim, ka esam vienojušies. Man pilnīgi skaidrs, ka jums ir kaut kas no tā,, kas man nepieciešams. Viena otra jūsu ideja ir teicama. Es gan nezinu, kāds jūs būsiet kā priekšnieks, bet sēdieties vien tai krēslā savā kabinetā un stāsimies tūliņ pie darba. Vēlu jums panākumus no visas sirds. Šķiet, ka enerģijas jums netrūks.

Jūdžins notrīsēja priekā. Taisni to viņš bija gaidījis — nevis atturīgu atzinību, bet jūsmīgu uzslavu. Tā viņam bija nepieciešama. Viņš vienmēr bija pārliecināts, ka ir tās cienīgs. Cilvēki viņam pakļāvās gluži neapzinīgi. Tagad viņš sāka pie tā pierast un uzskatīja to par dabisku parādību. Ņebūtu viņš toreiz saslimis — nolādētā neveiksme! — tad atrastos jau sazin kādos kalngalos. Viņš bija pazaudējis piecus gadus un arī vēl šobrīd nejutās gluži vesels, taču, paldies dievam, ar katru dienu viņam klājās labāk, un viņš darīs visu iespējamo, lai noturētos uz pareizā ceļa. To prasa pati dzīve.

Samerfīlds ieveda viņu mākslinieku darba istabā un iepazīstināja ar visiem. Misters Deiviss — misters Vitla, misters Hārts — misters Vitla, misters Klemenss — misters Vitla un tā joprojām. Drīz vien visi zināja, kas viņš tāds ir. Tad Samerfīlds ieveda viņu nākošajā telpā un iepazīstināja ar dažādu nodaļu vadītājiem — ar firmas pārvaldnieku, kas noteica māksliniekiem honorārus, ar grāmatvedi, kas izmaksāja algas, ar reklāmu sastādīšanas nodaļas vadītāju, ar komerciālās konsultācijas nodaļas vadītāju un ar vienīgo sievieti, stenografijas un mašīnrakstīšanas biroja vadītāju. Jūdžinu diezgan nepatīkami ietekmēja šo personu aprobežotība. Salīdzinājumā ar gleznotājiem uņ literātiem viņi šķita rupji un rijīgi kā līdakas. Viņiem trūka labas audzināšanas un slīpējuma. Viņu āriene un manieres bija neattaisnojami agresīvas. Sevišķi nepatīkams bija kāds sludinājumu aģents ar koši sarkanu kaklasaiti un spilgti dzeltenām kurpēm. Jūdžinu aizskāra vulgārie gatavu apģērbu veikalā pirktie uzvalki un komijiem atbilstošās manieres.

«Pie velna ar visu šo bandu!» viņš nodomāja, kaut visiem laipni uzsmaidīja un apgalvoja, ka priecāsies ar tiem sastrādāt. Beidzot iepazīstināšanas procedūra beidzās, un Jūdžins atgriezās savā nodaļā, lai stātos pie darba, kas traucās kā straume pāri krācēm. Viņa nodaļas darbinieki likās daudz simpātiskāki. Jūdžins nojauta, ka daļa no tiem ir arī iedragātas veselības un neveiksmju upuri un strādā šeit, nepieciešamības spiesti. Viņš ataicināja misteru Deivisu, kuru Samerfilds bija nosaucis par viņa asistentu, un lūdza pastāstīt par darba kārtību.

— Vai jums ir darba grafiks? — viņš biedriski apvaicājās.

— Jā, ser, — viņa jaunais palīgs atbildēja.

— Lūdzu, parādiet man to!

Deiviss atnesa tā saucamo žurnālu un iepazīstināja Jūdžinu ar darba sistēmu. Katrs pasūtījums tika ienumurēts. Kartītē pierakstīja tā ienākšanas laiku, mākslinieku, kam darbs uzdots, laiku, kas patērēts izpildei, un tā tālāk. Ja viens mākslinieks savu daļu darba veica divās stundās un otrs — četrās, tad tas tika atzīmēts. Ja pirmo zīmējumu izbrāķēja un to pašu tematu vajadzēja apstrādāt otrreiz, tad arī to atzīmēja. Žurnāls parādīja gan trūkumus un kļūdas, gan ātru izpildi un veiksmi. Jūdžins saprata, ka viņam jāgādā, lai viņa apakšnieki iespējami mazāk kļūdītos.

Pamatīgi izpētījis pasūtījumu žurnālu viņš piecēlās un iegāja telpā, kur strādāja mākslinieki. Viņam gribējās ātrāk iepazīties ar katra stilu un metodi. Vieni strādāja pie reklāmām gatavu apģērbu veikaliem, otri gatavoja etiķetes gaļas konserviem, trešie dzelzceļu sabiedrības pasūtītu plakātu sēriju. Jūdžins laipni aprunājās ar katru, jo viņam gribējās tikt draugos ar šiem cilvēkiem un iemantot viņu uzticību. Viņš zināja no pieredzes, cik mākslinieki jūtīgi un cik viegli tos savaldzināt ar biedrisku izturēšanos. Viņš cerēja, ka laipnība, vienkāršība un smaidi nolīdzinās viņam ceļu. Pieliekdamies te pie viena, te otra, viņš apvaicājās, ko mākslinieks nodomājis izteikt, cik laika prasīs tāds darbs, un, ja redzēja, ka mākslinieks nav skaidrībā par savu uzdevumu, tad ieteica, kā rīkoties. Viņš pats nebūt nejutās pilnīgi drošs, jo sfēra bija sveša, tomēr cerēja visu apgūt. Bija tik patīkami justies par priekšnieku, ja vien viss labi veiksies. Viņš cerēja palīdzēt darbiniekiem labāk izpaust savas spējas un tā celt ir viņu, ir savu .atalgojumu. Viņam vajadzēja daudz naudas — vismaz šos piecus tūkstošus gadā.

— Manuprāt, jums ir laba iecere, — viņš sacīja kādam bālam, slimīga izskata māksliniekam, kurā nojauta lielu talantu.

Šim māksliniekam, Dilonam, patika Jūdžina laipnība un biedriskums, tāpat viņa āriene. Dilons gan vēl nebūt nebija skaidrībā, kā .viņam patiks šis cilvēks jaunā priekšnieka lomā. Klīda baumas, ka Jūdžins savā laikā taisījis spožu karjeru, — par šīm valodām bija parūpējies Samerfīlds. Dilons uzsmaidīja Jūdžinam.

— Vai jums tā šķiet?

— Noteikti, — Jūdžins uzmundrinoši atteica. — Pamēģiniet novietot te kādu zilu plankumu blakus dzeltenajam. Paskatīsimies, varbūt jums tas patiks.

Mākslinieks sekoja viņa padomam un, acis piemiedzis, vēroja zīmējumu.

— Jā, tagad ir labāk, — viņš piezīmēja tādā tonī, it kā viņam pašam šī ideja būtu ienākusi prātā.

— Daudz labāk, — Jūdžins piekrita. — Tā jums bija laba doma.

Un Dilonam radās iespaids, it kā viņs patiešām būtu pats to izdomājis. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad visa nodaļa nāca pie vienprātīga secinājuma, ka jaunais priekšnieks ir jauks cilvēks un, acīm redzot, būs vīrs īstajā vietā. Viņš šķita tik pašpārliecināts. Neviens nenojauta, cik satraukts bija Jūdžins, cik ļoti viņam gribējās satvert visus pavedienus savās rokās un gūt taustāmus panākumus. Viņš ar bailēm domāja par brīdi, kad būs jāsāk cīnīties ar to, kas viņam šeit nebūs pa prātam.

Tā darbā pagāja dienas un nedēļas, Jūdžins kļuva aizvien pašapzinīgāks un jutās drošāks savā postenī, lai gan labi saprata, ka izraudzītais ceļš nebūs rozēm kaisīts. Viņš atklāja, ka šai iestādē valda pastāvīga negaisa atmosfēra, jo Samerfīlds, kā viņš pats izteicās, bija «uz vietas» agri un vēlu, nepaguris, enerģisks, ideju pilns un valdonīgs. Viņš dzīvoja pilsētas augšdaļā, ieradās aģentūrā ik rītu bez desmit minūtēm deviņos un pavadīja te visu dienu —līdz pusseptiņiem, septiņiem un citreiz pat līdz deviņiem vakarā. Viņam bija paradums, ne ar vienu nerēķinoties, aizturēt līdz vēlai naktij tos darbiniekus, kas strādāja pie interesantiem pasūtījumiem; dažreiz viņš tos sasauca uz apspriedi savās mājās, lai gan tie nebija vēl ēduši pusdienas un arī viņš tās nepiedāvāja. Viņš stundām ilgi runāja ar pasūtītājiem, kamēr pienāca laiks beigt darbu, tad saaicināja savā kabinetā darbiniekus, iekams tie paguva aizlaisties, un uzsāka garas un svarīgas pārrunas par jauniem pasūtījumiem. Ja kaut kas neizdevās pēc viņa prāta, viņš aizsvilās negantās dusmās, lādējās un plosījās un beidzot atlaida no darba kadu, kas bija vismazāk vainīgs. Nebija gala nogurdinošām un tukšvārdīgām sanāksmēm, kurās viņš neskopojās ar skarbiem izteicieniem un sarkastiskām piezīmēm, jo Samerfīlds nejuta ne vismazāko cieņu pret savu darbinieku spējām un personību. Viņš tos uzskatīja par mašīnām, turklāt par slikti konstruētām mašīnām. Viņš nepieņēma nevienu priekšlikumu, ja tas nebija kaut kas pilnīgi jauns un īpatnējs vai ja iesniedzējs patiešām neuzrādīja izcilu talantu kā Jūdžins.

Samerfīlds nesaprata Jūdžinu, jo nebija līdz šim saskāries ar tamlīdzīgām personām. Viņš modri vēroja Jūdžinu, tāpat kā visus savus apakšniekus, pūlēdamies atrast viņa darbā kādu trūkumu. Samerfīlda liesmainajā skatienā bija kaut kas dēmonisks. Viņš nepārtraukti, pat it kā ar niknumu gremoja cigāru, konvulsīvi raustījās, lēca kājās un skraidīja pa kabinetu vai kravāja priekšmetus uz rakstāmgalda, lai kaut kā dotu izeju nerimstošajai, nevaldāmajai enerģijai.

— Nu, profesor, —- viņš parasti iesāka, kad Jūdžins ienāca viņa kabinetā un mierīgi un neuzkrītoši kaut kur atsēdās, — šodien mums jāatrisina ārkārtīgi svarīgs jautājums. Es gribu zināt jūsu domas par to un to, — un viņš izstāstīja attiecīgo gadījumu.

Jūdžins sasprindzināja smadzenes, cenzdamies kaut ko interesantu izdomāt, bet Samerfīlds neatzina nekādus apsvērumus.

— Nu, kas ir, profesor! Ātrāk! — viņš mēdza izsaukties.

Jūdžins ieērcināts raustīja plecus. Šāds sarunas veids viņam likās pazemojošs.

— Nesnaudiet taču, profesor! — Samerfīlds nelikās mierā. Acīm redzot, viņš jau sen bija guvis pārliecību, ka vislabākos rezultātus no palīgiem var iegūt tad, ja viņus pastāvīgi biksta un urda.

Jūdžins pieklājīgā tonī izsacīja savus ierosinājumus, klusībā sūtīdams Samerfīldu pie visiem velniem, bet ar to viss nebeidzās. Nebūt nekautrēdamies no citiem darbiniekiem, sludinājumu aģentiem, reklāmu sastādītājiem, komerciālajiem konsultantiem un dažkārt arī māksliniekiem, kuri apstrādāja apspriežamo temu, Samerfīlds sasita rokas:

— Ak kungs, kas par nožēlojamu priekšlikumu! Vai nekā prātīgāka nevarējāt izdomāt, profesor? Man pašam atradīsies kāds ducis derīgāku ierosinājumu.

Labākajā gadījumā viņš piezīmēja:

— Jā, no tā varbūt kaut kas iznāks, — lai gan zem četrām acīm izpauda lielu prieku par attiecīgo ierosinājumu un silti uzteica to. Ar agrākajiem nopelniem viņš nerēķinājās, tas Jūdžinam bija skaidrs. Samerfīldam varēja augu dienu mest klēpī zeltu un sudrabu — otrā dienā viņš prasīja to pašu un vēl daudz lielākos apmēros. Viņa alkatībai nebija robežu. Nebija robežu nežēlībai, ar kādu viņš izsūca savus darbiniekus. Katrs viņa pasākums bija piesātināts ar ieraušanas un mantkāres indi. Samerfīlds pats rādīja piemēru, kā var bez sava gala izspiest un izdzīt cilvēkus, un prasīja tādu pašu politiku no saviem tuvākajiem palīgiem. Tādējādi viņa aģentūra izvērtās par zvēru dārzu, algotņu, krāpnieku, rīkļurāvēju un laupītāju midzeni, kur ikviens neslēpti un nekautri gādāja tikai par savām interesēm, lai velns parauj visus pārējos, kas atpaliek šai sacensībā.

XXXV n o d a ļ a

Tikmēr laiks ritēja tālāk, un, lai gan Samerfīlda aģentūrā daudz nekas nepārmainījās ar Jūdžina ierašanos, toties viņa personiskā dzīve jūtami uzlabojās. Pirmkārt, Andžela kļuva daudz mierīgāka. Ciešanas, ko viņai bija sagādājis Jūdžins ar savu negodīgo rīcību, pamazām piemirsās, vērojot Jūdžina pilnīgo nodošanos darbam un saprātīgo uzvešanos. Tomēr Andžela vēl lāgā neticēja vīram. Viņa nebija pārliecināta, ka Jūdžins galīgi pārtraucis sakarus ar Karlotu Vilsoni, kuras vārdu Andželai tomēr nebija izdevies uzzināt, taču viss likās to apliecinām. Apakšstāvā aptiekas preču veikalā bija telefons, un, kamēr Jūdžins strādāja World redakcijā Andžela zvanīja viņam, kad vien ienāca prātā, tomēr vīrs pastāvīgi atradās darbā. Tagad viņam atlika laika vest Andželu uz teātri, ja viņa to vēlējās, un viņš arī nevairījās no sievas sabiedrības. Kādreiz Jūdžins bija vaļsirdīgi atzinies, ka esot apņēmies turpmāk neizlikties, ka sievu mīl, kaut arī viņa joprojām palikšot viņam tuva, un šī atzīšanās nobiedēja Andželu. Par spīti visām dusmām un ciešanām Jūdžins bija viņai dārgs, un viņa nezaudēja cerību, ka vīrs vēl vienmēr pieķēries viņai un ka viņu mīla var atgriezties — ka tai jāatgriežas.

Andžela nolēma tēlot mīlošu un mīlamu sievu neatkarīgi no viņu īstajām attieksmēm un, ciktāl Jūdžins to pieļāva, glāstīja, skūpstīja un apčubināja vīru, it kā nekas nebūtu mainījies. Jūdžins nespēja to saprast. Viņš nevarēja iedomāties, ka Andžela vēl spēj viņu mīlēt. Viņam šķita, ka Andželai ir pietiekami daudz iemeslu nīst vīru. Grūtais un neatlaidīgais darbs un ilgais vientulības periods pēc aizraušanās ar Karlotu lika Jūdžinam noprast, ka viņš nodarījis sievai lielu netaisnību, un viņš alka izpirkt savu vainu. Viņš neskuma, ka nemīl sievu, viņš apzinājās, ka mīla nekad neatgriezīsies, bet no sirds vēlējās labi uzvesties, darīt visu, lai gūtu lielākus ienākumus, apmeklēt kopā ar sievu teātri un operu, radīt jaunu paziņu pulciņu un atjaunot veco pazīšanos — varbūt tas aizstātu Andželai viņa mīlu. Pamazām viņš nāca pie slēdziena, ka pasaulē nav godīga vai cik necik laimīga siržu sarežģījumu atrisinājuma. Vairumam, cik iespējams spriest, ģimenes dzīve ir nelaimīga. Tā vien šķita, ka dzīves biedra izvēlē maldījušies bezmaz visi. Droši vien viņš nav nelaimīgāks par citiem. Lai pagaidām viss iet savu gaitu! Viņam jācenšas sapelnīt vairāk naudas un atjaunot savu labo slavu. Varbūt kādreiz laime atkal uzsmaidīs — kas to lai zina!

Arī Jūdžina materiālais stāvoklis bija uzlabojies — jau pirms aiziešanas no World redakcijas. Andžela tolaik ar savu neiedomājamo taupību un skopulību, atļaudamās tikai pašu nepieciešamāko, bija iekrājusi un noguldījusi bankā ap tūkstoš dolāru. Vēlāk šī summa pieauga līdz trīs tūkstošiem. Nu viņi mazliet atlaida grožus, sāka labāk ģērbties, pieņēma viesus mājās un gāja paši viesos. Mazajā dzīvoklītī, kurā viņi aizvien vēl mitinājās, varēja pieņemt labi ja trīs vai četrus cilvēkus, un šis skaitlis pie viņiem pastāvīgi apgrozījās, lai gan Andžela uzskatīja, ka īsti ērti un pienācīgi viņa var uzņemt tikai divus. Pamazām atjaunojās daži vecie sakari un pazīšanās — ar Hadzonu Djūlu, Džeriju Metjūzu, kurš tagad dzīvoja Ņujorkā, Viljamu Makonnelu, Filipu Šotmeijeru. Makhjū un Smaita nebija šeit: viens gleznoja Novaskotijā, otrs strādāja Čikāgā. No tiem paziņām, kuru aprindās uzturējās arī radikāļi un sociālisti, Jūdžins vairījās, cik iespējams. Kur patlaban atradās Miriama Finča un Norma Vitmora, viņš nezināja, par Kristīņu Čenningu dzirdēja visai bieži, jo viņa dziedāja Lielajā operā un avīzēs un afišās pastāvīgi parādījās viņas ģīmetnes. Jūdžinam radās arī daudz jaunu paziņu, tādu kā Adolfs Morgenbaus, kuri pieķērās viņam un zināmā mērā jutās kā viņa skolnieki.

Šad tad ieradās Andželas tuvinieki, galvenokārt Dēvids Blū, armijas jaunākais leitnants visā savā virsnieka stāvokļa un dienesta pakāpes spožumā. Ieradās arī Andželas draudzenes, kuras Jūdžinu pārāk maz interesēja, — misis Diznesa, Rivērvudas mēbeļu fabrikanta sieva, no kuras viņi kādreiz bija īrējuši četras istabas, misis Vertheima, multimiljonāra sieva,, ar kuru viņus bija iepazīstinājis mosjē Šarls, misis Linka, armijas kapteiņa sieva, kura kādreiz bija viņus apmeklējusi kopā ar Marietu un nu dzīvoja ar savu vīru Bruklinā, Hamiltona fortā, un beidzot misis Jurgensa, viņu tuvākā kaimiņiene. Kamēr viņi dzīvoja trūkumā, Andžela visai piesardzīgi atjaunoja vecos sakarus, bet, kad viņiem sāka rasties nauda, viņa nolēma, ka var ar pilnām tiesībām kaut mazliet apmierināt savas tieksmes pēc sabiedrības un kaut daļēji padarīt patīkamāku savu dzīvi. Viņa sapņoja arī par solīdiem sabiedriskiem sakariem Jūdžina labad, tikai nezināja, kā tādus nodibināt.

Kad jautājums par iestāšanos darbā Samerfīlda reklāmu aģentūrā bija izlemts, Andželai tas sagādāja lielu pārsteigumu. Viņa gan apzinājās, ka Jūdžinam būs jāstrādā zināmu laiku tīri praktisks darbs, tomēr tas vismaz noritēs labvēlīgos apstākļos, jo viņš būs priekšnieks, nevis apakšnieks. Viņa jau sen bija nākusi pie uzskata, ka Jūdžins nekad netiks pie naudas komercijas ceļā, tāpēc tagad ar interesi, kaut bez sevišķas ticības, vēroja, kā viņš virzās kalnup. Andželas vienīgā devīze bija, ka viņiem jākrāj nauda. Skaidrs, ka viņiem būs jāpārceļas uz citu dzīvokli, tomēr viņi drīkst izdot tikai nepieciešamo. Viņa vilcinājās ar pārcelšanos, kamēr Samerfīlds, nejauši iegriezies pie viņiem, nebija ieteicis to no veikalnieku viedokļa.

Samerfīlds augsti vērtēja Jūdžina mākslinieka talantu. Viņš nekad nebija redzējis Jūdžina gleznas, bet, kad Jūdžins paskaidroja, ka daļa vēl joprojām izstādīta pie brāļiem Potliem, Džeikoba Bergmana un Anrī Larjū, viņš nolēma tās apskatīt, taču pastāvīgi atlika šo nodomu. Kādu vakaru pēc kantora slēgšanas viņi ar Jūdžinu brauca mājup pa gaisa dzelzceļu. Samerfīlds, būdams labā omā, pieteicās pavadīt Jūdžinu līdz mājām un pie reizes apskatīt viņa gleznas. Jūdžinam nemaz nebija pa prātam, ka Samerfīlds dabūs redzēt viņa trūcīgo dzīvokli, un viņš visādi mēģināja izvairīties no apciemojuma, cenzdamies iestāstīt šefam, lai iegriežas pie brāļiem Potliem, kur viena glezna atrodas skatlogā, taču Samerfīlds nebija pierunājams.

— Man diezin kā vis negribas rādīt jums mūsu dzīvokli, — Jūdžins atvainodamies sacīja, kad abi devās augšup piektajā stāvā. — Mēs ceram pārcelties uz citu vietu. Te es apmetos, kad strādāju uz dzelzceļa.

Samerfīlds pārlaida skatienu pār nabadzīgo apkārtni, pār kanālu aiz diviem kvartāliem, melnajām akmeņogļu noliktavām austrumu pusē, pār tukšo klajumu ziemeļos un dzelzceļa depo aiz tā.

— O, tas nav svarīgi, — viņš atbildēja, kā vienmēr, bez aplinkiem, raudzīdamies uz jautājumu no ierastā praktiskā viedokļa. — Man tas vienalga, kur un kā jūs dzīvojat, bet jums, Vitla, gan ne. Es uzskatu, ka nauda ir tāpēc, lai to izdotu. Katram ir jāizdod nauda. Taupīšanai nav nekādas nozīmes valsts mērogā. Izdodiet! Pats pareizākais ir izdot. Es jau sen esmu nācis pie tāda slēdziena. Pārcelieties uz citu dzīvokli, līdzko tas iespējams, un pacentieties uzturēties praktisku ļaužu aprindās.

Jūdžins nodomāja, ka veiksmīgam un laimīgam cilvēkam viegli tā runāt, taču šis tas te bija arī no patiesības. Samerfīlds iepazinās ar .gleznām. Viņam patika gleznas un iepatikās arī Andžela, kaut gan viņš brīnījās, ka Jūdžins izraudzījies tādu sievu. Viņa šķita kā kluss, piemīlīgs mājas gariņš. Jūdžinā turpretim bija daudz kas no bohēmas, lai gan Samerfīlda ietekmē viņš sāka atgādināt kluba apmeklētājus. Mīksto platmali sen bija aizstājis cietais katliņš, uzvalks bija tik praktisks un lietišķs, kāds vien iespējams. Jūdžins vairāk izskatījās pēc jauna komersanta nekā pēc mākslinieka. Samerfīlds ielūdza abus uz pusdienām, bet pusdienot pie viņiem atteicās un devās uz mājām.

Paklausot viņa padomam, Vitlas drīzumā pārcēlās uz citu dzīvokli. Viņiem bija iekrāti četri tūkstoši dolāru, un, ja Jūdžins arī turpmāk saņemtu tādu algu, tad pēc Andželas aprēķina viņi varētu palielināt izdevumus līdz pustrešam tūkstotim, vai pat trim tūkstošiem gadā. Andžela uzstāja, lai Jūdžins ik gadus atliek divi tūkstoši, jo varbūt viņam kādreiz ienāk prātā atgriezties pie mākslas. Sestdienas pēcpusdienās un svētdienās viņi staigāja, meklēdami dzīvokļus, un beidzot atrada brīnišķīgu dzīvokli Centrālā parka rietumos, ar logiem tieši uz parku. Viņi nolēma, ka te būs ērti dzīvot un pieņemt viesus. Te bija liela ēdamistaba un viesistaba, un, iznesot vienu galdu ārā, tās varēja pārvērst par vienu telpu. Te bija priekšzīmīga vannas istaba, ērta virtuve ar plašu pieliekamo, trīs guļamistabas — vienu Andžela tūliņ iekārtoja par garderobi — un četrstūraina halle, kas pagaidām varēja noderēt par pieņemamo istabu. Dzīvoklī atradās daudz sienas skapju, bija gāze un elektrība, lifts, ko apkalpoja livrejots vīrs, un telefona komutators. Dzīvoklis stipri atšķīrās no vecā mājokļa ar tā garo un tumšo gaiteni un neērtajām kāpnēm. Tanī gan bija gāze, bet trūka telefona. Arī rajons te bija nesalīdzināmi labāks. Ielās braukāja mašīnas, parkā pastaigājās solīda publika, it sevišķi svētdienās. Kaimiņi izturējās cits pret citu vai nu ar pieklājīgu vienaldzību, vai iztapīgu interesi.

— Mūsu dzīve iegriežas citā gultnē, — Jūdžins noteica, kad viņi bija novietojušies jaunajā dzīvoklī.

Viņš lika pārkrāsot telpas baltos, gaišzilos un tumšzilos toņos, iegādājās ēdamistabai un viesistabai imitēta rožkoka mēbeļu komplektu, nopirka vairākas labas gleznas, kuras sen bija noskatījis vitrīnās, un novietoja kopā ar savējām, kā ari aizstāja standarta lustru ar kristāla bumbu. Šais gados bija sakrājies diezgan daudz grāmatu, lai piepildītu skaisto, balto grāmatskapi ar stiklotām durvīm, kuru slīpētās rūtis saturēja svina ietvari. Guļamistabām viņi iegādājās jauku kļavas un baltas emaljas komplektu. Dzīvoklis izskatījās visai elegants un gaumīgs. Viņi nopirka klavieres, pusdienas un kafijas servīzes no Hevilendas porcelāna, daudz skaistu izrotājumu — paklājus, portjeras, aizskarus, kuru izvietošanu pārzināja Andžela. Te nu viņi apmetās un sāka samērā jaunu un pievilcīgu dzīvi.

Andžela nekad nebija līdz galam piedevusi Jūdžinam viņa pagātnes grēkus un neslēpto rupjību pēdējā reizē, taču nebūt nedomāja pastāvīgi pārmest bijušo. Arī tagad atgadījās scēnas, — kādreizējā negaisa atbalsis, tomēr naudas pietika, vecie draugi atgriezās un Andželai nenāca prātā tīšuprāt ķildoties ar vīru. Jūdžins izturējās pret sievu visai uzmanīgi. Viņš ārkārtīgi daudz strādāja. Kāpēc tad viņu krimst? Nebija iemesla to darīt. Vakaros viņš nosēdās pie loga, no kura varēja redzēt parku, un līdz pusnaktij strādāja pie reklāmu uzmetumiem un projektiem. Ap septiņiem rītā viņš jau bija piecēlies un apģērbies, astoņos trīsdesmit ieradās darbā, vienos izgāja pabrokastot un tikai astoņos vai deviņos vakarā pārnāca mājās. Dažreiz Andžela kurnēja par to, dažreiz sirdījās par Samerfīldu, saukādama to par bezsirdīgu varmāku, bet kā viņa varēja bārties, ja dzīvoklis bija tik skaists un Jūdžins guva tādus panākumus darbā? Viņš taču strādāja tiklab savā, kā sievas labā. Par naudas izdošanu viņš nedomāja. Viņš par to pat neinteresējās. Viņš tikai strādāja un strādāja bez gala, tā ka Andželai metās viņa žēl.

— Kā lai tu nebūtu Samerfīldam pa prātam, — viņa kādreiz sacīja, pa pusei uzteikdama Jūdžinu, pa pusei dusmodamās uz Samerfīldu, kurš tik daudz prasīja no viņas vīra. — Viņam ļoti izdevīgi turēt tevi darbā. Es savu mūžu neesmu redzējusi cilvēku, kurš tik daudz strādātu kā tu. Vai tev nemaz negribas atpūsties?

— Neraizējies par mani, Eņģelīt, — Jūdžins atbildēja. — Man jāstrādā. Un man nav iebildumu pret darbu. Tas ir daudz patīkamāk nekā klejot pa ielām un prātot, ko iesākt, — un viņš atkal iedziļinājās savās reklāmās.

Andžela pašūpoja galvu. Nabaga Jūdžins! Ja kāds pelnījis atalgojumu par sūru darbu, tad tas ir viņš. Turklāt viņš atkal kļuvis tāds lādzīgs — gluži prātīgs un nosvērts. Varbūt tāpēc, ka nāk jau gados. Galu galā no viņa vēl var iznākt pavisam labs vīrs.

XXXVI n o d a ļ a

Beidzot pienāca laiks, kad nebeidzamā skubināšana, intrigas un pastāvīgās ķildas sāka Jūdžinu nervozēt, un viņš juta, ka ilgi vairs neizturēs tādu sasprindzinājumu. Bez tam pēc sava rakstura viņš bija mākslinieks, nevis kāds komercijas vai finansu ģēnijs. Viņš kļuva pārāk nervozs un nemiera pilns. Sākumā viņu pārsteidza, vēlāk uzjautrināja un beidzot sarūgtināja pastāvīgā ņirgāšanās par patiesību, skaistumu, taisnību un cilvēka jūtām, kas diendienā notika viņa acu priekšā. Ja dzīvei norauj visus māņu un ilūziiu plīvurus, tad tā neizskatās diezin cik pievilcīga. Nesaudzīgo, nepiekāpīgo, prasībās neierobežoto šefu atdarināja visi viņa apakšnieki, un veltīgi būtu gaidīt no tiem sirsnīgu izturēšanos, pieklājību vai vismaz elementāru taisnīgumu. Jau pašā sākumā Jūdžins noskārta, ka aģentūras darbinieki, lielākoties gan tie, kas nestrādāja kopā ar viņu, raugās uz viņu kā uz cilvēku, kas ilgi nenoturēsies savā postenī. Viņu nemīlēja — daļēji tāpēc, ka Samerfīlds izrādīja pret viņu simpātijās, daļēji tāpēc, ka viņš neizturējās pēc šeit pieņemtā standarta. Samerfīlda labvēlība gan nenozīmēja, ka viņš samazinās prasības, taču tas neglāba Jūdžinu no pārējo antipatijām. Dažiem viņš nepatika jau tāpēc vien, ka bija īsts mākslinieks, izturējās ar zināmu pārākumu un par spīti visām pūlēm nespēja pilnīgi noslēpt, ka diezin cik augsti nevērtē lielum lielo vairumu kalpotāju. Viņam tie likās marionetes — Samerfīlda otrais, trešais vai ceturtais izdevums. Visi atdarināja šefa valdonīgo un skarbo toni. Kā bērni viņi atkārtoja Samerfīlda dzēlīgās piezīmes un asprātības, un ikviens centās pēc Samerfīlda parauga izspiest pēdējos spēkus no saviem padotajiem. Jūdžins bija pietiekamā mērā filozofs un centās uztvert visu ar humoru, tomēr arī viņa stāvoklis bija atkarīgs no viņa darba un spējām gūt rezultātus, un viņam sāpēja sirds, ka ne no viena nevar gaidīt ne tikai pakalpojumu, bet pat vienkāršu pieklājību. Ik dienas dažādu nodaļu vadītāji bruka iekšā viņa kabinetā ar pieprasījumu nodot šai pašā mirklī vienu vai otru pasūtījumu. Mākslinieki sūdzējās par zemu atalgojumu, kantora pārvaldnieks bārās, ka iztērēts par daudz, un apgalvoja, ka Jūdžins, ja nu arī ko darot, lai celtu darba kvalitāti un ātrāk izpildītu pasūtījumus, tad tomēr esot pārāk izšķērdīgs. Citi lādējās, viņam dzirdot, un sūdzējās šefam, ka viena otra reklāma galīgi neizdevusies, ka viens otrs pasūtījums aizkavējies, ka Jūdžins pārāk gauss vai negrib ar citiem rēķināties. Šais sūdzībās bija maz patiesības, un Samerfīlds, kurš neatlaidīgi sekoja Jūdžina darbam, to labi zināja, tomēr viņam ļoti patika sarīdīt savus apakšniekus un uzkurt dusmas, jo pēc viņa domām darbs no tā tikai iegūst un tāpēc viņš nekur nejaucās iekšā. Drīz vien Jūdžinu sāka apvainot, ka viņš sistemātiski aizturot pasūtījumus, ka viņa nodaļā strādājot nekompetenti cilvēki (kas daļēji bija patiesība), ka viņš pārāk lēni strādājot un esot uzpūtīgs. Jūdžins pacieta visu mierīgi, jo atcerējās, ka vēl nesen dzīvojis trūkumā, taču stingri apņēmās sākt cīņu. Viņš vairs nebija — vismaz negribēja būt — neuzņēmīgais, mazdūšīgais sapņotājs Vitla. Viņš gribēja sacelties pret saviem ienaidniekiem un sāka realizēt šo apņemšanos.

— Atcerieties, Vitla, ka šai nodaļā jūs esat atbildīgs par visu, — Samerfīlds kādreiz viņam sacīja. — Ja kaut kas noies greizi, tad vainīgs būsiet jūs. Nekļūdieties! Neatļaujiet nevienam apmelot jūs! Un neskrieniet pie manis sūdzēties. No manis palīdzību negaidiet.

Tie bija tik bezsirdīgi vārdi, ka Jūdžinā pamodās sašutums. Nekas, tagad dzīve arī viņu ir norūdījusi un viņš kļuvis cits cilvēks — nesaudzīgs, ass un ļauns.

— Lai viņi vācas pie velna! — viņš kādu dienu izsaucās Samerfīlda klātbūtnē pēc briesmīga skandāla par aizturētiem zīmējumiem, kad pret viņu noskaņots darbinieks bija iedrīkstējies teikt viņam bezkaunības. — Viss, ko viņš sarunāja, ir meli. Es strādāju vairāk un labāk par viņiem visiem. Šis tips, —un viņš norādīja uz minēto personu, — nevar mani ciest, tas ir viss. Ja viņš vēl kādreiz līdīs manā kabinetā, lai tur ko izostītu, es viņu izsviedīšu pa durvīm. Viņš ir nekrietns intrigants, un jūs to labi zināt. Viss, ko viņš stāstīja, ir salti meli, un jūs pats to saprotat.

— Lieliski, Vitla! — Samerfīlds iepriecināts izsaucās. Viņam ļoti patika tas, ka Jūdžins spējīgs uz pretsparu. — Jūs sākat nākt pie prāta. Nu jūs varat cerēt tikt dzīvē uz priekšu. Jūs esat cilvēks ar galvu, bet, ja ļausiet tiem vilkiem vaļu, viņi jūs dzīvu aprīs. Un es jums palīdzēt nevarēšu. No viņiem nekas labs nav gaidāms. Es neticu nevienam pašam no šās bandas, velns ar viņiem!

Tā tas notika ne vienreiz vien. Jūdžins klusībā smīnēja. Vai viņam izdosies kādreiz pierast pie šādiem apstākļiem? Vai viņš vispār iemācīsies sadzīvot ar šiem mazvērtīgajiem, nožēlojamajiem, bezkaunīgajiem tipiem? Samerfīldam tādi pa prātam, bet viņam gan ne. Varbūt tā ir apbrīnojami gudra politika, ko realizē Samerfīlds, taču viņam, Jūdžinam, ir citādi uzskati par uzņēmuma vadību. Viņš te nekā cita neredz kā vienīgi mistera Daniela K. Samerfīlda rakstura un temperamenta atspoguļojumu. Jācer tomēr, ka cilvēku raksturā ir arī labākas īpašības.

Dīvaini, ka dažkārt stāvokļa uzlabošanās aizdziedē vecās brūces, noslēpj plaisas kā ar zaļu vīteņu kuplumu un rada apmierinātības un omulības ilūzijas tur, kur mājo ciešanas un garīgs pagurums. Andžela un Jūdžins atkal dzīvoja saticīgi, senie draugi pamazām atgriezās, un visiem šķita, ka šis pāris ir tik laimīgs, it kā nekādas vētras nebūtu aptumšojušas viņu baltās buras. Pār spīti nepatikšanām Jūdžins strādāja ar aizrautību. Viņam patika būt noteicējam par vairākiem desmitiem cilvēku, patika sēdēt pie skaistā rakstāmgalda un klausīties pazemīgā uzrunā «priekšniek», patika šad un tad saņemt ielūgumus uz Samerfīldu viesībām, jo šefs vēl vienmēr bija viņam labvēlīgs. Darbs bija grūts, toties tas sniedza vairāk materiālu labumu nekā jebkurš iepriekšējais. Arī Andžela šķita nomierinājusies, jo nu jau ilgu laiku viņai nevajadzēja raizēties par naudu, un vīra izredzes aizvien uzlabojās. Vecie draugi viņus bieži apmeklēja, pamazām radās arī jauni. Tiklab ziemu, kā vasaru viņi varēja izbraukt uz jūrmalu, varēja pastāvīgi ielūgt pusdienās trīs četrus viesus. Andžela pieņēma istabeni. Pusdienas Andželas uzraudzībā tika pasniegtas visai svinīgi. Andželai glaimoja tas, ko runāja par Jūdžinu viņas klātbūtnē. Mākslinieku aprindās, ar kurām viņi atkal atjaunoja sakarus, sačukstējās, ka Samerfīlds par savu reklāmu panākumiem ir lielā mērā pateicību parādā Jūdžinam. Pēdējam nebija jākaunas nosaukt savu darba vietu, jo viņš saņēma labu atalgojumu un bija n o d a ļ as vadītājs. Dažām reklāmām bija liela piekrišana, un tās atnesa pasūtītājiem prāvu peļņu. Tiklab reklāmu speciālisti, kā plašā publika sāka interesēties, kas ir šo panākumu īstais vaininieks.

Samerfīlda reklāmu aģentūra visos sešos pastāvēšanas gados nebija varējusi lepoties ar tādiem sasniegumiem. Tagad tie tik ātri sekoja cits citam, ka iezīmēja jaunu ēru firmas vēsturē. Kantorī jau sāka runāt, ka Samerfīlds kļūstot greizsirdīgs uz Jūdžinu. Šefs necieta sev blakus cilvēku, kas varēja viņu aizēnot. Jūdžins, kam divās bankās atradās pāri par pieci tūkstoši dolāru, kam bija dzīvokļa iekārta pustreša tūkstoša dolāru vērtībā, turklāt vēl dzīvības apdrošināšanas polise uz Andželas vārda par desmittūkstoš dolāriem, izturējās diezgan neatkarīgi. Viņš vairs nebaidījās par nākotni.

Andžela to manīja. To manīja arī Samerfīlds. Pēdējam šķita, ka Jūdžins sāk uzsvērt savu mākslinieka pārākumu. Jūdžins jau sāka runāt skarbi, pavēloši, gandrīz vai diktatoriski. Lai kā Samerfīlds centās, viņam neizdevās salauzt Jūdžina garu. Gluži otrādi, Jūdžins jutās aizvien stiprāks. Izdilušais, bālais mākslinieks ar mīksto platmali galvā bija kļuvis solīds, vīrišķīgs un drīzāk atgādināja uzņēmēju nekā mākslinieku, jo valkāja cietu katliņu, jaunākā fasona uzvalku, nēsāja vidējā pirkstā gredzenu ar austrumnieku ornamentiem un pirka pēdējās modes kaklasaites un spraudes.

Jūdžina raksturs pārmaiņu ziņā netika līdzi ārienei, taču arī tas nepalika bez jaunām iezīmēm. Jūdžins vairs nebūt nebija bikls. Viņš sāka apzināties savas daudzpusīgās spējas, un šī apziņa piešķīra viņam pašpaļāvību. Pieci tūkstoši dolāru bankā, kuriem ik mēnesi pievienojās divi vai trīs simti, un četri procenti gadā iedvesa Jūdžinam ticību saviem spēkiem. Viņš jau atļāvās pazoboties par Samerfīidu, jo nešaubījās, ka ikviens cits reklāmu koncerns pieņems ar prieku viņu darbā. Reiz viņš padzirdēja, ka akciju sabiedrība «Alfrēds Kūkmens», kurā Samerfīlds bija gājis mācībā, domā piedāvāt viņam darbu, tāpat par viņu ieinteresējušies «Tvains, Kempbels un Ko». Jūdžina n o d a ļ as darbinieki, kuri vairumā simpatizēja savam priekšniekam, kas sekmīgi vadīja tos un bija panācis tiem lielāku atalgojumu, arī visur izplatīja viņa slavu. Pēc viņu vārdiem, Jūdžins bija vienīgais, kam Samerfīlda firmai jāpateicas par savu augšupeju. Diemžēl, tas nebūt neatbilda patiesībai. Jūdžina kontā skaitījās vesela virkne, varbūt pat vairums īpatnēju izdomu, taču uzmetumus pārbaudīja Samerfīlds, apstrādāja reklāmu sastādīšanas n o d a ļ a, papildināja pasūtītāji un tā tālāk, kamēr netika izdarīti būtiskie uzlabojumi, kas galu galā nodrošināja panākumus. Neapšaubāmi, Jūdžina nopelni bija lieli. Viņa klātbūtne bija ierosinoša un radoša. Zināmā mērā viņš piešķīra toni Samerfīlda reklāmu aģentūras ansamblim, bet nebūt nebija vienīgais noteicējs. Viņš to arī pats saprata.

Nevar teikt, ka Jūdžins būtu kļuvis uzpūtīgs — viņš tikai bija pašpaļāvīgāks, nosvērtāks, labākā omā, nezaudēja tik ātri līdzsvaru, bet arī ar to pietika, lai pamodinātu Samerfilda modrību, jo viņam bija vajadzīgi iebiedēti cilvēki. Redzēdams, ka Jūdžins kļūst neatkarīgs, Samerfīlds sāka bažīties, ka Jūdžins var pamest viņu, un prātoja, kā izjaukt šādu nejaušu aiziešanu vai kā diskreditēt Jūdžinu tā, lai aizejot tas neko neiegūtu. Neviens no abiem neizrādīja savus nodomus un neatklāja savas īstās jūtas, tomēr pilnīgi noslēpjams tas nebija. Pašreizējos apstākļos Samerfīldam gan bija diezgan grūti kaut kā kaitēt Jūdžinam, jo pēdējais pakāpeniski iekaroja popularitāti un.simpātijās. Reklāmu pasūtītāji, lielie fabrikanti, kam gadījās tikties ar mākslas nodaļas vadītāju, tūliņ ievēroja viņu. Protams, viņi neuzskatīja Jūdžinu par izcilu komersantu, bet nojauta, ka arī viņa talants ir liels spēks. Kāds pazīstams finansists, bijušais senators Kenions S. Vinfīlds no Bruklinas, kurš tirgojās ar nekustamo īpašumu, iepazinies ar Jūdžinu Samerfilda kabinetā, vēlāk apjautājās Samerfīldam, kad abi brokastoja:

— Pie jums strādā interesants vīrs, laikam Vitla vārdā. No kurienes viņš uzradies?

— Kaut kur no Rietumiem, — Samerfīlds izvairīgi atbildēja. — īsti labi nezinu. Man ir bijuši tik daudzi mākslas nodaļas vadītāji, ka tos visus nevar paturēt prātā.

Vinfīlds uztvēra naidīguma un nievāšanas pieskaņu sarunu biedra tonī.

— Izskatās spējīgs cilvēks, — viņš noteica, vēlēdamies ar to pabeigt sarunu.

— Tiesa, tiesa, — Samerfīlds attrauca, — bet tāds pats gaisagrābslis kā visi mākslinieki. Tie ir vismainīgākie cilvēki pasaulē. Uz viņiem nekad nevar paļauties, šodien viņš nesamaksājams, rīt nav ne velna vērts. Ar viņiem jārīkojas kā ar maziem bērniem. Viņu spējas atkarīgas no garastāvokļa.

Vinfīlds nodomāja, ka daļēji Samerfīldam taisnība. Mākslinieki parasti neko nesaprot no praktiskās dzīves. Tomēr viņš saglabāja par Jūdžinu patīkamas atmiņas.

Tādā pašā garā Samerfīlds sāka atsaukties par Jūdžinu gan darbā, gan ārpus tā. Sarunās ar darbiniekiem viņš jau sāka izteikties, ka Jūdžins īstenībā netiek galā ar saviem uzdevumiem un ka, acīm redzot, drīzumā vajadzēs no viņa šķirties. Zināms, tas ir bēdīgi, bet visiem mākslas nodaļu vadītājiem, pat tiem labākajiem, ir īss ziedu laiks, un pēc tam viņi nekur vairs neder. Kāpēc tā notiek, to nevar izskaidrot, bet tas ir fakts. Neviens vēl nav attaisnojis uz viņu liktās cerības. Šādā kārtā Samerfīlds centās uzsvērt pats savas neierobežotās spējas un pierādīt, ka Jūdžinam viņa uzņēmumā nav nekādas lielas vērtības. Neviens, kas Jūdžinu kaut cik pazina, tam neticēja, tomēr iestādes darbinieki noprata, ka Jūdžina dienas skaitītas. Viņš bija pārāk apdāvināts un pārāk iejuties noteicēja lomā. Visi saprata, ka iestādē ar absolūtu vienvaldību tāds stāvoklis nav ciešams. Nesaskaņas padarīja darbu aizvien grūtāku. Viens otrs Jūdžina piekritējs jau dzīrās pāriet pretinieka nometnē.

Taču laiks nestāvēja uz vietas. Kaut gan Samerfīlda izturēšanās bija krasi pārmainījusies, tā nespēja laupīt Jūdžinam viņa pieaugošo pašcieņu. Viņš gan neaizrāvās ar gūtajām sekmēm, taču kļuva aizvien drošāks. Darbs ar māksliniekiem palīdzēja atjaunot sakarus ar Luiju Dīzu, mosjē Šarlu, Luku Sevirasu un citiem, kuri zināja, ko Jūdžins tagad dara, un brīnījās, kāpēc viņš neatgriežas pie īstās glezniecības. Mosjē Šarls bija sašutis. — Tā ir liela kļūda no Vitlas puses, — viņš sacīja, jo vēl vienmēr bija pārliecināts, ka Vitlas aiziešana no mākslas ir liels zaudējums Amerikai. Lai cik dīvaini, bet kādu Jūdžina gleznu pārdeva pavasarī, kad viņš jau strādāja pie Samerfīlda, un otru tā paša gada ziemā. Katra ienesa divsimt piecdesmit dolārus, pie tam vienu bija pārdevuši brāļi Potli un otru Džeikobs Bergmans. Šis gadījums un firmu pieprasījums pēc citām gleznām, ko izstādīt, Jūdžinu ļoti iepriecināja. Viņu uzmundrināja apziņa, ka nepieciešamības gadījumā viņš var atsākt gleznot un tā nopelnīt iztiku.

Beidzot pienāca diena, kad Jūdžins saņēma uzaicinājumu ierasties uz pārrunām pie Alfrēda Kūkmena, reklāmu aģentūras īpašnieka, pie kura kādreiz bija strādājis Samerfīlds. No pārrunām gan nekas neiznāca, jo Kūkmens negribēja maksāt vairāk par sešiem tūkstošiem gadā, bet Samerfīlds bija solījis Jūdžinam ar laiku paaugstināt algu līdz desmit tūkstošiem gadā, ja viņš paliks darbā. Turklāt Jūdžinam šķita neglīti iet tik ātri projām, bez tam arī Kūkmena firmai nebija veikalnieku aprindās tādas nozīmes un prestiža, kā arī apgrozības, kāda bija Samerfīldam. Īstā izdevība nāca vēlāk, pēc pusgada, kad viena no Filadelfijas izdevniecībām sāka meklēt jaunu reklāmas nodaļas vadītāju, lai paceltu sava nedēļas žurnāla tirāžu.

Šī izdevniecība allaž mēdza piesaistīt jaunus spēkus, pie tam priekšrocības baudīja tas kandidāts, kas jau bija paguvis parādīt savas spējas un turklāt iepaticies firmas īpašniekam. Jūdžins tolaik tikpat maz zināja par reklāmas nodaļas vadīšanu kā pirms pāris gadiem par mākslas nodaļas vadīšanu, tomēr pie Samerfīlda nostrādātajos gados viņš sāka šo to saprast par reklāmu, un ļaudis, ar kuriem viņš saskārās šai laukā, piedēvēja viņam vairāk zināšanu, nekā viņam bija. Tagad Jūdžins vismaz saprata, kā Samerfīlds noorganizējis darbu, kā jāspecializē darbinieki, nododot vienam tādu, otram citu darba daļu. Piedaloties konferencēs un konsultācijās, Jūdžins guva iespēju izpētīt, ko grib klienti, kā viņi iedomājas savas produkcijas reklamēšanu un kādas prasības uzstāda tekstam. Viņš saprata, ka izšķīrēji faktori ir savdabība, ietekmēšanas spēja un noformēšanas glītums, un viņam, Samerfīlda žultainās ironijas trenktam, bija nācies tik bieži pārstrādāt uzmetumu šai virzienā, ka viņš labi zināja, kā to dara. Jautājumos par komisiju, nolaidēm, izpildes termiņiem un ilgtermiņa līgumiem viņš jutās kā zivs ūdenī. Viņš šad tad bija prātojis, ka nebūtu slikti atvērt pašam mazu aģentūru, ja vien pagadījies godīgs un spējīgs komerciālās daļas vadītājs vai kompanjons. Tomēr tāda persona negadījās, un Jūdžins mierīgi turpināja darbu.

Kalvina izdevniecībā Filadelfijā Jūdžina vārds nebija svešs. Meklēdams vajadzīgo cilvēku, firmas dibinātājs Obadija Kalvins vērīgi pētīja visus kandidātus, ko viņam ieteica dažādas aģentūras Čikāgā, Sentluisā, Baltimorā, Bostonā un Ņujorkā, bet vēl nebija nevienu izvēlējies. Viņš nesteidzās ar lēmumiem un lepojās ar to, ka pēc attiecīga darbinieka izraudzīšanās vienmēr esot drošs par labiem rezultātiem. Pēc ilgas meklēšanas viņam gadījās dzirdēt par Jūdžinu. Kādreiz Filadelfijas Union klubā viņš sastapa kādu liela mēroga aģentu, ar kuru viņam bija nopietni darījumi, un aģents apvaicājās:

— Dzirdēju, ka jūs meklējot savam nedēļas žurnālam reklāmas nodaļas vadītāju.

— Tā ir, — Kalvins atteica.

— Man nesen stāstīja par kādu vīru, kas, manuprāt, jums noderētu. Viņš strādā Ņujorkā pie Samerfīlda. Šī aģentūra, kā droši vien būsiet ievērojis, pēdējā laikā izlaidusi daudz efektīgu reklāmu.

— Jā, šķiet, ka dažas esmu redzējis,—Kalvins atbildēja.

— Skaidri neatceros, kā viņu sauc, Vitla vai Gitla — kaut kā uz to pusi, bet, šā vai tā, tur viņš strādā un, kā runā, esot rosīgs vīrs. Kādā amatā viņš tur ir, to gan nezinu, bet jūs jau varat apvaicāties.

— Pateicos, to es izdarīšu.

Kalvins patiešām bija pateicīgs, jo no līdzšinējiem kandidātiem neviens neapmierināja viņa prasības. Kalvins bija jau krietni gados. Viņam piemita izcilas spējas nojaust cilvēkos talantu, un viņš vēlējās rast jaunajā darbiniekā enerģiju, savienotu ar gaumi un izglītību. Viņš bija stingri dievticīgs un vadīja veselu virkni tā virziena preses orgānu, kuram visvairāk atbilda apzīmējums «kristīgais», proti, konservatīvais. Atgriezies kantorī, viņš apspriedās ar kompanjonu misteru Frederiksu, kuram piederēja neliela daļa uzņēmuma akciju, un palūdza ievākt ziņas par Jūdžinu. Frederikss tā arī izdarīja. Viņš piezvanīja uz Ņujorku Kūkmenam, un tas, nopriecājies par izdevību «iegriezt» bijušajam līdzstrādniekam Samerfīldam un atņemt tam labāko darbinieku, atbildēja Frederiksam, ka pēc viņa — Kūkmena domām Jūdžins ir ļoti spējīgs, ja ne pats spējīgākais no jaunajiem māksliniekiem un droši vien tieši tas, kas Kalvinam vajadzīgs, — lietišķs, nosvērts un ar lielu iniciatīvu.

— Es pats gribēju dabūt viņu savā firmā, — Kūkmens sacīja. — Viņš ir puisis ar galvu, tas tūliņ redzams.

— Šai sarunai sekoja mistera Frederiksa privāta vēstule misteram Vitlam ar lūgumu ierasties nākamo sestdien pēcpusdienā Filadelfijā un apspriest svarīgu praktisku priekšlikumu, ko viņam vēlas iesniegt Kalvina izdevniecība.

Jau pēc veidlapas, uz kuras bija uzrakstīta vēstule, Jūdžins noprata, ka runa ir par ko svarīgu, un pastāstīja par to Andželai. Viņai iemirdzējās acis.

— Tavā vietā es noteikti brauktu, — viņa sacīja. — Viņi droši vien grib tev piedāvāt komercdirektora, mākslas nodaļas vadītāja vai cita atbildīga darbinieka posteni. Viņi noteikti nemaksās mazāk par tagadējo atalgojumu, turklāt misters Samerfīlds izturas pret tevi taisni nepiedodami. Tu strādā kā vergs, bet viņš nav tev paaugstinājis algu, kā solījās to darīt. Iespējams, ka mums vajadzēs atstāt Ņujorku, bet tā nav nekāda nelaime. Mūžīgi tu nestrādāsi tādu darbu. Līdzko mums būs nodrošināti pieklājīgi ienākumi, tu to pametīsi,

Andžela daudz gan nelauzīja galvu par Jūdžina mākslinieka karjeru, jo tagad viņai naudas netrūka un turpmāk bija paredzami vēl lielāki ienākumi. Bija ļoti patīkami iegriezties ateljē un pasūtīt drēbes un cepures atbilstoši sezonai. Bija tik burvīgi sestdienas pēcpusdienās un svētdienās izbraukt kopā ar Jūdžinu uz Atlantiksitiju, Springleiku vai Šelterailendu.

— Vajadzēs aizbraukt uz turieni, — Jūdžins noteica un aizrakstīja misteram Frederiksam, ka pieņem ielūgumu.

Frederikss sagaidīja viņu Filadelfijas centrālajā stacijā un pats ar savu mašīnu aizveda uz savu ārpilsētas savrupmāju Haverfordas rajonā. Ceļā viņš tērzēja par visādiem jautājumiem — par laiku, par apvidu, kam viņi brauca cauri, par Jūdžina tagadējo darbu un tā interesantajām pusēm, tikai ne vārda neminēja par ielūguma nolūku. Viņi ieradās tieši uz pusdienām, un, kamēr abi gaidīja uzaicinājumu doties ēdamistabā, misters Obadija Kalvins it kā nejauši iegriezās pie sava kompanjona — īstenībā, lai iepazītos ar Jūdžinu. Abi spieda sirsnīgi viens otram roku. Ēdot pusdienas, viņi apmainījās ar atsevišķām frāzēm, kam nebija nekāda sakara ar veikaliem, un Jūdžins jau sāka brīnīties, kāpēc viņu ataicinājuši. Zinādams, ka Kalvins ir akciju sabiedrības prezidents, Jūdžins nojauta, ka vecais vīrs ieradies uzmest viņam aci. Pēc pusdienām misters Kalvins atvadījās, un tikai tad Jūdžins redzēja, ka misters Frederikss beidzot nolēmis ķerties vērsim pie ragiem.

— Es lūdzu jūs ierasties, lai parunātos par mūsu nedēļas žurnālu un izdevniecības reklāmas nodaļu. Kā jums zināms, mums ir populārs žurnāls, un mēs esam nodomājuši vēl palielināt tā tirāžu, — viņš sacīja. — Misteram Kalvinam nepieciešams cilvēks, kas varētu vadīt reklāmas nodaļu. Mēs jau labu laiku meklējam atbilstošu personu. Vairāki ir minējuši jūsu vārdu, un man ir pamats domāt, ka misters Kalvins būtu priecīgs, ja jūs šo vietu pieņemtu. Šodien viņš iegriezās pie manis gluži negauši, bet tas ir ļoti patīkami, ka viņš jūs redzēja, un, nosaucot jūsu kandidatūru, viņš zinās, par kādu personu runa. Manuprāt, jūs pats pārliecināsieties, ka mūsu firma būs jums lielisks darba lauks. Mēs neesam sīkumaini taupīgi. Mēs apzināmies, ka ikviena pasākuma panākumus nodrošina cilvēki, kas to realizē, un labiem darbiniekiem labprāt maksājam labu atalgojumu. Es nezinu, cik jūs patlaban saņemat, un tas man arī vienalga. Ja mūsu priekšlikums jūs ieinteresēs, tad es aprunāšos ar misteru Kalvinu, un, ja man savukārt izdosies ieinteresēt viņu, tad es gribētu, lai jūs satiktos galīgai norunai. Atalgojums būs pieklājīgs, par to jums nav jālauza galva. Misters Kalvins nav sīkstulis. Ja viņam kāds cilvēks pa prātam — un man šķiet, jūs viņam iepatikāties, — tad viņš piedāvās jums tik daudz, cik pēc viņa domām jūs esat vērts, un tad tā ir jūsu darīšana — pieņemt viņa priekšlikumu vai ne. Es gan ne reizi neesmu dzirdējis, ka par mūsu piedāvāto atalgojumu.kāds būtu sūdzējies.

Jūdžins klausījās ar vislielāko gandarījumu. Līksmas sajūsmas trīsas strāvoja cauri visam augumam. Šis nu bija tas priekšlikums, kuru viņš sen bija ilgojies dzirdēt! Patlaban viņam maksāja pieci tūkstoši un solīja seši. Diezin vai misters Kalvins piedāvās mazāk par septiņiem vai astoņiem tūkstošiem, ja ne visus desmit. Tātad var nekautrējoties prasīt septiņus ar pusi.

— Man jāatzīstas, ka jūsu piedāvājums skan vilinoši, — viņš vaļsirdīgi sacīja. — Darbs gan zināmā mērā atšķiras no tā, ko līdz šim esmu strādājis, tomēr domāju, ka tas būs man pa spēkam. Zināms, galvenais te būs atalgojums. Man nav pamata sūdzēties par manu pašreizējo stāvokli. Es nesen kopš esmu iekārtojies Ņujorkā un nebūt neilgojos to pamest. Tomēr man nav arī iebildumu pārcelties pie jums. Mani nesaista līgums ar misteru Samerfildu. Viņš nekad nav vēlējies slēgt līgumu ar mani.

— Mēs arī diezin kā vis netiecamies slēgt līgumus, — atbildēja misters Frederikss. — Jūs pats sapratīsiet, ka tā nemaz nav tik stipra garantija. Protams, ja jūs vēlaties, mēs varam to noslēgt. Īstenībā mēs varētu jau šovakar aprunāties ar misteru Kalvinu. Viņš dzīvo tepat tuvumā, — un, saņēmis Jūdžina piekrišanu, Frederikss piezvanīja pa telefonu.

Jūdžins bija domājis, ka izšķirošā saruna ar misteru Kalvinu vēl aiz kalniem, taču viņš bija maldījies. Misters Frederikss visai sīki un pamatīgi — it kā tas būtu nepieciešami! — skaidroja savam šefam, ka viņš, Frederikss, kā tas misteram Kalvinam esot zināms, sen kopš meklējot reklāmas nodaļas vadītāju, bet esot grūti atrast piemērotu kandidātu.

— Es nupat kā runāju ar misteru Vitlu, ar kuru jūs šodien iepazināties pie manis, un izstāstīju viņam par mūsu nedējas žurnālu. No sarunas ar viņu man radās iespaids, ka viņš ir tieši tas vīrs, kas mums vajadzīgs, un man ienāca prātā, ka varbūt jūs pats vēlētos ar viņu aprunāties.

Acīm redzot, misters Kalvins atbildēja piekrītoši, jo nekavējoties tika dots rīkojums šoferim piebraukt mašīnu, un abi džentlmeņi brauca uz kādu jūdzi atstato mistera Kalvina rezidenci. Ceļā Jūdžins prātoja par nākotnes izredzēm. Sarunas par darbu izdaudzinātajā Kalvina izdevniecībā gan vēl bija diezgan miglainas, tomēr reizē visai daudzsološas un nozīmīgas. Vai tiešām viņam radīsies iespēja aiziet no Samerfīlda, turklāt tik labvēlīgos apstākļos? Tas šķita kā sapnis.

Mistera Kalvina māja atradās plaša zāliena vidū. Visi logi bija tumši, gaisma spīdēja tikai bibliotēkā, kur namatēvs viņus pieņēma. Sarunas atsākās no jauna. Misters Kalvins bija maza auguma, sirmiem matiem, mazām rokām un kājām un vērīgu skatienu. Šis nosvērtais vīrs ar savu rāmumu atgādināja gludu ezera līmeni bezvēja laikā. Nesteidzīgi un klusā balsī viņš apgalvoja, ka esot priecīgs par mistera Vitlas un mistera Frederiksa saprašanos. Viņš pats esot šo to jau dzirdējis par Jūdžinu — tiesa, diezgan maz. Viņš vēlētos uzzināt Jūdžina domas par pašreizējām tendencēm reklāmas nozarē, tāpat to, kā Jūdžins raugoties uz dažādiem jauninājumiem un tā tālāk.

— Tātad jūs domājat pārnākt strādāt pie mums? — viņš pastrupi apvaicājās sarunas noslēgumā, it kā iniciatīva šai jautājumā būtu piederējusi Jūdžinam.

— Man nebūtu iebildumu — pie zināmiem noteikumiem.

— Un kādi būtu šie noteikumi?

— Man vispirms gribētos dzirdēt, ko jūs man piedāvājat, mister Kalvin. Es, nudien, neilgojos mainīt darba vietu, jo pašreiz esmu iekārtojies gluži labi.

— Šķiet, ka jūs man esat pilnīgi pieņemams kandidāts, — misters Kalvins atbildēja. — Jums ir tādas īpašības, kādas mūsu darbā nepieciešamas. Teiksim tā: pirmo gadu astoņi tūkstoši, un, ja jūsu darbs mūs apmierinās, tad es pēc gada paaugstināšu jums algu līdz desmit tūkstošiem. Kas būs tālāk, to mēs redzēsim.

«Astoņi tūkstoši! Un pēc gada desmit!» Jūdžins nodomāja. «Reklāmas nodaļas vadītājs tādā lielā izdevniecībā! Tas ir liels solis uz priekšu!»

— Tas nemaz nav slikti, — viņš pēc mirkļa noteica. — Es domāju pieņemt jūsu piedāvājumu.

— Es par to biju pārliecināts, — misters Kalvins ar dzestru smīnu piezīmēja. — Pārējo norunājiet ar misteru Frederiksu. Vēlu jums labas sekmes darbā, — un viņš sirsnīgi spieda Jūdžinam roku.

Braukdams atpakaļ pie mistera Frederiksa, kurš bija piedāvājis viņam naktsmājas, Jūdžins nespēja pat lāgā ticēt savai laimei. Astoņi tūkstoši gadā! Vai patiešām no viņa galu galā iznāks liela vēriena komersants, nevis mākslinieks? Protams, viss vēl var izputēt, taču cik dīvaini ievirzījies viņa ceļš! Astoņi tūkstoši jau šogad! Desmit tūkstoši, ja viņš attaisnos mistera Kalvina cerības, pēc tam divpadsmit, piecpadsmit, astoņpadsmit... Viņš bija dzirdējis redakcijā runājam par šādiem reklāmu speciālistu atalgojumiem. Turklāt viņš var ieguldīt savu kapitālu izdevīgā pasākumā. Viņš jau iztēlojās lepnus apartamentus Ņujorkā, Riversaiddraivā, un pat ārpilsētas namu, jo palikt visu vasaru pilsētā nav nemaz tik patīkami. Varbūt viņam būs pat personisks automobilis! Flīģelklavieres Andželai, Šeratona vai Čipendeila stila mēbeles, draugi, slava — vai to var atsvērt mākslinieka karjera? Vai kāds no pazīstamiem gleznotājiem pelna tik daudz, cik viņš saņem patlaban? Kāpēc viņam jācenšas turēties pie mākslas? Vai mākslinieki spējuši kaut ko sasniegt? Vai nākamo paaudžu atzinība dos viņam šobrīd iespēju vizināties automobilī? Viņš pasmaidīja, atceroties Djūlas apgalvojumu, ka mākslinieks, kaut arī trūcīgs, ir galvas tiesu augstāks par savu apkārtējo sabiedrību. Pie velna ar trūkumu! Peklē ar visām nākamajām paaudzēm! Viņš grib dzīvot šobrīd, nevis pēcnācēju atmiņā!

XXXVII n o d a ļ a

Pat vislabākais postenis neatbrīvo cilvēku no dažādām grūtībām, jo lielas priekšrocības parasti saistītas ar lielu atbildību. Jūdžins tomēr ar vieglu sirdi gatavojās ieņemt jauno vietu, jo zināja, ka tur nevar būt sarežģītāks darbs nekā pie Samerfīlda. Ar Samerfīldu sastrādāt patiešām bija ārkārtīgi grūti. Viņš darīja visu iespējamo, lai, piesiedamies pie sīkumiem, prasot aizvien jaunus variantus, mētājoties ar dzēlīgām un rupjām piezīmēm, sabojātu Jūdžina labo omu un liktu viņam saprast, ka bez Samerfīlda padoma un palīdzības viņš ir pazudis. Tomēr ar tādu rīcību Samerfilds tikai veicināja Jūdžina spēju izpaušanos un attīstību. Jūdžina ticība saviem spēkiem, prasme strādāt vaiga sviedros arī neinteresantu darbu, aukstasinība «apšaudes laikā» tikai izveidojās un nostiprinājās.

— Vēlu laimes, Vitla, — Samerfīlds sacīja, kad Jūdžins kādu rītu paziņoja, ka nodomājis aiziet un uzskata par savu pienākumu savlaicīgi brīdināt darba devēju. — Ar mani jums nevajag rēķināties. Es negribu jūs aizturēt, ja esat nodomājis iet projām. Jo ātrāk, jo labāk.Garumā vilkta atvadīšanās nav manā gaumē. No tās nav nekādas jēgas. Ja patīk, varat aiziet jau šodien. Gan es jums vietnieku atradīšu.

Jūdžinu aizskāra šī vienaldzība, taču viņš laipni pasmaidīja un atbildēja:

— Ja vēlaties, es varu palikt vēl kādas pāris nedēļas. Es negribētu ar pēkšņu aiziešanu kaitēt darbam.

— O, nē, nē! Jūsu aiziešana darbam nebūt nekaitēs! Ejiet savu ceļu, un lai jums labi klājas!

«Gatavais sātans!» Jūdžins nodomāja, tomēr spieda bijušajam šefam roku un izsacīja nožēlu par šķiršanos. Samerfīlds tikai pasmīnēja nesatricināmā mierā. Jūdžins ātri nokārtoja visu un devās projām. Klusībā viņš priecājās, ka ticis ar veselu ādu laukā no šās elles, tomēr vēlāk viņš sāka apzināties, ka Samerfīlds izdarījis viņam lielu pakalpojumu, piespiezdams dot maksimumu no tā, uz ko viņš bija spējīgs un ko agrāk neviens no viņa nebija prasījis. Darbs Samerfīlda aģentūrā bija ietekmējis Jūdžina raksturu, viņa pasaules uzskatus un pat viņa ārieni. Viņš vairs nebija bikls un nervozs, drīzāk varēja domāt, ka viņš ir drosmīgs un enerģisks. Viņš vairs nebaidījās no sīkām grūtībām, jo bija pārdzīvojis tik daudz vētru, ka viena otra stiprāka vēja brāzma ne šobrīd, ne nākotnē nespēja viņu vairs biedēt. Viņš bija iemācījies cīnīties. Un par šo lielo pakalpojumu viņš varēja pateikties Samerfīldam.

Kalvina izdevniecībā valdīja cits gars. Te bija samērā mierīga un klusa atmosfēra. Kalvinam nebija nācies izcīnīt panākumus, nemitīgi durstot savus apakšniekus ar kniepadatām. Viņš bija liela vēriena komersants, un viņa pasākumi paši pašķīra sev ceļu ar savu apjomu un vienreizību. Viņš paļāvās uz nozīmīgiem un godīgiem cilvēkiem un centās iesaistīt darbā pašus nozīmīgākos un godīgākos. Viņš arī Jūdžinā saskatīja ko nozīmīgu — acīm redzot, viņa cenšanos panākt iespējamo pilnību jebkurā darbā.

Formalitātes sakarā ar pāriešanu jaunā darba vietā tika ātri nokārtotas, un Jūdžins ieņēma savas jaunās un skaistās telpas; bija jau izplatījušās baumas, ka viņš esot ārkārtīgi pievilcīgs cilvēks. Galvenais redaktors Taunsends Millers sirsnīgi apsveica viņu ar ierašanos, un tikpat laipni viņu sagaidīja pārējie darbinieki. Jūdžinam vai elpa aizrāvās, iedomājoties, ka nu viņš ir atbildīgs par piecpadsmit spējīgiem reklāmas darbiniekiem Filadelfijā vien, nemaz nerunājot par astoņiem Čikāgas filiālē un neskaitāmiem sludinājumu aģentiem visās valsts malās — Tālajos Rietumos, Dienvidos, Dienvidrietumos un Kanādas ziemeļrietumos. Darbības sfēra bija daudz iespaidīgāka un plašāka nekā pie Samerfīlda. Jūdžina uzdevums bija vērīgi sekot rūpniecības sasniegumiem un sniegt interesantus priekšlikumus veiksmīgiem veikalniekiem un fabrikantiem, kuri vēl nebija mēģinājuši reklamēt savu produkciju North American Weekly [Ziemeļamerikas nedēļas žurnāls (angl.)]slejās, slēgt ar tiem abpusēji izdevīgus līgumus, iekarot un saglabāt klientu labvēlību un uzticību. Tas nenācās grūti, jo North American Weekly, pateicoties īpatnējam jauna tipa izdevumam, ļoti patika publikai un iznāca jau ap pusmiljona lielā tirāžā, kam bija tendence vēl pieaugt. Daudzos gadījumos, kā Jūdžins atklāja, Kalvina aģentiem nebūt nebija tik grūti pārliecināt reklāmas pieprasītāju, ka tam iesniegtais projekts ir ievērības cienīgs. Ja tam vēl pievienoja Jūdžina atjautību attiecībā uz jaunām reklamēšanas metodēm, viņa spējas valdzināt cilvēkus un prasmi iekārdināt ar saviem plāniem pašus atturīgākos komersantus, kā arī aizraut ar jaunām idejām un ierosinājumiem savus līdzstrādniekus, tad nebija ne mazākā iemesla bažīties, ka viņš nenoturēsies savā postenī. Viņam patiešām izdevās gūt arī šeit ievērojamus panākumus.

Šķita, ka beidzot Jūdžinam un Andželai iesākusies stabila, ērtību un izsmalcinātības pilna dzīve. Bez sevišķām grūtībām un nesastopot gandrīz nekādu pretsparu, Jūdžinam izdevās noorganizēt savu štatu tā, ka viņš varēja būt ar to pilnīgi mierā. Viņš bija ataicinājis no Ņujorkas arī dažus agrākos Samerfīlda darbiniekus, pārliecināts, ka varēs iepotēt tiem to sadraudzības un saprašanās garu, pēc kā tā centās Kalvins. Jūdžins gan nesasniedza jaunajā darba vietā tādus rezultātus, kādus guva Samerfīlds ar saviem daudz aprobežotākajiem resursiem, bet Kalvina firma bija bagāta, tā neprasīja un negaidīja no saviem kalpotājiem tādu cīņu, kādu Samerfīlds bija spiests vest ir agrāk, ir tagad. Kalvina firma augsti stādīja veikalniecisko ētiku, tā balstījās uz godīgām metodēm, labu atalgojumu un nevainojamu pienākuma pildīšanu. Jūdžins Kalvinam patika, un, kad apritēja gads no Jūdžina iestāšanās šai firmā, abiem bija nozīmīga saruna. Vecā izdevēja vārdi iegulās Jūdžina atmiņā un nāca viņam par labu. Kalvins skaidri redzēja Jūdžina spēku un vājību un kādreiz izsacījās Frederiksam:

— Man sevišķi patīk mistera Vitlas atjautība. Viņam vienmēr padomā kāda jauna ideja, un es nezinu neviena cilvēka, kas būtu tik bagāts ar tām. Viņam ir neaprobežota iztēle. Viņu tikai vajag apvaldīt, lai viņš nesola vairāk, nekā spējīgs izpildīt. Cita trūkuma es viņam nezinu.

Frederikss piekrita. Arī viņam Jūdžins patika. Frederikss visādi pūlējās viņam palīdzēt, tomēr Jūdžinam bija daudz tādu uzdevumu, kas izlemjami patstāvīgi. Kad pienāca laiks paaugstināt algu, Kalvins viņam sacīja:

— Esmu novērojis jūsu darbu veselu gadu. Gribu turēt savu vārdu un paaugstināt jums algu. Jūs esat labs darbinieks. Jums ir daudz izcilu īpašību, kas ir vajadzīgas un pat nepieciešamas cilvēkam, kurš ieņem šo vietu, taču jums ir arī trūkumi. Lūdzami, neapvainojieties. Cilvēks manā stāvoklī ir kā lielas ģimenes tēvs, un mani palīgi ir mani dēli. Man jāinteresējas par viņiem, jo viņi ir mana uzņēmuma pamats. Jūs labi veicat savu uzdevumu, bet jums ir vājība, kas var kādreiz sagādāt nepatikšanas. Jūs pārāk aizraujaties. Manuprāt, jūs neko tā īsti neapdomājat. Ideju jums ir bez sava gala. Tās virmo jums galvā kā bišu spiets, bet jūs dažkārt izlaižat tās ārā visas reizē, un tās samulsina ir jūs, ir visus, kas nāk ar jums saskarē. Jūs būtu daudz vērtīgāks darbinieks, ja — es negribu teikt: ja jums būtu mazāk ideju, bet — ja jūs tās labāk kontrolētu. Jūs gribat veikt pārāk daudz uzreiz. Savaldieties. Nesteidzieties. Jūsu rīcībā vēl daudz laika. Jūs esat jauns. Domājiet. Ja rodas kādas šaubas, nāciet apspriesties ar mani. Esmu vairāk pieredzējis šai nozarē un labprāt jums palīdzēšu.Jūdžins pasmaidīja un sacīja:

— Droši vien jums taisnība.

— Jā, man ir taisnība, — Kalvins apstiprināja. — Un nu es gribētu skart mazliet intīmāku jautājumu un lūdzu neņemt to ļaunā, jo es vados no pašiem labākajiem nolūkiem. Ja es kaut mazliet varu spriest par cilvēkiem, un es atļaujos domāt, ka tā tas ir, tad jūsu galvenā vājība — ņemiet vērā, ka man nav nekādu faktisku pierādījumu, — jūsu galvenā vājība ir ne tik daudz mīlestība uz sievietēm kā mīlestība uz greznību, un sievietes allaž sastāda vienu no galvenajiem greznības posteņiem.

Jūdžins pietvīka samulsumā un arī īgnumā: viņš uzskatīja, ka izturējies nevainojami visu laiku, kopš strādā pie Kalvina. Turklāt, izņemot Rivervudas incidentu, viņam sen neko vairs nevarēja pārmest.

— Jūs droši vien brīnāties, kāpēc es tā runāju. Redzat, es esmu izaudzinājis divus dēlus, kas abi jau miruši, un viens mazliet atgādināja jūs. Jums ir tik daudz kūsājošas enerģijas, ka tās pietiek atliku likām ne vien tiešajam darbam, bet arī lai gaumīgi ģērbtos, izdomātu visādas izpriecas, nodibinātu pazīšanos un baudītu dzīvi. Esiet uzmanīgs draugu izvēlē. Turieties pie solīdiem cilvēkiem. Tas varbūt nav tik pievilcīgi, taču atbilst jūsu interesēm no praktiskā viedokļa. Ja mani novērojumi un nojausmas mani neviļ, tad jūs piederat pie tiem vīriešiem, kas spējīgi aizrauties līdz neprātībai — ar skaistumu, sievietēm, ārišķīgu grbznību. Es nebūt neesmu askēts, ja runājam par sievietēm, bet jums tās vismaz pagaidām var kļūt visai bīstamas. Taisnību sakot, es nedomāju, ka no jums varētu izveidoties īsts aprēķinātājs komersants, bet jūs esat lielisks palīgs. Es jums vaļsirdīgi atzīšos, ka pirms jums šai krēslā piemērotāks vīrs nav sēdējis un droši vien arī nesēdēs. Jūs esat izņēmuma cilvēks, bet tieši jūsu talants padara jūs zināmā mērā par nenoteiktu lielumu. Jūs stāvat uz savas karjeras sliekšņa. Tie divi tūkstoši, ko jūs gadā papildus saņemsiet, vēl jo vairāk nostiprinās jūsu materiālo labklājību. Pielūkojiet, ka neaizraujaties. Piesargieties, ka nenokļūstat blēžu rokās, turieties tālāk no vieglprātīgām sievietēm. Jūs esat precējies, un jūsu paša labā es ceru, ka jūs mīlat savu sievu. Ja arī nemīlat, tad rīkojieties tā, it kā mīlētu, un palieciet vispārpieņemtās robežās. Neiepinieties skandālos. Tam var būt liktenīgas sekas, ciktāl tas attiecas uz darbu manā uzņēmumā. Man ne vienreiz vien nācies šķirties no teicamiem darbiniekiem, kuriem algas paaugstināšana bija tā sagrozījusi galvu, ka viņi pastrādāja muļķības — vienas vai vairāku sieviešu dēļ. Lai tas nenotiek ar jums. Jūs man patīkat. Es gribētu, lai jūs tiktu dzīvē uz priekšu. Esiet savaldīgs, cik vien tas iespējams. Esiet piesardzīgs. Apdomājiet visu, ko darāt. Tas ir labākais padoms, kādu varu jums dot. Novēlu jums sekmes.

Viņš pamāja par zīmi, ka saruna beigusies, un Jūdžins piecēlās. Viņš klusībā brīnījās, kā vecais vīrs varējis tik dziļi ielūkoties viņa dvēselē. Kalvinam bija taisnība, un Jūdžins to apzinājās. Acīm redzot, Jūdžina sejā izpaužas viņa visslepenākās domas un jūtas, un Kalvins izlasījis tās. Ne velti viņš atrodas tāda liela uzņēmuma priekšgalā. Viņš lasa cilvēku sirdīs kā vaļējā grāmatā.

Jūdžins atgriezās savā kabinetā un nolēma ņemt vērā šo mācību. Viņam vienmēr jāpatur skaidra un vēsa galva. «Man pašam sen vajadzēja nākt pie tādiem secinājumiem pēc visa pieredzētā,» viņš nodomāja un vairāk nekavējās pie šā temata.

Visu to gadu un tāpat nākošo, kad viņa algu paaugstināja līdz divpadsmit tūkstošiem, Jūdžina labklājība augtin auga. Viņš tuvu sadraudzējās ar Milleru. Millers šad tad sniedza Jūdžinam labas idejas par reklāmām, un Jūdžins savukārt viņam — par mākslu un redaktora uzdevumiem. Viņi bieži parādījās kopā sabiedrībā, un paziņas iesauca viņus par «Kalvina zēniem» vai «izcilajiem dvīņiem». Millers iemācīja Jūdžinam spēlēt golfu un tenisu, lai gan Jūdžins bija šīm spēlēm par gausu un nekļuva par veiklu spēlētāju. Viņš bieži spēlēja tenisu ar misis Milleri, Andželu un Taunsendu Milleru vai nu savā tenisa laukumā, vai pie Milleriem. Viņi bieži izjāja vai izbrauca automobilī. Deju vakaros, kur Jūdžins labprāt dejoja, lūgtās pusdienās un viesībās Jūdžins iepazinās ar daudzām burvīgām sievietēm, lielākoties jaunām meitenēm. Tiklab Vitlas, kā Millerus bieži ielūdza viesībās, bet Jūdžins drīzumā pārliecinājās par to, ko Milleri sen jau zināja, proti, ka zināma tipa sievietes daudz labprātāk vēlas redzēt Jūdžinu nekā viņa sievu.

— Vitla ir tik atjautīgs! — tā sievietes jūsmoja. Uz Andželu šis kompliments neattiecās, par viņu mēdza klusēt vai aplinkus aizrādīja, ka misis Vitlu pat salīdzināt nevar ar tās vīru. Protams, viņa ir piemīlīga un visādi cienījama sieviete, bet «zināt, mana dārgā, viņai trūkst īstas pievilcības. Viņa nekur neiederas.»

Šai laika sprīdī Andžela pirmo reizi sāka nopietni domāt par to, ka varbūt bērns varētu padarīt Jūdžinu par īstu ģimenes cilvēku. Lai gan viņi sen varēja atļauties vienu vai pat divus bērnus un iespējams, ka šī papildu nasta būtu apvaldījusi Jūdžina dažādos izlēcienus, Andžela līdz šim nebija iedrīkstējusies uzņemties tādu pārbaudījumu. Viņa ne tikai nevēlējās tās raizes un rūpes, ar kurām saistījās bērnu audzināšana (to viņa bija pieredzējusi, audzinot māsas bērnus), bet arī baidījās par dzemdību iznākumu. Māte kādreiz bija izsacījusies, ka jau agrā bērnībā esot iespējams noteikt, vai meitene būs laba, veselīga māte un vai tai vispār būs bērni. Andželai pēc mātes domām bērni nebija paredzami. Andžela sliecās ticēt šim pareģojumam, lai gan Jūdžinam par to nekad nebija stāstījusi, un pati vienmēr mēdza rūpīgi nodrošināties pret grūtniecību.

Novērojusi Jūdžinu visus šos gadus, viņa saprata, kam pievērstas vīra domas, kā viņu ietekmē materiālā labklājība, un sāka sapņot par bērnu kā par līdzekli noturēt vīru ģimenē un iespaidot viņu. Viņa tikai bažījās, vai dzemdēšana nebūs saistīta ar lielām grūtībām un neapdraudēs viņas pašas dzīvību. Varbūt Jūdžins bērnu iemīlētu. Vismaz viņam rastos lielāka atbildības sajūta. Tādos apstākļos visi gaidīs no viņa saprātīgu, ģimenes tēvam atbilstošu rīcību, un viņš būs spiests pienācīgi izturēties, it sevišķi tagad, kad viņš ieņem tik redzamu vietu. Andžela ilgi un vispusīgi apsvēra šo jautājumu, tomēr aiz bailēm no visādām negaidītām likstām nevarēja izšķirties, kā rīkoties. Viņa uzmanīgi ieklausījās pazīstamu sieviešu valodās un secināja, ka nepareizi darījusi, palikdama bez bērniem, un ka varbūt vēl viss nav zaudēts. Kāda misis Sanifora, ar kuru viņa bija iepazinusies pie Milleriem un kura viņu diezgan bieži apmeklēja Filadelfijā, pārliecināja Andželu, ka viņai par agru atsacīties no cerībām kļūt par māti, kaut arī viņa palaidusi garām labāko laiku dzemdēšanai. Misis Sanifora zināja stāstīt par daudziem līdzīgiem gadījumiem.

— Es jums ieteiktu aprunāties ar ārstu, misis Vitla,—viņa sacīja. — Viņš jums visu paskaidros. Esmu pārliecināta, ka jūs varat dzemdēt. Medicīnai tagad bezgala daudz līdzekļu, kas atvieglo dzemdības, — gan diēta, gan vingrošana. Jums vajadzētu apmeklēt manu ārstu, tas jums nāktu par labu.

Andžela apņēmās to darīt daļēji aiz ziņkāres, daļēji tāpēc, lai viņai būtu pie rokas līdzeklis, kad tas būtu vajadzīgs. Mediķis, kas viņu izmeklēja, sacīja, ka pēc viņa domām Andželai noteikti varot būt bērni. Zināms, viņai vajadzēšot ievērot stingru režīmu, jo muskuļi jāpadarot elastīgāki ar dažādu procedūru palīdzību. Citādi viņa esot normāla un veselīga sieviete, un viņai nedraudot nekādas neciešamas sāpes un nepārvaramas grūtības dzemdējot. Tas Andželu ļoti iepriecināja un nomierināja. Nu viņas rīcībā ir ierocis, ko pacelt pret savu kungu, ķēde, ar ko viņu piesaistīt. Andžela gan negribēja rīkoties tūliņ. Jautājums bija pārāk nopietns. To vajadzēja labi apdomāt. Taču apziņa, ka viņa ir spējīga iegrožot šādā veidā Jūdžinu, bija patīkama. Ja nu vienīgi Jūdžins nāk pie prāta...

Strādādams Samerfīlda aģentūrā un arī tagad Kalvina izdevniecībā, Jūdžins tomēr nebija iekrājis neko atbilstošu lielajam atalgojumam. Andžela gan bija parūpējusies, lai ieguldītu daļu viņu kapitāla Pensilvānijas dzelzceļa akcijās, kas viņai šķita pietiekami drošas, un kādā četrsimt kvadrātpēdas lielā gruntsgabalā Augšmontklērā Ņūdžersijas štatā, netālu no Ņujorkas. Tur viņi cerēja kādreiz uzcelt vasaras mītni. Jūdžina tagadējie sakari prasīja lielus izdevumus, turklāt radās agrāk nezināmi izdevumi — gadskārtējas lielas biedru maksas dažādos klubos, kuros viņš bija iestājies, — Boltusrolas golfa klubā, Jūras tenisa klubā, Filadelfijas ārpilsētas klubā un līdzīgās organizācijās. Tāpat bija nepieciešams iegādāties pieklājīgu automobili, zināms, ne jau daudzvietīgu. Tomēr īslaicīgā pieredze ātri atsaldēja Jūdžinu pret personisko mašīnu, jo drausmīgie izdevumi nekādi neatbilda viņa ienākumiem. Maksāt par nebeidzamiem labojumiem, algot šoferi un beidzot ciest avāriju, pēc kuras mašīnas ārējais izskats bija stipri bojāts, — tas piespieda Jūdžinu atteikties no šās labierīcības. Vajadzības gadījumā varēja izmantot taksi. Tā šis greznības simbols tika drīz vien likvidēts.

Jāatzīmē, ka šai dzīves periodā viņi jūtami atsala pret saviem Rietumu tuviniekiem. Jūdžins jau divus gadus nebija apmeklējis vecākus, un Andžela pēc pārcelšanās uz Filadelfiju bija sastapusies tikai ar brāli Dāvidu. Rudeni, kad viņi jau trešo gadu dzīvoja Filadelfijā, nomira Andželas māte, un Andžela uz laiciņu aizbrauca uz Blekvudu. Nākamajā pavasarī nomira Jūdžina tēvs. Mirtla dzīvoja Ņujorkā, viņas vīrs tagad bija pārstāvis kādā provinces mēbeļu firmā, kurai šeit bija pastāvīga izstāde. Mirtla slimoja ar smagu nervu kaiti un, kā Jūdžins bija dzirdējis, aizrāvās ar tā saucamo «kristietības zinātni». Silvijas vīrs, Henrijs Berdžess, bija uzkalpojies par direktoru bankā, kur strādāja jau ilgus gadus. Pēc vecā Berdžesa pēkšņās nāves dēls avīzi pārdeva. Marieta rakstīja, ka ieradīšoties nākamgad Ņujorkā, lai Jūdžins pameklējot viņai bagātu līgavaini, bet Andžela uzticēja vīram noslēpumu, ka Marieta beidzot saderinājusies un precēšoties ar bagātu Viskonsinas mežrūpnieku. Visi vecie paziņas no sirds priecājās par Jūdžina labklājību, lai gan nožēloja, ka viņš atteicies no mākslinieka karjeras. Viņa panākumi reklāmas nozarē kļuva aizvien lielāki; runāja, ka North American Weekly izdevniecība ļoti rēķinoties ar viņa uzskatiem. Tātad viņa ceļš gāja augšup.

XXXVIII n o d a ļ a

Taču trešā gada rudenī Jūdžins saņēma pašu glaimojošāko piedāvājumu, un tas notika pilnīgi negaidīti, kad viņš jau bija apradis ar domu, ka iemantojis drošu patvērumu, un labi jutās savu līdzstrādnieku vidū. Tolaik bieži gadījās ne tikai izdevniecību, bet arī citu ražošanas nozaru sfērā, ka cilvēki, kas ieņēma iespaidīgus administratīvus posteņus, pēkšņi saņēma ar izcilu atbildību un uzticību saistītus vietu piedāvājumus. Vairums lielu uzņēmumu, kurus līdz tam bija pārvaldījuši to dibinātāji un izveidotāji, nonāca mantinieku vai pārējo akcionāru rokās, pie tam tikai retam no jaunajiem īpašniekiem bija kāda jausma par uzņēmumu, kas nu bija vadāms un valdāms.

Hairemam S. Kolfaksam grāmatu un žurnālu izdošana nebūt nebija sirdslieta. Viņš mantoja Svintona, Skadera un Deivisa izdevniecības akciju kontrolpaketi sakarā ar kādu no tām finansiālajām kombinācijām, kuras bieži vien nodod pasākumu tādiem vadītājiem, kuriem nav ne intereses, ne zināšanu attiecīgajā nozarē. Kolfakss gan bija pietiekami enerģisks, lai no katra pasākuma izsistu peļņu, jo viņš prata visu izdevīgi pārdot. Citiem vārdiem sakot, viņš bija finansists. Viņa tēvs, Jaunās Anglijas ziepju fabrikants, reizē ar bagātību bija iedzīvojies visādās radikālās idejās un visiem spēkiem, kaut arī bez jūtamiem panākumiem centās veicināt reformas politikā un propagandēt tolaik populārās doktrīnas, kā Henrija Džordža vienoto zemes nodokli un sociālismu. Viņš nebija ne labs runātājs, ne publicists, tikai pieredzējis veikalnieks un domājošs cilvēks, un neveiksmes viņu ne mazumu sarūgtināja. Kādreiz viņš pat bija iecerējis nopirkt vai nodibināt avīzi Bostonā, bet, iepazinies tuvāk ar šo pasākumu, noprata, ka avīze no komerciālā viedokļa ir riskants pasākums. Tad viņš sāka subsidēt mazus nedēļas žurnālus, lai tie propagandētu viņa idejas, tomēr arī tā neko sevišķu nepanāca. Viņa interese par žurnālistiku piesaistīja Martina U. Deivisa uzmanību, — pēdējais bija akcionārs Svintona, Skadera un Deivisa firmā, kuras zīmogs uz grāmatām, mēnešrakstiem un nedēļas žurnāliem bija ne mazāk pazīstams kā Oksfordas zīmogs uz angļu bībeles.

Svintona, Skadera un Deivisa firma tolaik atradās grūtā finansiālā stāvoklī. Izdevniecība aiz dažādiem iemesliem bija tuvu sabrukumam. Džons Džeikobs Svintons un Ovens B. Skaders, vīri, kas grāmatu un žurnālu pasaulē jutās kā savās mājās, sen vairs nebija starp dzīvajiem. Misters Deiviss neskaitāmo mantinieku un ieguldītā kapitāla dēļ centās vadīt uzņēmumu prātīgi un godīgi, taču šīs viņa īpašības nekādi nespēja atsvērt zināšanas un pieredzi. To viņam trūka. Izdevniecībā strādāja bezgaldaudz redaktoru, recenzentu, kritiķu, ražošanas un mākslas daļu vadītāju, komerciālo direktoru un kolportieru, un katrs no tiem varēja labi veikt savu darba daļu, bet aiz vienotas vadības trūkuma izdevniecība netika galā ar darbu, vienīgi iztērēja daudz naudas.

513

Lielo, visai populāro mēnešrakstu vadīja vecs vīrs, kas bija nosēdējis redaktora krēslā tepat jau četrdesmit gadus. Nedējas žurnāls atradās nepieredzējuša, gadus divdesmit deviņus veca jaunekļa rokās. Dēku žurnālu vadīja līdzīgs jauneklis, divdesmit sešus gadus vecs, kritikas mēnešraksta priekšgalā atradās vairāki autoritatīvi un nevainojami kritiķi, kuriem bija noteikta cieta alga. Izdevniecībā bija daudz nodaļu: jaunatnes literatūras, daiļliteratūras, zinātniskās literatūras, pedagoģiskās literatūras utt. nodaļas, un katrai bija savs vadītājs. Misteram Deivisam vajadzēja uzraudzīt, lai to priekšgalā atrastos kompetentas personas, kas saskaņoti strādātu viņa vadībā, bet viņam trūka ir prāta, ir enerģijas, lai labi tēlotu šāda virsvadītāja lomu. Viņš bija vecs, svārstījās starp dažādām teorijām, un tikmēr izdevniecībā radās dažādas kliķes un grupas. Pats iespaidīgākais grupējums atradās Florensa Dž. Vaita ietekmē. Vaits, īrs pēc tautības, kā komerciālais direktors (kaut faktiski ieņēma direktora-rīkotāja posteni un pakļāvās vienīgi Dei visam) pārzināja ražošanas daļu un tipogrāfijās un rīkojās ar milzu summām, ko piešķīra papīra un krāsu iegādei, literatūras iespiešanai un izplatīšanai. Tas bija Vaits, kurš ar Deivisa piekrišanu noteica, cik naudas jāatvēl papīram, krāsām, salikšanai, iespiešanai un darbinieku algām. Tas bija Vaits, kurš ar sava rokaspuiša — tipogrāfijās vadītāja starpniecību noteica grafiku, pēc kura žurnāli un grāmatas jānodod ražošanā, un tikai no Vaita bija atkarīga to iznākšana noteiktajā laikā. Tas bija Vaits, kurš ar otra padevīga darbinieka palīdzību turēja savās rokās ekspedīciju un noliktavas un ar savām izcilajām administratora spējām draudēja sagrābt arī reklāmas un izplatīšanas nodaļas.

Vaita lielākais trūkums — un tāds piemita neizbēgami ikvienam, ko Deiviss pieņēma darbā, — bija tas, ka viņš ne vien neko nesaprata no mākslas, literatūras un zinātnes, bet arī neinteresējās par tām, jo viņa sirdslieta bija vienīgi ražošana. Viņš bija tik strauji cēlies augšup, ka viņa alga stipri atpalika no varas, kas koncentrējās viņa rokās. Deivisam, viņa priekšniekam, nebija citas varas kā vien diezgan nevērtīgā paja izdevniecībā. Aiz nekompetentās redakciju vadīšanas grāmatu un žurnālu kvalitāte aizvien pazeminājās, un izdevniecībai draudēja pilnīgs bankrots. Vajadzēja ātri kaut ko darīt, lai glābtu stāvokli, jo pēdējos trīs gados izdevniecība bija strādājusi ar deficītu.

Tad aicināja palīgā Maršalu P. Kolfaksu, Hairema S. Kolfaksa tēvu. Viņš bija pazīstams ar savu interesi par dažādām reformatoriskām idejām un arī par literatūru, turklāt stipri bagāts. Klīda baumas, ka viņa rīcībā esot seši vai astoņi miljoni dolāru. Deiviss uzaicināja Kolfaksu, lai tas atpērk no mantiniekiem akcijas, izņemot Deivisa daļu, kas sastādīja sešdesmit piecus procentus, iestājas akciju sabiedrībā kā direktors-rīkotājs un pārorganizē to pēc saviem ieskatiem. Deiviss bija vecs, viņš gribēja atbrīvoties no raizēm par firmas nākotni un nevēlējās riskēt ar savu kapitālu. Viņš ļoti labi saprata, ka firmā nepieciešams ieplūdināt jaunus dzīvības spēkus. Nedrīkstēja pieļaut, ka firma nonāk līdz bankrotam, jo tas stipri iedragātu tās prestižu. Vaitam naudas nebija, turklāt Vaits Deivisam likās neparasta un sveša parādība. Deiviss neprata novērtēt ne sava palīga godkārās tieksmes, ne viņa izcilās spējas. Viņi nesapratās un nesimpatizēja viens otram. Deivisam ļoti nepatika Vaita kategoriskums, tāpēc, domādams par to, ko darīt ar izdevniecību, Deiviss nemaz nerēķinājās ar Vaitu.

Dažādas apspriedes sekoja cita citai. Vecajam Kolfaksam ļoti glaimoja Deivisa priekšlikums. Kolfaksam bija trīs dēli, un tikai viens no tiem interesējās par ziepju rūpniecību. Abi jaunākie,. Edvords un Hairems, negribēja par ziepēm ne dzirdēt. Vecais Kolfakss domāja, ka Deivisa priekšlikums var pašķirt ceļu vienam vai abiem, taču visdrīzāk Hairemam, kuram bija plašāks interešu loks, lai gan viņu visvairāk nodarbināja finansu jautājumi. Turklāt vecais Kolfakss cerēja ar firmas izdotajiem žurnāliem un grāmatām popularizēt savas idejas. |x būtu ilgi meklētā izdevība, un viņa prestižs stipri vien celtos. Viņš rūpīgi izpētīja firmas stāvokli, izmantodams par revidentu un pilnvaroto savu dēlu Hairemu, kura finansista spējām uzticējās, un, pēdīgi pārliecinājies, ka akcijas iegūstamas uz nomaksu par visai izdevīgu cenu — pusotra miljona dolāru, kaut reālā vērtība ir trīs miljoni, viņš pieprasīja akciju sabiedrības prezidenta un firmas direktora-rīkotāja posteni, ielika tur Hairemu un sāka prātot, ko iesākt ar jauniegūto izdevniecību.

Florenss Dž. Vaits saprata, ka gaidāmā reorganizācija var dot viņam lielisku izdevību izcelties, un nepalaida to garām. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka Hairemam vajadzēs daudz dažādu ziņu un lielu palīdzību un, jādomā, viņš pratīs pienācīgi atalgot palīdzības sniedzējus. Vaits ļoti labi zināja uzņēmuma vājās vietas — dažādo grupējumu nesaskaņas, vienotas vadības trūkumu, neprasmīgas finansiālas manipulācijas. Viņš arī labi zināja, kam pieder akcijas un ar ko iebiedējami akcionāri, lai tie pārdotu akcijas iespējami lētāk. Vaits visai cītīgi strādāja Hareima labā, jo pēdējais viņam patika. Arī Hairemam Vaits bija simpātisks.

— Jūs ģeniāli realizējāt šo operāciju, Vait, — Hairems Kolfakss viņam kādreiz sacīja. — Var sacīt, ka jūs man ielikāt izdevniecību klēpī. To es neaizmirsīšu.

— Ko niekus, — Vaits attrauca. — Man gribas, lai vienreiz firmas priekšgalā nostātos īsts saimnieks.

— Ja es būšu prezidents, tad jūs būsiet viceprezidents, un tas nozīmē divdesmit piecus tūkstošus dolāru gadā.

Līdz šim Vaits saņēma divpadsmit tūkstošus.

Vaits bija kaulains, sešas pēdas garš, neaptēsts vīrs, kas ar pūlēm varēja izteikt savas domas, Kolfakss turpretim maza auguma, trauksmains, izcili enerģisks — par tādiem cilvēkiem mēdza sacīt, ka viņi var kalnus gāzt. Viņš bija uzņēmīgs, godkārs un daudzējādā ziņā lielisks. Viņš alka ieņemt sabiedrībā vadošu stāvokli, tikai vēl skaidri nezināja, kā to panākt.

Abi cieši spieda viens otram roku.

Pēc trim mēnešiem Hairemu Kolfaksu ievēlēja par firmas direktoru-rīkotāju un akciju sabiedrības prezidentu, bet Vaitu par viceprezidentu. Vaits ierosināja uzreiz atlaist visus vecos darbiniekus un ieplūdināt uzņēmumā svaigas asinis, bet Kolfakss nolēma rīkoties apdomīgi, kamēr pats nebūs pilnīgi iepazinies ar stāvokli. Sākumā atlaida tikai divus vecus vīrus, izplatīšanas un reklāmas nodaļas darbiniekus. Pēc sešiem mēnešiem, kad Hairems un Vaits vēl reorganizēja uzņēmumu un meklēja jaunus darbiniekus, nomira vecais Kolfakss, un Svintona, Skadera un Deivisa izdevniecība, pareizāk sakot, mistera Kolfaksa akciju kontrolpakete mantošanas ceļā pārgāja Hairema rokās. Tā viņš aiz tīras nejaušības kļuva par galveno noteicēju un misters Vaits par viņa labo roku un uzticamu sabiedroto.

Kolfakss pirmo reizi izdzirdēja par Jūdžinu, kad jau trīs gadus bija novadījis savu firmu, ko grasījās tagad reorganizēt par United Magazines korporāciju. Pa šo laiku viņš bija paspējis izdarīt vairākas reformas, citas diezgan radikālas, citas mērenas. Viņš bija pieņēmis jaunu reklāmas daļas vadītāju, ar kuru tagad nebija apmierināts, un šo to pārveidojis mākslas nodaļā un redakcijās— galvenokārt pēc citu, it sevišķi Vaita padoma,- nevis uz savu ierosmi. Martins U. Deiviss bija aizgājis no darba. Slimīgajam sirmgalvim nepatika mētāties pa izdevniecību kā vecai mēbelei. Tikai tādiem vīriem kā National Review, Swintons Magazine un Scudder's Weekly vadītājiem vēl bija zināma ietekme, taču arī viņu nozīme bija niecīga salīdzinājumā ar Hairema Kolfaksa un Florensa Vaita ietekmi.

Pēdējais bija ieviesis izdevniecībā savstarpēja naida un neuzticības atmosfēru. Vaitam pēc grūtās bērnības Bruklinas graustos derdzās izdevniecības neskaitāmo redaktoru un literāro darbinieku uzpūtība un augstprātība. Kā īstam īram viņam piemita labs organizatora un diplomāta talants, turklāt viņā bija stipra īriem raksturīgā alka pēc varas. Izmanīgais triks, ar kuru, kolosālajam uzņēmumam mainot saimnieku, viņš bija ieguvis Kolfaksa labvēlību, pamodināja viņā nevaldāmu godkāri. Viņš gribēja ne tikai vārda pēc, bet faktiski vadīt uzņēmumu Kolfaksa vārdā, pieņemt nodaļu vadītājus, redaktorus un to palīgus pēc saviem ieskatiem. Taču Kolfaksam, kaut gan viņš nebūt neinteresējās par uzņēmumu visos sīkumos, par nelaimi arī bija sava vājība — cilvēki. Tāpat kā Obadija Kalvins, viņa vienīgais nozīmīgs konkurents, arī Kolfakss lepojās ar prasmi izvēlēties darbiniekus. Viņa galvenās rūpes tagad bija atrast vēl vienu liela vēriena darbinieku, otro Florensa Vaita izdevumu, vispusīgi attīstītu cilvēku, kas vadītu mākslas un grāmatu n o d a ļ as ne tikai no ražošanas un komerciālās puses vien, bet prastu piesaistīt rakstniekus, zinātniekus, spējīgus redaktorus un labus palīgus. Tad panākumi būtu nodrošināti. Kolfakss ne bez pamata sprieda, ka izdevniecībā gluži labi varētu sadalīt funkcijas: Vaits gādātu par sagādi, ražošanu un izplatīšanu, bet tas otrais, lai kas viņš būtu, par izdevniecības literārā un mākslas prestiža pacelšanu. Tad visa valsts pārliecināsies, ka Kolfaksa vadībā firma atguvusi agrāko spēku un ietekmi. Kolfaksam ārkārtīgi gribējās izpelnīties šolaiku labākā izdevēja slavu, tad viņš varētu mierīgā garā un ar cieņu atkāpties no vadības un nodoties citām patīkamākām finansu operācijām.

Diemžēl viņš pārāk maz pazina Florensu Dž. Vaitu, jo pēdējais bija īsts meistars liekuļošanā. Vaits nebūt nejūsmoja par Kolfaksa plāniem. Viņš nebija spējīgs veikt pasākumus, kas prasīja vispusīgas zināšanas un plašu redzes loku, tomēr gribēja būt vasalis, kas pakļaujas tikai ķeizaram, gribēja būt spēks, kas balsta troni, un nevēlējās labprātīgi dalīties ar kādu varā. Tā kā tipogrāfija atradās viņa pārziņā, tad viņš varēja sagādāt lielas nepatikšanas ikvienam, kas nebija viņam pa prātam. Slejas tika aizturētas, rokraksti pazuda, redakcijas pastāvīgi saņēma pretenzijas par grafika neizpildīšanu un tā tālāk. Turklāt Vaitam bija īsta īru patika rakņāties pa savu apakšnieku privāto dzīvi. Līdzko viņš sameklēja kādu traipu sava apakšnieka pagātnē, tā šis fakts noslēpumainā kārtā uzpeldēja dienas gaismā tieši tādā brīdī, kad upurim tas bija visneizdevīgāk. Viņš prasīja no saviem darbiniekiem absolūtu padevību. Ja kāds nesaprata, ka viņam visur jāvadās no Vaita interesēm, tad tādu drīz vien ar kādu ieganstu atbrīvoja no darba, kaul viņš būtu pats nevainojamākais darbinieks. Redakciju vadītāji, kuri nebija pārliecināti par saviem spēkiem un redzēja, no kuras puses vējš pūš, izdabāja Vaitam kā mācēdami. Tie, kas Vaitam patika un bija paklausīgs ierocis viņa rokās, zēla un plauka, toties viņa nežēlastībā kritušie bija spiesti pastāvīgi skraidīt pie Kolfaksa ar sūdzībām un taisnošanos, bet Kolfaksam nebija jausmas par Vaita divkosību, tāpēc viņš uzskatīja šos cilvēkus par sliktiem darbiniekiem.

Kad Kolfakss pirmo reizi dzirdēja Jūdžina vārdu, viņš vēl nebija atmetis cerības dabūt tādu mākslas pasaules pārstāvi, kas dalītos varā ar Vaitu. Vēl gan tāds nebija atrasts, jo tiem, kuri iedvesa Kolfaksam cieņu un pēc viņa domām bija spējīgi ieņemt šo posteni, bija pašiem savi uzņēmumi. Kolfakss veda sarunas te ar vienu te ar otru, bet bez panākumiem. Patlaban vajadzēja steigšus sameklēt cilvēku vakantajai reklāmas nodaļas vadītāja vietai, turklāt tādu, kas prastu savu darbu un mācētu to nostādīt teicami. Kolfakss sāka vērot reklāmu speciālistus citos uzņēmumos un iztaujāt dažādas personas ar praksi, un tad viņam kāds minēja Jūdžina vārdu. Stāstīja, ka Jūdžins guvis spožus panākumus un iemantojis līdzstrādnieku nedalītu cieņu. Divi savstarpēji nepazīstami komersanti uzteica Jūdžina izcilo atjautību un prātu, trešais stāstīja par Jūdžina sasniegumiem Samerfīlda firmā, un ar ceturtā starpniecību, kurš ieaicināja Jūdžinu un Kolfaksu uz brokastīm Hādvera klubā, Kolfakss guva iespēju iepazīties ar Jūdžinu, neatklādams savus nodomus.

Nezinādams, kas ir Kolfakss, vai zinādams tikai to, ka tas ir konkurējoša uzņēmuma prezidents, Jūdžins izturējās brīvi un vienkārši. Viņš nekad nemēdza tēlot lielu vīru, vienmēr bija gatavs mācīties no katra un ārkārtīgi laipns pret visiem.

— Tātad jūs esat Svintons, Skaders un Deiviss? — viņš uzrunāja Kolfaksu, kad viņus iepazīstināja.—Acīm redzot, šī trijata ir krietni sarāvusies, lai varētu ietilpt vienā personā, taču spēks droši vien ir tas pats agrākais.

— To nu es nezinu! To nu es nezinu! — Kolfakss žirgti atsaucās. Viņš vienmēr bija gatavs pieņemt izaicinājumu. — Stāsta, ka Svintons un Skaders bijuši ražena auguma vīri. Bet jums gan nav ko sūdzēties, ja vien jūsu spēks atbilst jūsu augumam.

— Es arī nesūdzos, ja vien mani liek mierā, — Jūdžins atbildēja; — Parasti gan tie ir visādi sīki radījumi, kas man nedod miera, tēlodami lielus gudriniekus.

Kolfakss ķiķināja labā omā. Viņam patika Jūdžina āriene. Jūdžinam bija pievilcīgas, vienkāršas manieres, gudras un možas acis, viņš izturējās mierīgi un nosvērti. Kolfaksam šķita, ka šis būtu piemērots kompanjons — ar tādu pašu lielu enerģiju, bez liekas mīkstsirdības vai piekāpības.

— Tātad jūs esat North American reklāmas daļas vadītājs? Kā tad viņiem izdevies jūs piesiet?

— Viņi nav mani sējuši, — Jūdžins atbildēja.-—Es pats labprātīgi nolikos garšļaukus. Un, lai es neķepurotos, viņi uzkrāva man virsū pamatīgu, treknu atalgojumu. Nekas cits mani nepiespiestu tik rāmi izturēties.

Viņš pašapmierināts pasmīnēja.

— Nu, manu dārgo jaunekli, jūsu ribas gan nav no tā cietušas, vai ne? Nemaz neizskatās, ka tās būtu ielauztas. Ha, ha, ha! Taču nav, vai ne? Ha, ha, ha!

Jūdžins ziņkāri vēroja mazo.vīreli. Viņu pārsteidza Kolfaksa skadrās, možās un pētīgās acis. Kā viņš atšķiras no Kalvina! Tas arī ir neliela auguma, bet tik solīds, rāms un cieņas pilns. Kolfakss bija skaļš, nemierīgs, vienmēr kustībā kā uzvilkts mehānisms. Īsts enerģijas iemiesojums, straujš kā zibens. Jūdžinam viņš atgādināja elektrības vadu zem plānas izolācijas lentes.

— Jums, acīm redzot, tur klājas tīri labi,— Kolfakss turpināja. — Man šad tad gadījies par jums dzirdēt. Daudz ne, nudien, daudz ne. Tīros sīkumus. Taču neko sliktu, neko sliktu.

— Ceru, ka tā, — Jūdžins nevērīgi atsaucās. Viņš vēl nesaprata, kāpēc Kolfakss tā interesējas par viņu. Kolfakss pētīja viņu kā sacīkšu zirgu. Viņu skatieni laiku pa laikam sastapās, un Jūdžins manīja Kolfaksa acīs šķelmīgu, bet laipnu uguntiņu.

— Ko jūs vēlaties man sacīt? — Jūdžins beidzot nenocietās.

— Par to es vēl domāju, dārgo jaunekli! Es vēl domāju! — Kolfakss atsmēja, un vairāk Jūdžins no viņa nevarēja izdabūt.

Drīz pēc šās dīvainās satikšanās, kas Jūdžinam bija labi palikusi atmiņā, viņš saņēma Kolfaksa uzaicinājumu ierasties uz pusdienām. Kolfakss rakstīja: «Ļoti lūdzu paziņot, kad tuvākā laikā iebrauksiet Ņujorkā. Labprāt vēlētos redzēt Jūs savā mājā. Mums vajadzētu tuvāk iepazīties, jo ir daudz jautājumu, par ko būtu jāaprunājas.»

Vēstule bija rakstīta uz United Magazines korporācijas veidlapas, jo nesen Svintona, Skadera un Deivisa izdevniecība bija šādi pārveidota un uz zīmoga bija lasāms: «Prezidenta sekretariāts».

Jūdžins noprata, ka gaidāms kaut kas nopietns. Vai tikai Kolfakss nedomā viņam ko piedāvāt? Jo vairāk, jo labāk! Tiesa, viņam arī tagad neklājas slikti, viņš ļoti pieķēries misteram Kalvinam, tāpat vide viņam pa prātam, bet, tā kā ikviens lietišķs priekšlikums ir viņa nopelnu atzinums, tad viņam nav iebildumu pret tā uzklausīšanu. Ja ne citādi, tad vismaz jauns piedāvājums var palīdzēt vēl vairāk nostiprināties pie Kalvina. Jūdžins izdomāja iemeslu braucienam uz Ņujorku, bet vispirms iepazīstināja ar vēstules saturu Andželu, kuru tas ļoti ieinteresēja. Jūdžins pastāstīja, kādu vērību Kolfakss viņam veltījis pirmās sastapšanās reizē, un izsacīja domas, ka Kolfakss grib aicināt viņu darbā United Magazines korporācijā.

— Sevišķas vēlēšanās pārcelties uz Ņujorku man nav, — Jūdžins sacīja, — taču interesanti redzēt, kas aiz visa tā slēpjas.

Andžela uzskatīja, ka nav visai gudri ielaisties ar Kolfaksu.

— Zināms, tā ir liela firma, — viņa teica, — taču diezin cik lielāka par Kalvina izdevniecību tā nav, turklāt Kalvins izturas pret tevi izcili laipni un draudzīgi. Es tavā vietā nedarītu neko tādu, kas viņam varētu nepatikt.

Jūdžins pārdomāja Andželas vārdus. Padoms bija prātīgs, taču viņu mocīja ziņkāre.

— Es tikai noklausīšos, ko viņš man piedāvās, — Jūdžins aizbildinājās.

Viņš to pašu vakaru aizrakstīja Kolfaksam, ka būs Ņujorkā divdesmitajā datumā un ar prieku pieņem uzaicinājumu uz pusdienām.

Jau pirmā Jūdžina un Kolfaksa sastapšanās lika pamatus viņu draudzībai. Jūdžins sajuta Kolfaksā radniecīgu temperamentu, tāpat kā Samerfīldā, tikai attiecībā uz darbiniekiem un to vadību Kolfakss bija nesalīdzināmi pārāks par Samerfildu.

Vakarā, kad viņi sastapās Kolfaksa kantorī, kur Kolfakss bija Jūdžinu ataicinājis, viņi mašīnā brauca uz jauno, nupat kā uzcelto, ar baltām marmora plāksnēm rotāto savrupmāju Piektās avēnijas augšgalā. Mājai bija plaši čuguna režģu vārti un iespaidīga ieeja ar nelielām palmām un pundurciedriem. Jūdžins tūliņ pārliecinājās, ka šis vīrs dzīvo tai sasprindzinātajā komerciālās un finansiālās sacensības atmosfērā, kas padara dzīvi Ņujorkā tik skaudru. Visā namā bija jūtams skarbas, saltas kārtības gars un dzīšanās pēc spožuma, ko apvalda tikai mēra sajūta, kuru diktē valdošās gaumes un modes pazīšana. Kolfaksa mašīna bija pilnīgi jauna un ļoti liela — pēdējais modelis, tumši zils milzenis, kas dūca klusu kā šujmašīna. Nama durvis atvēra sešas pēdas garš šveicars īsās biksēs un frakā. Sulainis bija japānis — nerunīgs, godbijīgs, uzmanīgs. Jūdžinu iepazīstināja ar misis Kolfaksu, visai graciozu, bet mazliet pārāk pašapzinīgu sievieti. Pēc brītiņa francūziete istabene ieveda divus bērnus, zēnu un meiteni.

Jūdžins jau bija apradis ar greznību visās tās izpausmēs, un šis nams viņu sevišķi nepārsteidza, taču bija pieskaitāms pašiem labākajiem. Kolfakss mājās izturējās ļoti vienkārši. Viņš nevērīgi pasvieda sulainim mēteli, pašūpoja rokās abus bērnus, kad francūziete bija tos ievedusi, un skaļi nošmūkstināja uz vaiga sievu, kas bija drusku garāka par viņu, iesaukdamies:

— Nu, vai tā bija labi, Sita (pamazināmais vārds no Sesilas, kā Jūdžins vēlāk uzzināja)? Iepazīsties ar misteru Vitlu. Viņš ir mākslinieks, mākslas nodaļas vadītājs, reklāmu speciālists un ...

— Un augstākā mērā vienkāršs cilvēks, — Jūdžins smaidot pabeidza. — Ne uz pusi tik briesmīgs, kā viņu apraksta. Mistera Kolfaksa sniegtais attēlojums ir stipri pārspīlēts.

Misis Kolfaksa mīļi pasmaidīja.

— Es atmetīšu pusi nost no sava vīra teiktā, — viņa sacīja, un vēlāk varbūt arī pārējo. Vai neieiesim bibliotēkā?

Jokodami viņi devās augšup pa kāpnēm. Jūdžinam bija pa prātam viss, ko viņš te redzēja. Misis Koifaksai viņš arī iepatikās. Pēc brītiņa viņa atvainojās un izgāja, un Kolfakss uzsāka sarunu par vispārējiem jautājumiem.

— Es jums izrādīšu savu māju, — viņš ierosināja, — un pēc pusdienām parunāsim par darīšanām. Jūs mani ļoti interesējat, un es nedomāju to slēpt.

— Jūs mani arī interesējat, Kolfaks, — Jūdžins jautrā omā atsaucās. — Jūs man patīkat.

— Esmu pārliecināts, ka nevaru jums patikt vairāk nekā jūs man. — skanēja Kolfaksa atbilde.

XXXIX n o d a ļ a

Kolfaksa namā pavadītais vakars aizritēja patīkami, kaut arī samulsināja Jūdžinu, jo viņš noprata, ka Kolfakss grib viņu pierunāt pamest darbu Kalvina izdevniecībā un pārnākt uz šejieni.

— Jums tur ir laba darba vieta, — Kolfakss, starp citu, sacīja, — bet vai tā var mēroties ar uzņēmumu, ko mēs pašreiz dibinām? Kāda nozīme jūsu diviem žurnāliem salīdzinājumā ar mūsu septiņiem? Jums ir īstenībā tikai viens labi ejošs žurnāls — tas, kurā jūs strādājat, bet grāmatas jūs neizdodat nemaz! Mums ir septiņi žurnāli, kuriem netrūkst pircēju, turklāt grāmatu izdevniecība, par kuru nav pārākas visā Amerikā. To jūs labi zināt. Ja agrākā vadība nebūtu bijusi tuvu bankrotam, tad šis uzņēmums vispār nebūtu nonācis manās rokās. Es minēšu mazu piemēru, Vitla, kas jums parādīs, kā te saimniekojuši pirms manis. Krāsām vien šie plānā galdiņa urbēji izdevuši divdesmit tūkstošus gadā. Viņi izlaiduši simtiem nevienam nevajadzīgu grāmatu, nespēdami ieņemt par tām pat tik daudz, lai samaksātu iespiešanas izdevumus, nemaz nerunājot par papīru, klišejām, salikšanu un izplatīšanu. Es nekļūdīšos, sacīdams, ka tādējādi ik gadu vismaz simttūkstoš dolāru izkūpējuši gaisā. Žurnālu tirāžas sāka krist. Īstenībā žurnāli vēl tagad nav pienācīgi nostādīti uz kājām. Bet es meklēju cilvēkus. Patiesībā man vajadzīgs viens vīrs, kas ar laiku uzņemtos galvenā redaktora un mākslas nodaļas vadītāja pienākumus un panāktu jūtamu uzlabošanos. Tam jābūt cilvēkam, kurš prot vadīt pārējos. Ja man izdosies atrast tādu vīru, es viņam atdošu arī reklāmas nodaļu, jo būtībā tā nav atdalāma no literatūras un mākslas nodaļām. Viss atkarīga no šā vīra.

Viņš uzmeta zīmīgu skatienu Jūdžinam, kurš izklaidīgi pakšķināja ar pirkstu pa augšlūpu.

— Jā, — Jūdžins domīgi noteica. — Kādam tā būs lieliska vieta. Vai jums jau ir padomā attiecīgā persona?

— Pagaidām vēl absolūti pārliecināts neesmu ne par vienu. Es gan domāju par kādu personu, kas varbūt spētu veikt šo uzdevumu, ja iepriekš iepazītos ar mūsu uzņēmumu un noskaidrotu, kas šeit darāms. Tas nav vieglais postenis. Tas prasa iztēli, taktu un prasmi kritiski novērtēt materiālu. Šim cilvēkam jābūt vice-Kolfaksam, jo es pats nevaru pievērst šai uzņēmuma pusei pietiekami daudz uzmanības. Nevaru un negribu. Mani interesē svarīgāki lomi, Man vajadzīgs darbinieks, kurš ar laiku kļūtu šeit par manu otro «es», kurš prastu sadziedāties ar Florensu Vaitu un visu personālu un neatlaidīgi turētos pie nospraustās līnijas, savā novadā. Es gribu, tā sakot, radīt divu vīru komiteju, kuriem katram ir pilnīga rīcības brīvība viņā valstībā.

— Tas skan interesanti, — Jūdžins piekrita. — Un kas ir jūsu kandidāts?

— Kā jau sacīju, tas vīrs nav vēl īsti nobriedis, bet daudz vairs netrūkst, un viņš būs pats ideālākais darbinieks. Pie reizes, viņš nav tālu meklējams. Tas esat jūs, par ko es runāju, Vitla.

— Nē, — Jūdžins mierīgi noteica.

— Jā, jūs! — Kolfakss atkārtoja.

— Jūs man glaimojat, — Jūdžins ar žestu it kā atvairīja viņa vārdus. — Es nebūt neesmu pārliecināts, ka esmu jums vajadzīgā persona.

— Jūs esat, jūs esat tieši tā, tikai jums pašam vajag tā domāt! — Kolfakss dedzīgi iesaucās. — Laime neklauvē veltīgi pie savu izraudzīto durvīm. Un es neticu, ka jūs to nelaidīsiet iekšā, ja tā pieklauvējusi pie jūsu durvīm. Par reklāmas nodaļas vadīšanu vien mēs jums sākumā maksāsim astoņpadsmit tūkstošus gadā.

Jūdžins saslējās. Patlaban viņš saņēma divpadsmit tūkstošus. Vai viņš var izturēties nevērīgi pret šādu priekšlikumu? Vai Kalvina izdevniecība spējīga piedāvāt tādu atalgojumu? Tiesa, viņam nav slikts atalgojums, bet vai kaut kas līdzīgs Kolfaksa piedāvājumam gaidāms tuvākajā laikā?

— Es jums teikšu vēl ko vairāk, — Kolfakss turpināja. — Es ceru nodibināt izdevniecības direktora posteni, ko jūs ieņemsiet, līdzko jutīsieties spējīgs to darīt. Jūsu rokās visa uzņēmuma kontrole un divdesmit pieci tūkstoši dolāru gadā. Domāju, ka uz šo atalgojumu jums nebūs ilgi jāgaida.

Jūdžins klusēdams apsvēra visu nule dzirdēto. Dedzīgi izpaustais un kategoriskais priekšlikums pārsteidza un pat izbiedēja viņu. Tas bija kaut kas grandiozs — pilnīga kontrole pār United Magazines literatūras, mākslas un reklāmas nodaļām! Bet kas ir šis Vaits? Kas tas par cilvēku? Vai ar viņu būs iespējams sadzīvot? Un šis vīrs, kas sēž viņam iepretim, — tik uzstājīgs, tik dinamisks, tik mērķtiecīgs! Viņa prasības būs lielas. Turklāt Jūdžins ir tik labi sastrādājies ar Taunsendu Milleru un tā pieradis darboties mistera Kalvina vadībā. Cik daudz jauna viņš apguvis tikai no sarunām vien ar šiem pieredzējušajiem vīriem un vēl daudz vairāk kopīgā darbā, sastādot izdevniecības plānus. Tagad viņš labi zina, kas ir hronika, kas ir apskats, kurš analizē valsts mēroga notikumus un sniedz prognozi, ko ievietot nodaļā «Šis un tas», kur derīgs sensacionāls stāsts un biogrāfisks apraksts. Kalvins iemācījis viņam noteikt sava aroda speciālistus. Zināms, daudz ko viņš jau iepriekš nojautis pats, taču tikai te, Filadelfijā, apspriedēs ar Milleru un Kalvinu, viņš to visu skaidri izpratis. Kopā ar Milleru viņš faktiski vadīja nelielo mākslas nodaļu, kas gan neprasīja daudz enerģijas patēriņa. Vai tad tiešām viņš netiktu galā ar šo pasākumu, kaut arī tas ir nesalīdzināmi lielāks? Ja viņš atteiksies, gadīsies cits. Vai tas būs tik lielā mērā pārāks par Jūdžinu, ka pēdējais nevarētu izturēt konkurenci?

— Es nebūt neprasu, lai jūs izšķiraties uz karstām pēdām, — Kolfakss pēc brītiņa nomierinoši sacīja, redzēdams, ka Jūdžins nopietni apsver visu un ka viņam tā ir smaga problēma. — Es saprotu jūsu stāvokli. Jūs esat iedzīvojies Kalvina firmā un veiksmīgi strādājat. Pret jums labi izturas, kas ir pilnīgi dabiski. Jums negribas iet projām. Pārdomājiet vēlreiz visu. Es negribu jūs kārdināt, lai jūs pieņemtu pārsteidzīgu lēmumu. Apsveriet visu labi. Es jums piedāvāju lielisku izdevību. Turklāt jūs man patīkat, un es domāju, ka jūs esat tas vīrs, kurš spējīgs veikt to, ko esmu iecerējis. Iegriezieties rīt manā kantori, un es jūs iepazīstināšu ar mūsu uzņēmumu. Manuprāt, jums nav skaidri šā pasākuma apjomi.

— Domāju gan, ka ir, — Jūdžins pasmaidīja. — Jūsu piedāvājums patiesi ir vilinošs, bet pašreiz es neko noteiktu nevaru atbildēt. Tas ir labi jāapsver. Dodiet man laiku. Ja atļaujat, es jums atbildēšu vēlāk.

— Domājiet, cik ilgi gribat, manu zēn! Domājiet, cik ilgi gribat! — Kolfakss izsaucās. — Es kādu laiku pagaidīšu. Man nebūt vēl nedeg. Kaut ko tamlīdzīgu nevar izlemt vienā minūtē. Kad būsiet izšķīries, paziņojiet man, bet patlaban mēs varētu aizbraukt uz teātri. Kā jums šķiet?

Piebrauca mašīna, iznāca misis Kolfaksa ar savu draudzeni mis Džinīru. Viņi pavadīja jauku vakaru ložā, kur Jūdžins starpbrīžos risināja jautras un interesantas sarunas, bet pēc teātra visi devās uz Šerija restorānu vakariņās. Pārnakšņojis pie Kolfaksa, Jūdžins otrā rītā apmeklēja kopā ar prezidentu viņa izdevniecību un pēcpusdienā brauca atpakaļ uz Filadelfiju.

Jūdžinam reiba galva no visa redzētā un dzirdētā. Kolfakss ir liels vīrs, tā viņš prātoja, daudzējādā ziņā pārāks par Kalvinu. Kolfakss ir enerģiskāks, uzņēmīgāks, jaunāks. Viņam nav jābaidās no neveiksmēm, viņš ir pārāk bagāts. Viņš noteikti gūs panākumus ar savu korporāciju, lielus panākumus, un Jūdžins varētu tanīs dalīties, ja pieņemtu Kolfaksa priekšlikumu. Tas būtu vareni! Pavisam kas cits nekā strādāt tādā uzņēmumā, kurš par saviem panākumiem kādam citam pateicību parādā. Vai patiešām būtu jānoraida Kolfaksa piedāvājums? Dzīve Ņujorkā, darbs, kas cieši saistīts ar literatūru un mākslu, liels administratīvs un sabiedrisks postenis, slava, nauda — tas viss Jūdžinu vilināt vilināja. Ja viņš saņemtu astoņpadsmit vai divdesmit piecus tūkstošus, tad varētu iegādāties pats savu ar studiju apvienotu skaistu dzīvokli, teiksim, Riversaiddraivā, rīkot lepnas viesības, nopirkt mašīnu un algot šoferi, nebaidoties no izdevumiem. Andžela vienreiz varētu mest pie malas domas par taupību. Tas būtu kalngals, ko var sasniegt, paliekot kalpotāja stāvoklī. Vēlāk var padomāt par līdzdalību uzņēmumā vai par savu personisko uzņēmumu. Cik tālas tagad šķita dienas, kad Jūdžins bija klejojis pa to pašu Ņujorku, meklēdams kādu kaktiņu par trim dolāriem nedēļā, vai kad viņš kā avarējis mākslinieks apstaigāja veikalus, lai pārdotu savas gleznas par desmit vai piecpadsmit dolāriem gabalā. Ak dievs, cik liktenis dažkārt dzen dīvainus jokus!

Apspriešanās ar Andželu vēl pastiprināja Jūdžina svārstīšanos. Andžela, kaut arī patīkami pārsteigta par Kolfaksa piedāvājumu, tomēr baidījās, ka Jūdžins var iekļūt kādā likstā, pamezdams līdzšinējo darba devēju. Kalvins izturējās pret Jūdžinu ļoti labi. Tiesa, viņi neuzturēja tuvākus sakarus, taču abus Vitlas allaž ielūdza svinīgos gadījumos, un Jūdžins stāstīja, ka Kalvins bieži dodot viņam tēvišķīgus padomus. Kalvins nepārmeta kalpotājiem sīkumus, vienmēr bija taisnīgs un apdomīgs.

— Kalvins ir izcili laipns pret mani, — Jūdžins sacīja Andželai pie brokastgalda, — tāpat visi pārējie man pieķērušies tā, ka taisni neērti iet projām. Un tomēr, jo vairāk es domāju, jo skaidrāk redzu, ka vecā Kalvina pasākums nekad neiegūs tādu vērienu kā Kolfaksa izdevniecība. Kolfakss izdod ne vien žurnālus, bet arī grāmatas. Kalvins neko tamlīdzīgu vairs neizdarīs. Viņš ir par vecu. Turklāt Kolfaksa firma atrodas Ņujorkā, un tas mani visvairāk pievelk. Man tā gribētos atkal apmesties Ņujorkā! Un tev?

— Tas būtu skaisti, — Andžela piekrita. Viņa nekad nebija jūsmojusi par Filadelfiju un nu domās skatīja lieliskas vīzijas. Filadelfija viņas acīs bija tikai province salīdzinājumā ar Ņujorku un Parīzi. Vienīgi Jūdžina lielais atalgojums un ar to saistītās ērtības varēja Andželu kaut cik samierināt ar šejienes dzīvi.

— Kāpēc tu nevarētu aprunāties ar misteru Kalvinu un izstāstīt viņam par Kolfaksa piedāvājumu? — viņa ievaicājās. — Kad Kalvins to uzzinās, tad iespējams, ka viņš noteiks tev tikpat lielu atalgojumu.

— Nav ko cerēt, — Jūdžins atbildēja. — Mazliet palielināt atalgojumu — to viņš var, bet viņš nekad nebūs spējīgs maksāt man divdesmit piecus tūkstošus gadā. Un nav arī nekāda iemesla maksāt tādu summu. To var atļauties vienīgi tāds uzņēmums kā United Magazines. Mūsu izdevniecībā neviens tik daudz nesaņem, ja nu vienīgi Frederikss. Turklāt šeit es nevaru cerēt uz kādu paaugstinājumu. Millers nav izkustināms no sava redaktora krēsla, un tas ir pareizi, jo viņš labi zina savu darbu. Kolfaksa priekšlikums paver man jaunu un plašu darba lauku. Es taču nevēlos nodzīvot visu mūžu par reklāmas nodaļas vadītāju.

— Es arī to negribētu, Jūdžin, — Andžela nopūtās. — Taisni kauns, ka tu nevari mest visu pie malas un nodoties tikai glezniecībai. Es ne mirkli nešaubos, ka tu būtu daudz ko sasniedzis, ja būtu pievērsies atkal mākslai. Nervi tev tagad kārtībā. Vajadzētu tikai kādu laiku padzīvot pieticīgākos apstākļos un dot tev iespēju strādāt. Esmu pārliecināta, ka tu gūtu spožus panākumus.

— Māksla mani vairs tā nevaldzina kā agrāk, — Jūdžins atbildēja. — Pēdējos gados man pārāk labi klājies, un es esmu uzzinājis, kas ir īsta dzīve. Vai es varētu pelnīt divpadsmit tūkstošus gadā, ja būtu palicis pie savām gleznām? Ja man būtu ietaupīti kādi simt vai divsimt tūkstoši dolāru, tad būtu citādi, bet man to nav. Mums ir tikai dažas Pensilvānijas dzelzceļa un tēraudlietuvju akcijas un tie divi gruntsgabali Montklērā, par kuriem jāmaksā tādi traki nodokļi. Līdzko atgriezīsimies Ņujorkā, tā vajadzēs tur kaut ko uzbūvēt un vismaz iznomāt, ja paši negribēsim tur apmesties. Ja es tagad atstātu darbu un mums vairāk nebūtu naudas kā tie divi tūkstoši, ko .ienes noguldītais kapitāls, un tas nieks, ko es varētu nopelnīt, kāda tad būtu mūsu dzīve?

Andžela nodomāja, ka viņiem patiešām vajadzētu teikt ardievas jautrajai, bezrūpīgajai dzīvei, ja Jūdžins aizietu no darba. Protams, patīkami būt par slavena mākslinieka sievu, bet vai tad viņi varēs sēdēt pie tik bagātīga brokastgalda? Vai viņiem būs tikpat jauks dzīvoklis un tikpat daudz draugu? Māksla ir diža, bet vai viņi varēs atļauties tādus izbraucienus zaļumos un ekskursijas kā līdz šim? Vai viņa varēs tikpat eleganti ģērbties? Vajag daudz naudas, lai iegādātos visas attiecīgās tualetes — mājas, ielas, pēcpusdienas un vakara tērpus. Skaidrs, ka mākslinieka sievai nav pa spēkam maksāt trīsdesmit piecus vai četrdesmit dolārus par cepuri. Vai viņa grib atgriezties pieticīgākos apstākļos Jūdžina mākslas dēļ? Vai tad nav labāk, ja Jūdžins iestājas darbā pie mistera Kolfaksa un nostrādā tur kādu laiku, saņemot divdesmit piecus tūkstošus gadā, un pēc tam aiziet no darba?

— Aprunājies tomēr ar misteru Kalvinu, — viņa atkārtoja. — Šā vai tā, tev tomēr vajadzēs to darīt. Dzirdēsi, ko viņš teiks. Tad varēsi izlemt, kā rīkoties.

Jūdžins sākumā svārstījās, bet pārdomājis saprata, ka tā būs labāk.

Kādu rītu, saticis misteru Kalvinu hallē, viņš ierunājās:

— Man vajadzētu jūsu padoma, mister Kalvin, ja vien jūs varētu atlicināt man dažas minūtes laika.

— Lūdzu, kaut vai tūliņ, — uzrunātais atbildēja. — Es pašreiz esmu brīvs. Nāciet man līdzi.

— Es gribu jums ko sacīt, Jūdžins iesāka, kad abi bija iegājuši prezidenta kabinetā un durvis aizvērtas. — Es saņēmu kādu priekšlikumu, par ko gribētu dzirdēt jūsu domas. Priekšlikums ir ļoti vilinošs un nedod man miera. Man ļoti vajadzētu jūsu padoma.

— Kas tad noticis? — misters Kalvins laipni apvaicājās.

— Misters Kolfakss, United Magazines korporācijas prezidents, nesen aicināja, mani pāriet darbā pie viņa. Viņš piedāvā man sākumā astoņpadsmit tūkstošus gadā kā reklāmas nodaļas vadītājam un izdevību vēlāk vadīt mākslas nodaļu un redakcijas, un tad mans atalgojums būtu divdesmit pieci tūkstoši gadā. Viņš sacīja, ka tas būšot izdevniecības direktora postenis. Esmu visai nopietni apsvēris šo priekšlikumu. Es vadīju reklāmas un mākslas nodaļas pie jums un Samerfīlda un domāju, ka šo to saprotu arī par grāmatu un žurnālu izdošanu. Es zinu, ka tas. ir ļoti atbildīgs darbs, tomēr man šķiet, ka tas, man pa spēkam.

Misters Kalvins vērīgi klausījās. Viņš saprata Kolfaksa plāna būtību un novērtēja to pozitīvi. Ideja bija laba, bet tā prasīja arī izcilu personu, kas to varētu realizēt. Vai Jūdžins bija šī persona? Kalvins par to šaubījās, kaut arī pieļāva šādu iespēju. Kolfakss ir spējīgs vīrs, vismaz izcils finansists, kaut iesācējs izdevniecības darbā. Ja viņš atradīs piemērotu darbinieku, tad gūs lielus panākumus. Jūdžins viņam iepaticies. Jūdžinam daudzsološa āriene, viņš ir veikls, izdarīgs, ar rosīgu prātu un skadru aci. Turklāt Jūdžina sasniegumi šeit, Kalvina izdevniecībā, piešķir jaunajam cilvēkam Kolfaksa acīs daudz lielāku vērtību, nekā Jūdžinam īstenībā ir. Jūdžins ir labs, pat teicams darbinieks, tikai kāda cita vadībā. Vai Kolfaksam pietiks pacietības, intereses un uzmanības, lai strādātu kopā ar Jūdžinu un saprastu viņu?

— Padomāsim vēl mazliet par to visu, Vitla, — Kalvins klusu noteica. — Priekšlikums ir glaimojošs. Protams, būtu aplami, ja jūs neapsvērtu to visu ar vajadzīgo nopietnību. Vai jūs kaut ko zināt par to, kā tur noorganizēts darbs?

— Nē,— Jūdžins atbildēja, — ja neskaita to, ko uzzināju no īsas sarunas ar misteru Kolfaksu.

— Un vai jūs labi pazīstat misteru Kolfaksu — kā cilvēku?

— Ļoti maz pazīstu. Esmu tikai divas reizes sastapies ar viņu. Viņš ir enerģisks, možs, viņam daudz ideju. Cik nopratu, viņš ir ļoti bagāts, — kāds stāstīja, ka viņam esot trīs vai četri miljoni.

Kalvins nevērīgi atmeta ar roku.

— Vai viņš jums patīk?

— Man grūti uz to atbildēt. Viņš mani ļoti interesē. Apbrīnojami dinamisks cilvēks. Varu tikai sacīt, ka pirmais iespaids bija labs.

— Un viņš grib ar laiku nodot jūsu pārziņā visus žurnālus un grāmatu izdevniecību?

— Vismaz viņš tā izteicās. -

— Jūsu vietā es nesteigtos uzvelt uz pleciem tādu atbildību. Es vispirms pārliecinātos, ka labi pārzinu darbu. Neaizmirstiet, Vitla, ka vadīt vienu nodaļu kāda cilvēka aizgādībā, kurš jums turklāt simpatizē un visādi cenšas palīdzēt, nav tas pats, kas uzņemties atbildību par četrām vai piecām nodaļām, kad jums nav neviena padomdevēja, jo jūsu priekšnieks pats gaida no jums saprātīgus lēmumus. Kolfakss, cik man zināms, nav izdevējs ne pēc tieksmēm, ne izglītības, ne arī pieredzes. Viņš ir finansists. Ja pieņemsiet viņa priekšlikumu, viņš prasīs, lai ieteicat viņam, kā jārīkojas. Tas būs ļoti grūts uzdevums, veicams vienīgi tad, ja jums būtu plašas zināšanas izdevniecības darbā. Man nebūt negribas, lai jūs domātu, ka man liels prieks kā ar auksta ūdens šalti atvēsināt jūsu dabiskās alkas tikt dzīvē uz priekšu. Neviens no. visiem jūsu paziņām tik sirsnīgi nevēl jums laimi kā es. Ieteicu tikai visu vēlreiz rūpīgi pārdomāt. Šeit jūs varat justies tik droši, cik vispār drošs var justies cilvēks, kurš pienācīgi uzvedas un veltī darbam visas savas spējas un enerģiju. Pilnīgi dabiski, ka pēc Kolfaksa piedāvājuma jums tiesībās gaidīt algas paaugstinājumu, un es to labprāt darīšu. Jūs droši vien jau pats zināt, ka janvārī biju nodomājis paaugstināt jums algu. Tagad teikšu, ka saņemsiet četrpadsmit tūkstošus dolāru, ja paliksiet pie manis, un, pēc gada vai pusotra — sešpadsmit tūkstošus dolāru. Es negribu apgrūtināt jūsu vadīto nodaļu ar liekiem izdevumiem, kurus uzskatu par nevajadzīgiem. Es pat domāju, ka arī sešpadsmit tūkstoši ir pārāk liels atalgojums, bet jūs esat teicams darbinieks, un es jums to labprāt maksāšu. Jums tagad jāizšķiras, kurš priekšlikums ir drošāks un jums vairāk pa prātam — mans vai Kolfaksa. Pie viņa jūs tūliņ saņemsiet astoņpadsmit tūkstošus, pie manis tikai sešpadsmit un tad arī ne ātrāk kā pēc gada. Pie viņa jums gaidāmas spožas izredzes, pie manis nekā tamlīdzīga nav ko gaidīt, tikai jums jāpatur prātā, ka arī grūtības tur būs nesalīdzināmi lielākas. Mani jūs mazliet pazīstat. Ar misteru Kolfaksu jums vēl jāiepazīstas. Nedomājiet, ka gribu teikt par viņu ko ļaunu. Es tikai dodu jums padomu vispirms apsvērt un tad rīkoties. Pirms pieņemat piedāvājumu, izpētiet turienes apstākļus. United Magazines ir ļoti liels uzņēmums. Es nebūt nešaubos, ka mistera Kolfaksa vadībā to gaida spoža nākotne. Viņš ir spējīgs vīrs. Ja būsiet izšķīries par aiziešanu, tad ienāciet pie manis un pasakiet man to. Varu apgalvot jums, ka mēs arī tad paliksim draugi. Bet, ja būsiet nolēmis palikt, mans ierosinājums par jūsu algas paaugstināšanu tūliņ stāsies spēkā. Īstenībā es pat gribētu dot rīkojumu misteram Frederiksam noteikt jūsu atalgojumu ar atpakaļejošu datumu, lai jūs ar mierīgu sirdsapziņu varētu sacīt, ka pie manis saņemat tik un tik. Tas jums nenāks par ļaunu. Un tad mums viss paliks pa vecam. Es zinu, ka nav gudri mēģināt atturēt cilvēku, kam sola izdevīgākus noteikumus, tieši tāpēc es solu jums šogad tikai četrpadsmit tūkstošus. Man vajadzīga pārliecība, ka jūs arī pats esat stingri nolēmis palikt pie manis. Skaidrs?

Viņš uzsmaidīja Jūdžinam.

Jūdžins piecēlās.

— Skaidrs, — viņš sacīja, — un jūs, mister Kalvin, esat pats labākais cilvēks, kādu jebkad esmu pazinis. Uz tādu izturēšanos kā jūsējo es nekur vairs nevaru cerēt. Man bija liels prieks un gods strādāt kopā ar jums. Ja es palikšu, tad aiz brīva prāta un tāpēc, ka augsti vērtēju jūsu draudzību.

— Labi, — Kalvins mierīgi atbildēja. — Man patīkami to dzirdēt. Es protu novērtēt jūsu vārdus. Taču lai jūsu draudzīgās jūtas vai pateicība neattur jūs no soļa, kas, pēc jūsu domām jums sperams. Es nebūt neņemšu to ļaunā. Man būs žēl, bet tas nav svarīgi. Dzīve prasa, lai mēs pastāvīgi pielāgojamies jauniem apstākļiem, un katrs veikalnieks to labi zina.

Viņš paspieda Jūdžina pastiepto roku.

— Lai jums visur labi klājas, — viņš sacīja. Tas bija viņa iemīļotais izteiciens.

XL n o d a ļ a

Pēc ilgas vilcināšanās Jūdžins tomēr pieņēma mistera Kolfaksa piedāvājumu un pameta misteru Kalvinu. Kolfakss bija atsūtījis vēstuli, apvaicādamies, vai Jūdžins neesot nācis pie noteikta slēdziena. Jo vairāk Jūdžins domāja par Kolfaksa priekšlikumu, jo vilinošāks tas likās. Kolfakss cēla pašā Ņujorkas centrā, tirdzniecības rajona sirdī, Jūnionskvēra tuvumā astoņpadsmit stāvu namu, kurā vajadzēja novietoties visai izdevniecībai. Kad Jūdžins bija pusdienojis pie Kolfaksa, pēdējais bija paskaidrojis, ka augšējos trīs stāvos tikšot novietotas žurnālu redakcijas, izplatīšanas, mākslas un reklāmas, nodaļas. Viņš bija lūdzis Jūdžinam padomu, kā ērtāk izvietot nodaļas, un Jūdžins, kā vienmēr aši izlemdams visu, bija uzskicējis aptuvenu plānu. Viņš bija paredzējis mākslas nodaļu un redakcijas pašā augšā, piešķirdams izdevniecības galvenajam redaktoram, lai kas tas būtu, vienu no centrālajām istabām ar logiem uz rietumiem, kur pavērās lielisks skats uz Ņujorku no Jūnionskvēra līdz pat Hudzonas upei. Reklāmas nodaļai un žurnālu redakcijām bija paredzētas telpas septiņpadsmitajā stāvā, bet izplatīšanas nodaļa ar reģistratūru, ekspedīciju un kartotēkām novietota sešpadsmitajā stāvā. Prezidenta un tā vietnieka kabinetus Jūdžins bija ieteicis ieturēt vecflāmu krāsu gammā, kura viņu jau sen valdzināja, — tās zaļie, tumši zilie, asins sarkanie un matēti melnie toņi stipri kontrastētu ar dienas spilgti balto gaismu.

— Ja kaut ko dara, tad jādara tā, kā nākas, — viņš bija izteicies Kolfaksam. — Gandrīz visi izdevniecību vadītāju kabineti, ko esmu redzējis, atgādina barakas. Ja redakciju, tāpat mākslas un reklāmas nodaļu telpas būs greznas, tad tās veicinās jūsu firmas panākumus. Tās jau pašas par sevi būs laba reklāma.

To sakot, Jūdžinam bija prātā Samerfīlda teorija, ka svarīgākais uzņēmumam ir tā ārējais izskats, kas pats jau var liecināt par uzplaukumu.

Kolfakss bija piekritis un apgalvojis, ka Jūdžins izdarīšot viņam lielu pakalpojumu, ja iebraukšot paskatīties, kā veicas būvdarbi, kad pienākšot laiks.

— Man strādā divi teicami arhitekti, — viņš bija paskaidrojis, bet kabinetu ierīkošanā es vairāk paļaujos uz jūsu gaumi.

Un, kad Jūdžins vienatnē apsvēra šo pēdējo kategorisko pieprasījumu izšķirties, viņš nespēja atvairīt domas par to, kā izskatīsies izdevniecībai nolemtās telpas, cik bagātīgi tās būs izrotātas. Ar laiku, ja viss ies labi, viņš izveidos savu kabinetu par visgreznāko telpu visā namā. Un viņš, Jūdžins Vitla, būs, ja neskaita Kolfaksu, pati svarīgākā figūra kolosālajā uzņēmumā.

Tamlīdzīgiem motīviem vajadzētu ieņemt pēdējo vietu veikalnieku aprēķinos, taču Jūdžinam tie atradās pirmajā vietā. Viņš nebija veikalnieks, bet mākslinieks un palika tāds savā sirdī, kaut arī ilgi uzturējās veikalnieku aprindās. Domas par gaidāmo posteni un augsto sabiedrisko stāvokli lika aizmirst ar to saistīto milzu atbildību. Viņš saprata, ka Kolfakss ir nežēlīgs, daudz nežēlīgāks par Samerfīldu, jo mazāk ruriāja un vairāk darīja, bet tas Jūdžinam neradīja lielas bažas. Viņš par daudz paļāvās uz saviem spēkiem, uz savu prasmi pastāvēt jebkurā situācijā.

Andžela daudz nepretojās viņu dzīves pārmaiņai, lai gan aiz savas nenoteiktības vienmēr nezin no kā baidījās un nesteidzās piekrist Jūdžina lēmumam. Ja viņš gūs panākumus, tā būs liela uzvara, bet ja nu viņš pārrēķinās?

— Kolfakss man tic neierobežoti, — Jūdžins viņai sacīja. — Viņš ir nedomā šaubīties par to, vai es tikšu ar darbu galā, un viņa ticība maniem spēkiem jau pati par sevi ir liels atbalsts. Šā vai tā, bet man gribas pamēģināt. Nekas ļauns man nevar notikt. Ja redzēšu, ka vadīt izdevniecību nav man pa spēkam, tad palikšu pie reklāmu nodaļas.

— Dari, kā zini, — Andžela atbildēja. — Es patiešām nezinu, kādu padomu tev dot. Te visi pret tevi bija ļoti laipni.

— Es tomēr pamēģināšu, — Jūdžins noteica. — Kas neriskē, tas neko negūst, — un viņš tai pašā dienā paziņoja Kalvinam, ka ies projām.

Pēdējais nopietni vērās jauneklī. Kalvina pelēkās, skadrās acis pauda, ka viņš apsver šo jautājumu no visām pusēm.

— Jūsu darīšana, Jūdžin, — viņš beidzot sacīja. — Jūs uzņematies lielu atbildību. Pārdomājiet rūpīgi katru savu soli. Žēl, ka jūs pametat mūs. Ardievu!

Kalvins juta, ka Jūdžins rīkojas nepareizi. Viņa paša interesēs būtu palikt vēl kādu laiku vecajā vietā, taču censties pārliecināt viņu nebūtu vērts. Tas, tikai liktu Jūdžinam -iedomāties, ka viņš ir neatsverama persona, un padarītu turpmāko sadarbošanos grūtāku.

Kalvins bija diezgan daudz dzirdējis par Kolfaksu un šaubījās, vai Jūdžins pratīs ar Kolfaksu sastrādāt. Vispārējais slēdziens skanēja, ka Kolfaksam simpātijas un antipātijas ātri mainās un ka viņam trūkst pareizas pieejas tik grandioza uzņēmuma vadīšanai.

Jāteic, ka šie uzskati atbilda patiesībai. Kolfakss bija ciets kā krams, bet tie, pret kuriem viņš bija labvēlīgs, redzēja viņu vienmēr smaidīgu un laipnu. Viņa galvenā īpašība bija augstprātība, un viņa godkārei nebija robežu. Viņš cerēja gūt kolosālus panākumus dzīvē, vēlējās, lai viņu uzskata par izcilu finansistu, un gribēja, lai viņa uzņēmumā strādā vīri, īsti vīri. Par šādu stipru vīru Kolfakss bija iedomājies Jūdžinu, un, kad pēdējais atsūtīja vēstuli, ka pieņemot piedāvājumu, tikai gribot vēl par šo to aprunāties, Kolfakss uzsvieda platmali gaisā, uzsita savam palīgam Vaitam uz muguras un izsaucās:

— Urā, Florij! Nu es esmu ieguvis mūsu korporācijai īstu spēkavīru! Ja vien es kaut cik pazīstu cilvēkus, tad šis puisis būs mums neatsverams! Izskatā viņš cirtīs mums pāri, bet to mēs izturēsim, vai ne?

Vaits rādīja priecīgu ģīmi, lai gan nekāda prieka nejuta. Viņš savā laikā bija redzējis daudz redakciju vadītāju un reklāmas speciālistu. Pēc viņa domām tie bija gaisīgi radījumi, jo viņu godkāri varēja it viegli apmierināt ar kādu nieku, ar ko tie mēdza kavēt sev laiku. Tā tas parasti mēdza būt, bet, ja nu ierastos kāds īsts izdevniecības darba pazinējs, tad Vaitam tas nemaz nebūtu pa prātam. Tāds vīrs censtos ierobežot Vaita varu vai vismaz gribētu tanī dalīties. Viņš nostātos Vaitam ceļā, bet godkārais īrs cerēja valdīt viens pats. Kāpēc gan Kolfakss tā grib, lai vara tiktu sadalīta? Varbūt viņš bīstas no Vaita? Droši vien tā būs, Vaits nosprieda, un viņš nebija tālu no patiesības.

«Florijs ir labs palīgs,» tā domāja Kolfakss, «bet viņam nepieciešams likt pretstatā cilvēku ar lielu kultūru un plašu apvārsni, ar tām garīgajām īpašībām, kuras pakļauj pasauli.»

Kolfakss gribēja, lai šī kultūra un plašais apvārsnis piesaista lāsītājus izdevniecības grāmatām un žurnāliem un veicina to tirāžu palielināšanos. Vaitam un Jūdžinam vajag papildināt vienam otru un savstarpēji apvaldīt, lai izdevniecība noturētos līdzsvarā. Un šo pārjūgu vadīs viņš, Kolfakss, kas izraudzījies abus vīrus, lai tie realizētu viņa idejas un balstītos uz viņa spriedumiem. Visai finansistu un veikalnieku pasaulei jāzina, ka bez Kolfaksa šie cilvēki ir nulles.

Turpretim Jūdžins un Vaits domāja tā: «Mans sāncensis būs otrās šķiras persona, es pakļaušos tikai Kolfaksam un būšu firmas balsts un rota.» Jūdžins bija pārliecināts, ka Kolfakša uzņēmumā var iedvest jaunu dzīvību, ja pirmā vietā liek mākslu un intelektu. Vaits savukārt domāja, ka bez saprātīgas komerciālas vadības uzņēmumam draud bankrots un ka galvenais uzsvars liekams uz komerciju. Par naudu var pirkt vislabākās smadzenes.

Kad Jūdžins ieradās, lai stātos darbā, Kolfakss iepazīstināja viņu ar Vaitu, jo iepriekšējās reizēs šī izdevība nebija radusies. Abi vērīgi nolūkojās viens otrā, bet nesteidzās ar pāragriem slēdzieniem, jo bija pietiekami prātīgi vīri. Vaits Jūdžinam šķita interesants tips — stiegrains, neaptēsts, no priekšpilsētas graustiem nācis rupjš tēviņš, izvērties jaunajos apstākļos par džentlmeņa parodiju. Vaits redzēja Jūdžinā nervozu, izsmalcinātu bohēmas pārstāvi, kam tomēr piemita neparasta prāta elastība un enerģija, kas šiem tipiem reti sastopama. Jūdžinā bija jaušams spēks, bet arī nenosvērtība. Vaits nešaubījās, ka ar laiku izdzīs šim tipam viņa uzpūtību un varbūt pilnīgi pakļaus viņu sev. Tomēr viegli tas nenāksies, jo viņam ir nostiprinājusies reputācija un Kolfakss viņu atbalsta. Jūdžins padarīja Vaitu bažīgu. Vaits lūkojās viņā un prātoja, vai patiešām Kolfakss nodos šā cilvēka rokās literatūras, mākslas un reklāmas nodaļas jeb vai viņš paliks tikai par reklāmas nodaļas vadītāju. Kolfakss pagaidām bija minējis tikai šo posteni.

— Te nu viņš ir, Florij,— Kolfakss sacīja, iepazīstinādams abus. — Tas pats, par ko es jums stāstīju. Vitla — misters Vaits. Vaits — misters Vitla. Jums abiem turpmāk jāstrādā roku rokā mūsu izdevniecībās labā. Nu, ko jūs teiksiet viens par otru?

Jūdžins jau agrāk bija jevērojis Kolfaksa bravūrību. Likās, viņam nebija ne jausmas par sabiedriskajām pieklājības normām.

— Nudien, ja neesmu galīgi stulbs, tad mēs tagad esam cēlušies! — Kolfakss izsaucās, iesizdams ar labās rokas dūri kreisās plaukstā. — Simtprocentīgi es, protams, nevaru galvot, ka man ir rokā īstais vīrs, taču ceru, ka tā ir. Vait, apstaigāsim visus stāvus un iepazīstināsim viņu ar darbu un darbiniekiem.

Vaits slāja uz durvju pusi.

— Lai notiek, — viņš mierīgi noteica, bet klusībā nodomāja: «Tas nav parastais cilvēks.»

Kolfakss jutās augstākā mērā pacilāts. Viņam bija raksturīgi tādi izlēcieni. Īstenībā viņš jūsmoja pats par savu gudrību un varenību. Viņš spēra platu soli par spīti sīkajam augumam, un arī tas liecināja par viņa labo omu. Viņš runāja skaļi, likdams visiem saprast, ka viņš, Hairems Kolfakss, ir šeit — spēka un enerģijas pilns, kā piederas tik liela uzņēmuma īpašniekam. Ja viņu aizkaitināja vai runāja pretī, viņš niknuma lēkmē bija spējīgs brēkt un spiegt kā sieviete. Jūdžins to vēl nezināja.

— Te ir viens no tiem stāviem, ko aizņem spiestuve, — viņš sacīja Jūdžinam, atvērdams durvis uz telpu, kur dārdēja un granda milzu iespiežamās mašīnas. — Kur ir Dodsons, puika? Kur ir Dodsons? Pasauc viņu šurp! Dodsons ir mūsu spiestuves vecākais meistars, — viņš paskaidroja Jūdžinam, kamēr spiestuves māceklis aizdrāzās meklēt savu priekšniecību. — Es jums laikam sacīju, ka mums ir trīsdesmit šādas mašīnas. Tipogrāfija aizņem pavisam piecus stāvus.

— Jā, sacījāt, — Jūdžins atsaucās. — Patiešām milzu uzņēmums. Es tikai tagad sāku aptvert, cik neierobežotas iespējas ir tādam koncernam.

— Pilnīgi pareizi, neierobežotas! Viss atkarīgs no tā, kā jums strādā šite, — un viņš piesita ar pirkstu pie Jūdžina pieres. — Ja jūs tiksiet galā ar savu daļu darba un viņš ar savu, — Kolfakss pamāja uz Vaita pusi, tad mūsu izdevniecības iespējām patiešām nebūs robežu. Nekas, dzīvosim, redzēsim!

Pie viņiem piesteidzās Dodsons, slīpēts un attapīgs Vaita rokaspuisis, un uzmeta Jūdžinam ziņkāru skatienu.

— Dodson, tas ir misters Vitla, jaunais reklāmas n o d a ļ as vadītājs. Viņam jāpalīdz segt tie neproduktīvie izdevumi, kuros jūs mani.esat noveduši. Vitla, tas ir misters Dodsons, tipogrāfijās pārzinis.

Abi sasveicinājās. Jūdžins domāja, ka runā ar sīku darbinieku un neveltīja Dodsonam pietiekamu uzmanību. Dodsons ņēma to ļaunā, lai gan neizrādīja. Viņš bija Vaita uzticības vīrs un jutās drošs tā paspārnē.

Tad viņi iegāja saliktuvē, kur vesela armija burtliču locījās pie kastēm un linotipiem. Te viņus iztapīgi apsveica mazs, resns, ar krāsu notriepies meistars zaļi svītrotā uzsvārcī, kas likās šūts no matraču drēbes. Viņš nervozēja priekšniecības klātbūtnē un paslēpa rokas aiz muguras, kad Jūdžins pastiepa savējo.

— Man pārāk netīra roka, — viņš aizbildinājās. — Uzskatīsim, ka esam jau sasveicinājušies, mister Vitla.

Atkal sekoja paskaidrojumi un sajūsmas pilni izsaucieni sakarā ar darba kolosālo apjomu.

Tad viņi iegāja izplatīšanas nodaļā, kuras vadītājs slaids, melnuksnējs vīrs, slepus pameta skatienu uz Jūdžinu, prātodams, kādu vietu tas ieņems izdevniecībā un kā jāizturas pret viņu. Mājās vadītājs bija izsacījies sievai, ka Vaits visur bāžot savu degunu un neesot zināms, ar ko tas beigsies. Viņš bija dzirdējis baumas, ka drīzumā ieradīšoties kāda persona, kuras ziņā nodošot vairākas nodaļas. Vai šis būtu tas vīrs?

Beidzot viņi apstaigāja žurnālu redakcijas, kur redakciju vadītāji nicīgi vēroja triumfālo administrācijas gājienu, jo Kolfakss un Vaits viņu acīs bija uzpūtīgi, neaptēsti iznireli, kuri skalās frāzēs mēdza uzsvērt savu pārākumu. Kolfakss bija par daudz skaļš un iedomīgs, Vaits nesaudzīgs, ļaunprātīgs un nepieejams nekādiem argumentiem. Redakciju vadītāji nīda viņus abus, kaut arī neiedrošinājās sacelties. Bailes pazaudēt vietu turēja viņus verdziskā atkarībā.

— Tas ir misters Mārčvuds, — Kolfakss nievājoši noteica, iepazīstinādams Jūdžinu ar International Review vadītāju. — Viņš domā, ka izdod varen gudru žurnālu, bet mēs gan neesam par to tik pārliecināti.

Jūdžinam kļuva neērti. Mārčvuds izskatījās nosvērts, nopietns vīrs, acīm redzot, labs profesionālis.

— Jūs laikam nosakāt žurnāla kvalitāti, pamatojoties uz parakstītāju skaitu, — Mārčvuds mierīgi atbildēja, nojauzdams simpātijas Jūdžinā smaidā.

— Tikai tā! Tikai tā!

— Iespējams, ka jums taisnība, — Jūdžins piebilda,— taču mums jāpanāk, lai publika lasa labas grāmatas, nevis visādus niekus. Vismaz jācenšas to panākt.

Misters Mārčvuds pasmaidīja. Šai nežēlīgās kritizēšanas atmosfērā Jūdžinā vārdi pauda draudzīgu līdzdalību.

— Jā, tas ir kolosāls uzņēmums, — Jūdžins beidzot noteica, kad viņi atkal atgriezās Kolfaksa kabinetā. — Tad nu atļaujiet man stāties darbā, un redzēsim, ko varu veikt.

— Labus panākumus, manu zēn! Labus panākumus! — Kolfakss izsaucās. — Es lieku uz jums lielas cerības, to jūs zināt.

— Tikai ne pārāk lielas, — Jūdžins atbildēja. — Neaizmirstiet, ka es esmu viens, bet uzņēmums ir milzīgs.

— Zinu, zinu! Bet tieši šis viens ir tas, kas man vajadzīgs, saprotat?

— Saprotu, saprotu! — Jūdžins iesmējās. — Esiet bez bēdu! Esmu pārliecināts, ka mēs kaut ko panāksim.

— Varens vīrs! — Kolfakss sacīja Vaitam, kad Jūdžins bija izgājis. — Viņš ir taisīts no īsta materiāla. Viņam ir gan mugurkauls, gan galva uz pleciem. Nu, Florij, ja nemaldos, tad tagad mēs esam cēlušies.

Vaits nosmīnēja drūmi, gandrīz vai ciniski. Viņš nebūt nebija tik pārliecināts, ka ar Jūdžinu iemantots labs līdzstrādnieks. Iespējams, ka Jūdžins ir prātīgs vīrs, taču pārāk neatkarīgs. Viņā pārāk stipri izpaužas mākslinieks, tāds nebūs uzticams un padevīgs darbinieks. Tāds neskries pie Vaita pēc padoma un droši vien ievārīs putru. Gan viņš lauzīs savu kaklu. Ko Vaitam vajadzētu darīt, lai atsistu uzbrukumu savai autoritātei? Diskreditēt šo iesācēju? Protams. Taču, par to šobrīd nav galva jālauza. Gan Jūdžins ko izstrādās. Viņš noteikti pielaidīs kādu kļūdu. Vaits cerēja uz to. Viņš bija gandrīz pārliecināts par to.

XLI n o d a ļ a

Viņu otrreizējā ierašanās Ņujorkā sagādāja Andželai lielu prieku. Tā vis nebija atbraukšana pie slima vīra, dzīve bez jebkādām izredzēm pēc septiņu mēnešu smeldzīgas vientulības! Par spīti agrākajām šaubām Andžela neviļus iztēlojās spožu nākotni, cienījamu stāvokli sabiedrībā un turību. Jūdžins ir kļuvis par svarīgu personu. Viņa karjera ir skaidri iezīmējusies un nemodina gandrīz nekādas bažas. Bankā viņiem noguldīta tīri pieklājīga summiņa. Viņu ieguldījums vērtspapīros, kas ienesa septiņi procenti gadā, sastādīja ap trīsdesmit tūkstošus dolāru lielu kapitālu. Montklēras gruntsgabalu vērtība aizvien pieauga. Jūdžins sprieda, ka tagad tie maksāšot ap seši tūkstoši. Viņš prātoja turpmāk ieguldīt naudu vērtspapīros ar augstākiem procentiem vai kādā drošā komerciālā pasākumā. Un, kad pēc kāda laiciņa pienāks īstais brīdis, viņš metīs pie malās visas izdevniecības darīšanas un atgriezīsies pie mākslas. Šī iespēja ar katru dienu kļuva tuvāka.

Vieta, kuru viņi izvēlējās savai rezidencei Ņujorkā, bija Riversaiddraiva Septiņdesmit devītās ielas tuvumā, kur Jūdžins sen bija ilgojies apmesties, jo šis rajons, kur notika dažādas izstādes un kas bija pilsētas galvenā satiksmes artērija, valdzināt valdzināja Jūdžinu ar aristokrātisko parku, ar diženo karaliskās Hudzonas panorāmu un pasakainajiem saulrietiem. Viņi noīrēja dzīvokli ar studiju nesen uzceltā, greznā namā. Pirmo reizi iebraucis Ņujorkā, Jūdžins bija ar baudu klejojis šeit, vērodams eleganto ekipāžu straumi, kas traucās uz Granta pieminekļa pusi un atpakaļ. Cik reižu viņš bija sēdējis parkā uz šā sola vai mazliet tālāk un ik pēcpusdienas nolūkojies uz līksmajām jātnieku grupām, kā tās traucās garām, laipni mājot paziņām, pielaidīgi un it kā no augšas apmainot kādu vārdu ar parka sargiem un celiņu slaucītājiem. Toreiz Jūdžinam šis rajons bija licies kā brīnumu pasaule, kur aristokrati izklaidējas pastaigās, laiski vērojot upi. Viņš bija domājis, ka tikai miljonāri var te dzīvot, tik maz viņš bija tolaik sapratis no finansiālām mahinācijām. Elegantie vīrieši redingotos un bridžos, graciozās sievietes melnos jātnieču tērpos, cietās platmalītēs, dzelteniem cimdiem un īsām, niedrītēm līdzīgām pātadziņām rokās saistīja viņa iztēli. Tolaik viņam šķita, ka izjāde parkā ir augstākais dižciltības kalngals..

Daudz ūdens bija aiztecējis kopš tā laika, un Jūdžins bija paguvis daudz ko uzzināt, tomēr šī iela viņam joprojām šķita viens no nedaudzajiem galvaspilsētas elegances un greznības kulminācijas punktiem, tāpēc viņam tā gribējās te apmesties. Pēc ilgām apspriedēm Andžela tika pilnvarota meklēt deviņu vai vienpadsmit istabu dzīvokli ar divām vai vairākām vannas istabām par trīs līdz četri ar pusi tūkstoša dolāru gadā. Un patiešām viņai laimējās atrast lielisku dzīvokli ar deviņām istabām, divām vannas istabām un skaistu studiju par trīstūkstoš divsimt dolāriem gadā. Tā nebija augsta īre, ja ņēma vērā viņu pašreizējos līdzekļus. Studija bija astoņpadsmit pēdas augsta un četrdesmit reiz divdesmit divas pēdas liela. Istabās bija jauki veca melnā ozola paneļi, rotāti ar kokgriezumiem XV gadsimta stilā. Sienas varēja tapsēt ar gobelēniem, zīdu vai ko citu — tas bija atstāts paredzētā īrnieka izvēlei.

Jūdžins izraudzījās studijai zaļganbrūnus gobelēnus ar ieaustām senām Reinas pilīm un pārējām telpām gaiši zilu vai brūnu zīdu. Viņš arī piepildīja savu seno sapni un iegādājās studijai lielu, brūni svēdrainu ozolkoka krucifiksu ar noasiņojošu Kristus tēlu un novietoja krēslainā kaktā aiz diviem slaidiem, stabiliem bronzas svečturiem, kas atgādināja pīlārus. Kad iededzināja prāvās vaska sveces un pārējās ugunis nodzēsa, nemierīgi šaudīgā gaisma piešķīra sevišķu burvību jautrajam viesu baram. Otrā stūrī atradās milzīgas ozolkoka klavierēs, tām blakus lielisks franču darba nošu skapītis ar iededzinātiem ornamentiem. Studijā bija krēsli ar augstām, ornamentētām atzveltnēm, kokgriezumiem rotāts molberts ar vienu no Jūdžina labākajām gleznām, melns marmora postaments ar dzeltena marmora krūšutēlu — tas bija Nerons, kura iekāres pilnā deģenerāta seja ar ļaunprātīgi ņirdzīgu smīnu lūkojās pasaulē. Pie ziemeļu sienas bija divi zeltīti svečturi, katrs ar vienpadsmit spuldzēm.

Rietumu pusē varēja redzēt Hudzonu pa diviem plašiem dubultietvaru logiem, kuri sniedzās no-grīdas līdz griestiem. Zem viena bija neliels mūra balkons, kur varēja novietot četrus krēslus un dzestrumā no deviņu stāvu augstuma nolūkoties uz upi. Vasaru balkonam varēja pārvilkt sauljumu. Viņpus samērā rāmajiem ūdeņiem slējās kādas lielas rūpnīcas mūri un skursteņi, reidā pastāvīgi atradās kara kuģi, preču tvaikoņi un burinieki, bet pa straumi šurpu turpu šaudījās neskaitāmi mazi kuģīši, ko tik patīkami bija vērot tiklab saulainā, kā miglainā laikā. Vispār tas bija skaists, lepni iekārtots dzīvoklis, kurā teicami iederējās gandrīz visas Filadelfijā iegādātās mēbeles. Šai klusajā ostā viņi nu bija iebraukuši, lai pēc ilga cīniņa baudītu relatīvu uzvaru, kura viņus tuvināja tik ilgi kārotajam mērķim — stabiliem un nesatricināmiem ienākumiem, kurus nekādas nebaltas dienas nevarētu atņemt.

Jūdžins bija laimīgs, ka ieguvis sev un Andželai to greznību, ērtības un redzamo stāvokli, par ko tik ilgi bija sapņojis. Vairums no mums skaidri skata gara acu priekšā to pili, ko nolemts uzcelt un iekārtot, tikai reti kādam laimējas piepildīt savus sapņus. Mēs ar lielu gaumi un prasmi izraugāmies gleznas, portjeras un apkalpotājus. Jūdžins to tagad darīja īstenībā.

XLII n o d a ļ a

United Magazines Corporation stāvoklis reklāmas, ražošanas un izplatīšanas ziņā nebūt nebija tik bēdīgs, ka to nevarētu uzlabot, ņemot palīgā taktu, lietišķu prātu un kārtīgu darbu. Jau ar Florensa Vaita uzņemšanos vadīt izdevniecības komerciālo un finansiālo pusi bija panākta jūtama uzlabošanās. Tiesa, Valtam nebija ne jausmas par to, kas ir aktuāls raksts, interesanta grāmata vai ejošs žurnāls, toties viņš izcili labi pārzināja pareizas ražošanas, materiālu iegādes un prasmīgas darba spēka izmantošanas metodes, raugoties no efektivitātes un lētuma viedokļa, un tas padarīja viņu par iespaidīgu personu, ar ko jārēķinās. Viņš prata ar pirmo acu uzmetienu pateikt, vai attiecīgais darbinieks ir speciālists savā arodā. Viņš zināja, kur var izplatīt attiecīgu literatūru. Viņš iepirka papīru lielos daudzumos par visizdevīgākajām cenām un prata samazināt līdz minimumam tipogrāfijas un citus izdevumus. Lieka izšķērdība bija viņam sveša. Viņš izmantoja mašīnas līdz to pēdējai jaudas robežai, ieviesa grafiku, kas stipri samazināja neproduktīvu enerģijas patēriņu un deva iespēju iztikt ar minimālu apkalpojošo personālu. Vaitam bija pastāvīgi konflikti ar arodbiedrībām, kuras protestēja pret viņa nesaudzīgajām metodēm, kas izslēdza paralēlismu darbā un tā neatlaidīgi samazināja nodarbināto strādnieku skaitu. Viņš valdīja ar dzelzs roku, bija nepieklājīgi rupjš un cinisks pret arodbiedrību pārstāvjiem, kuri baidījās no viņa un rēķinājās ar viņu.

Ar reklāmu bija diezgan bēdīgi, jo žurnāli, kuriem reklāmas nodaļai vajadzēja piegādāt klientus, atradās samērā zemā līmeni. Tie bija zināmā mērā atrauti no dzīves, neprata paust sava laikmeta domas un noskaņojumu, un lasītāji sāka meklēt sev gara barību citur. Kādreiz žurnāli bija iznākuši lielās tirāžās un iemantojuši lielu popularitāti — savos jaunības laikos, kad arī to izdevēji un redaktori bija spēku plaukumā. Tad iestājās gurdums, vienaldzība un apjukums. Kad Kolfakss pārņēma izdevniecību, radās jaunas cerības. Kā jau minēts, viņš meklēja atbilstošus cilvēkus katram darba iecirknim, bet galvenokārt tādu vīru, kurš norādītu, kā vadīt šo enerģisko saimi, ja tādu laimētos sakomplektēt. Kas izgudros kaut ko tādu, kas pievelk publiku? Kas piesaistīs izdevniecībai ievērojamus, visu atzītus rakstniekus? Kas modinās nodaļu vadītājos to iedvesmu, kura var nodrošināt izdevniecībai vispārēju atzīšanu un materiālus panākumus? Iespējams, ka Jūdžins būs īstais vīrs, bet kad viņš gūs cerētos panākumus? Tagad, kad Jūdžins bija te, Kolfaksam gribējās skubināt viņu rādīt jo ātrāk, ko viņš var.

Pēc neilga laika Jūdžins jau bija skaidrībā par izdevniecības stāvokli. Visi uz apspriedi saaicinātie līdzstrādnieki sūdzējās par tirāžu krišanu.

— Varat runāt, ko gribat, mister Vitla, — kāds drūmi sacīja, — bet tirāžas ir galvenais. Jāpaceļ žurnālu prestižs. Rūpnieki labi zina, kad reklāmai ir panākumi. Mēs dzenamies pēc jauniem klientiem, bet nemākam noturēt vecos. Jā, nemākam. Žurnāli iegāž mūs. Ko mēs tur varam darīt?

— Es jums pateikšu, kas darāms — Jūdžins mierīgi atbildēja. — Mums vispirms jācenšas uzlabot žurnālus. Cik man zināms, tad šai virzienā jau tieķ sperti soļi. Žumāli pakāpeniski sāk uzlaboties. Ražošanas nodaļa ir teicamā stāvoklī. To es zinu. Drīzumā arī redakcijas sāks strādāt labāk. Bet man gribētos, lai jūs, draugi, jau pašreizējos apstākļos darītu visu, kas jūsu spēkos. Es nevēlos izdarīt pārmaiņas šās nodaļas štatos. Es pamācīšu katru atsevišķi, kā mēs varam sasniegt mērķi. Man gribētos, lai jūs apzinātos, ka mūsu uzņēmums ir pats lielākais pasaulē un ka mēs spējam uzveikt visus šķēršļus savā ceļā. Paskatieties uz misteru Kolfaksu! Vai jūs domājat, ka šis vīrs cietīs kaut kur neveiksmi? Ar kuru katru no mums tas vēl varētu notikt, bet ar viņu nekad!

Līdzstrādniekiem patika Jūdžina izturēšanās un pārliecība. Viņa paļaušanās uz savu darbinieku spējām glaimoja tiem, un nepagāja ne desmit dienas, kad viņš jau bija iemantojis visu labvēlību. Viesnīcā, kur viņi ar Andželu pagaidām bija apmetušies, viņš ņēma līdzi žurnālus un iepazinās ar tiem. Viņš atnesa arī nule izdotās grāmatas un lūdza Andželu izlasīt tās. Jūdžins mēģināja iztēloties, kādam jābūt ikvienam žurnālam, kāds būtu tas cilvēks, kas iedvestu tanīs vajadzīgo garu, un kur šo cilvēku meklēt. Dēku žurnālam viņš jau šķita sameklējis atbilstošu vadītāju. Jūdžins pazina šo cilvēku vairākus gadus, un tas bija guvis labas sekmes, strādājot kādas avīzes svētdienas pielikumā. Tas bija Džeks Bezina, kurš sāka savu darbību kā radikāli noskaņots rakstnieks, bet vēlāk kļuva mērenāks un izveidojās par atjautīgu žurnālistu. Pēdējā laikā Jūdžins bija vairākkārt ticies ar Bezinu, un ik reizi tas bija viņu pārsteidzis ar drosmīgajiem un pareizajiem spriedumiem par dzīvi. Reiz sarunā Jūdžins bija izsacījies:

— Džek, jums vajadzētu izdot pašam savu žurnālu!

— Un izdošu arī! — skanēja pašapzinīga atbilde. Tagad, apsvērdams, kur ņemt vajadzīgos darbiniekus, Jūdžins atcerējās Bezinu, jo pašreizējais žurnāla vadītājs neatbilda savam uzdevumam.

Nedējas žurnālam vajadzētu atrast Taunsendam Milleram līdzīgu vīru, bet kur lai tādu ņem? Tagadējam vadītājam bija viena otra interesanta ideja, bet viņš nerēķinājās ar masu lasītāja prasībām. Jūdžins apstaigāja visu žurnālu redakcijas, lai iepazītos ar redaktoriem, bet neviens neapmierināja viņu.

Pārliecinājies, ka viņa paša nodala neprasa sevišķu uzmanību, Jūdžins kādu dienu sacīja Kolfaksam:

— Vissliktāk strādā žurnālu redakcijas. Ar savu nodaļu es jau iepazinos, un, manuprāt, tur nav vajadzīgas radikālas pārgrozības, lai uzlabotu darbu, bet redakcijās gan. Es gribētu, lai jūs man atļautu izdarīt pārmaiņas neatkarīgi no jautājuma par manu atalgojumu. Jums tur augšā nav vajadzīgo cilvēku. Es papūlēšos nerīkoties pārāk krasi, bet domāju, ka dažu redakciju vadītāju nomaiņa nāks tikai darbam par labu.

— To es zinu, — Kolfakss atbildēja, — to es zinu,— bet ko jūs ieteicat?

— Piesaistīt spējīgākus darbiniekus, tas ir viss, — Jūdžins sacīja. — Spējīgākus darbiniekus ar svaigākām galvām. Iespējams, ka sākumā tas prasīs lielākus izdevumus, bet tas atmaksāsies ar uzviju.

— Jums taisnība! Jums taisnība! — Kolfakss dedzīgi piekrita. — Es jau sen gaidu, lai kāds, ar kura domām vērts rēķināties, nāktu un teiktu man to. Varat kaut tūliņ ņemt vadību savās rokās, man nav nekādu iebildumu. Apsolīto atalgojumu jūs saņemsiet ar šo pašu dienu. Tomēr es gribu jums kaut ko pateikt! Es gribu jums ko pateikt! Jūs stāsieties darbā, saņēmis visas pilnvaras, bet lai dievs jūs pasargā paklupt, nodauzīt degunu, zaudēt dūšu un kļūdīties! Ja kaut kas tāds notiks, tad lai dievs stāv jums klāti Es jūs apēdīšu dzīvu! Es esmu labs darba devējs, Vitla. Labiem darbiniekiem es neskopojos ar atalgojumu, zināms, saprāta robežās, bet, kad redzu, ka esmu apvests ap stūri, pataisīts par muļķi, ka šis cilvēks neko nejēdz no darba, tad lai viņš negaida no manis žēlastības ne, tik, cik melns aiz naga. Es esmu vienkāršs veikalnieks, bet šitādu... — te viņš lietoja tādu izteicienu, ko nav iespējams atkārtot. — Tas ir viss, ko varu sacīt par sevi. Ceru, ka mēs saprotamies.

Jūdžins pārsteigts vērās Kolfaksā. Nebija pirmā reize, kad viņš redzēja Kolfaksa zilajās acīs šo salto, nežēlīgo spīdumu. Šis vīrs likās izstrāvojam elektrību, un viņa skatienā vīdēja kaut kas dēmonisks.

— Kaut ko tamlīdzīgu esmu jau kādreiz dzirdējis, — Jūdžins piezīmēja, atcerēdamies Samerfīlda solījumu iemest viņu atkritumu kastē. Viņš nekādi nebija gaidījis, ka tik drīz pēc iestāšanās darbā ar viņu runās tik saltā un iebildumus noraidošā tonī, taču tas bija noticis fakts un ar to vajadzēja rēķināties. Šai mirklī Jūdžins nožēloja, ka aizgājis no Kalvina.

— No atbildības es nebaidos, — viņš dzestri noteica. — Es negrasos ne klupt, ne nodauzīt degunu, ne kļūdīties, ciktāl tas būs atkarīgs no manis paša. Un, ja kaut kas tāds notiks, tad es nenākšu pie jums sūdzēties.

— Es jau jūs tikai brīdināju, — Kolfakss atsaucās atkal labā omā; Saltais spīdums acīs bija nodzisis. — Tas, ko sacīju, bija domāts vislabākajos nolūkos. Es jūs atbalstīšu ar visu savu autoritāti un varu, bet, ja jūs iegāzīsieties, tad tikai dievs var jums līdzēt. Es nepalīdzēšu.

Viņš atgriezās pie savas pults, un Jūdžins devās augšā. Viņš jutās tā, it kā viņam būtu uzlikta galvā kardināla sarkanā cepure un reizē pacelts cirvis pār viņa kaklu. Nu viņš būs spiests apdomāt katru soli. Jārīkojas ar vislielāko apdomu, bet jārīkojas vien ir. Visa noteikšana, visas pilnvaras atdotas viņa rokās. Viņš var jebkuru brīdi atlaist kādu darbinieku, un Kolfakss akceptēs viņa rīcību, bet atlaistais tūliņ jāaizstāj ar jaunu, labāku, un tas jāveic ātri un efektīvi. Jā, tas ir nopietns uzdevums — goda pilns, bet grūts.

Vispirms Jūdžins aizrakstīja Bezinam. Viņi nebija sen redzējušies, taču izdevniecības veidlapa ar uzrakstu stūrī «Izdevniecības direktora sekretariāts» atstāja vajadzīgo iespaidu. Bija diezgan riskanti tādā kārtā darīt līdzstrādniekiem zināmu, ka viņš ir izdevniecības direktors, jo te strādāja ne mazums pieredzējušu literātu, taču Jūdžinu tas nemulsināja. Viņš bija apņēmies veikt šo uzdevumu, un šīs veidlapas jau pagatavošanas procesā būs vislabākais pierādījums, ka viņš saņēmis vadības grožus savās rokās. Jaunā vēsts izplatījās pa visu namu kā uguns sausā zālē, jo Jūdžina sekretariātā bija diezgan daudz darbinieku — kaut vai stenografistes vien, — lai iznēsātu sensacionālo ziņu. Redakciju vadītāji un viņu palīgi grozīja galvas un nodevās visādiem minējumiem, tomēr neiedrošinājās neko vaicāt, jo nekāda pavēle šim notikumam nesekoja. Tādu pašu veidlapu Jūdžins aizsūtīja Ādolfam Morgenbauam, kurš bija parādījis savu atjautību, strādājot par Jūdžina palīgu Samerfīlda firmā, un pašlaik vadīja mākslas nodalu žurnālā The Sphere, kas guva aizvien lielāku piekrišanu. Jūdžins sprieda, ka Morgenbaus var uzņemties vadīt šeit mākslas nodaļu Jūdžina uzraudzībā, un nebija maldījies. Morgenbaus bija paguvis iemantot labu pieredzi; viņš bija cilvēks ar lielu iniciatīvu un saprātu. Skaidrs, ka viņam bija ļoti patīkami atkal strādāt kopā ar veco priekšniecību. Tāpat Jūdžins iztaujāja dažādus reklāmu nozares speciālistus, māksliniekus un rakstniekus, kuri pēc viņu domām ir enerģiskākie ļaudis izdevniecības darbā, un ataicināja pēdējos uz pārrunām. Tie arī nāca cits pēc cita, jo pilsētā jau bija izplatījusies vēsts, ka Jūdžins atgriezies Ņujorkā un uzņēmies vadīt ne tikai United Magazines Corporation reklāmas nodaju, bet arī visas redakcijas. Visi, kas vien interesējās par mākslu, literatūru, redakciju darbu un reklāmu, dabūja to zināt. Tie, kas agrāk bija pazinuši Jūdžinu, neticēja savām ausīm. Kur viņam radušies tādi talanti?

Jūdžins paziņoja Kolfaksam, ka būtu lietderīgi pateikt visiem līdzstrādniekiem par jaundibināto posteni un personu, kas to ieņems.

— Esmu pietiekami iepazinies ar visu un domāju, ka pratīšu rīkoties, — viņš sacīja.

Kolfakss saaicināja savā kabinetā visus redakciju un nodaļu vadītājus un galvenos grāmatu tirdzniecības pārstāvjus un uzrunāja tos:

— Gribu pavēstīt jums kaut ko tādu, kas skar visus klātesošos. Kopš šās dienas visas izdevniecības lietas vadīs misters Vitla. Esmu piešķīris viņam visplašākās pilnvaras, pārliecinādamies, ka viņš pārzina visu labāk par mani. Gribu, lai jūs visi turpmāk griezieties pie viņa pēc padoma un aizrādījumiem, kā līdz šim griezāties pie manis. Misters Vaits joprojām gādās par ražošanu un izplatīšanu. Misters Vitla un misters Vaits strādās roku rokā. Tas ir viss, ko gribēju jums pateikt.

Līdzstrādnieki izklīda, un Jūdžins atkal iegāja savā kabinetā. Viņš nolēma vispirms dabūt reklāmas speciālistu, kas varētu izpildīt viņa norādījumus un vadītu šo nozari ne sliktāk par pašu Jūdžinu. Viņš diezgan ilgi nomeklējās, kamēr atrada piemērotu personu, kas strādāja Rikerta akciju sabiedrībā un skaitījās par ižcilu darbinieku. Kārters Heizs, veselīgs, enerģisks, ap trīsdesmit divi gadi vecs vīrietis, alka izcelties izraudzītajā darbā un labprāt pieņēma daudzsološo piēdāvājumu. Jūdžins viņam diezin kā nepatika — Kārteram šķita, ka tas ir pārmērīgi saslavēts, — taču viņam nebija iebildumu strādāt Jūdžina vadībā. Jūdžins noteica viņam algu desmittūkstoš dolāru gadā un, tādā veidā nokārtojis reklāmu nodaļas darbu, pievērsa visu uzmanību jaunajiem pienākumiem.

No organizatoriskās puses tiklab redakciju, kā izdevniecības darbs Jūdžinam bija kaut kas jauns. Viņš to neizprata tik labi kā mākslas un reklāmas nozares un jau sākumā pielaida lielas kļūdas. Pirmā kļūda bija pieņēmums, ka visi izdevniecības darbinieki ir nomaināmi kā nederīgi, jo viņu izdotie žurnāli nav ne interesanti, ne populāri. Īstenībā izdevniecībā bija vesela virkne visai talantīgu darbinieku, kuri, nelabvēlīgu apstākļu nomākti, bija tikai mazliet ierosināmi, lai varētu visā pilnībā izvērst savas spējas. Otrā kļūda bija tā, ka Jūdžins, nezinādams, kādu līniju ieturēt attiecībā uz vienu vai otru žurnālu, nevēlējās uzklausīt tos, kas viņam būtu varējuši dot prātīgu padomu. Vispareizākais būtu lēnā garā izpētīt tuvākos līdzstrādniekus, iepazīties ar viņu darba metodēm un palīdzēt ar taktisku padomu, bet Jūdžins izdarīja radikālu apvērsumu, pat neiepazinies ar līdzšinējo darba stilu. Viņš atbrīvoja Mārčvudu, International Review vadītāju, tāpat arī Weekly vadītāju Geileru. Par Adventure Story Magazine vadītāju viņš iecēla Bezinu.

Nevienā šāda tipa uzņēmumā nevar gūt panākumus uzreiz — dažkārt paiet nedēļas un pat mēneši, iekams vērojama kāda pārmaiņa. Turklāt Jūdžins nesaprata, ka jāpiešķir saviem palīgiem pilnīga patstāvība un jāuzliek uz viņu pleciem atbildība par vienu vai otru nodaļu, tikai šad tad palīdzot ar aizrādījumiem. Viņš centās visur iedziļināties pats. Tas nebija viegli, un lāgiem viņš iepinās kādā likstā. Viņam pašam vēl bija daudz kas jāmācās. Toties viņam radās daudz interesantu ierosinājumu dažādos jautājumos, un tas atsaucās darbā. Žurnāli kļuva manāmi interesantāki. Līdzko iznāca pirmie numuri, kuros izpaudās Jūdžina un viņa jaunā personāla ietekme, Kolfakss un Vaits tos rūpīgi jo rūpīgi izpētīja. Sevišķi Vaits ar nepacietību gaidīja to jauno, kas tanīs izpaudīsies, un, ja viņš neprata to uztvert pats, tad netrūka citu, uz kuru domām varēja paļauties. Gandrīz visas atsauksmes bija atzinīgas Vaitam par lielām sirdssāpēm, jo viņš bija cerējis, ka žurnāli dos pietiekami daudz materiāla jaunā direktora kritizēšanai.

Kolfakss, redzēdams, cik pašpārliecināti un enerģiski Jūdžins ķeras pie darba un cik aukstasinīgi uzņemas lielo atbildību, saka aizvien vairāk jūsmot par viņu. Jūdžina sabiedrība Kolfaksam ļoti patika, un pēc darba viņš jo bieži uzaicināja jauno direktoru uz pusdienām. Atšķirībā no Kalvina viņš šādās reizēs neminēja ne vārda par Andželu, jo, iepazinies ar to, nejuta nekādu sevišķu interesi par viņu. Jauka sieviete, taču ne vēsts no tās apgarotības, ar kādu var lepoties viņas vīrs. Arī misis Kolfaksas atzinums par Andželu nebija pēdējai glaimojošs. Kolfakss no sirds nožēloja, ka Jūdžins ir precējies.

Laiks ritēja uz priekšu. Jo vairāk Jūdžins iepazinās ar darbu, jo mierīgāks un drošāks viņš kļuva. Ikviens, kas kādreiz ieņēmis kaut cik svarīgu administratīvu posteni, zina, cik viegli iesaistīt darbā enerģiskus un spējīgus cilvēkus, ja vien pašam vadītājam piemīt zināms talants un ir nepieciešamās zināšanas. Starp vienādiem elementiem darbojas savstarpējas pievilkšanās spēks, un tāpēc ir dabiski, ka tie kas grib panākt šai pasaulē savu spēju atzīšanu, priecājas, redzot savu cīņas biedru augstā postenī. Reklāmu nozares darbinieki, mākslinieki, redaktori, kritiķi, rakstnieki, izplatītāji un visi, kas saprata un cienīja Jūdžinu kā savu aprindu pārstāvi, plūda pie viņa bariem, un drīz vien viņš bija spiests noraidīt visus reflektantus pie attiecīgo nodaļu vadītājiem. Pamazām apstākļi piespieda viņu uzticēties palīgiem, un, reiz sācis, viņš nonāca pretējā galējībā un paļāvās uz tiem pārāk daudz. Sevišķu uzticību ar savu lietišķību viņam iedvesa reklāmas nodaļas vadītājs Kārters Heizs, un Jūdžins nodeva viņa rokās visu darba praktisko izpildi, iepazīdamies tikai ar plāniem un vienā otrā sarežģītākā gadījumā palīdzēdams ar padomu. Kārters Heizs, būdams ārkārtīgi patmīlīgs, jutās apmierināts, taču šāda izturēšanās nemodināja viņā lojalitātes sajūtu. Heizs uzskatīja, ka Jūdžinam reklāmas nozare ir sveša sfēra un ka viņš ieguvis tik augstu posteni aiz nejaušības. Heizs cerēja, ka izdevniecībā notiks kādreiz lielas pārmaiņas, un tad viņš kļūs par pilntiesīgu reklāmas nodaļas vadītāju, atkarīgu tikai no Kolfaksa un Vaita, uz kuriem viņš arī nolēma ieturēt kursu, jo tie bija finansiāli ieinteresēti uzņēmumā. Heizam netrūka domu biedru arī citās nodaļās.

Arī tas Jūdžinam nāca par ļaunu, ka viņš neprata izpelnīties savu līdzstrādnieku uzticību. Viņš iedvesmoja tos, ieteica tiem derīgus ierosinājumus, bet viņi izmantoja tos savās interesēs, cenzdamies jo ātrāk izvirzīties un kļūt neatkarīgi. Jūdžins nebija ne lepns, ne augstprātīgs un nesējās nevienam klāt, tāpēc drīz vien ar viņu vairs nerēķinājās. Viņš prata sameklēt izcili spējīgus darbiniekus, kuri bieži vien pārspēja viņu attiecīgajā nozarē, un šie cilvēki parasti nelūkojās uz viņu kā uz priekšnieku, bet kā uz izveicīgu sāncensi, kurš nostājies viņiem ceļā. Jūdžins šķita viņiem neticami lādzīgs un mīkstsirdīgs. Tiesa, šad tad viņš gan norādīja kādam tā īsto vietu, bet parasti nelikās manām, ko par viņu domā. Darbs labi veicās, žurnāli iekaroja popularitāti, reklāmas un izplatīšanas nodaļas guva panākumus, un Jūdžinam šķita, ka viņa dzīve tuvojas pilnīgam uzplaukumam. Protams, gadījās vēl vētras un grūtības, bet tās nebija nopietna rakstura. Ja viņš bija par kaut ko neziņā, Kolfakss nekad neliedza padomu, tāpat Vaits allaž izrādīja draudzību, kaut gan neko tamlīdzīgu pret Jūdžinu nejuta.

XLIII n o d a ļ a

Stāvoklis kļuva bīstams, jo dzīve tagad sniedza Jūdžinam tik daudz varas, komforta, pašapmierinājuma un greznības kā nekad un pārvērta viņu par austrumu despotu ne vien neskaitāmo apakšnieku acīs, bet arī mājas dzivē. Andžela, ar vislielāko interesi sekodama viņa karjerai visus šos gadus, beidzot noticēja, ka viņš ir ģēnijs visās nozarēs un spējīgs sasniegt kalngalus gan mākslā, gan literatūrā, gan finansu sfērā, ja ne visās trijās uzreiz. Viņa joprojām stingri uzmanīja vīra uzvedību, būdama vairāk nekā jebkad pārliecināta, ka tanīs reibinošajos augstumos, kuriem Jūdžins tik strauji tuvojās, var noturēties tikai ar vislielāko piesardzību. Cilvēki uzmana katru viņa soli. Lai viņi izrāda verdzisku padevību — tāpēc viņi jo bīstamāki. Jūdžinam jābūt ārkārtīgi uzmanīgam tiklab sarunā un uzvedībā, kā apģērbā.

— Necel atkal traci! — Jūdžins parasti mēdza atbildēt uz šādiem atgādinājumiem. — Liec mani mierā, dieva dēļ!

Un tad sākās ķīviņš, jo Andžela bija stingri nolēmusi ievadīt vīra dzīvi pareizā gultnē viņa paša labā, nerēķinoties ar viņa vēlēšanos.

Solīdi ļaudis no dažādām sabiedrības aprindām — mākslinieki, literāti, filantropi, komersanti — sāka meklēt pazīšanos ar Jūdžinu, pirmkārt, tāpēc, ka viņš bija cilvēks ar plašu un daudzpusīgu interešu loku, otrkārt — un tas bija daudz svarīgāk, — viņš varēja citiem kaut ko dot. Vienmēr visos sabiedrības slāņos sastopami cilvēki, kuri cenšas kaut ko panākt ar laimes lutekļu starpniecību, lai kas tie būtu, un taisni šie un vēl viena cilvēku kategorija, kas alkst iekļūt uzlecoša spīdekļa pavadonībā, lai spīdētu tā atstarotajā gaismā,, sastāda ikviena likteņa izredzētā svītu. Arī Jūdžinam bija sava svīta, vīrieši un sievietēs no viņa paša vai mazliet zemākām aprindām, kuri karsti spieda viņam roku un glaimīgi izsaucās:

— Vai patiešām tik lielas izdevniecības diiektors? Ļoti ļoti patīkami iepazīties!

Sevišķi laipni smaidīja sievietes, rādīdamas līdzenos, baltos zobus un izsacīdamas .nožēlu, ka visi izskatīgie un panākumiem bagātie vīrieši ir jau precējušies.

Tā paša gada jūlijā, kad Vitlas pārcēlās uz Ņujorku, ari izdevniecība pārgāja jaunā namā un Jūdžins dabūja kabinetu, par kuru greznākā savu mūžu nebija sēdējis. Kāds izmanīgs darbinieks, vēlēdamies iemantot jaunā direktora labvēlību, bija ierosinājis samest naudu ziediem. Kabinets vizēja baltā, gaišzilā un zelta krāsā. Tanī bija rožkoka mēbeles, lai tas atšķirtos no pārējām telpām un radītu lielāku iespaidu. Tas bija piekrauts ar neļķu, rožu un puķu zirnīšu pušķiem skaistās dažāda stila vāzēs. Puķes rotāja arī lielo rožkoka rakstāmgaldu, kura spoži pulēto virsu sedza biezs stikls. Pirmajā rītā Jūdžins te sarīkoja improvizētu pieņemšanu, un šai gadījumā viņu apmeklēja Kolfakss un Vaits, kuri jau bija iepazinušies ar saviem kabinetiem. Pēc kādām trim nedēļām te notika grandiozs pieņemšanas vakars, kurā piedalījās redzamākie galvaspilsētas sabiedrības pārstāvji, un ielūgtie viesi, mākslinieki, rakstnieki, redaktori, izdevēji, publicisti un reklāmu speciālisti skatīja Jūdžinu visā viņa godībā. Kopā ar Kolfaksu un Vaitu viņš pieņēma apmeklētājus. Nezinātāji iztālīm vēroja jauno direktoru un lauzīja galvu, kā viņš pratis tik augstu pacelties. Viņa karjera patiešām bija zibenīgi strauja. Šķita neticams, ka cilvēks, kas sācis dzīvi kā gleznotājs, ir kļuvis par noteicēju literatūrā un mākslā kā viens no lielākās izdevniecības vadītājiem.

Arī paša mājās Jūdžins nezaudēja savu oreolu; te viņš jutās tāds pats valdnieks kā savā kabinetā. Pat tais reizēs, kad viņi palika ar Andželu divatā, kas notika visai reti, jo viņi daudz laika ziedoja viesībām, Jūdžins likās sievai gluži cits cilvēks. Tiesa, viņa sen bija paradusi domāt par Jūdžinu kā par izcilu gleznotāju, kas ar laiku iekaros sev pienācīgo vietu, bet Jūdžins kā viena no svarīgām figūrām galvaspilsētas komerciālajā dzīvē, kā lielākās Ņujorkas izdevniecības pārstāvis, Jūdžins, kam pašam sava mašīna un sulainis, Jūdžins, kas brokasto vislepnākajos restorānos un klubos un vienmēr atrodas svarīgu personu sabiedrībā, — tas ir kas cits.

Andžela sen vairs nebija tik pašpārliecināta un saka šaubīties, vai viņai vispār ir vēl vara pār vīru. Arī tagad gadījās, ka uzliesmoja ķildas par niekiem, bet Andžela neizrādīja vairs seno dedzību uzsākt ķildošanos. Viņai šķita, ka Jūdžins pārvērties un kļuvis noslēgtāks. Viņa gan joprojām bažījās, ka Jūdžins var izdarīt kaut ko aplamu un. pazaudēt visu iegūto, ka Jūdžinam var kaitēt gan ļaunais liktenis, gan nelabvēļi un skauģi, bez kuriem dzīve, acīm redzot, nav domājama, gan citas likstas, kuras uzbrūk pēkšņi kā vēja brāzma. Jūdžins gan likās pilnīgi mierīgs, kaut dažkārt bažīgi domāja par savu nākotni: viņš nesastāvēja izdevniecībā kā paju īpašnieks un bija tikpat atkarīgs no Kolfaksa kā ikviens izsūtāmais zēns. Vienīgi viņš nebūtu tik viegli atvietojams, jo strādāja teicami.

Kolfakss izturējās pret viņu draudzīgi. Jūdžins gan bieži brīnījās, kāpēc ražošanas grafiki tiek sistemātiski pārkāpti un izdošanas termiņi nokavējas bet Vaits prata visam atrast ticamu izskaidrojumu. Kolfakss bieži aicināja Jūdžinu uz savu vasarnīcu vai uz medību namiņu kalnos, viņi arī vizinājās jahtā vai makšķerēja, jo Kolfaksam patika runāt ar Jūdžinu. Andželu Kolfakss gandrīz nekad neielūdza. Acīm redzot, viņš neuzskatīja to par vajadzīgu, un Jūdžins baidījās likt šefam manīt,, ka šāda rīcība ir aizvainojoša, kaut arī viņam sirds smeldza, iedomājoties, kā to uztver Andžela. Kolfakss neatlaida Jūdžinu ne soli no sevis, it kā nespētu iztikt bez viņa ne mirkli, zvanīja tam vienā laidā un apvaicājās:

— Kur jūs esat aizķēries, veco zēn?

— Jā, vecais draugs, — viņš mēdza runāt, noskatījis Jūdžinu no galvas līdz kājām, it kā viņa priekšā atrastos tīrasiņu zirgs vai sugas suns, — izskats jums brašs. Darbs iet jums labumā. Tāds gan jūs neizskatījāties, kad ieradāties pie manis, — un viņš aptaustīja Jūdžina nule šūtā uzvalka audumu, izsacīja savus uzskatus par viņa kaklasaiti vai adatu vai aizrādīja, ka Jūdžinam jānopērk citas kurpes, ja viņš grib izmeklēti ģērbties. Kolfakss gādāja par savu «ieguvumu» kā par godalgotu sacīkšu rikšotāju, pastāvīgi stāstīja Jūdžinam visādus sīkumus no smalkāko aprindu dzīves, aizrādīja, kas jāapmeklē, kas jāredz un kur jāiet, it kā Jūdžins būtu pilnīgs nezinātājs šais jautājumos.

— Pie reizes, kad piektdien brauksim pie misis Sevedžas, paņemiet līdzi Trakstonas čemodānu. Vai esat tos redzējis? Tie pašlaik ir modē. Un vai jums ir Londonas mētelis? Noteikti iegādājieties. Tādos namos kalpotāji mēdz izostīt visas jūsu mantas un izdarīt attiecīgus secinājumus. Un neaizmirstiet par dzeramnaudu: katram pa divi dolāri, bet namzinim pieci.

Jūdžinam derdzās šāds aizbildnīgs tonis, tāpat viņam bija nepatīkami, ka Kolfakss ignorē Andželu, tomēr viņš neiedrošinājās neko iebilst. Viņš redzēja, ka Kolfakss ir nepastāvīgs savās simpātijās, ka viņš var tikpat pēkšņi iemīlēt cilvēku kā ienīst un ka vidusceļa te nav. Pašlaik Jūdžins ir viņa mīlulis, bet cik ilgi?

Ja viņi dzīrās kaut kur doties nedēļas beigās, tad Kolfakss mēdza piekodināt, it kā Jūdžinam nebūtu pašam savas mašīnas:

— Es aizsūtīšu pēc jums mašīnu piektdien tieši pulksten divos; esiet gatavs!

Noteiktā dienā un laikā Kolfaksa lielais, zilais limuzīns piebrauca pie mājas, Jūdžina kalpotājs iznesa somu, golfa nūjas, tenisa raketi un visādus sīkumus, kuru saimniekam varēja ievājadzēties, un mašīna aizbrauca. Dažreiz Andžela palika mājās, dažreiz Jūdžinam izdevās paņemt sievu līdzi, taču viņš pārliecinājās, ka labāk būt taktiskam pret Kolfaksu un samierināties ar nevērību, kādu šefs izrāda pret viņa sievu. Jūdžins visādi centās nomierināt Andželu. No vienas puses, viņam bija Andželās žēl, bet, no otras, viņš juta, ka Kolfaksam zināmā mērā taisnība, Andžela lāgā neiederējās tai sabiedrībā, kurā tagad nācās uzturēties Jūdžinam. Cilvēki te bija dzestrāki, slīpētāki, diplomātiskāki. Andžela nekad nevarētu apgūt šīs izsmalcinātās manieres un mākslotās intonācijas. Īstenībā Andželai nebūt nebija mazāk piemīlības un elegances nekā izdaudzinātajām «četri simti ģimeņu» pārstāvēm, bet viņai trūka atjautības, seklās pašapmierinātības un vaļīgās pašpaļāvības, kas neizbēgami piemīt visiem, kuri apgrozās augstākajās aprindās. Jūdžins viegli apguva visu ārišķīgo neatkarīgi no savām īstajām jūtām un uzskatiem.

— Nav liela bēda, Andžela mēdza noteikt. — Tu tā rīkojies darba labā.

Tomēr tas viņu stipri sarūgtināja, un bieži viņai šķita, ka, viņai iespļauts sejā. Taču Kolfakss izraudzījās sev piemērotu sabiedrību bez kādas kautrēšanās. Viņš uzskatīja, ka Jūdžins iederas augstākajās aprindās, bet Andžela neiederas, tāpēc bez liekas domāšanas uzsvēra šo starpību.

Tādā kārtā Jūdžins iepazinās ar interesantu parādību augstākās sabiedrības dzīvē: bieži vien smalkajās aprindās uzņēma tikai vienu no laulātajiem draugiem, un ar to, kas neprata aizstāvēties, neviens daudz nerēķinājās.

— Tas laikam ir Berkvuds, kādreiz viņš dzirdēja jaunu švītu izsakāmies par kādu filadelfieti. — Kāpēc viņu ielūguši? Sieva viņam burvīga, bet viņš pats nekur nav liekams!

Otrreiz Ņujorkā viņam gadījās dzirdēt, ka meita jautā mātei par kādu dāmu, kuras vīrs sēdēja pie tā paša galda:

— Kas viņu ielūdzis?

— Es nezinu, — māte atbildēja. — Es vismaz ne. Viņa ieradusies pati uz savu galvu.

— Tā nu gan ir pārdrošība! — meita nomurmināja.

Kad minētā sieviete ienāca, Jūdžins saprata, kas par iemeslu. Viņa bija neglīta, turklāt bezgaumīgi un neprasmīgi ģērbusies. Jūdžinu pārsteidza namamātes izturēšanās, taču daļēji viņš to saprata. Tomēr par Andželu neko ļaunu nevarēja sacīt. Viņai bija pievilcīga seja un glīts augums. Vienīgā nelaime, ka viņa nebija tik blazēta un pārsātinātā kā pārējās. Jūdžins skuma sievas dēļ.

Mājās un savās aprindās viņš centās atmaksāt Andželai, rīkodams viesības, kuras kļuva aizvien jo lepnākas. Sākumā, kad viņi bija tikko iebraukuši no Filadelfijas, Jūdžins mēdza ielūgt pusdienās dažus vecus draugus, jo viņš vēl nejutās drošs jaunajā stāvoklī un nezināja, kas īsti vēlēsies apsveikt viņu ar jaunajiem panākumiem. Viņš arī tagad nebija augstprātīgs un bija saglabājis mīlu pret tiem, kuri viņu pazina kopš jaunām dienām. Tiesa, tagad gan viņš vairāk mēdza sastapties ar turīgiem ļaudīm, tomēr joprojām paturēja mīļā piemiņā tos vienkāršos draugus, kuri bija dārgi gan paši par sevi, gan kā sen aizgājušu laiku atgādinājums. Daudzi ieradās aizņemties naudu, jo agrāk Jūdžins bieži bija draudzējies ar mūžīgiem neveiksminiekiem, taču galvenokārt visus šobrīd pievilka viņa slava.

Jūdžins bija tuvu pazīstams ar daudziem saviem laikabiedriem, izciliem mākslas un literatūras darbiniekiem un pavadīja to sabiedrībā jaukus brīžus. Pie viņa galda bieži varēja sastapt gleznotājus, izdevējus, operdziedātājus, aktierus un dramaturgus. Viņa lielais atalgojums, skaistais dzīvoklis, lepnais rajons, izdaudzinātā darba vieta un lielā viesmīlība iemantoja viņam daudz paziņu. Viņš pašapzinīgi lielījās, ka nav mainījies, ka mīl vienkāršus, jaukus, nemākslotus cjlvēkus, jo tie patiesībā ir īstie dižgari, un neapzinājās, ar kādu mērauklu mērī tos, ko tagad izvēlas par draugiem. Viņu vilktin pievilka bagātie, izdaudzinātie, skaistie, stiprie un spējīgie — pārējie viņu neinteresēja. Viņš tos pat neredzēja, un, ja kādreiz manīja, tad izturējās ar nožēlu vai atmeta kādu dāvanu.

Tam, kas nekad nav izbaudījis pāreju no trūkuma uz pārpilnību, no bēdīgas dzīvības vilkšanas uz greznības pilnu labāko aprindu dzīvi, ir grūti iedomāties, ciktāl šie jaunie iespaidi pakļauj un apmāj nepieredzējušu dvēseli, parādot tai pasauli jaunā gaismā. Acīm redzot, dzīve neko citu nedara kā papildina ilūzijas un rada aizvien jaunas burvestības. Taisnību sakot, dzīvē viss ir ilūzija un burvestība, varbūt tikai izņemot to sākotnējo substanci vai principu, kas atrodas pasaules radīšanas pamatos. Tiem, kas dzīvē redzējuši tikai cīņu, šāda burvestība ir dzīves harmonija, un tiem, kas vienmēr dzīvojuši trūkumā, pārpilnība ir viņu lolotais sapnis. Jūdžins, kas dievināja, skaistumu un augsti vērtēja visu izsmalcināto un pilnīgo, ko spēj radīt cilvēka atjautīgais prāts, pilnīgi pakļāvās tās krāšņās pasaules burvībai, kas tagad viņu aptvēra, un aizvien vairāk padevās tās ietekmei. Viņš neparasti ātri apguva visu jauno, ko uztvēra viņa skatiens vai kas sniedza sevišķu apmierinājumu viņa emocionālajam raksturam. Viņam jau šķita, ka viņš vienmēr dzīvojis šo izredzētās sabiedrības dzīvi, kuras atribūti ir vasarnīcas, greznas savrupmājas, pilsētas un ārpilsētas klubi, dārgi hoteļi, restorāni, automobiļi, kūrvietas, skaistas sievietes, izmeklētas manieres, smalka gaume un harmonija. Tā bija īstā paradīze, materiālās un garīgās pilnības iemiesojums, par ko pasaule sapņo un pēc kā pastāvīgi cenšas, gurdama smagā darbā, haosā, domu nabadzībā, dvēseles nesaskaņās, savstarpējā neizpratnē un citās likstās, kas sastāda cilvēka likteni zemes virsū.

Šķita, ka šai augstākajā sabiedrībā neviens nepazīst slimības, nogurumu, iedragātu veselību, negaidītus sarežģījumus. Visas raizes, nesaskaņas un nepatikšanas tika rūpīgi apslēptas, un apkārtējie redzēja vienīgi dzīves skaistumu, veselību un spēku. Jo vairāk Jūdžins tuvojās labklājības kalngaliem, jo vairāk viņu pārsteidza tas, ar kādu dedzību un centību pati dzīve veicina alkas pēc greznības. Viņa mākslinieka skatienam atklājās tik daudz kas līdz šim nepazīts un valdzinošs — lieliskas, teicamā kārtībā uzturētas ārpilsētas savrupmājas, klubi un hoteļi, un atpūtas vietas jūrmalā, neatdarināmi skaistās dabas klēpī. Viņš uzzināja, cik nevainojami noorganizēts izredzētajiem sports, izpriecas un ceļojumi un ka tūkstošiem cilvēku ar šīm nodarbībām piepilda savu dzīvi. Tāda bezrūpīga laika pavadīšana neatbilda Jūdžiņa līdzekļiem, taču viņš guva iespēju pavadīt izpriecās vismaz brīvos brīžus un sapņoja par to, ka reiz arī viņam nekas nebūs jāstrādā. Daudzi bagātnieki nodarbojās vienīgi ar izbraucieniem jahtās vai automobiļos, ar makšķerēšanu, medībām, tenisu vai polo un pat uzstādīja rekordus. Kāršu spēle, dejas, banketi, dīki aizvadītas dienas — tas likās sastādām daudzu viņa tagadējo paziņu dzīves saturu. Jūdžins varēja tikai jūsmot par to visu kā par aši garām paslīdošu izrādi, taču labi arī, ka tā. Vismaz tas bija sasniegums salīdzinājumā ar agrāko dzīvi. Jūdžins sāka skaidri redzēt, kā organizēta pasaule, cik augsti ir bagātības kalngali un kādos bezdibeņos grimst trūkumcietēji. No pazeminošas nabadzības līdz pārpilnības durvīm — kāds milzīgs atstatums!

Aidžela netika līdzi Jūdžinam viņa gara klejojumos. Tiesa, viņu tagad apkalpoja vislabākie drēbnieki, viņa pirka visdārgākās cepures un apavus, braukāja īrētās karietēs vai vīra automobilī, taču uztvēra visu citādi nekā Jūdžins. Šī dzīve viņai likās sapnis, kaut kas tāds, kas radies tik pēkšņi un tādā pārpilnībā, ka tā ilgai pastāvēšanai nevar ticēt. Viņa nevarēja atbrīvoties no domas, ka Jūdžins īstenībā nav ne izdevējs, ne redaktors vai finansists, bet tikai gleznotājs un tāds arī paliks.. Iespējams, ka Jūdžina nejaušā profesija dos viņam bagātību, slavu un naudu, taču kādu dienu viņš noteikti metīs visu pie malas un atgriezīsies pie savas mākslas. Ietaupījumus viņš gan ieguldīja drošos pasākumos — vismaz Andželai tie likās droši, — un šie vērtspapīri, galvenokārt tādi, kurus ik mirkli varēja pārvērst skaidrā naudā, šķita viņiem labs nodrošinājums nākotnē un ķīla dvēseles mieram, lai gan viņi nebūt neatlicināja daudz naudas. Viņi izdeva apmēram astoņus tūkstošus gadā uzturam vien, un izdevumi nebūt nemazinājās, bet pastāvīgi auga augumā. Jūdžins kļuva aizvien jo izšķērdīgāks.

— Manuprāt, mēs pārāk bieži rīkojam viesības, — Andžela kādreiz mēģināja iebilst, bet Jūdžins nevērīgi atmeta ar roku:

— Es nevaru citādi, postenis uzliek pienākumus. Viesības nostiprina manu prestižu. Cilvēkiem manā stāvoklī nekas cits neatliek.

Viņa nama durvis bija plaši atvērtas patiesi ievērojamiem cilvēkiem, pašiem izcilākajiem un talantīgākajiem dažādu aprindu un profesiju pārstāvjiem. Tie mielojās pie viņa galda, dzēra viņa vīnu, apskauda viņa bagātību un alka iesēsties viņa vietā.

Šai laika sprīdī Andžela un Jūdžins nebūt nekļuva tuvāki viens otram, bet garīgā ziņā aizvien attālinājās. Andžela neko nebija aizmirsusi, nebija piedevusi Jūdžinam viņa briesmīgo pārkāpumu un arī nekad nespētu ticēt, ka Jūdžins izārstējies no savām hedonistiskajām tieksmēm. Pulkiem skaistu sieviešu apmeklēja Andželas rīkoto tēju, pusdienas un saviesīgos vakarus. Ar Jūdžina palīdzību sastādīja interesantu programu, jo viņam nebija grūti sadabūt kopā talantīgus mūziķus, literātus, aktierus un gleznotājus. Starp viņa paziņām bija daudz vīriešu un sieviešu, kas prata momentā interesanti uzskicēt klātesošos ar zīmuli vai ogli, rādīt visādus trikus, imitēt pazīstamas personas, dziedāt, spēlēt, dejot, deklamēt, stāstīt drastiskas anekdotes vai smieklīgus notikumus. Jūdžins kategoriski pieprasīja, ka ielūgumi piesūtāmi tikai vispār atzītām skaistulēm, jo viņam neesot nekādas patikas nolūkoties neglītās, un, lai cik dīvaini, tomēr atradās desmitiem sieviešu, kuras lepojās ne vien ar skaistumu, bet arī ar talantiem: prata dziedāt, dejot, tēlot, sacerēt romances, stāstus un lugas, Gandrīz visas bija teicamas sarunu biedrenes, un tām bija viegli pakavēt laiku, — pareizāk sakot, tās pašas kavēja laiku ir sev, ir citiem. Viesības parasti izvērtās par lielisku priekšnesumu vakaru. Jūdžina iemīļotais «numurs» bija iespiest kādus piecpadsmit vai divdesmit cilvēkus trīs četrās mašīnās, kad tie bija nodzīrojuši viņa apartamentos līdz pulksten trim rītā, un izbraukt uz ārpilsētas restorānu brokastot un «apbrīnot saules lēktu». Tāds sīkums kā septiņdesmit pieci dolāri par automobiļiem vai trīsdesmit pieci dolāri par brokastīm viņu nemulsināja. Tā bija neiedomājama bauda — izvilkt naudas maku un paņemt četras, piecas vai sešas dzeltenās desmit dolāru zīmes, apzinoties, ka tas ir tīrais nieks, no tā paša zināmā avota nauda nāks atkal. Jūdžins kurā katrā laikā varēja aizsūtīt pie kasiera pēc piecsimt vai tūkstoš dolāriem. Viņš vienmēr nēsāja klāt skaidrā naudā simt piecdesmit vai divi simti dolāru piecu, desmit un divdesmit dolāru zīmēs un bieži vien samaksāja ar čeku. Viņam bija patīkami iegalvot sev, ka viņa vārds visiem pazīstams, un bieži viņš tā pārliecināja arī citus.

— Jūdžins Vitla! Jūdžins Vitla! Velns ārā, tas ir brīnišķīgs cilvēks! Taisni apbrīnojami, kā viņam izdevies tik augsti tikt! — tādas valodas bija bieži dzirdamas vai arī mazliet citādas: — Vakar biju pie Vitlas. Tik lieliski apartamenti gan nekur nav redzēti! īsts brīnums! Un cik burvīgs skats redzams pa logiem!

Apmeklētāji dalījās iespaidos par ievērojamām personām, kādas uzaicināja Jūdžins, par skaistajām sievietēm, par pasakaino panorāmu.

— Un misis Vitla — cik jauka sieviete!

Visās šais runās skanēja ne mazums nievājuma un skaudības, un atsauksmēs par misis Vitlu trūka sajūsmas. Viņa nebija tik valdzinoša personība kā viņas vīrs, kaut gan dažkārt domas dalījās. Tie, kas meklēja citos gudrību, slīpējumu, asprātību, vaļīgu un nepiespiestu izturēšanos, cēla Jūdžinu vai debesīs un nebūt nejūsmoja par Andželu. Tie, kas cienīja nosvērtību, solīdumu, sirsnību, tādus nemākslotus tikumus kā uzticību un čaklību, apbrīnoja Andželu. Visiem bija skaidrs, ka viņa ir uzticama kalpone savam vīram un gatava skūpstīt zemi, pa-kuru viņš staigā.'

— Tik mīlīga, pieticīga sieviete! Taisni dīvaini, ka viņš tādu apprecējis. Viņi ir tik dažādi pēc sava rakstura. Un tomēr jādomā, ka viņiem ir arī daudz kas kopējs. Vai tas nav savādi?

XLIV n o d a ļ a

Tolaik, kad Jūdžins tuvojās savu panākumu kalngaliem, viņa ceļu atkal krustoja Kenions S. Vinfīlds, kādreizējais Ņujorkas štata senators, Longailendas nekustamā īpašuma akciju sabiedrības prezidents, jaunu ciematu dibinātājs, gruntsgabalu uzpircējs, finansists, mākslinieks un vēl daudz kas cits, — vārdu sakot, cilvēks, kas bija tuvs Jūdžinam ir pēc sava tipa, ir pēc temperamenta. Pašreiz sabiedrībā daudz runāja par viņa veiksmīgajām operācijām ar gruntsgabaliem. Viņš bija četrdesmit astoņus gadus vecs, slaids, kalsnējs melnmatis ar pakumpu degunu, laipns, gudrs, ar lielu pašcieņu, valdzinošs un optimistisks. Viņš varēja noderēt par lielisku labāko aprindu paraugpārstāvi, kam ir iniciatīva, rosīga iztēle, labas organizatora spējas, turklāt pietiekami daudz aukstasinības un veselīga saprāta, lai noturētos uz kājām šai pasaulē, kur cīņa rit uz dzīvību un nāvi. Viņš gan nebija nekāds dižgars, taču ārēji tik atbilstošs šim apzīmējumam, ka spēja daudzus maldināt. Viņa dziļi iegrimušās, melnās acis mirdzēja dīvainā spožumā, un lāgiem tanīs laistījās iesarkana uguntiņa. Bālā seja ar mazliet iekritušiem vaigiem sauca atmiņā salonu Mefistofeli, taču Vinfīldam nepiemita nekas velnišķīgs šā vārda īstajā nozīmē- Viņā slēpās mākslinieka dvēsele — drosmīga, elastīga un izmanīga. Viņš turējās pie savas sistēmas: iemantojis naudīgu vīru labvēlību, viņš mēdza izvilkt no tiem prāvas summas, lai realizētu savus projektus, pareizāk sakot, fantāzijas, kas viņam radās nepārtraukti. Tās vienmēr sniedzās pāri viņa naudas maka iespējām, bet bija tik jaukas, ka daudzi ar prieku piedalījās Vinfīlda gaisa piļu celšanā.

Vinfīlds galvenokārt spekulēja ar nekustamo īpašumu, fantazēja un taisīja projektus. Viņš projektēja celt pilsētas tuvumā ērtus ciematiņus, kur glīti kotedži, gludi bruģētas, ar ēnainiem kokiem apstādītas ielas, kanalizācija, gāze, elektrība, ērta dzelzceļa satiksme, tramvaji un citi civilizācijas atribūti radītu turīgiem pilsētniekiem ideālus dzīves apstākļus. Šāds ciemats varētu kļūt īsts patvērums izredzētiem, mierīga un patīkama dzīves vieta, pietiekami vientuļa un. tomēr nesaraujami saistīta ar Vinfīlda tik dedzīgi apbrīnotās galvaspilsētas — diženās Ņujorkas sirdi. Vinfīlds bija dzimis un uzaudzis Bruklinā, bijis politiķis, orators, apdrošināšanas aģents, uzņēmējs un tā tālāk. Viņam bija izdevies ierīkot vairākus priekšpilsētas ciematus — Vinfīldu, Sa nisaidu, Ruritāniju, Bīčizu — nelielus četrdesmit, piecdesmit, simt un divi simti akru lielus ciematiņus, ko viņš arī «SK» palīdzību —tā viņš saīsināti dēvēja svešu kapitālu — sadalīja kvartālos, apstādīja, šur tur ieplānoja zaļas zāles strēmeles un skvērus, ierīkoja betonētas ietves un izdeva labos nolūkos veselu virkni ierobežojumu. Ikviens, kas atbrauca izraudzīties gruntsgabalu Vinfīlda paraugciematos, neizbēgami atklāja, ka pats ideālākais gruntsgabals, kas atrodas visādu, pēc pēdējā zinātnes un tehnikas vārda iekārtotu labierīcību centrā, paredzēts diženai celtnei, kuras īpašnieks būs misters Kenions S. Vinfīlds. Lieki sacīt, ka neviens no šiem namiem netika uzcelts. Pircējiem gan stāstīja, ka misters Vinfīlds apbraukājis visu pasauli, redzējis savā mūžā daudz skaistu vietu, bet izraudzījies Vinfīldu, Ruritāniju vai Sanisaidu kā vienīgo stūrīti uz zemeslodes, kur vēlētos pavadīt savas pēdējās dienas.

Kad Jūdžins sastapās ar Vinfīldu, pēdējais plānoja ierīkot jaunu kūrvietu — Minetavoteru Greivsendas līča krastā. Tas bija pats grandiozākais no viņa godkārajiem nodomiem. Vinfīldu atbalstīja vesels bars Bruklinas politiķu un finansistu, kuri zināja, ka viņš sekmīgi veicis vairākas nelielas operācijas ar desmit, divdesmit un trīsdesmit akru lieliem gruntsgabaliem un ieguvis trīssimt līdz četrsimt procentu peļņas, taču viņa plāni pārāk gausi realizējās. Patlaban Vinfīldam bija trīs vai četri simti tūkstošu dolāru. Pirmo reizi mūžā viņš jutās finansiāli neatkarīgs un cerēja daudz ko paveikt. Viņam bija daudz pazīstamu advokātu, baņķieru, ārstu un tirgotāju — «bezrūpīgo šķiru pārstāvju», kā viņš tos dēvēja, katram bija kāda summiņa, ko varēja kaut kur ieguldīt, un Vinfīldam izdevās iesaistīt simtiem turīgu pilsoņu savās spekulācijās. Pats grandiozākais sapnis vēl nebija realizēts. Vinfīlds iztēlojās veselu sistēmu transporta kantoru un preču noliktavu Džamaikas līča krastā. Šī ideja varētu ienest miljonus, ja tiktu kādreiz realizēta. Vēl viņš gribēja izveidot pirmklasīgu vasaras atpūtas vietu, kaut gan tās projekts viņam pašam vēl nebija skaidrs. Viņa sludinājumi bija izkaisīti pa visām avīzēm un plakāti ar jauno ciematu nosaukumiem izlīmēti Longailendā no vienas vietas.

Jūdžins pirmo reizi bija redzējis Vinfīldu, kad vēl strādāja pie Samerfīlda, bet tagad abi sastapās U. U. Vilibrenda namā Longailendas piekrastē netālu no Hempstedas. Jūdžins tur bija ieradies sestdienas vakarā sakarā ar misis Vilibrendas ielūgumu — ar šo dāmu viņš bija iepazinies un dejojis kādās mājas viesībās, un viņai bija iepatikusies Jūdžina jautrā un možā saruna. Arī Vinfīlds bija ielūgts un atbrauca savā mašīnā.

— O jā, es jūs ļoti labi atceros, — Vinfīlds laipni apsveica Jūdžinu. — Jūs patlaban strādājat pie Kolfaksa. Man stāstīts, ka tā esot izcilākā Ņujorkas izdevniecība. Es labi pazīstu misteru Kolfaksu. Nesen mēs runājām par jums ar misteru Samerfīldu. Interesants vīrs un, starp citu, neparasti spējīgs. Jūs toreiz gatavojāt viņam veselu sēriju zīmējumu cukurrūpnieku produkcijas reklamēšanai, vai arī tos gatavoja jūsu vadībā. Atzīstos, es aizguvu jūsu zīmējumu raksturu, kad reklamēju Ruritāniju. Varbūt jūs ievērojāt? Kopš tā laika jūs esat ticis krietni uz augšu. Es toreiz centos ieskaidrot Samerfīldam, ka jūsu personā viņš ieguvis izcilu darbinieku, bet viņš negribēja par to ne dzirdēt. Diemžēl, šis cilvēks ir pārāk aprobežots egoists. Viņš nesaprot, ko nozīmē strādāt ar kādu citu uz vienlīdzīgiem noteikumiem.

Jūdžins pasmaidīja, atcerēdamies Samerfīldu.

— Jā, spējīgs cilvēks, — viņš vienkārši sacīja. — Viņš man labu tiesu palīdzēja.

Vinfīldam tas patika. Viņš bija gaidījis, ka Jūdžins kritizēs Samerfīldu. Vinfīldu patīkami pārsteidza Jūdžina labsirdība un gudrā, izteiksmīgā seja. Ja viņš nākamreiz domās reklamēt kādu lielāku projektu, tad griezīsies pie Jūdžina vai tā, kas pēdējā uzdevumā taisīja eskīzes cukurrūpniekiem, — tur viņš dabūs pareizus norādījumus par reklāmu.

Dvēseļu radniecība ir dīvaina parādība. Tā viegli saved kopā cilvēkus bez to apziņas vai gribas. Pēc dažiem mirkļiem Jūdžins ar Vinfīldu jau sēdēja blakus uz verandas, lūkojās zaļajā mežā, platajā lagūnā, kurā šaudījās baltas buras, tālīnajā Konektikutas krastā un runāja vispārējos vilcienos par darījumiem ar nekustamu īpašumu, par gruntsgabalu cenām, par rezultātiem, ko sniedz finansu operācijas šai novadā,. Vinfīldam Jūdžins patika. Pēdējais savukārt pētīja sarunu biedra bālo seju, smalkās, nevainojami veidotās rokas, pelēko mīksta vilnas auduma uzvalku. Šis cilvēks atbilda savai reputācijai, viņa izskats solīja pat vēl vairāk. Jūdžins bija redzējis Ruritāniju un Sanisaidu. Kā jauna tipa ciemati tie viņu diezin kā neietekmēja, kaut visumā izskatījās patīkami. Tieši tas, kas vajadzīgs vidusšķirai, tā viņš toreiz bija nodomājis.

— Jums droši vien sagādā prieku veidot jauna ciemata plānu, — viņš piezīmēja sarunas gaitā. — Ņemt neskartu zemes gabalu un pārvērst to ielās un namos ir laikam visai aizraujoša nodarbošanās. Man ārkārtīgi patiktu plānot ielas un skicēt namus atbilstoši vienai vai otrai apbūvētāju kategorijai. Dažreiz es ilgojos, kaut būtu dzimis par arhitektu.

— Protams, tas ir patīkami un būtu pat ideāli, ja nevajadzētu nekā cita, — Vinfīlds atbildēja. — Diemžēl, galvenais ir finansu jautājums. Jāsagādā nauda, lai nopirktu zemi un iekārtotu vajadzīgās labierīcības. Un labierīcības izmaksā pārāk dārgi, ja tās nespēj ierobežot ar pašu nepieciešamo. Taisnību sakot, no ieguldītā kapitāla nemaz nav iespējams gaidīt lielu peļņu, kamēr celtniecība nav novesta līdz galam, un arī tad vēl ir jāgaida. Ja esat apbūvējis gruntsgabalus, tad nedrīkstat namus iznomāt, jo, līdzko tie bijuši iznomāti, tos nevar pārdot kā jaunus. Turklāt mūslaiku prasībām atbilstošas labierīcības rada nodokļu palielināšanos. Un vēl — ja jūs pārdodat gruntsgabalu un pircējam nepatīk jūsu plāns, viņš var uzcelt tādu namu, kas izjauc visa ciemata kopējo iespaidu. Līgumā taču nav iespējams minēt visas arhitektūras īpatnības. Iespējams tikai paredzēt minimālo summu, kas jāizdod par namu un materiāliem, no kā to cels. Jēdziens par skaistumu nav visiem vienāds, un cilvēku gaume pastāvīgi mainās. Turklāt vesela pilsēta, teiksim, Ņujorka, var nākt pie domām, ka jāpaplašinās uz rietumiem, bet es esmu dibinājis visus aprēķinus uz pieņēmumu, ka tā paplašināsies uz austrumiem. Kā redzat, te daudz kas jāņem vērā.

— Tas skan diezgan pārliecinoši, — Jūdžins sacīja. — Bet vai tad pareiza shēma un pareiza tās reklamēšana nepievilktu tieši tos cilvēkus, kas jums vajadzīgi? Vai jūs nevarat noteikt visus apstākļus, vadoties no sava viedokļa?

— Protams, protams, — Vinfīlds nekavējoties piekrita. — Ja veltī pasākumam lielu uzmanību, tad iespējams panākt cerēto. Nelaime tikai tā, ka cilvēks bieži pārrēķinās. Man nav gadījies redzēt, ka mēģinājums sasniegt pilnību būtu kaut kur izdevies. Cilvēki ar gaumi, ar tradīcijām un naudu parasti nemēdz apmesties jaunos, ārpilsētas ciematos. Tanīs apmetas tie, kas nesen kopš tikuši pie bagātības. Daudzi gatavi sasprindzināt savu budžetu līdz pēdējai iespējai, lai vien varētu dzīvot labākos apstākļos, bet viņi bieži nemaz nezina, kas ir labs. Ja cilvēkam ir nauda, tad tas nebūt nenozīmē, ka viņam ir gaumē un ka viņš spējīgs uztvert manu domu. Un, ja viņam ir gaume, tad bieži vien nav naudas. Viņš ar prieku sekotu manam padomam, taču līdzekļi neatļauj. Es jūtos kā mākslinieks, audzinātājs, biktstēvs un finansists vienā personā. Kas grib ielaisties nopietnās operācijās ar nekustamo īpašumu, tam jāapvieno visas šīs īpašības. Man daudzkārt labi veicies, bet es pazīstu arī neveiksmes. Vinfīldas ciemats ir pati lielākā neveiksme. Man pat tagad pretīgi par to domāt.

— Man ir sena vēlēšanās, -— Jūdžins domīgi sacīja, izstrādāt jūrmalas atpūtas vietas vai vasarnīcu tipa ciemata projektu. Savā mūžā esmu bijis divās trijās ārzemju kūrvietās un pārliecinājies, ka neviena mūsu kūrvieta neatbilst mūslaiku prasībām, — vismaz tās, kas atrodas Ņujorkas tuvumā. Taču iespējas ir neticami lielas. Tas, kas radīts līdz šim, ir taisni briesmīgs. Nekāda plāna, nevienas skaistas detaļas.

— Tieši manas domas, — Vinfīlds piebalsoja. — Es jau ilgus gadus lauzu galvu par to. Šādu kūrvietu noteikti var uzcelt, un panākumi būtu grandiozi, ja pasākumu pareizi nostādītu. Tomēr tas izmaksās dārgi, un visiem, kas pie tā ķertos, nāktos ilgi gaidīt uz savu naudu.

— Toties tieši te ir iespējams radīt kaut ko patiešām ievērojamu, — Jūdžins neatlaidās. — Neviens, acīm redzot, nedomā par to skaistumu, kādu te varētu atklāt un parādīt.

Sarunu vairs neturpināja, taču ierosinātā doma neizgāja Vinfīldam no prāta. Viņš sapņoja par tādu jūrmalas kūrvietu, kas būtu savā ziņā pati pilnība un padarītu slavenu tās izveidotāju. Ja Jūdžins spēj izjust skaistumu, tad viņa padomi var noderēt. Katrā gadījumā ar viņu varēs apspriesties, kad pienāks laiks. Varbūt viņš pat gribēs ieguldīt pasākumā nelielu kapitālu. Šāds projekts prasa miljonus, taču noder arī katrs atsevišķs dolārs. Turklāt Jūdžinam var rasties arī citas idejas, kas nesīs peļņu ir viņam pašam, ir Vinfīldam. Par to bija vērts padomāt. Tā viņi šķīrās, un, kaut gan līdz nākamajai sastapšanās reizei pagāja nedēļas un mēneši, viņi tomēr neaizmirsa viens otru.

TREŠĀ GRĀMATA. S A C E L Š A N Ā S

.

I n o d a ļ a

Kad Jūdžins atradās savu panākumu zenītā, viņš iepazinās ar kādu misis Emīliju Deilu.

Misis Deila bija neparasti skaista un gudra trīsdesmit astoņus gadus veca sieviete, cēlusies no bagātas un diezgan pazīstamas amerikanizējušās holandiešu ģimenes. Viņas vīrs, plaša vēriena baņķieris, bija pirms vairākiem gadiem gājis bojā kādā auto katastrofā netālu no Parīzes. Viņai bija četri bērni — Sjūzena astoņpadsmit, Kinrojs piecpadsmit, Adele divpadsmit un Nineta deviņus gadus veca, bet lielā ģimene nebūt netraucēja viņai ieņemt redzamu vietu sabiedrībā un nemazināja viņas pievilcību un izsmalcinātās manieres. Viņa bija slaida, gracioza, lokana, ar krāšņiem, tumšiem matiem, kņru sakārtojums jo sevišķi izcēla daiļo seju. Viņa šķita nesatricināmi mierīga, kaut gan spēja dziļi pārdzīvot un dedzīgi aizrauties. Viņas izturēšanās pauda izmeklētu laipnību, labu audzināšanu un to pielaidīgo pārākumu, kas tik raksturīgs turīgās, privileģētās aprindās augušiem cilvēkiem.

Misis Deila neuzskatīja sevi par kaislīgu sievieti, tomēr pilnīgi apzinājās, ka viņai patīk koķetēt un tikt ievērotai. Viņa bija mundra un vērīga, un, lai gan pirmajā vietā stādīja savu stāvokli sabiedrībā, tomēr no sirds mīlēja literatūru un mākslu un arī pati šad tad rakstīja. Jūdžinu ar viņu iepazīstināja Kolfakss, kurš arī pastāstīja Jūdžinam, ka misis Deilas laulība, ja atskaita tās materiālo pusi, bijusi nelaimīga un tāpēc vīra nāve neesot viņai nekāds neatsverams zaudējums. Kolfakss arī pastāstīja, ka misis Deila esot teicama māte, kas darot visu iespējamo, lai izaudzinātu savus bērnus atbilstoši to stāvoklim un iespējām. Aprindas, no kurām nācis viņas vīrs, esot diezgan nenozīmīgas, toties viņa varot lepoties ar saviem senčiem. Viņa esot ļoti iecienīta sabiedrībā, viņu visur uzaicinot, viņa bieži rīkojot viesības, kur galvenokārt ielūdzot par sevi jaunākus vīriešus. Viņu pastāvīgi lencot bagātu līgavu mednieki, cerēdami ar viņas skaistuma, bagātības un sakaru palīdzību tikt pie augsta stāvokļa sabiedrībā.

Misis Deilai bija vairāki nami dažādās vietās — viens Moristaunā Ņūdžersijas štatā, otrs Steitenailendā Graimshilā, pašā lepnākajā rajonā, trešais Ņujorkā, Sešdesmit septītajā ielā. Piektās avēnijas tuvumā (tolaik, kad Jūdžins iepazinās ar misis Deilu, šis nams bija izīrēts), un beidzot vasaras mītne Lenoksā Masačuzetas štatā, kuru parasti arī izīrēja. Drīz pēc iepazīšanās namu Moristaunā slēdza, un Deilu ģimene pārcēlās uz Lenoksu.

Lielāko dalu gada misis Deila pavadīja savu senču savrupmājā Steitenailendā, kur no Graimshilas pakalniem pavērās lielisks skats uz līci un Ņujorkas ostu. Apvārsnī kā mākoņu grēda vīdēja Menhetenas zemākās celtnes. Austrumos virmoja jūra, te zila, te sudrabaina, te svina pelēka. Rietumos slējās Killvankala ar neskaitāmiem kuģiem un Orandžhilas kraujas. Tomkinzvilas jahtklubā misis Deilai bija motorlaiva, ko lielākoties lietoja viņas zēns; Graimshilas garāžā atradās vairāki automobili. Viņai piederēja vairāki jājamie zirgi, mājās bija četri pastāvīgie kalpotāji, — vārdu sakot, viņas rīcībā bija visas priekšrocības un ērtības, kuras padara turīgo laužu dzīvi bezrūpīgu un patīkamu.

Abas misis Deilas jaunākās meitas mācījās lepnā Teritaunas pansijā, dēls Kinrojs gatavojās iestāties Hārvardas universitātē, vecākā meita Sjūzena, nule pametusi pansiju, dzīvoja pie mātes un sāka jau parādīties sabiedrībā. Sjūzena bija īpatnēji skaista, ziedoša meitene, te trauksmaini mundra, te iegrimusi sapņos. Viņai bija lielas, zilpelēkas acis, sārtas, daiļi izliektas lūpas, kuras bieži skāra viegls smaids kā vēsma ūdeņu virsu un bērnišķīgi apaļīga, rožaina seja krāšņu gaišbrūnu matu vaiņagā. Meitenīgi slaidais augums pauda reizē nevainību un sievišķīgu valdzinājumu. Viņas smiekli atsauca atmiņā strautiņa čalas, un viņa smējās labprāt un bieži. Viņa piederēja pie tiem dzejiskajiem, gan vēl pilnīgi neizveidotajiem raksturiem, kas ar sirdi nojauš visdziļākos dzīves noslēpumus un ir apveltīti ar iedzimtu gudrību; tie atplaukst pēkšņi, tikpat skaisti un — ak vai! — tikpat trausli kā vieglspārnots taurenītis, kas rīta ausmā izlidojis no kūniņas. Jūdžins jau bija krietni ilgi pazīstams ar misis Deilu, kad pirmo reizi ieraudzīja Sjūzenu, bet ieraudzījis juta, ka meitenes skaistums viņu dziļi ietekmē.

Dzīve, radot savas mīklas, dažkārt nenopeļ arī vienkāršu mālu. Pietika ar vienu divpadsmit gadus vecas meitenes skatienu, lai iedvesmotu Danti. Dzīve par padarīt vērsi par dievu, likt saskatīt dievišķā izpausmi ibisā vai vabolē, uzcelt altāri zelta teļam, kuru dievinās viss lielais pūlis. Paradokss? Jā, paradokss. Sjūzenas nenobriedušajā, bet jau pilnībai tuvajā skaistumā slēpās bērnišķi dzejisks, kaut gluži miglains priekšstats par pasauli. Viņa bija vēl tik jauna, ar tik alku pilnu dvēseli, ka neviļus radās jautājums, vai tik daiļā formā var slēpties traģēdija.

Naivs bērns?

Nē, to nevar sacīt, lai gan Sjūzena maz pazina dzīvi un bija tik dedzīga fantazētāja, ka ar savu pārsteidzību varēja izdarīt daudz ko nelabojamu. Bagātīgi apveltīta tiklab no dabas, kā no likteņa, viņa bija bīstama jau pati par sevi kā neapzināts kārdinājums. Ja kāds īsts mākslinieks gleznotu viņas ģīmetni un gribētu harmoniski attēlot viņas miesīgo un garīgo būtību, tad viņš parādītu meiteni kalna virsotnē vēja plivinātā, caurspīdīgā tērpā, kas atklāj visas auguma līnijas, ar tālām augstienēm vai krītošai zvaigznei pievērstu skatienu. Dzīve Sjūzenai šķita neatklātu noslēpumu pilna. Viņas apziņa bija kā miglas plīvurs, kam cauri laužas saule, pārplūdinot visu ar sārtu un zeltainu gaismu, vai kā dienvidjūru gliemežvāki, kam nav noteiktas formas, bet kas slēpj sevī pilnību un daili. Sapņi! Sapņi par mākoņiem, saulrietiem, spilgtām krāsām un skaņām, sapņi, kurus prozaiskā pasaule drīz vien pacentīsies sadragāt. To, ko Dante redzēja Beatričē, Abelārs Heloizē, Romeo Džuljetā, to kāds sapņotājs jauneklis varēja ieraudzīt arī viņā un līdzīgi iepriekš minētajiem krist par upuri liktenim.

Jūdžins iepazinās ar misis Deilu sestdien kādās viesībās Longailendā, un abi tūliņ iedraudzējās. Viņus iepazīstināja Kolfakss, pasteidzoties ar savu parupjo joku izkliedēt misis Deilas ilūzijas par Jūdžina ģimenes stāvokli.

— Neieteicu jums mest uz viņu aci, — viņš jautri sacīja misis Deilai. Misters Vitla ir precējies.

— Tas padara viņu vēl interesantāku, — misis Deila atsmēja, sniegdama Jūdžinam roku.

— Priecājos, ka nabaga precētam vīram atrodas arī aizstāvji, — Jūdžins pievienojās jokam.

— Jums patiešām iemesls priecāties, — misis Deila atbildēja — Jūs reizē iegūstat ir brīvību, ir aizstāvību. Jūs varat justies pilnīgā drošībā!

— Jauki, jauki, — viņš atsaucās. — Tātad visas likteņa bultas ies man secen!

— Jā, jums nekas nedraud!

Viņš piedāvāja misis Deilai roku, un abi izgāja pa stiklotajām durvīm uz verandu.

Todien misis Deila mazliet garlaikojās. Viesi bija nosēdušies pie kārtīm, jo to1aik ar bridžu vienādi dedzīgi aizrāvās tiklab pusmūža sievietes, kā jaunas meitenes. Jūdžins nebija stiprs kāršu spēlē, pārāk gauss visādu kombināciju uztverē, un misis Deilu kārtis nemaz neinteresēja.

— Es mēģināju pierunāt viņus kaut kur izbraukt, bet man neizdevās, — misis Deila sūdzējās. — Šodien visiem uzbrucis spēles drudzis. Vai jūs arī esat tikpat alkatīgs?

— Noteikti, varat man. ticēt, tikai es esmu slikts spēlmanis, tāpēc mana alkatība liek man turēties tālāk no kāršu galda. Tas ir mans paņēmiens ietaupīt naudu. Nesen šis slīpētais Faradejs atviegloja manas un vēl divu partneru kabatas par četrsimt dolāriem. Taisni apbrīnojami, kā dažiem laimējas! Viņi tikai uzmet acis kavai vai izdara kādu noslēpumainu kustību, un tās nolādētās kārtis tūliņ savirknējas viņiem izdevīgās kombinācijās. Tas ir noziegums, kuru vajadzētu sodīt ar visu likuma bardzību, it sevišķi tad, ja apspēlē mani, pašu nekaitīgāko no bridža nepratēju saimes pārstāvjiem.

— Ahā, tātad jūs jau esat apsvilinājies. Nu, tad nespēlējiet vairs. Apsēdīsimies tepat. Ceru, ka neviens jūs te neapdraudēs.

Viņi atsēdās zaļos klūdziņu atzveltņos, un pēc laiciņa kalpotājs atnesa viņiem kafiju. Misis Deila paņēma tasīti. Saruna novirzījās uz vairākām personām, kas tobrīd bija piesaistījušas augstākās sabiedrības uzmanību, piemēram, kāds iznirelis Bristovs, kurš bija iedzīvojies bagātībā, tirgodamies ar čemodāniem. Tad viņi sāka runāt par ceļojumiem, un vēlāk misis Deila pastāstīja savus piedzīvojumus ar bagātu līgavu medniekiem. Pateicoties dažu viesu ierosinājumam, izbrauciens automobiļos tomēr notika. Jūdžins ļoti labi jutās misis Deilas sabiedrībā un palika visu vakaru viņas tuvumā. Viņi runāja par grāmatām, par mākslu un žurnāliem, par to, kā rodas īpašumi un reputācijas. Misis Deila izturējās pret Jūdžinu sevišķi laipni, jo apzinājās, ka viņš var tai izdarīt dažādus pakalpojumus literatūras jomā. Atvadoties viņa apvaicājās:

— Kur jūs dzīvojat Ņujorkā?

— Patlaban Riversaiddraivā, — viņš atbildēja.

— Atbrauciet pie manis kādu vīkendu kopā ar misis Vitlu. Parasti pie mums nav daudz viesu, un telpas ir plašas. Ja gribat, norunāsim dienu.

— Būšu ļoti pateicīgs. Misis Vitlai tas sagādās lielu prieku.

Pēc kādām desmit dienām misis Deila atsūtīja Andželai ielūgumu, un tādā kārtā abas ģimenes sāka uzturēt draudzīgus sakarus.

Īstenībā tā gan bija diezgan pavirša pazīšanās. Misis Deila uzskatīja Andželu par patīkamu, kaut arī sabiedriskā plāksnē diezgan nenozīmīgu sievieti. Pirmā apmeklējuma reizē viņi neredzēja ne Sjūzenu, ne arī citus bērnus, jo to nebija mājās. Jūdžins ārkārtīgi jūsmoja par skaisto apkārtni un, acīm redzot, cerēja uz turpmākiem ielūgumiem. Misis Deilai nebija iebildumu. Jūdžins viņai patika arī kā cilvēks, lai gan galvenokārt namamāti interesēja viņa postenis. Viņai ļoti gribējās iespiest savus darbus. Daudzi bija izsacījušies, ka Jūdžins ir izcila persona izdevēju aprindās.. Draudzīgas attieksmes ar viņu misis Deilai labi noderētu,ja gadītos nākt saskarē ar viņa izdevniecības redaktoriem, tāpēc misis Deila izturējās pret Jūdžinu visai draudzīgi. Viņu ielūdza vēl un vēl — kopā ar Andželu, — un likās, ka starp viņiem sāk rasties vai vismaz var rasties kaut kas dziļāks un saturīgāks par vienkāršu pazīšanos.

Bija jau pagājis pusgads kopš šīs pazīšanās. Andžela rīkoja pēcpusdienas tēju, un Jūdžins, palīdzēdams sastādīt ielūgto viesu sarakstu, ierosināja, lai tēju un cepumus pasniegtu divas izcili skaistas meitenes, kuras viņus bieži apmeklēja, Florensa Rīla, pazīstama rakstnieka meita, un Mārdžorija Maktenena, populāra izdevēja meita. Abas meitenes bija ļoti apdāvinātas, viena dziedāja, otra gleznoja. Andžela bija nesen redzējusi Sjūzenas Deilas fotogrāfiju misis Deilas dzīvoklī Graimshilā un ļoti jūsmoja par Sjūzenas meitenīgo skaistumu un pievilcību.

— Kā tu domā, vai misis Deila neatļautu arī Sjūzenai palīdzēt man todien? Meitenei tas sāgādās prieku, jo pie mums būs tik daudz interesantu cilvēku. Tiesa, mēs neesam vēl Sjūzenu nemaz redzējuši, bet tas nav svarīgi. Viņai tā būs laba izdevība iepazīties ar sabiedrību.

— Tā nav slikta doma, — Jūdžins atzinīgi atsaucās.- Viņš arī bija redzējis Sjūzenas fotogrāfiju un nospriedis, ka viņa ir glīta meitene, bet ne vairāk. Jūdžins vispār uzskatīja fotogrāfijas par tukšu māžošanos un neuzticējās tām. Andžela tūliņ aizrakstīja misis Deilai, kura neliedza savu piekrišanu, piemetinādama, ka arī pati ar prieku ieradīsies. Viņa jau agrāk bija apmeklējusi Vitlas un jutās labi šai ģimenē. Kad paredzētā diena pienāca, Andžela lūdza Jūdžinu ierasties agrāk mājās.

— Es zinu, ka tev diezin kā nepatīk tēlot namatēvu, taču būs arī misters Gudričs un Frederiks Alens (tas bija viens no nedaudzajiem draugiem, kurš mīlēja Jūdžinu no visas, sirds). Arturo Skalčero dziedās, un Bonavita spēlēs.

Skalčero, īstenībā Arturs Skaldžers, bija dzimis Portdžervisā Ņūdžersijas štatā un, uzturēdamies Itālijā, pārmainījis savu uzvārdu, cerēdams gūt labākus panākumus. Bonavita bija īsts spānietis, diezgan pazīstams pianists, kurš vienmēr ar lielu prieku ieradās Jūdžina namā.

— Taisnību sakot, man tas diezin kā nepatīk, bet es ieradīšos, — Jūdžins apsolījās.

Šīs pēcpusdienas tējas un viesības Jūdžinam bija liels apgrūtinājums. Viņš labprāt būtu pavadījis vakaru darbā, kārtodams savas neskaitāmās darīšanas. Tomēr viņš jau laikus aizgāja no izdevniecības un pussešos ienāca viesistabā, kur- čaloja, smējās un žestikulēja vesels bars viesu. Florensa Rīla tikko bija beigusi dziedāt. Kā daudzas godkāras, ar temperamentu un iztēli apveltītas meitenes, viņa juta interesi pret Jūdžinu, nojauzdama viņa smaidā ko tuvu un radniecīgu.

— O, mister Vitla! — viņa izsaucās. — Jūs atnākat, kad es esmu beigusi dziedāt. Un es tā vēlējos, lai jūs dzirdētu, kā es dziedu!

— Nebēdājieties, Florij, — Jūdžins familiāri atsaucās, saņemdams meitenes roku savējā un lūkodamies viņai acīs. — Jūs atkārtosiet vēlreiz speciāli man. Daļu jau es dzirdēju, braukdams augšā ar liftu. Ā, misis Deila! — Viņš palaida meitenes roku. — Kāds prieks jūs redzēt! Ļoti laipni no jums,- ka ieradāties. Un Ar turo Skalčero — sveiks, Skaldžer, veco.zēn! Kur tu ņēmi tādu itālisku uzvārdu? Bonavita! Cik jauki! Vai dabūšu dzirdēt jūsu spēli? Nokavēts? Cik žēl! Mārdžorija Maktenenal Cik jūs šodien izskatāties burvīga! Ja misis Vitla neskatītos uz mums, es jūs noskūpstītu. Un cik brīnišķīga cepurīte! Ā, Frederiks Alens! Goda vārds, jūs nupat uz kādu personu visai vērīgi skatījāties! Nemēģiniet noliegt, es visu redzēju! Un misis Šenka arī pie mums — kāds prieks! Andžela, kāpēc tu man nesacīji, ka misis Šenka ieradīsies? Tad es būtu jau trijos atsteidzies uz mājām.

Sasveicinoties ar viesiem, viņš bija nonācis plašās studijas otrā galā. Te pie galda, uz kura laistījās sudraba tējas servīze, stāvēja ziedoša meitene ar ovālu seju, pavērusi sulīgās lūpas līksmā smaidā. Zilganpelēkās acis izstaroja bezbēdīgu jautrību, sudraba lente saturēja gaišbrūnos matus, kuru cirtas spraucās ārā un krita pār augsto pieri. Jūdžins ievēroja viņas daiļi veidotās rokas. Meitene bija stalti izslējusies, viņas acīs laistījās zobgalīga uguntiņa.

— Pilnīgi pārliecināts es neesmu, — Jūdžins uzsāka, — bet man gandrīz gribētos derēt, ka tā ir — tā ir Sjūzena Deila.

— Pareizi, — viņa iesmējās. — Vai varu jums piedāvāt tasi tējas, mister Vitla? Es jūs tūliņ pazinu no maman apraksta un no tā, kā jūs runājat ar visiem.

— Bet kā tad es runāju, ja drīkstu zināt?

— To nevar tik vienkārši izskaidrot. Man grūti atrast attiecīgu vārdu. Jūs runājat familiāri — varbūt tas būs īstais apzīmējums. Cik jums cukura graudu — vienu vai divus?

— Labāk jau trīs. Cik atceros, jūsu māmiņa stāstīja, ka jūs dziedot vai spēlējot.

— Neticiet tam, ko par mani stāsta maman. Viņa var jums nezin ko sastāstīt. Ha, ha, ha! Man jāsmejas, kad iedomājos par savu klavierspēli. Mans skolotājs atzinās, ka viņam gribētos sist man pa pirkstiem. Ak dievs! — Viņa aizrautīgi smējās. — Un jūs sakāt, es dziedot? Ha, ha, ha! Tie ir gan joki!

Jūdžins vērīgi lūkojās meitenes jaukajā sejiņā. Sjūzenas mute, deguns un acis valdzināja viņu. Meitene bija tik burvīga! Jūdžins tīksminājās par viņas lūpu, vaigu un zoda līnijām. Deguns bija smalks, glīti veidots, paplats, bez juteklības, ausis mazas, acis lielas, atstarpinātas, piere augsta, bet tā nosegta ar cirtām, ka to nevarēja lāgā redzēt. Uz deguna bija daži vasaras raibumiņi un zodā bedrīte.

— Kas jums atļāvis tā smieties? — Jūdžins jautāja, izlikdamies sašutis. — Smiekli ir visai nopietns pārkāpums. Pirmkārt, tas ir pret šās mājas noteikumiem. Te nevienam nekad nav atļauts smieties un vēl jo mazāk jaunām lēdijām, kuras stāv pie tējas galda. Tēja, kā pareizi izsacījies Epitekts, prasa visnopietnāko izturēšanos. Vienīgā priekšrocība, kas piešķirta tējas pasniedzējām, ir tiesības šad tad pasmīnēt, bet nekad, ne par ko un nekādos apstākļos...

Sjūzenas lūpas jau veidoja bezbēdīgu smaidu, kas dzīrās pāriet jaunā smieklu brāzmā.

— Par ko jūs te uzjautrināties, Vitla? — ievaicājās pienākušais Skaldžers. — Kāpēc jūs te iestrēdzāt?

— Tēja, mans dēls, tēja! — Jūdžins aizrādīja.—Vai nevēlaties tasīti?

— Labprāt.

— Misters Vitla mēģina man iegalvot, mister Skaldžer, ka es nedrīkstot smieties. Es varot tikai smīnēt. — Viņas lūpas pavērās, un viņa sāka līksmi smieties. Jūdžins neviļus sāka smieties līdzi. — Maman pārmet, ka es vienmēr ķiķinot. Es laikam gan te nemaz neiederos. — Viņa pievērsa Jūdžinam lielās,. smaidīgās acis.

— Iespējami arī izņēmumi. Es varu pieļaut vienu izņēmumu, bet ne vairāk.

— Kāpēc tad vienu? — viņa šķelmīgi vaicāja.

— Ak, tikai tāpēc, lai dzirdētu dabiskus smieklus, — viņš kā gauzdamies atbildēja. — Lai dzirdētu īstus, bezrūpīgus smieklus. Vai jūs protat bezrūpīgi smieties?

Par atbildi atskanēja meitenes sidrabainie smiekli, un Jūdžins jau dzīrās viņai teikt, ka viņa patiešām prot bezrūpīgi smieties, kad Andžela sauca viņu paklausīties Florensu Rīlu, kura vēlējās dziedāt speciāli Jūdžinam. Viņš negribīgi pameta mis Deilu, domās salīdzinādams viņu ar maigos toņos krāsotu, graciozu Meisenes porcelāna statueti. Droši vien šai meitenei ir maiga dvēsele kā ziedoņa vakars, liega, sapņaina un valdzinoša kā tālīna melodija, kas atplūst naktī vai šūpojas virs ūdeņiem. Viņš piegāja pie klavierēm, kur stāvēja Florensa Rīla, un, vieglas smeldzes pārņemts, noklausījās jauki izpildīto romanci «Vasarīgu vēju pūtas». Viņš klausījās, bet acis nevi)us vērsās uz Sjūzenas pusi. Viņš runāja ar misis Deilu, ar Henrietu Tenmonu, ar Luku Sevirasu, misteru un misis Djūlu, Pajaleju Stonu, kurš tagad bija kādas avīzes speciālkorespondents, un ar daudziem citiem, bet ilgot ilgojās tikt atpakaļ pie Sjūzenas. Cik skaista viņa bija! Cik apburoša! Kaut vēl vienreiz mūžā viņš baudītu šādas meitenes mīlu!

Viesi sāka izklīst. Andžela un Jūdžins izvadīja viņus. Tā kā Sjūzena vēl nebija atbrīvota no saviem pienākumiem, misis Deila kavējās sarunās ar Artūru Skaldžeru. Jūdžins staigāja iekšā un ārā, slepus mezdams pa skatienam uz Sjūzenu, kura ķautri stāvēja pie patvāra un tējas traukiem. Sen viņš nebija redzējis tik svaigu un jaunu būtni. Viņa atgādināja tikko uzplaukušu baltu ūdensrozi rīta ausmā. Viņa šķita tvirta kā ūdensrieksts, svaiga un sulīga kā pavasara pirmā zālīte. Viņas acis bija dzidras kā avota ūdens, āda vizēja kā balts ziloņkauls. Viņu vēl nebija skāris ne gurdums, ne rūpes, ne tumšas domas, —viņa izstaroja veselību un laimi. «Kāda seja!» Jūdžins jūsmoja, iztālīm vērodams Sjūzenu. «Grūti iedomāties vēl daiļāku meiteni. Viņa mirdz kā saules stars.»

Viņa atmiņā atausa Frīdas Rotas tēls un no vēl tālākas pagātnes — Stella Epltona.

— Jaunība, jaunība! Vai šai pasaulē ir kaut kas skaistāks un vēlamāks? Kas var stāties jaunībai līdzās?

Pēc putekļainām ielām, pēc bēdīgas vecuma un vītuma vērošanas — grumbas ap acīm, krunkas uz kakla, ar masāžas, smiņķa, pūdera un lūpu krāsas palīdzību uzpostas sejas — pēkšņi ieraudzīt patiesu, ne tikai miesas, bet arī gara jaunību! Acis, smaids, balss, kustības — viss meitenīgi svaigs! Tādu brīnumu nevar attēlot uz audekla. Kas iedrīkstētos? Kam tas izdevies?

Viņš spieda viesiem rokas, klanījās, smaidīja, smējās, jokoja, darīja visu šķietami dabiski, taču visu laiku domāja tikai par šo brīnumu — par Sjūzenas Deilas jaunību un daili.

— Par ko tu domā, Jūdžin? — Andžela ievaicājās, pienākusi pie vīra, kurš bija atsēdies šūpuļkrēslā pie loga un dziestošajā dienas gaismā vēroja sudrabainos, mēļos un pelēkos atspulgus uz upes līmeņa. Pār ūdeņiem šaudījās nokavējušās kaijas. Pretējā krastā milzīgā rūpnīca meta melnus dūmu mutuļus no slaidā skursteņa. Neskaitāmajos logos sāka mirkšķināties ugunis. Netālu tornī pulkstenis nosita seši, atskanēja spalgs sirēnas kauciens. Bija salts novakars februāra beigās.

— Tāpat, priecājos par jauko skatu, viņš gurdi atbildēja.

Andžela neticēja tam. Viņa kaut ko nojauta, taču tagad viņa vairs nemēdza strīdēties Jūdžina domu dēļ. Viņi dzīvoja pārāk labi un bezrūpīgi. Tomēr klusībā viņa bažījās par šīm nezināmajām Jūdžina domām.

Sjūzena Deila neko daudz nedomāja par Jūdžinu.

Viņš ir jauks, patīkams, glīta izskata vīrietis. Misis Vitla arī ir patīkama un izskatās tik jauna.

— Maman (tā viņa vienmēr uzrunāja māti), vai tu paskatījies ārā pa mistera Vitlas dzīvokļa logiem?

— Jā, mana dārgā.

— Vai nav skaists skats?

— Brīnišķīgs.

— Maman, vai tev nepatiktu dzīvot Riversaiddraivā?

— Varbūt kādreiz mēs tur dzīvosim.

Misis Deila iegrima domās. Jā, Jūdžins ir pievilcīgs vīrietis — jauns, asprātīgs, spējīgs. Cik aplami rīkojas jaunieši, tik agri precēdamies! Tagad viņš ir panākumiem bagāts, pieņemts augstākajā sabiedrībā, viņam pievilcīga āriene, visa pasaule viņam vaļā, bet viņš apprecējis sievieti, kura, kaut arī piemīlīga un jauka, tomēr nav ar viņu vienā līmenī.

«Jā, tā tas notiek pasaulē,» viņa domāja. «Vai vērts par to galvu lauzīt? Katrs dzīvo, kā prot.»

Viņa nosprieda uzrakstīt stāstu par šo tematu un palūgt Jūdžinu, lai to iespiež kādā no viņa izdevniecības žurnāliem.

II n o d a ļ a

Visu šo notikumu laikā United Magazines Corporation stāvoklis aizvien uzlabojās. Jau pirmā gada beigās Jūdžins bija ticis galā ar daudzām grūtībām, ko viņam sagādāja reklāmas un izdevniecības jautājumi, un nu tie vairs viņam nedarīja raizes. Otra gada beigās uzņēmums bija ievirzīts pareizā gultnē un panākumi nodrošināti. Jūdžins bija kļuvis par tik nozīmīgu personu, ka lielajā celtnē, kur strādāja pāri par tūkstoš cilvēkiem, ikviens viņu pazina. Viņa priekšā locījās, viņam iztapa tāpat kā Kolfaksam un Vaitam, lai gan pēdējais, akciju sabiedrības stāvoklim jūtami uzlabojoties, kļuva aizvien valdonīgāks un iespaidīgāks. Viceprezidents Vaits, kurš saņēma divdesmit piecus tūkstošus gadā, baidījās, ka tikai jaunais direktors nesagrābj visu varu. Vaitu ārkārtīgi kaitināja Jūdžina augstprātība, jo pē dējam bieži vien pietrūka takta un viņš mēdza pārāk skaļi uzsvērt savus nopelnus. Viņš vienā laidā ziņoja Kolfaksam par saviem jaunajiem sasniegumiem, nelikdamies zinis par Vaita klātbūtni, jo neuzskatīja Vaitu par sev līdzīgu. Te Jūdžins lielījās, ka sarunājis slavenu autoru vai dabūjis interesantu manuskriptu vienam vai otram žurnālam, te izgudrojis asprātīgu paņēmienu, kā uzlabot kādas noda as darbu, vai noslēdzis par lielu summu jaunu līgumu ar reklāmu pasūtītājiem. Līdzko viņš ieradās Kolfaksa kabinetā, tā visi viņu apsveica vai uzteica, jo viņš strādāja ar pilnu jaudu, un Kolfakss to zināja. Vaits nevarēja vairs aukstasinīgi paskatīties uz Jūdžinu.

— Nu, kāds ir jūsu pēdējais dižais darbs? — Kolfakss kādreiz jautri uzprasīja viņam Vaita klātbūtnē, zinādams, ka Jūdžins ir kārs pēc uzslavām kā bērns un tāpēc par viņu var pazoboties. Vaits noslēpa dusmas aiz liekuļota smaida.

— Sevišķi dižu darbu nav, tikai Heizs panācis līguma noslēgšanu ar Hamonda konservu fabriku. Tas nozīmē, ka nākamgad firma saņems par astoņpadsmit tūkstošiem dolāru vairāk. Noderēs, vai ne?

— Heizs! Heizs! Velns āra, Vitla, es sāku domāt, ka viņš vairāk sajēdz no reklāmām nekā jūs. Zināms, jūs viņu izmakšķerējāt, gods kam gods, bet tas puisis zina savu darbu. Ja kādreiz ar jums kaut kas notiks, es viņu paturēšu pie sevis.

Vaits likās to nedzirdam, bet Kolfaksa vārdi viņu iepriecināja, un viņš nolēma atbalstīt Heizu, cik vien iespējams.

Jūdžina seja pastiepās garāka: šī negaidītā interese par viņa palīga panākumiem apdzēsa viņa sajūsmas uguni. Kuram būs patīkami klausīties, kad apšauba viņa vadošo lomu un pretstatā uzsver viņa apakšnieku spējas? Vai viņš, Jūdžins, nav sameklējis visus šos cilvēkus un iedvesis jaunu garu nolaistajā uzņēmumā? Vai Kolfakss grib tikt no viņa vaļā?

— Ļoti jauki,,— viņš māksloti vienaldzīgi atbildēja.

— Kāpēc jums tik skāba seja? — Kolfakss ieprasījās, it kā nekas nebūtu noticis. — Es saprotu gan, ko jūs domājat, bet es taču negribēju jums kaut ko pārmest.

Jūs bijāt tas, kas nolīga šo cilvēku. Es tikai gribēju aizrādīt, ka paturēšu Heizu darbā, ja ar jums kas notiks.

Jūdžins neaizmirsa šo piezīmi. Tas bija tikpat kā brīdinājums; ka viņš nedrīkst atlaist Heizu no darba. Kolfakss nebija to sacījis burtiski, taču tāds secinājums radās gribot negribot. Kolfakss atstāja jautājumu atklātu, un Jūdžins izgāja no kabineta, domādams par to, cik ārkārtīgi nepatīkams ir šāds stāvoklis. Ja viņš sameklēs labus darbiniekus un pieņems tos, bet viņam nebūs tiesības tos atlaist, kādā situācijā var nokļūt viņš pats, ja tie sāks izturēties izaicinoši? Ja vini to uzzinās, un ar Vaita starpniecību tas pilnīgi iespējams, tad viņi bruks virsū Jūdžinam kā lauvas savam dresētājam un saplosīs viņu^ gabalos. Jā, notikumi visai negaidīti ievirzās pavisam nelādzīgā gultnē, un tas nav patīkami.

Agrāk tamlīdzīga doma nebūtu ienākusi Kolfaksam prātā, jo Jūdžins bija viņa mīlulis, taču Vaita nepārtrauktie brīdinājumi un ļaunprātīgie mājieni nepalika bez sekām. Vaits bija Jūdžinam nelabvēlīgs, jo pēdējā panākumi izdevniecības reorganizēšanā kremta viņam bez gala. Vaits domāja, ka Jūdžina popularitāte un slava neatbilst viņa patiesajiem nopelniem un ka Jūdžinu izceļ uz pārējo darbinieku rēķina. Tam vienreiz jādara gals. Kolfakss bija kādu laiku tā aizrāvies ar Jūdžinu, ka neveltīja vairs pietiekamu uzmanību Vaitam, un pēdējais nebūt negribēja ar to samierināties. Protams, cilvēks, kurš prot sameklēt labus darbiniekus un padarīt uzņēmumu ienesīgu, ir vērtīgs atradums, bet vai tāpēc lai Vaits paliek ēnā? Viņš zināja, ka Kolfakss pēc dabas ir visai greizsirdīgs un aizdomu pilns. Viņš nevēlēsies pieļaut, lai kāds darbinieks apdraud viņa autoritāti. Pagaidām Kolfaksam līdzīgas aizdomas nebija radušās, bet Vaits nolēma, ka būtu ļoti izdevīgi tās pamodināt un padarīt Kolfaksu greizsirdīgu. Vaits redzēja, ka Kolfakss vispār diezin kā neinteresējas par izdevēja darbu, kaut gan, iepazinies ar to tuvāk un pārliecinājies, ka tas var būt ienesīgs, viņš vairs nežēloja, ka ir ar to saistījies. Tāpat misis Kolfaksai ļoti patika dzirdēt, ka paziņas vienmēr aptaujājas par United Magazines Corporation plāniem, par žurnāliem, grāmatām, mākslas albumiem,un tas bija glaimojoši. Kaut arī grāmatu publicēšana nebija tik ienesīga kā ziepju vai siltas veļas ražošana vai dzelzceļa akcijas, ar kurām Kolfaksa vārds bija cieši saistīts, tomēr tā bija cienījama nodarbošanās, un misis Kolfaksa vēlējās, lai šis pasākums joprojām atrastos viņas vīra pārziņā un sagādātu viņam cieņu un godu.

Vaits paturēja to visu vērā, prātodams par ieroci, ar ko satriekt Jūdžinu. Viņš vairākkārt izmeta pa vārdam Kolfaksam un manīja, ka tam uzreiz dusmās sāk raustīties nāsis. Vaits nolēma, ka jāiegūst Jūdžina apakšnieku uzticība, jāpanāk, lai tie katrā gadījumā griežas pie viņa, Vaita, nevis pie Jūdžina, un tad Vaits pamazām ar Kolfaksa palīdzību dabūs savās rokās arī pašu Jūdžinu, pazemos viņu, iedragās viņa spēku un pierādīs, ka viņš, Vaits, ir joprojām tas spēks, kurš balsta troni.

— Ko jūs domājat par šo Vitlu? — Kolfakss šad tad apvaicājās, un Vaits izmantoja katru tādu gadījumu, lai iedzītu starp abiem ķīli.

— Manuprāt, Vitla ir spējīgs vīrs, — Vaits mēdza šķietami vaļsirdīgi atbildēt. — Katram skaidrs, ka viņš tīri labi tiek galā ar savām nodaļām, tikai pēc manām domām jums nevajadzētu veicināt viņa augstprātību. Viņš pieder pie tiem, kam vara apskurbina galvu. Neaizmirstiet, ka viņš savam postenim ir vēl pārāk jauns. (Pats Vaits bija tikai astoņus gadus vecāks par Jūdžinu.) Visi šie literāti un mākslinieki ir vienādi, Par visiem sakāms viens un tas pats: viņiem nav nekādas praktiskas āderes. Viņi ir lieliski palīgi, ja tos labi vada, un no viņiem var iztaisīt daudz ko, ja vien prot atrast pareizo pieeju, tikai nedrīkst aizmirst, ka viņi ir vadāmi un virzāmi. Cik varu spriest, Vitla ir tieši tāds vīrs, kāds jums bija vajadzīgs. Viņš sameklējis vienu otru vērtīgu darbinieku un guvis arī tīri labas sekmes, bet viņu nedrīkst izlaist no acīm, citādi vienā jaukā dienā viņš var aizdzīt visus savus darbiniekus ratā vai aiziet ar visiem projām. Jūsu vietā es to nekad nepielaistu. Es ļautu viņam pieņemt atbilstošus darbiniekus un tad parūpētos, lai viņš nevar tos atlaist uz savu galvu. Protams, katram priekšniekam nepieciešama autoritāte, bet visam ir savas robežas. Pēc manām domām jūs dodat viņam pārāk lielu vaļu.

Kolfaksam tā šķita neliekuļota un pārliecinoša valoda, un viņš apbrīnoja Vaita asredzību, jo par spīti savai labvēlībai pret Jūdžinu, kura sabiedrībā bieži uzturējās, Kolfakss tomēr pilnīgi neuzticējās savam galvenajam direktoram. Kolfaksam šķita, ka Jūdžinam piemīt pārāk daudz ārējā spožuma, ka viņš ir drusku par daudz bezrūpīgs un vieglprātīgs.

Vaits, izlikdamies, ka palīdz Jūdžinam, pastāvīgi deva Kolfaksam padomus attiecībā uz reklāmas vai izplatīšanas daļas darbu, bet pats atklāti nekur nejaucās iekšā. Viņš izsacīja dažādus apsvērumus (dievs vien zina, kur viņš tos bija ķēris) par žurnālu .vadīšanu un grāmatu izdošanu un gādāja ne vien par to, lai Kolfakss nodotu tos tālāk, bet ari par to, lai attiecīgo nodaļu darbinieki zinātu šo ierosinājumu autoru. Viņš pieturējās pie šādas taktikas: vispirms apsprieda kādu priekšlikumu ar Heizu vai Gilmoru, izplatīšanas n o d a ļ as vadītāju, vai ar kādu redaktoru un tad parūpējās, lai šis priekšlikums nonāktu attiecīgajā nodaļā kā Jūdžina rīkojums. Pēdējais tā centās gūt panākumus, ka savā vientiesībā bija pateicīgs par katru labu padomu un krietnu laika sprīdi neaptvēra, ka viņu izjoko. Toties Jūdžina apakšnieki gan sāka nojaust, ka kaut kas nav vairs labi, jo Vaits ar Kolfaksu saderēja kopā kā cimds ar roku un ne katrreiz bija vienisprātis ar Jūdžinu. Darbinieki nosprieda, ka Jūdžins spiests rēķināties ar Vaitu, un drīz vien izdevniecībā nostiprinājās uzskats, ka Jūdžins ar Vaitu nevar saprasties, ka Vaits ir stiprāks un uzveiks Jūdžinu.

Nav iespējams izstāstīt par visām neskaitāmajām intrigām un incidentiem, kas sastāda katra uzņēmuma iekšējās dzīves ēnas pusi, — katrs, kas strādājis nelielā vai lielā uzņēmumā, to zina pietiekami skaidri. Jūdžins nebija diplomāts. Viņam nebija jausmas par tiem izsmalcinātajiem paņēmieniem, ar kādiem Vaits vai viņam radniecīgi cilvēki prata nostādīt nepareizā gaismā savus pretiniekus. Vaits necieta Jūdžinu un sprauda sev mērķi iedragāt Jūdžina ietekmi. Pēc kāda laika jau liela daļā žurnālu vadītāju atklāja, ka jāsaduras ar nepārvaramam grūtībām, ja grib ko panākt no tipogrāfijās, un, ja viņi sūdzējās, tad vienmēr noskaidrojās, ka vainojama viņu pašu nevīžība vai ķildīgais raksturs. Gadījās, ka reklāmas nodaļas darbinieki kļūdījās, nepareizi izklāstot vai apgaismojot faktus, un vienmēr šīs kļūdas uzpeldēja dienas gaismā. Arī Jūdžins manīja, ka viņa spējīgie darbinieki ļoti viegli tiek galā ar visādām grūtībām, ja griežas tieši pie Vaita, un ka tas nebūt nav tik viegli nokārtojams, ja viņi griežas pie Jūdžina. Diemžēl Jūdžins neprata likties neredzam šīs sīkās nepatikšanas un pievērsties lieliem jautājumiem, viņš šķieda laiku, lai izmeklētu visas sadursmes un sūdzības, un tā radīja iespaidu, ka viņš nav spējīgs nodibināt īstu mieru un kārtību savā valstībā. Vaits tādos gadījumos izlikās nevainīgs, izpalīdzīgs un vienmēr gatavs aizstāvēt direktoru. Iespējams, ka viņš neprot tikt galā ar šiem tipiem, — viņš sacīja Kolfaksam, un, ja pēc tam kādu atlaida, tad Kolfakss to uztvēra kā sliktas vadības pazīmi.

Kolfakss pēc Vaita padoma dažreiz aizrādīja Jūdžinam, lai tas ir piesardzīgāks, taču pēdējais nu jau skaidri redzēja, kas notiek un kas ir visam par cēloni. Jūdžins sākumā dzīrās atklāti apvainot Vaitu Kolfaksa klātbūtnē, taču saprata, ka šādā ceļā neko nepanāks, jo viņam trūka neapgāžamu pierādījumu. Vaits mācēja iegalvot Kolfaksam, ka visu dara Jūdžina labā. Tā cīņa turpinājās.

Tikmēr Jūdžins vai nu aiz šā iemesla, vai arī tāpēc, ka nevarēja cerēt ilgi noturēties savā postenī, jo viņam nebija pajas Kolfaksa koncernā un nebija izredžu tikt pie tās, sāka aizvien biežāk domāt par priekšlikumu, ko reiz bija izsacījis Kenions S. Vinfīlds, kurš nebija aizmirsis viņu pēc svarīgās sarunas Vilibrendu namā Longailendā. Vinfīlds bieži atcerējās Jūdžinu sakarā ar savu jauno plānu,— uzcelt Longailendas dienvidu piekrastē, jūdzes trīsdesmit piecas no Ņujorkas, pirmšķirīgu kūrvietu, kas pārspētu Pāmbīču un labākās Atlantiksitijas kūrvietas un būtu tāds krāšņuma un skaistuma iemiesojums tepat Ņujorkas tuvumā, ka te plūstin saplūstu dīku bagātnieku un veiksmīgu spekulantu bari. Vinfīlds daudz prātoja par to, bet nebija vēl izstrādājis pilnīgi pieņemamu projektu, un viņam radās doma iesaistīt šai pasākumā Jūdžinu ar viņa mākslinieka talantu.

Diemžēl šis plāns kā radīts, lai aizrautu Jūdžinu par spīti tam, ka viņam jau tā bija darba līdz kaklam. Nekas tā nespēja sajūsmināt viņu kā dailes un greznības māksliniecisks savienojums. PēcJūdžina domām Ņujorkas tuvumā agri vai vēlu bija jārodas ar plašu vērienu celtai vasaras kūrvietai ar hoteļiem, paviljoniem, kazino, apbūves gabaliem, platu koka vai betonētu promenādi gar okeāna krastu, iespējams, pat ar spēļu namu, kas pārspētu Montekarlo. Viņi ar Andželu bija vairākkārt apmeklējuši tādas vietas kā Pāmbīču, Oldpointkomfortu, Virdžīnijas karstos avotus, Ņūportu, Šelterailendu, Atlantiksitiju un Taksido, un šie izbraucieni ārkārtīgi paplašināja Jūdžina priekšstatu par greznību un skaistumu. Viņam patika Oldpointkomfortas hoteļa «Čemberlēns» interjers un «Rojalponsiana» Pāmbīčā. Ar mākslinieka interesi viņš vēroja hoteļus Atlantiksitijā un citur, pētīja jaunās arhitektūras pazīmes un domās iztēlojās zemes gabalu Atlantijas okeāna piekrastē, varbūt Greivsendas līča tuvumā, kur bez plaša liedaga būtu vēl gleznainas saliņas, kanāli vai upītes, divi trīs lieli hoteļi, kazino, kur varētu dejot un spēlēt kārtis, restorāns, plata izmūrēta vai betonēta ietve pēc jauna parauga — paralēli krastam — un aizmugurē lieliska piejūras pilsēta, kur gruntsgabalus pārdotu par tik augstām cenām, ka tie būtu pieejami tikai izredzētajiem. Viņš iztēlojās kaut ko tik efektīgu, ka tas pievilktu visus tādus dižciltīgos izpriecu cienītājus, ar kādiem viņš nesen bija iepazinies. Tiem tikai jāpavēstī, ka tāda vieta pastāv, ka tā ir skaista, gleznaina un dārguma ziņā vienkāršajiem mirstīgajiem nepieejama, lai tie sāktu plūst šurp tūkstošiem.

— Nekas nav tik ienesīgs kā greznuma priekšmeti, ja vien par tiem var ieinteresēt greznības cienītājus, Kolfakss kādreiz vbija izsacījies, un Jūdžins viņam piekrita. Kolfaksa vārdu patiesību apstiprināja viss, ko Jūdžins pēdējā laikā bija novērojis. Ļaudis burtiski izdeva miljonus, lai apmierinātu savas iegribas. Jūdžins bija redzējis dārzus, maurus, alejas, paviljonus, pergolas, kuru ierīkošana izmaksāja tūkstošiem un simtiem tūkstošu dolāru, turklāt tādās vietās, kur reti kāds dabūja to visu redzēt. Sentluisā viņš bija redzējis mauzoleju, veidotu pēc izdaudzinātās Tadžmahalas parauga; ap mauzoleju pletās maurs, zem kura attiecīgā dziļumā bija novietotas centrālās apkures caurules, lai maurā cauru gadu varētu ziedēt tropiskie augi. Viņam nekad nebija ienācis prātā, ka varētu pienākt laiks,, kad arī viņš piedalītos tamlīdzīgas fantāzijas realizēšanā, taču pēc sava rakstura viņš bija spējīgs aizrauties tieši ar šādām izdomām.

Projekts, ko Vinfīlds draudzīgā garā izklāstīja viņam, bija diezgan vienkāršs. Vinfīlds bija dzirdējis, ka Jūdžins diezgan labi pelna, ka viņš ieņem gadā vismaz divdesmit pieci tūkstoši, ka viņam ir nekustāms īpašums un zināms kapitāls, ieguldīts drošos vērtspapīros, un Vinfīldam kā ikvienam citam viņa vietā ienāca prātā, ka Jūdžins varbūt neatteiktos ieguldīt kādu summiņu darījumos ar gruntsgabaliem, kuri ar laiku varētu nest labu peļņu. Vinfīlda iecere bija šāda: viņš noogranizē akciju sabiedrību ar nosaukumu «Sīailendas celtniecības sabiedrība» ar desmit miljoniem doļāru lielu kapitālu. Divi vai trīs simti tūkstošu jādeponē bankā kā pamatkapitāls. Pamatojoties uz šo summu, akciju sabiedrība izlaiž akcijas par miljonu dolāru. Tas nozīmē, ka ikviens, kas iemaksā simt dolārus, saņem piecas akcijas —- trīs pamata un divas privileģētās, par simt dolāriem katru, kas ienes astoņus procentus gadā. Pēc tam; par katriem simt dolāriem akcionārs saņem tikai divas pamata un vienu privileģēto akciju, kamēr sabiedrības rīcībā'nebūs uzkrājies miljons dolāru liels kapitāls. Tad akcijas kotēs par to nominālvērtību vai arī augstāk atkarīgi no apstākļiem.

Par sākotnējo summu — divsimt tūkstošiem dolāru bija nodomāts nopirkt kādu tukšu zemes gabalu, pa pusei purvu, pa pusei pussalu, Atlantijas okeāna piekrastē, pie Greivsendas līča, kur trīs jūdžu garumā stiepās skaists, smilšains liedags. Šis gabals piederēja pašam Vinfīldam, un tādā kārtā viņš atbrīvojās no īpašuma, kas pašam bija maksājis ap sešdesmit tūkstošu dolāru un kas pašreizējā stāvoklī nevienu pircēju nevilināja, turklāt vēl ieguva jaunajā akciju sabiedrībā labu paju. Lai pilnīgi nodrošinātu savas intereses, Vinfīlds bija nolēmis ieķīlāt bankā tiklab gruntsgabalu, kā arī visu to, ko akciju sabiedrība uz tā uzcels. Gruntsgabala rietumu galā sauszemē iespiedās jauks līcis, kas gan nebija sevišķi dziļš, taču pavēra ceļu uz veselu virkni mazu atteku un lagūnu, kuras ielenca deviņas saliņas. Ja šos ūdensceļus izbagarētu, tad pa tiem varētu braukāt jahtas un nelieli kuģīši, bez tam Vinfīldam radās laba ideja izmantot izsmeltās dūņas un smiltis, lai nosusinātu zemienes un purvainās joslas un tādā kārtā iegūtu sausu un vērtīgu, zemi. Vēl tikai vajadzēja izstrādāt skaistu kūrvietas ierīkošanas projektu, un par to Vinfilds gribēja aprunāties ar Jūdžinu.

III n o d a ļ a

Viņi sapratās visai ātri. Vinfīlds vēl nebija paguvis īsti labi iesākt, kad Jūdžins jau aizsteidzās viņam priekšā.

— Es šo to zinu par minēto gruntsgabalu, — viņš sacīja, ieskatīdamies Vinfīlda izgatavotajā nelielajā kontūrkartē. — Mēs ar Kolfaksu un dažiem citiem reiz izbraucām tur uz pīļu medībām. Tas ir glīts īpašums, nav vārdam vietas. Cik par to prasa?

— Īstenībā tas pieder man, — Vinfilds atbildēja. —Pirms pieciem gadiem, kad tur bija viens vienīgs purvs, es par to samaksāju sešdesmit tūkstošus dolāru. Nekas līdz šim tur nav darīts. Es gribu nodot to jaunajai akciju sabiedrībai par tā pašreizējo vērtību — divsimt tūkstošiem dolāru un ieķīlāt bankā, lai nodrošinātu savas intereses. Pēc tam sabiedrība var darīt ar to, ko vēlas, bet kā sabiedrības prezidents es noteikti vadīšu gruntsgabala ekspluatāciju. Ja jūs gribat tikt pie bagātības un jums ir ietaupīti piecdesmit tūkstoši dolāru, tad pašreiz ir izdevīgs gadījums. Piecu gadu laikā gruntsgabala vērtība no sešdesmit tūkstošiem pieaugusi līdz divsimt tūkstošiem. Kā jūs domājat cik tas maksās pēc gadiem desmit, ievērojot Ņujorkas straujos pieauguma tempus? Ņujorkā patlaban daudz netrūkst no četriem miljoniem iedzīvotāju, un var droši sacīt, ka pēc divdesmit pieciem gadiem šai teritorijā ar divdesmit piecu jūdžu diametru būs četrpadsmit vai piecpadsmit miljoni iedzīvotāju. Tiesa, līdz manam gruntsgabalam taisnā līnijā trīsdesmit divas jūdzes, bet kāda tam nozīme? Longailendas dzelzceļa sabiedrība ar lielāko prieku ierīkos tur dzelzčeļa atzarojumu, un tad līdz gruntsgabalam būs kāds stundas brauciens no pilsētas. Padomājiet vien — pati skaistākā Atlantijas okeāna pludmale stundas brauciena atstatumā no Ņujorkas! Esmu pārliecināts, ka mans projekts visai jūtami ieinteresēs misteru Viltsiju, Longailendas dzelceļu sabiedrības prezidentu. Ceru, ka arī jūs ieinteresēsieties. Es augsti vērtēju jūsu domas par kūrvietas māksliniecisko izplānojumu un reklāmu. Jūs varat pieņemt vai noraidīt manu priekšlikumu, bet, pirms izšķiraties, aizbrauksim un aplūkosim gruntsgabalu.

Kopumā — vērtspapīros, nekustamā īpašumā un ieguldījumos bankās — Jūdžinam bija ap piecdesmit tūkstoši droša kapitāla, ar kuru varēja rīkoties pēc vēlēšanās. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Vinfīlda iesniegtais priekšlikums ir viens no tiem retajiem laimes gadījumiem, kuri, pareizi izmantoti, padarīs viņu par bagātu vīru. Taču piecdesmit tūkstoši ir un paliek piecdesmit tūkstoši, un patlaban tie ir viņa rīcībā. Bet, no otras puses, ja pasākums sāks rentēties, tad viņam nevajadzēs vairs raizēties par savu posteni vai domāt par to, kā saglabāt līdzšinējo stāvokli sabiedrībā. Protams, iepriekš neviens nevar noteikt, kādus augļus var nest tamlīdzīgs kapitāla ieguldījums. Vinfīlds izsacījās, ka cerot iegūt skaidrā naudā no šā pasākuma seši vai astoņi miljoni dolāru. Viņš dzīrās nogarantēties ar jaunās kūrvietas hoteļu, kazino un citu uzņēmumu akcijām. Skaidrs, ka pēc kāda laika, kad visa teritorija pie Greivsendas līča būs nosusināta un apgādāta ar labierīcībām, gruntsgabali simt kvadrātpēdu lielumā — mazākus nepārdos — maksās no trim līdz piecpadsmit tūkstošiem dolāru gabalā. Bez tam mazās saliņas varēs iznomāt klubiem vai vasarnīcām, kas arī dos lieliskus ienākumus. Cik gan neienesīs vieni paši laivu iznomāšanas punkti un jahtklubi! Visa zeme taču piederēs akciju sabiedrībai.

— Es ierīkotu visu pats, ja man būtu nepieciešamais kapitāls, — Vinfīlds sacīja, — bet es gribu, lai šim pasākumam būtu gigantisks vēriens, un tik daudz līdzekļu man nav. Es gribētu radīt kaut ko tādu, kas paliktu kā piemineklis man un visiem, kas tur pielikuši roku. Es labprāt uzņemšos līdzīgu risku ar pārējiem un, lai to pierādītu, iegādāšos iespējami daudz akciju, rēķinot piecas par vienu, kā jau minēju. Tiklab jūs, kā ikviens cits var darīt to pašu. Ko jūs domājat par to?

— Tas ir grandiozs projekts, — Jūdžins atbildēja. — Man tā vien šķiet, it kā pēkšņi būtu piepildījies kāds gadiem ilgi lolots sapnis. Man pat lāgā negribas ticēt, ka tā ir patiesība, kaut gan es saprotu, ka tā tas ir un ka jūs panāksiet visu, ko esat paredzējis. Jums tomēr jābūt ārkārtīgi piesardzīgam, plānojot gruntsgabala izkārtojumu. Šāda laime uzmeklē cilvēku tikai reizi mūžā. Dieva dēļ, nekļūdieties un nepārsteidzieties! Lai mums beidzot ir vismaz viena patiesi skaista kūrvieta!

— Gluži manas domas, — Vinfīlds pamāja. — tāpēc es arī runāju ar jums. Es gribētu, lai jūs piedalāties šai pasākumā, jo lieku lielas cerības uz jūsu gaumi un fantāziju. Jūs man palīdzēsiet izstrādāt plānu un noorganizēt reklāmu.

Viņi vēl ilgi apsprieda projektu visos sīkumos, un galu galā Jūdžins par spīti visai piesardzībai juta, ka viņa senlolotie sapņi sāk tuvoties piepildījumam. Ja viņš ieguldīs šai pasākumā piecdesmit tūkstosus, tad saņems pustrešā tūkstoša akciju — pusotra tūkstoša pamata un tūkstoti privileģēto, kuru nominālā vērtība, ko garantē šis lieliskais gruntsgabals, sasniedz divsimt piecdesmit tūkstošus. Divsimt piecdesmit tūkstoši, vai tas nav brīnums! Ceturtdaļmiljona. Un šī summa aizvien pieaugs. Tā viņš bez pūlēm kļūs par miljonāru. Arī viņa spējas atradīs sev pielietojumu — Vinfildam ļoti gribējās piesaistīt Jūdžinu pie projekta izstrādāšanas, un tad Jūdžins ne vien nāks saskarē ar lielākajiem nekustamā īpašuma aģentiem, bet arī ar daudziem finansistiem, kuri neapšaubāmi ieinteresēsies par šo pasākumu. Vinfīlds minēja arhitektus, būvuzņēmējus, dzelceļu magnātus un būvtrestu prezidentus, kuri ar prieku kļūs akcionāri viņa pasākumā, zinādami, kādus labumus no tā iegūs. Viņš arī sacīja, ka jāizmanto viss iespējamais, gan pazīšanās, gan sakari, lai atbrīvotu akciju sabiedrību no liekiem izdevumiem, kuri sniedzas miljonos. Piemēram, paredzētais Longailendas dzelzceļa atzarojums, kas dzelzceļam izmaksās divsimt tūkstošus, bet akciju sabiedrībai nemaksās neko, dos iespēju tūkstošiem tūristu apmeklēt kūrvietu, līdz tā būs spējīga uzņemt tos. Tas pats sakāms par hoteļiem, kuri savukārt ieviesīs možumu kūrvietas veikalnieciskajā dzīvē. Sīailendas akciju sabiedrībai vajadzēs tikai iznomāt gruntsgabalus. Lielie koncerni paši cels hoteļus, tomēr atbilstoši akciju sabiedrības izstrādātajam plānam un noteikumiem. Prāvus izdevumus prasīs vienīgi ielu ierīkošana, kanalizācija, apgaismošana, ūdensvads, apstādījumi un simt pēdu platā, betonētā piekrastes josla, kas būs pati skaistākā pastaigas vieta pasaulē. Visas šis labierīcības vajadzēs ieviest pakāpeniski.

Jūdžins redzēja to visu, ko Vinfīlds stāstīja. Tā bija karaliska aina.

— Patlaban es neko nevaru teikt, — viņš tomēr piesardzīgi atbildēja. —Tas ir grandiozs pasākums, bet man laikam nebūs tik daudz kapitāla. Man viss labi jāapdomā. Tikmēr es ar prieku aizbrauktu uz turieni un apskatītos visu.

Vinfīlds saprata, ka Jūdžins ir jau savaldzināts. Viņu būs viegli iesaistīt darbā, kad projekts būs izstrādāts, Jūdžins droši vien gribēs uzcelt sev vasarnīcu un dzīvot tur vasaras brīvlaikā. Viņš ieinteresēs par turieni visus savus paziņas. Vinfīlds atvadījās no Jūdžina, pārliecināts, ka visu labi ievadījis, un viņš nemaldījās.

Jūdžins apspriedās ar Andželu, vienīgo cilvēku, kam viņš tādos gadījumos lūdza padomu, bet viņa, kā vienmēr, bija šaubu pilna, kaut arī ne pilnīgi noraidoša. Andžela bija piesardzīga, bet bez liela vēriena. Viņa nespēja dot Jūdžinam labu padomu. Līdz šim visi Jūdžina pasākumi bija vaiņagojušies ar teicamiein rezultātiem. Acīm redzot, viņš guva panākumus, kaut gan kā spējīgs palīgs, nevis kā dzimis vadītājs.

— Tev pašam viss jāizlemj, Jūdžin, — Andžela beidzot noteica. — Es neko nezinu. Ārēji viss šķiet jauki. Skaidrs, ka tu visu mūžu negribēsi strādāt pie mistera Kolfaksa, un, ja tur jau sāk pret tevi intriģēt, tad labāk laikus radīt iespēju iet projām. Mums jau tagad pietiek iztikai, ja tu vēlētos atkal atgriezties pie savas mākslas.

Jūdžins pasmaidīja.

— Mana māksla. Mana nabaga māksla! Daudz gan es esmu darījis, lai izkoptu savu talantu!

— Manuprāt, tur nav nekas kopjams. Talants tev ir. Dažreiz man tā sāp sirds, ka esmu ļāvusi tev pamest gleznošanu. Tiesa, mēs dzīvojam labākos apstākjos, bet vai tavs tagadējais darbs maz salīdzināms ar gleznošanu? Kāds labums no tā, ka esi kļuvis panākumiem bagāts izdevējs, ja nerunā par ienākumiem? Tu biji tikpat slavens kā gleznotājs, ja vēl ne vairāk, iekams vispār saskāries ar komerciju. Pat tagad tu esi daudz pazīstamāks kā mākslinieks, nevis kā izdevniecības darbinieks.

Jūdžins arī zināja, ka tā tas ir. Viņa mākslinieka sasniegumi arī tagad nepameta viņu kaunā. Viņa slava pieauga. Gleznas, kuras kādreiz tika pārdotas par divi vai četri simti dolāriem, tagad maksāja trīs vai četri tūkstoši, un cena aizvien cēlās. Mākslas salonu īpašnieki bieži apjautājās, vai viņš patiešām atteicies no gleznošanas. Arī sabiedrībā daudzi pastāvīgi atkārtoja: — Kāpēc jūs vairs negleznojat? Vai jums nav kauns atsacīties no mākslas? Šīs jūsu gleznas — es tās nekad neaizmirsīšu!

— Mana dārgā lēdij, — Jūdžins svinīgi mēdza atbildēt, — nekad es tā nevarēšu dzīvot gleznodams, kā dzīvoju, žurnālus vadīdams. Māksla ir brīnišķīga, un es labprāt ticu, ka esmu liels gleznotājs. Tomēr mans talants man maz ko palīdzēja, un, tikai atmetis gleznošanu, es uzzināju, ko nozīmē labi dzīvot. Tas ir bēdīgi, bet tā ir patiesība. Ja es varētu cerēt ar mākslas palīdzību iegūt kaut pusi to labumu, ko baudu tagad, un, ja man nedraudētu briesmas, ka būs jāklīst pa ielām, meklējot pircējus, tad es labprāt atgrieztos pie gleznošanas. Nelaime tikai tā, ka mūsu sabiedrība gan ar prieku ļauj citiem upurēties uz mākslas un literatūras altāra, bet nepakustina ne pirksta, lai šiem pašaizliedzīgajiem palīdzētu. Pietiek! Es tā vairs nedarīšu. Tas ir viss.

— Cik žēl! Cik žēl! — gaudās viņa sarunu biedre, bet Jūdžins gan nejutās visai sarūgtināts.

Arī misis Deila nopēla viņa rīcību, jo bija redzējusi viņa gleznas un daudz dzirdējusi par tām.

— Pagaidiet, pagaidiet, — Jūdžins dižmanīgi atbildēja, — gan pienāks laiks.

Tagad šis kūrvietas izveidošanas projekts šķita pašķiram ceļu visam turpmākajam. Ja viņš piedalīsies šai pasākumā, tad var cerēt ar laiku uz kādu oficiālu posteni. Tāpat aizvien pieaugošie ienākumi no divsimt piecdesmit tūkstošiem daudz ko nozīmē. Tā ir neatkarība, tā ir brīvība! Tad gan viņš varēs ir gleznot, ir ceļot un darīt visu, ko vien vēlēsies.

Divas reizes aizbraucis automobilī līdz Vinfīlda gruntsgabala tuvākajai pieejamākai vietai un rūpīgi izpētījis saliņas un piekrasti, Jūdžins izstrādāja apbūves plānu, paredzēdams četrus dažāda apmēra hoteļus, restorānu un kazino dejām, spēļu namu pēc Montekarlo parauga, vasaras teātri, mūzikas paviljonu, trīs jaukas motorlaivu piestātnes un jahtklubus, parku ar alejām, kas izstaroja no centra uz visām pusēm, šķērsojot citas, kas bija sakārtotas koncentriskos lokos. Plānā bija paredzēta arī grandioza esplanāde, kurā atrastos visi četri hoteļi, asfaltēta ietve (sākumā trīs jūdzes gara), dzelzceļa stacija un gruntsgabali piectūkstoš vasarnīcām — no pieci līdz piecpadsmit tūkstošiem dolāru gabalā. Salas tika nodotas privātām rezidencēm, klubiem un parkiem. Vienu hoteli paredzēja ierīkot pie paša līča, virs kura atrastos vaļējs restorāns. Kāpnes novestu līdz pašam ūdenim, tā ka atliktu spert soli, lai iekāptu gondolā vai kuterī un varētu braukt uz kādas salas mūzikas paviljonu. Katra naudīga persona te varētu atrast visu, ko vien sirds vēlas. Plānu vajadzēja realizēt pakāpeniski un teicami, lai katrs iepriekšējais solis nodrošinātu turpmākā soļa panākumus.

Jūdžins vilcinājās piedalīties šai grandiozajā pasākumā, kamēr nesaradās desmit vīri, viņu pašu ieskaitot, un ikviens paņēma akcijas par piecdesmit tūkstošiem. To vidū bija misters Viltsijs, Longailendas dzelzceļu sabiedrības prezidents, misters Kenions S. Vinfīlds un Miltons Vilibrends, visai bagāts un pazīstams labāko aprindu pārstāvis, kura namā Jūdžins bija iepazinies ar Vinfīldu. Sīailendas celtniecības sabiedrību pārvērta par akciju sabiedrību, un katrs akcionārs dabūja akcijas desmittūkstoš dolāru vērtībā, ko vajadzēja realizēt vairākos kopīgi noteiktos termiņos atkarīgi no darbu veikšanas, un nauda tika deponēta bankā. Kad pagāja divi gadi pēc Jūdžina un Vinfīlda pirmās sarunas, pirmajam jau bija iespaidīga paka ar zelta burtiem iespiestu sertifikātu, ko bija izlaidusi Sīailendas nekustamo īpašumu un celtniecības sabiedrība, kas cēla plaši izreklamēto piejūras kūrvietu «Zilā jūra», par kuru ieinteresētās personas apgalvoja, ka tā būšot labākā kūrvieta pasaulē. Kā uz tām bija rakstīts, akciju vērtība bija divsimt piecdesmit tūkstoši dolāru, un jādomā, ka tā tas arī bija. Aplūkojot tās un apbrīnojot mistera Vinfīlda un vina kompanjonu uzņēmību un tālredzību, Andžela un Jūdžins jutās pārliecināti, ka reiz pienāks diena un tā nav tālu, kad šie vērtspapīri sasniegs savu nominālo vērtību un vēl daudz vairāk.

IV n o d a ļ a

Visu šo laiku, kamēr Jūdžins pētīja Vinfīlda plānus un prātoja par savu piedalīšanos jaunajā akciju sabiedrībā, viņš aizvien biežāk un ar pieaugošu interesi kavējās domās pieSjūzenasDeilas, kuru nespēja aizmirst pēc pirmās sastapšanās. Tikai pēc pusotra mēneša viņam izdevās satikt meiteni ballē, kuru misis Deila rīkoja meitai par godu. Jūdžins un Andžela arī bija ielūgti. Misis Deila apbrīnoja Andželu kā teicamu laulātu draudzeni, un, kaut arī abi laulātie atšķīrās temperamenta un sabiedriskās vērtības ziņā, viņa nedomāja, ka tas ir pietiekams iemesls, lai izturētos pret viņiem atšķirīgi. Kaut arī Andžela nebija nekāda sabiedrības dāma, tomēr krietna un savā ziņā pievilcīga, sieviete. Misis Deilu gan vairāk interesēja Jūdžins, jo viņiem bija daudz kas kopējs raksturā, turklāt viņš bija asprātīgs un visai iecienīts. Misis Deilai patika Jūdžina vienkāršā pieeja dzīvei un viņa pārliecība, ka talants viņam atvērs visas durvis. Acīm redzot, viņš domāja, ka nav nebūt sliktāks par citiem, ja ne vēl labāks. Misis Deila bija dzirdējusi no daudziem, ka Jūdžins strauji virzoties uz priekšu savā izdevēja darbā un piedaloties daudzos pasākumos, starp citu, grandiozajā vasaras kūrvietas projekta realizēšanā. Vinfīlds bija misis Deilas personīgais draugs, bet nekad nebija mēģinājis iesaistīt viņu savās spekulācijās, tikai kādreiz izsacījies, ka atpirkšot viņas Steitenailendas zemes īpašumu un sadalīšot gruntsgabalos apbūvēšanai. Tas bija viens iemesls, kāpēc misis Deila tik laipni izturējās pret viņu.

Minētajā vakarā Jūdžins ar Andželu brauca savā mašīnā uz misis Deilas rezidenci. Jūdžins vienmēr jūsmoja par šo apvidu, jo tanī bija neparasts dižums un plašums, kas reti sastopams Ņujorkā. Bija vēla ziema un salts, bet skaidrs vakars. Lielais nams ar stiklotajām verandām mirdzēja gaišās ugunīs. Bija jau sapulcējušies daudz ļaužu, vīrieši un sievietes, ko Jūdžins bija sastapis agrāk, kā arī daudz nepazīstamu jauniešu. Viņam vajadzēja iepazīstināt Andželu ar daudzām personām un atkal pārdzīvot tās jūtas, ko ne vienreiz vien modināja doma par viņa aplamo laulību. Andžela bija piemīlīga, bet nemaz nelīdzinājās pārējām sievietēm, kuras prata izturēties ar tādu augstprātību. Viņās bija kaut kas majestātisks un cildens, nemaz nerunājot par nevainojamo skaistumu, un, kad pretstats bija pārāk spilgts, Jūdžins juta, ka izdarījis drausmīgu kļūdu, precēdams Andželu. Kāpēc viņš bija tik muļķīgi rīkojies? Viņš varēja toreiz atklāti pateikt Andželai, ka nevēlas precēties, un viss būtu nokārtots. Tā domādams, viņš aizmirsa, ka tolaik pats bija galīgi sapinies savās izjūtās un nespēja izšķirties par to, kas darāms. Taču šādas domas padarīja viņu ārkārtīgi nelaimīgu. Ja viņš būtu brīvs, viņa dzīve tikai tagad sāktos!

Apstaigādams zāli, viņš priecājās par īslaicīgo brīvību, jo par laimi gadījās te viens, te otrs, kas uzņēmās pūles pakavēt Andželai laiku. Tas atbrīvoja Jūdžinu no nepieciešamības atrasties sievas tuvumā, jo Andžela apbēra viņu mājās ar pārmetumiem, ja vīrs nebija viņai veltījis pietiekami daudz uzmanības vai citi nebija interesējušies par viņu. Tādās reizēs Andžela sūdzējās, ka Jūdžina neuzmanība pret sievu visiem duroties acīs. Ja citi negribot kavēt viņai laiku, tad tas esot Jūdžinam darāms. Visa Jūdžina būtība sacēlās pret šādu uzspiestu pienākumu, taču viņš nezināja, kā atbrīvoties no tā. Andžela bieži atkārtoja, ka nu esot par vēlu nožēlot, ja viņš esot izdarījis kļūdu, viņu apprecēdams. Katram kārtīgam cilvēkam tas esot jāsaprot.

Šovakar viņš jutās pārsteigts, redzot tik daudz jaunu, skaistu sieviešu. Viņš apbrīnoja to pilnīgo uzplaukumu — garīgo un fizisko, — kādu sasniedz meitenes astoņpadsmit gadu vecumā. Ar savu gaumi, asredzību un nobriedumu tās der par dzīves biedrēm pat četrdesmit gadus vecam vīrietim. Dažas šķita sevišķi pievilcīgas — tik svaigas, tik ziedošas, ar godkāres un alku liesmām asinīs. Daiļas meitenes — īstas puķes, burvīgas rozes, gan liegas, gan košas. Un viņam mīlas laiks ir pagājis — pagājis bez atgriešanās!

Tikmēr no augšstāva zālē ienāca Sjūzena ar draudzenēm, un Jūdžinu tāpat kā pirmo reizi pārsteidza viņas vienkāršā, nemākslotā, jautrā un brīvā izturēšanās. Gaišbrūnos matus saturēja plata, gaišzila lente viņas acu krāsā, labi pasvītrojot meitenes svaigo seju. Viņai bija gaisīgs, maigi sārts tērps ar lenti ap viduci, rotāts ar ziedu vītni. Kājās viņai bija mīkstas, baltas sandales.

— O, misters Vitla! — viņa jautri sacīja, paceldama balto, lokano roku pie acīm un tad graciozi pasniegdama to Jūdžinam. Sārtajās lūpās uzplauka līksms smaids, atsedzot baltos, līdzenos zobus. Platajās acīs, kuras Jūdžinam bija palikušas atmiņā, staroja neapzināts, nevainīgs izbrīns. Raudzīdamies meitenē, Jūdžins domāja, ka neviens rasots rozes zieds nevar līdzināties šādam plaukstošam, jaunam radījumam. Nekas nav daiļāks par meiteni astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu vecumā.

— Pilnīgi pareizi, misters Vitla, — viņš atbildēja, priekā starodams. — Es jau domāju, ka esat mani aizmirsusi. Cik burvīga jūs šovakar izskatāties! Jūs atgādināt rozes, nule noplūktus ziedus, mirdzošas vitrāžas, dārgakmeņu kārbas un...un... un ...

Viņš izlikās meklējam vārdus un komiskā nopietnībā pacēla acis uz griestiem.

Sjūzena sķaļi iesmējās. Viņa, tāpat kā Jūdžins, labi prata uztvert jocīgo un smieklīgo. Viņa nebūt nebija iedomīga, un salīdzinājums ar rozēm, dārgakmeņu kārbām un vitrāžām viņu sasmīdināja.

— Tas gan ir lielisks sortiments! — viņa smējās.

Es labprāt tam visam līdzinātos, it sevišķi dārgakmeņiem. Maman negrib, ka es nēsāju rotas lietas. Viņa pat neļauj man izrotāties ar vienkāršu spraudīti.

— Jūsu māte patiešām ir nenovīdīga, — Jūdžins liekuļotā dedzībā piekrita. — Būs nopietni jāaprunājas ar viņu. Taču viņa laikam zina, ka jums rotas lietu nevajag. Viņa zina, ka jūs pati esat īsts dārgakmens, ja vēl ne vairāk. Bet nerunāsim par to, vai ne?

Sjūzena sākumā nobijās, ka Jūdžins sāks teikt komplimentus, un ļoti nopriecājās, ka viņš tik vienkārši izbeidz sarunu. Meiteni mazliet mulsināja šis izdaudzinātais un apdāvinātais cilvēks, taču neatvairāmi valdzināja viņa vienkāršība un nemākslotā jautrība.

— Zināt, mister Vitla, es sāku domāt, ka jums patīk ķircināt citus, — viņa sacīja.

— O nē! — Jūdžins atsaucās. — Nekad, nekad! Nekā tamlīdzīga! Kā es varētu ķircināt cilvēkus! Lai dievs pasarg! To es savu mūžu neesmu darījis. Es tuvojos visiem ar traģisku seju un saku tiem acīs visrūgtāko patiesību. Citādi nav nemaz iespējams, jo tas ir nepieciešami. Jo vairāk patiesības es viņiem atklāju, jo labāk jūtos un jo vairāk viņi mani cienī.

Šās komiskās tirādes sākumā Sjūzenas acis izbrīnā un ziņkārē izplētās. Tad viņas lūpās atplauka smaids, un, Jūdžinam beidzot, viņa skanīgi iesmējās.

— Ha, ha, ha! Cik jocīgi! Ak dievs, cik jūs jocīgi runājat!

Viņas smiekli plūda kā strauta čalas, bet Jūdžins bargi sarauca pieri.

— Kā jūs iedrošināties smieties? Lūdzu uztvert manus vārdus nopietni. Turklāt labais tonis aizliedz smieties. Vai aizmirsāt, ka pusaudzes nedrīkst izturēties tik vaļīgi? Skaistuma pirmais likums ir nopietnība. Nekad nesmaidiet. Rādiet vienmēr svinīgu seju. Gudru seju. Un tāpēc ... Un tā joprojām... Un tā tālāk ...

Viņš svinīgi pacēla pirkstu, un Sjūzena nekustēdamās vērās viņā. Jūdžins nenolaida skatienu no meitenes daiļi veidotā zoda, smalkā deguna un lūpām, bet viņa nezināja, ko domāt. Jūdžins bija tik dīvains — te kā bezbēdīgs zēns, te kā bargs, nepielūdzams skolotājs.

— Jūs mani pat nobiedējāt, — viņa sacīja.

— Ko jūs runājat! Labi, tas viss jau beidzies. Varat atkal smieties. Es tikai pajokoju. Vai dejosiet ar mani šovakar?

— Protams, ja jūs mani uzaicināsiet. Labi, ka atcerējos — mums ir kartītes dejām. Vai jūs jau paņēmāt sev?

— Nē.

— Tad iesim, tās ir tur.

Viņi iegāja pirmajā viesistabā, un Jūdžins paņēma divas kartītes no sulaiņa, kas stāvēja durvīs.

— Interesanti, cik alkatīgs es drīkstu būt? — viņš sacīja, grasīdamies rakstīt.

Sjūzena neatbildēja.

— Ja es pierakstīšu trešo, sesto un desmito deju, vai tas nebūs par daudz?

— Nē-e, — Sjūzena vilcinādamās atbildēja.

Viņš pierakstīja dejas savā un Sjūzenas kartītē, un abi atgriezās lielajā zālē, kur tagad drūzmējās daudzi viesi.

— Vai neaizmirsīsiet, ka apsolījāt man šīs dejas?

— Protams, ne, — viņa atbildēja. — Nekādā gadījumā.

— Ļoti jauki. Tur nāk arī jūsu māte. Tātad nepiemirstiet, ka nekad, nekad nedrīkstat smieties. Tas ir slikts tonis.

Sjūzena neizpratnē devās tālāk. Viņai patika šī možā un pašpārliecinātā cilvēka jautrība. Likās, viņš raugās uz Sjūzenu kā uz mazu meiteni, tāpēc viņš tik patīkami atšķiras no pazīstamajiem jaunekļiem, kuri, Sjūzenu ieraugot, tēlo drūmus un bezcerīgi iemīlējušos radījumus. Ar Jūdžinu var jautri pavadīt laiku, neriskējot radīt nelabvēlīgu iespaidu un gari skaidroties ar maman. Turklāt arī maman ir labās domās par misteru Vitlu.

Tomēr drīz vien Sjūzena aizmirsa Jūdžinu, jautri čalodama ar citiem viesiem.

Jūdžins atkal iegrima domās par to neizskaidrojamo spēku, kas viņu tā pievelk šai meitenē. Kas tas ir? Pēdējos gados viņš redzējis simtiem skaistu meiteņu, bet nezin kāpēc tikai šī viena... Kaut Sjūzena bija tik jauna un naiva, viņā bija nojaušams kāds liels spēks. Viņai piemita garīgs līdzsvars, dvēseles miers, kas atļauj bezbailīgi lūkoties dzīvē un neredzēt tur nekā ļauna. Jā, tā tas ir vai vismaz daļēji, jo zināma loma ir arī meitenes neparastajam skaistumam, bet galvenais viņas acīs staro drosmīga ticība dzīvei. Tā izpaužas viņas smieklos, viņas noskaņojumā. Šai meitenei nekas nespēs iedvest bailes.

Dejas sākās pēc desmitiem, un pirmās divas Jūdžins dejoja ar Andželu, misis Deilu, misis Stīvenu un mis Viliju. Kad sākās trešā, viņš devās meklēt Sjūzenu un atrada meiteni tērzējam ar draudzeni un diviem švītiem.

— Mana deja, ja atceraties, — viņš smaidot aizrādīja.

Viņa iesmējās un ar daiļu kustību sniedza viņam pretī rokas, pat neapzinādamās, cik burvīga izskatās šai mirklī. Viņa mēdza viegli atmest galvu, un tad kļuva redzamas kakla skaistās līnijas. Viņa vaļsirdīgi un nemāksloti ielūkojās Jūdžinam acīs, atbildot ar savu smaidu viņējam. Kad viņi sāka dejot, Jūdžinam šķita, ka viņš dejo pirmo reizi mūžā.

Viņš atcerējās kāda dzejnieka vārdus par dejas poēziju. Pareizi, dejā ir poēzija. Meitene dejoja burvīgi, daiļi, viņas deja bija kā skaistas balss dziedāta dziesma. Likās, viņa lidoja tūstepa mūzikas skaņās, kas plūda šurp caur puķu aizsegu, un Jūdžins kā hipnotizēts pakļāvās dejas burvībai. Viņš dejoja un aizmirsa visu citu pasaulē, izņemot šo valdzinošo tēlu savās skaujās un tā jaukumu. Nekas nevarēja līdzināties šai izjūtai. Neko tamlīdzīgu viņš vēl nebija izbaudījis. Te bija līksme, gaviļu .pilna jūsma, vārdos neizsakāma harmonija, un tieši tai skaistākajā mirklī mūzika negaidot apklusa. Sjūzena ziņkāri ielūkojās viņam acīs.

— Jums patīk dejot, vai ne? — viņa vaicāja.

— Ļoti, tikai es diezin cik labi nedejoju.

— O nē! — viņa atsaucās. — Jūs dejojat tik viegli.

— Tas ir pateicoties jums,—Jūdžins vaļsirdīgi atbildēja. — Jūs esat pati dejas dvēsele. Lielais vairums dejo tikpat nožēlojami kā es.

— Tas gan nav tiesa, — viņa atkārtoja, satverdama Jūdžina roku un iedama atpakaļ uz savu vietu. — Ā, tur ir Kinrojs! Es viņam apsolīju nākamo deju.

Jūdžins gandrīz ar dusmām paskatījās uz jaunekli. Kāpēc šādi apstākļi laupa viņams Sjūzenas sabiedrību? Kinrojs atgādināja māsu — zēnam viņš bija par skaistu.

— Tad jau man jāatkāpjas. Žēl, ka tik vien deju esmu pierakstījis.

Viņš atgāja nomaļus un nepacietīgi sāka gaidīt uz sesto un desmito deju. Viņš apzinājās, ka šāda aizraušanās ir smieklīga, bet jutās bezspēcīgs ko darīt. Meitene ir jauna, viņu rūpīgi sargā visādi aizspriedumi un morāles barjeras, jo no tiem īstenībā sastāv jaunas labāko aprindu meitenes audzināšana. Viņš pats nav vairs tai vecumā, kad varētu ieinteresēt meitenes, turklāt viņš pakļauts visādiem noteikumiem un likumiem. Viņiem nekad nevar būt nekas kopīgs, un tomēr Jūdžins alka pēc meitenes tuvuma kā pēc malciņa no dievišķīgo ilūziju kausa. Lai viņš ir precējies, lai viņus šķir liela gadu starpība, tomēr daži mirkļi meitenes sabiedrībā, iespēja paķircināt viņu sniedz vārdos netveramu laimi. Un tā izjūta, ko modināja deja, tā ideālās harmonijas un skaistuma izjūta — vai kādreiz mūžā viņš to izbaudījis?

Balle tuvojās beigām, un pulksten vienos viņi ar Andželu brauca mājās. Andželai bija kavējis laiku jauns Vodsvortas cietokšņa virsnieks, kurš pazina viņas brāli Dēvidu, un viņa bija ļoti apmierināta ar aizvadīto vakaru. Viņa atzinīgi atsaucās par misis Deilas namamātes talantiem un izsacījās, ka Sjūzena šovakar izskatījusies apbrīnojami skaista un jautra, bet Jūdžins klausījās šķietami vienaldzīgi. Viņam negribējās likt manīt, ka Sjūzena interesē viņu vairāk nekā citas meitenes.

— Jā, viņa ir ļoti jauka, — viņš piekrita. — Pat diezgan skaista, kaut gan viņas gados katra meitene tāda izskatās. Man patīk viņas paķircināt.

Andžela klusībā prātoja, vai patiešām Jūdžins būs pārvērties uz labo pusi. Par sievietēm viņš tagad runā daudz mierīgāk un nosvērtāk. Varbūt atbildīgais darbs būs viņu izārstējis no aizraušanās. Tomēr Andžela nespēja pilnīgi atbrīvoties no aizdomām, ka dažu zināmu sieviešu skaistums neatstāj viņu vienaldzīgu.

Atkal pagāja piecas nedēļas, un Jūdžins nevilšus sastapa māti un meitu Piektajā avēnijā iznākam no kāda antikvariāta. Misis Deila paskaidroja, ka viņas iegriezušās te apjautāties, vai nevarētu nodot labošanā kādu senlaicīgu mēbeli. Jūdžins un Sjūzena paguva tikai apmainīties ar pāris jautriem vārdiem. Pēc mēneša viņš tās atkal sastapa Brentvuda Hedlija namā Vestčesterā.Bija pavasaris, un Sjūzena un misis Deila bija aizrāvušās ar jāšanas sportu. Jūdžins ieradās te pavadīt sestdienas pēcpusdienu un svētdienu. Viņš sastapa Sjūzenu, kad tā puspiecos ienāca jātnieces tērpā pietvīkusi un moža. Krāšņie mati plivinājās ap deniņiem.

— Ā, tas esat jūs! — viņa apsveica Jūdžinu, ar to pašu neapzināti jauko kustību sniegdama augsti pacelto roku. — Pēdējo reizi mēs satikāmies Piektajā avēnijā, vai ne, kur maman gāja apvaicāties par krēsla labošanu. Ha, ha! Viņa ir tik gausa jājēja! Es viņai aizsteidzos priekšā par vairākām jūdzēm. Vai ilgi būsiet šeit?

— Tikai šodien un rīt.

Viņš lūkojās meitenē, izlikdamies jautrs un bezrūpīgs.

— Vai misis Vitla arī ieradusies?

— Nē, viņa nevarēja braukt līdzi, pie mums viesojas kāds viņas radinieks.

— Man briesmīgi gribas iet vannā, — viņa sacīja, atbildēdama Jūdžina alku pilnajam skatienam, un aizskriedama piemetināja: — Mēs jau vēl redzēsimies pirms pusdienām.

Jūdžins nopūtās.

Pēc stundas viņa parādījās puķotā organdija tērpā. Dziļais izgriezums atklāja skaisto kaklu, ap kuru vijās melna zīda lentīte. Viņa paķēra žurnālu no pītā galdiņa un iznāca uz terases, kur Jūdžins sēdēja vientulībā. Viņam patika meitenes vienkāršā un draudzīgā izturēšanās. Jūdžins patika viņai tieši tik daudz, lai viņa varētu justies brīvi tā klātbūtnē, tāpēc Sjūzena iznāca uz terases, ieraudzījusi viņu.

— Ā, jūs esat apmeties šeit! — viņa noteica un apsēdās viņam tuvumā.

— Jā, te es esmu, — viņš atsaucās un sāka ķircināties ar meiteni kā parasti, jo tā bija vienīgā iespēja viņai tuvoties. Sjūzena jautri atbildēja uz viņa jokiem, jo saprata labsirdību, kas tanīs slēpās.

— Zināt, mister Vitla, — viņa pēkšņi sacīja, — turpmāk es vairs nesmiešos, par jūsu jokiem. Tie taču visi ir uz mana rēķina.

— Tieši tas ir ļoti labi, — Jūdžins atbildēja. — Vai tad jūs gribat, lai tie būtu uz mana rēķina? Tad tie būtu diezgan bēdīgi joki.

Viņa iesmējās, un Jūdžins pasmaidīja. Viņi lūkojās zeltainajā rietā, kas mirdzēja caur jaunu kļavu birztiņas zariem. Pavasaris tikko bija sācies, pumpuri nule raisījās.

— Cik jauks vakars! — Jūdžins ierunājās.

— Vai ne? — viņa atsaucās melodiskā un izjustā balsī, un Jūdžins pirmo reizi dzirdēja tanī dziļi sirsnīgas skaņas.

— Vai jūs mīlat dabu? — viņš jautāja.

— Es? — viņa atjautāja. — Visas šīs dienas es acu nevaru nolaist no kokiem. Dažreiz man tik dīvaina sajūta, mister Vitla. It kā es nemaz nebūtu dzīva būtne, bet kāda skaņa vai saules atspīdums kokos.

Jūdžins vērīgi palūkojās meitenē. Šis salīdzinājums pārsteidza viņu kā jebkura interesanta pazīme kādā cilvēkā. Viņam gribējās izprast meitenes dvēseli, vai patiešām tanī ir tik dziļas domas un smalkas izjūtas. Vai patiešām viņā tik daudz iedzimtas gudrības un dzejiskuma, ka daba viņu tik dziļi ietekmē? Vai viņas ārējā burvība ir tikai izstaro jums, ko raida vēl daudz burvīgāka dvēsele?

— Tad tā jūs jūtat?

— Jā, — viņa klusu atbildēja.

Viņš atkal palūkojās uz Sjūzenu, un viņa atbildēja ar nopietnu skatienu.

— Kāpēc jūs tā raugāties manī?

— Kāpēc jūs tik dīvaini runājat?

— Ko es tik sevišķu sacīju? — viņa brīnījās.

— Jūs pati sevi vēl nesaprotat. Bet lai tas paliek. Iesim pastaigāties, vai ne? Līdz pusdienām vēl vesela stunda: Man gribētos redzēt, kas atrodas viņpus birztalas.

Viņi soļoja pa šauru taciņu, gar kuru auga zāle, un pār viņiem līka plaukstošu pumpuru pilnie zari. Taciņa noveda viņus pie žoga, aiz kura pletās lieliem akmeņiem pilna zaļa pļava, kurā ganījās vairākas govis.

— O, pavasaris, pavasaris! — Jūdžins izsaucās, un Sjūzena tūliņ atsaucās:

— Zināt, mister Vitla, mums abiem daudz kas kopējs. Es arī to pašu jūtu.

— Kā jūs varat zināt, ko es jūtu?

— No jūsu balss skaņām, — viņa atbildēja.

— Vai patiešām?

— Nujā. Un kāpēc gan ne?

— Jūs esat dīvaina meitene,,— Jūdžins domīgi sacīja. — Es jūs vēl pilnīgi nesaprotu.

— Nu, nu, vai tad es neesmu tāda pati kā visas citas?

— Nē, nē, vismaz man tā šķiet, — Jūdžins atbildēja. — Es nekad neesmu sastapis tādu meiteni kā jūs.

V n o d a ļ a

Pēc šās sarunas Sjūzenai pamodās aizdomas, ka misters Vitla, kā viņa to domās dēvēja, jūt pret viņu kaut ko vairāk par vienkāršu laipnību. Viņš bija tik laipns, tik pārdomu pilns un reizē tik jautrs, kad runāja ar Sjūzenu! Likās, viņā vird nerimstošs spars, viņš nekad nay nomākts vai sadrūmis, kā dažkārt notiek ar Sjūzenu, kad viņa paliek viena pati. Viņš vienmēr ir nevainojami ģērbies, un māte stāsta, ka viņš piedaloties lielos pasākumos. Reiz pie pusdienu galda sarunā kāds pieminēja Jūdžinu un misis Deila atsaucās par viņu visai atzinīgi.

— Viņš ir pats simpātiskākais no visiem, kas pie mums ierodas! — piebalsoja Kinrojs. — Viņu pat nevar salīdzināt ar to kokaino Vudvordu.

Vudvords bija misis Deilas pielūdzējs, apmēram Jūdžina gados.

— Bet misis Vitla gan ir dīvaina sieviete! — ieteicās Sjūzena. — Viņiem abiem tik maz kopēja. Viņš ir tik vaļsirdīgs un omulīgs, bet viņa tik atturīga. Vai viņi vienos gados, maman?

— Nedomāju vis, — misis Deila atbildēja, jo arī viņu bija maldinājusi Andželas jaunavīgā āriene. — Bet kāpēc tu tā jautā?

— Tāpat vien, — atbildēja Sjūzena, kura sāka izjust neapzinātu interesi pret visu, kas skāra Jūdžinu.

Viņi sastapās vēl vairākas reizes, pie tam vienu sastapšanos nokārtoja Jūdžins, pierunādams Andželu uzaicināt Sjūzenu ar māti uz pavasara viesībām studijā, un otro reizi viņu un Andželu ielūdza Vilibrendi, un tur atradās arī misis Deila ar meitu.

Andžela visur brauca Jūdžinam līdzi. Misis Deila savukārt visur pavadīja Sjūzenu. Ja Jūdžinam izdevās parunāties ar meiteni, tad tās bija acumirklīgas apmaiņas ar dažiem vārdiem, un Jūdžins vienmēr šķita jautrā omā. Sjūzena nenojauta zem šās ārējās jautrības dziļas pārdomas un slēptas skumjas.

Tā tas turpinājās, kamēr kādā jūlija dienā Andžela, atgriezusies no jūrmalas atpūtas vietas, pēkšņi saslima. Viņa vienmēr ātri saaukstējās, un viņai bieži iekaisa rīkle, un šie simptomi, kurus ārsti apzīmē par apslēptu reimatismu, beidzot patiešām noveda pie šās slimības. Bez tam ārsti apgalvoja, ka Andželai ir sirds kaite, un tas kopā ar nopietno reimatisma lēkmi piespieda viņu likties gultā. Jūdžins atsauca slimnieku kopēju un aizrakstīja Andželas māsai Marietai, lūgdams viņu ierasties. Viņš palūdza savu māsu Mirtlu, kura tagad dzīvoja Ņujorkā, pagaidām uzņemties viņa saimniecības uzraudzīšanu, kamēr ierodas Marieta. Pagaidām viss ritēja samērā gludi. Mirtla, kas bija liela «kristietības zinātnes» cienītāja un pat apgalvoja, ka ar tās palīdzību nesen izārstējusies no ieilgušas nervu kaites, ļoti ieteica ataicināt kādu ārstu, šās sektas piekritēju, bet Jūdžins negribēja par to ne dzirdēt. Viņš neticēja, ka šis jaunais ticības virziens varētu šeit ko līdzēt, jo Andželai bija nepieciešams parastais ārsts. Viņš ataicināja pieredzējušu speciālistu, un tas paziņoja, ka Andželai jāpavada gultā vismaz pusotra mēneša, ja ne divi.

— Reimatisms ir stipri sabojājis viņas organismu, — ārsts sacīja. — Stāvoklis ir ļoti nopietns. Tomēr pilnīgs miers, laba kopšana un pastāvīga ārsta uzraudzība izārstēs viņu.

Jūdžins bija apbēdināts. Viņam bija grūti noskatīties Andželas ciešanās, tomēr sievas slimība ne uz mirkli nepārmainīja viņa jūtas pret Andželu. Īstenībā nebija arī nekāda iemesla tam. Slimība nespēja grozīt viņu abu uzskatus par dzīvi. Viņu attieksmes palika tās pašas — norūpējusies aizgādne un mūžīga nemiera pilns audzēknis.

Jūdžins vairs nekur nerādījās sabiedrībā un pavadīja visus vakarus mājās, pats lauzīdams galvu, kas no tā iznāks. Viņš uzraudzīja kopēju un pastāvīgi interesējās par ārsta domām. Viņam bija bezgala daudz darba, vajadzēja daudz lasīt, dot padomus, un tie, kam vajadzēja ar viņu apspriesties, bieži apmeklēja viņu mājās. Paziņas un draugi ieradās izteikt līdzjūtību vai sūtīja vēstules, un to darīja arī misis Deila ar Sjūzenu. Misis Deila bija visai laipna, jo Jūdžins bija pašķīris viņai ceļu uz izdevniecību un dzīrās drīzumā laist klajā viņas pirmo romānu. Viņa sūtīja puķes, bieži atbrauca pati un piedāvāja Sjūzenas palīdzību, ja slimo kopēja vēlētos kādu brīvdienu un Mirtla nevarētu ierasties. Viņa apjautājās, vai Andžela nevēloties, lai Sjūzena lasa tai priekšā. Vispār viņas piedāvājumi bija ļoti laipni un liecināja par lielu vērību.

Sākumā Sjūzena apmeklēja viņus kopā ar māti, bet, kad Andžela jau piekto nedēļu gulēja uz gultas, viņa sāka braukt šurp viena, pati, un Jūdžins varonīgi izturēja vasaras tveici pilsētā, lai tikai laiku pa laikam dabūtu redzēt meiteni. Reiz misis Deila ieteicās, ka viņš varētu pavadīt nedējas beigas pie viņiem. Tas nav tālu. Kuru katru mirkli iespējams sazināties pa telefonu. Turklāt viņš kaut mazliet dabūtu atpūsties.

Kaut gan Andžela vairākkārt bija uzstājusi, lai viņš izbrauc vismaz pāris dienu uz jūrmalu, Jūdžins vienmēr aizbildinājās, ka viņam nepatīkot braukt vienam. Īstenībā viņš aizvien vairāk iemīlējās Sjūzenā un gribēja būt tikai tur, kur ir viņa.

Misis Deilas priekšlikums viņu iepriecināja, tomēr vajadzēja liekuļot vien tālāk. Taču misis Deila neatlaidās. un Andžela viņai pievienojās. Arī Mirtla sacīja, ka viņam derētu izklaidēties. Un tā kādā piektdienas pēcpusdienā Jūdžins ieradās Deilu rezidencē un aizsūtīja mašīnu atpakaļ. Sjūzena bija kaut kur izgājusi, viņš atsēdās verandā un tīksminājās par vareno līča panorāmu. Kinrojs ar biedru un divām meitenēm spēlēja tenisu. Jūdžins izgāja paskatīties viņu spēli, un tad atgriezās no ātrā gājiena pietvīkusī Sjūzena, kura bija apmeklējusi kaimiņus. Meiteni ieraugot, Jūdžinam saspringa ik nervu cīpsliņa, viņu pārņēma ekstāze, un meitene likās jūtam to pašu. Viņa bija ļoti līksma, un viņas smiekli skanēja kā gaviles.

— Viņi jau ir četri,;— Sjūzena sacīja, un viņas baltie svārki plīvoja vējā. — Spēlēsim divi vien.

— Diemžēl es esmu slikts spēlētājs.

— Par mani sliktāks jūs nebūsiet! Es spēlēju tik slikti, ka Kinrojs atsakās spēlēt pārī ar mani. Ha, ha, ha!

— Nu, ja nu tā... — Jūdžins bezbēdīgā tonī noteica, un viņi aizgāja pēc raketēm.

Tad viņi devās uz otro tenisa laukumu, kur spēlēja, neviena netraucēti. Katrs veiksmīgs sitiens bija iemesls savstarpējiem apsveikumiem, katru neizdevušos pavadīja skaļi smiekli un joki. Jūdžins nenolaida acu no Sjūzenas, un arī viņa, pati neapzinādamās, kavējās pie viņa ar lielajām, mirdzošajām acīm. Viņa nesaprata, kāpēc tik labi jūtas, it kā viņā būtu iemājojis kāds nevaldāms liķsmes gars. Vēlāk Sjūzena atzinās Jūdžmam, ka jutusi todien gaviļu pilnu prieku un aizgrābtību, aizrautīgi spēlēdama, kaut arī mirkļiem viņai uzmākušās neizskaidrojamas bailes. Jūdžinam viņa šķita apburoša. Meitene patiešām spēlēja slikti, bet tam nebija nozīmes. Viņas kustības bija skaistas.

Misis Deila jau sen jūsmoja par Judžina jauneklīgo garu. Arī tagad, vērojot viņu pa logu, viņa domāja, cik daudz šai vīrietī zēniskuma. Jūdžins un Sjūzena bija lielisks pāris. Misis Deilai nejauši ienāca prātā, ka Jūdžins nebūtu slikta partija viņas meitai, ja būtu neprecējies. Labi, ka viņš ir tik nosvērts, prātīgs un jauks, — viņš izturas pret Sjūzenu kā aizbildnis. Un Sjūzenas draudzība, ko viņa jūt pret misteru Vitlu, liecina par meitas veselīgo dabu.

Pēc pusdienām Kinrojs ierosināja doties padejot uz klubu, kas atradās netālu no vietējiem nocietinājumiem, kur upe ietecēja tuvākajā līcī. Misis Deila, pamanījusi, ka Jūdžins noskumst, iedomādamies, ka Sjūzena aizies un viņš paliks viens, ieteica visiem doties uz turieni. Pati viņa daudz nejūsmoja par dejām, bet Sjūzenai nebija partnera, un Kinrojs ar savu draugu interesējās par meitenēm, ar kurām bija spēlējuši tenisu. Visi iesēdās mašīnā un aizbrauca uz klubu, ko apgaismoja ķīniešu lukturīši; krēslainajā zālē skanēja klusa mūzika.

— Ejiet un dejojiet, — misis Deila sacīja meitai. — Es pasēdēšu tepat un papriecāšos par līci. Durvis ir vaļā, un es redzēšu jūs dejojam.

Jūdžins pasniedza Sjūzenai roku, un pēc mirkļa viņi jau virpuļoja dejā. Abus pārņēma neprāts; ne vārda nebilstot, pat neapmainījušies skatieniem, viņi cieši piekļāvās viens otram un dejoja aizrautīgi, līksmes ekstāzē.

— O, cik skaisti! — Sjūzena iesaucās, kad, aizvirpuļojot gar atvērtajām durvīm, viņi pamanīja tālu līcī spoži apgaismotu šoneri, kas klusu slīdēja krēslā. Tas bija burinieks; vienīgā lielā bura grima dziļā ēnā un tuvojās lēni kā rēgs.

— Vai šādas ainas jūs valdzina? —Jūdžins jautāja.

— Un kā vēl! — viņa notrīsēja. — Man elpa aizraujas, kad tādas redzu. Nu, paskatieties, kāds skaistums!

Jūdžins apspieda nopūtu. Nu viņš saprata. Viņš nodomāja, ka nekad vēl viņam kā māksliniekam nav nākusi ceļā tik radniecīga dvēsele, kas tā izjūt skaistumu. Meitenē mājo tās pašas skaistuma slāpes, kas moca viņu, un tāpēc viņš jūtas tā savaldzināts. Starpība tikai tā, ka viņas dvēseli rotā jaunība, skaistums un meitenīgā šķīstība, un tas modināja Jūdžina sirdī bijību un bailes. Šķiet pilnīgi neiespējami, ka Sjūzena varētu viņu kādreiz iemīlēt. Viņas acis, viņas seja — kā tās apbur! Viņš jutās pievilkts ar varenu spēku, ar nežēlīgu, liktenīgu magnētismu, un to pašu izjuta meitene. Visu pēcpusdienu viņš bija nojautis kaut ko tamlīdzīgu, un nu šīs jūtas pilnīgi pārņēma viņu savā varā. Viņš piekļāva meiteni pie krūtīm, un Sjūzena trīsēdama, paklausīdama katrai viņa kustībai, uzticējās viņa skāvieniem. Viņš gribēja izsaukties: «O, Sjūzen, Sjūzen!» — bet baidījās. Ja viņš kaut ko sacīs, tad sabiedēs meiteni. Viņai taču nav jausmas, ko tas viss nozīmē.

— Es nesaprotu, kas ar mani notiek, — viņš sacīja, mūzikai apklustot. — Šķiet, es esmu galīgi apreibis un jūtos kā zēns.

— Kaut ātrāk sāktu spēlēt! — tas bija viss, ko Sjūzena atbildēja. Viņi izgāja uz verandas un apsēdās tumsā zem zvaigžņotajām debesīm, kur bija novietoti vairāki krēsli.

— Nu, kā jūtaties? — misis Deila apvaicājās.

— Liekas, jūs tā nejūsmojat par dejām kā es? — Jūdžins mierīgā balsī sacīja, atsēzdamies viņai blakus uz krēsla.

— Laikam gan ne, spriežot pēc tā, kādu baudu tās sagādā jums. Es skatījos nupat, kā jūs dejojāt. Jūs abi saderat labi kopā. Kinroj, pasaki, lūdzu, lai mums atnes saldējumu.

Sjūzena bija nemanot piebiedrojusies brāļa draugiem. Viņa jautri čaloja ar tiem, tomēr juta Jūdžina klātbūtni un zināja, ka viņš nenolaiž no tās acu. Viņa mēģināja izprast, kas notiek viņas sirdī, bet netika nekādā skaidrībā. Mūzika atkal atskanēja, bet Jūdžins aiz pieklājības ļāva viņai dejot ar brāļa draugu. Nākamā deja bija apsolīta viņam un pēc tam vēl un vēl, jo Kinrojs un viņa draugs vēlējās appūsties. Lielāko daļu deju Jūdžins un Sjūzena dejoja kopā, aizvien lielākas ekstāzes pārņemti, kuru viņi nekādi nespētu izteikt vārdos. Tā izpaudās tikai īpašā intonācijā, kad viņi apmainījās ar vienu otru nenozīmīgu teikumu. Toties runāja viņu rokas saskardamās un viņu acis, kad skatieni sastapās. Sjūzenai uzmācās biklums un bailes. Viņa baidījās no tā, kas notiek, viņu šausmināja domas, ka Jūdžinam varētu izlauzties kādš neuzmanīgs vārds, un viņa ilgojās, kaut šis prieks turpinātos mūžīgi. Deju starpbrīdī, kad viņa stāvēja, pārliekusies pār terases margām, un raudzījās lejup, kur šalca tumšais ūdens, Jūdžins tuvojās viņai un pieliecies nočukstēja:

— Cik brīnišķīga nakts!

— Jā, jā!— viņa atsaucās un novērsa skatienu.

— Vai esat kādreiz domājusi par dzīves noslēpumiem?

— O jā, jā! Ļoti bieži.

— Bet jūs taču vēl esat tik jauna! — viņa balsī ieskanējās apslāpēta kaislība.

— Bet dažreiz, mister Vitla, man nemaz negribas domāt, — viņa nopūtās.

— Kāpēc?

— O, es nezinu. To es nemāku izskaidrot. Man trūkst vārdu.

Viņas aizkustinoši vientiesīgajā atbildē Jūdžins uztvēra dziļu jēgu. Viņš ļoti labi saprata, ka patiesi bagātai dvēselei bieži trūkst vajadzīgo vārdu, sevišķi tad, kad tā vēl tik jauna un nav apguvusi šās zemes leksiku. Tagad viņš skaidrāk izprata domu, kas bija viņu kādreiz mocījusi un ko bija reiz izsacījis Vordsvorts: «Mēs ierodamies, slavas vaiņagoti.» Bet no kurienes? Viņas dvēselē slēpjas dziļa gudrība, jo kā citādi izskaidrojamas Jūdžina alkas pēc šās meitenes? Cik aizgrābjoši daiļa ir viņas klusēšana!

Viņi atbrauca mājās, un vēlu naktī, kad Jūdžins bija: iznācis uz terases uzsmēķēt, lai nomierinātu satrauktās smadzenes, viņi vēlreiz sastapās. Nakts bija tveicīgi karsta, vienīgi šeit, uzkalnā, klejoja viegla vēsma. Līcī un jūrā atradās daudz kuģu — sīkas, mirgojošas uguntiņas, — augstu debess velvē trīsuļoja milzums zvaigžņu, «Rau, zelta gabalu tur miljoniem, kas bruģē debess velvi,» Jūdžins klusībā citēja Šekspīru. Durvis atdarījās, un no bibliotēkas iznāca Sjūzena. Negaidītā satikšanās abus pārsteidza. Nakts skaistums bija izvilinājis meiteni ārā.

— Sjūzen! — viņš ierunājās, kad durvis atvērās.

Viņa nedroši palika stāvam; mīlīgā sejiņa blāvi vizēja tumsā.

— Vai te nav skaisti? Nāciet apsēdieties!

— Nē, — viņa atteica. — Es negribu te palikt. Bet skaisti gan ir! — Viņa mulsi palūkojās visapkārt, tad paskatījās uz Jūdzinu. — Cik jauka vēsma! — Viņa atmeta galvu un kāri ieelpoja svaigo gaisu.

— Man vēl vienmēr ausīs skan mūzika, — Jūdžins sacīja, pienākdams pie meitenes.— Šo vakaru es nevarēšu aizmirst. — Viņš aizmeta cigāru un runāja klusu, gandrīz čukstot. Arī Sjūzenas balss skanēja apslāpēti. Viņa paskatījās uz Jūdžinu, dziļi ievilka gaisu krūtīs un atmeta galvu, daiļi izliekdama kaklu. — O!

— Padejosim vēl, — viņš uzaicināja, satverdams meitenes labo roku un apskaudams viņas viduci. Viņa neatvairījās, tikai vērās viņam acīs kā apburta ar dīvaini izklaidīgu skatienu.,

— Bez mūzikas? — viņa jautāja. Viņai pārskrēja trīsas.

— Jūs pati esat mūzika! — viņš atbildēja, balsij uztraukumā aizraujoties.

Viņi pavirzījās uz terases viņu galu, kur nebija logu un neviens nevareja viņus redzēt. Jūdžins cieši piekļāva meiteni, vērdamies viņai acīs, bet neiedrošinājās izsacīt to, ko juta. Viņi dejoja klusu, bet tad no Sjūzenas lūpām izlauzās tie liegi skanīgie smiekli, kas Jūdžinu bija apbūruši jau pirmajā satikšanās reizē.

— Ko par mums tagad domās! — viņa sacīja.

Viņi piegāja pie margām. Jūdžins vēl turēja meitenes roku, bet tad viņa atvilka to. Jūdžins apzinājās, ka draud briesmas — viņš riskē sabojāt šo svētlaimīgi bezrūpīgo draudzību,— un beidzot sacīja:

— Šķiet, mums labāk jādodas pie miera.

— Jā gan, — viņa atsaucās. — Maman būs ļoti sarūgtināta, ja viņa uzzinās.

Viņa pirmā devās uz durvīm.

— Ar labu nakti! — viņa nočukstēja.

— Ar labu nakti!. — viņš nopūzdamies atbildēja.

Viņš atkal atsēdās un sāka domāt par to, ko viņš dara. Risks ir briesmīgs. Vai turpināt? Viņa acu priekšā atausa Sjūzenas tēls — ziedam līdzīgā seja, lokanais augums, neizsakāmā grācija un skaistums. Nē, labāk neturpināt, bet kāds zaudējums, cik žēl ļaut izgaist bez pēdām tādam valdzinošam mirklim! Vai iespējams, ka tik jaunā galviņā jau mājo tik sarežģītas domas un jūtas? Nekad, nekad, nekad viņš nav sastapis tādu meiteni! Neviens viņa aizraušanās objekts nav bijis tik izsmalcināti daiļš! Sjūzena — tie bija plaukstoši koki pavasari, tie bija pirmie baltie un zilie ziedi saulgozī. Kaut dzīve reiz apžēlotos par Jūdžinu un dāvinātu viņam šo meiteni!

— Ak Sjūzena, Sjūzena! — viņš čukstēja, tīksminādamies par šā vārda skaņām.

Ceturto vai piekto reizi mūžā Jūdžinam šķita, ka viņš iemīlējies — kvēli, kaisli, neprātīgi.

VI n o d a ļ a

Jūdžina jūtu uzliesmojums, kas, acīm redzot, atrada atbalsi Sjūzenā, pilnīgi pārmainīja viņa uzskatus par dzīvi.- Jaunības gars atkal bija atgriezies. Par spīti panākumiem komercijas sfērā viņu visus šos gadus bija mākušas skumjas par to, ka laiks iet uz priekšu, ka ar katru dienu, ar katru stundu tuvojas vecums, — un ko viņš īstenībā sasniedzis? Jo vairāk viņš ielūkojās dzīvē caur savas pieredzes prizmu, jo vairāk pārliecinājās par to, ka visas pūles ir veltīgas. Ko cilvēks iemanto, ja viņš gūst panākumus? Vai tiešām viņš cenšas tikai sagrābt iespējami vairāk namu, gruntsgabalu, dārgu priekšmetu vai iegūt draugus? Bet vai pasaulē vispār pastāv īsta draudzība, un ko tā sniedz — pilnīgu gandarījumu? Laikam gan tikai izņēmuma gadījumos, jo īstenībā vārdā «draudzība» slēpjas rūgts izsmiekls. Cik bieži draudzība saistīta ar egoistiskiem mērķiem, ar smalku aprēķinu, ar višādiem apsvērumiem. Visbiežāk mēs draudzējamies ar tiem, kas ir vienādā stāvoklī ar mums. Tuvs draugs? Vai viņam, Jūdžinam, tāds ir? Neveiksmīgs draugs? Vai ar tādu kāds ilgi draudzējas? Sabiedrība iedalās grupās, katra turas pie saviem noteikumiem, pie savām standarta normām, katrai ir zināma ietekme, katra bauda zināmu cieņu. Kolfakss ir viņa draugs — pagaidām. Tas pats sakāms par Vinfīldu. Simtiem cilvēku uzskata par godu spiest Jūdžina roku. Kāpēc? Viņa slavas dēl? Protams. Viņa talanta dēļ? Jā. Draugu attieksmes mērījamas ar viņa paša spēku un ietekmi — ne ar ko citu.

611

Mīla — ko tā viņam līdz šim sniegusi? Atskatoties uz pagātni, Jūdžins nāca pie slēdziena, ka visās viņa dēkās galvenā loma piekritusi rupjai juteklībai. Vai viņš var apgalvot, ka kādreiz ir patiesi mīlējis? Taču ne Mārgeritu Dafu, Rūbiju Kenniju vai Andželu — kaut viņa jūtas pret Andželu bija vistuvāk patiesai mīlai, — vai Kristīnu Čenningu. Visas šīs sievietes viņam bija ļoti patikušas, tāpat patika arī Karlota Vilsone, bet vai viņš mīlējis kādu no tām? Nekad. Andžela, tā viņš sev iegalvoja, ir izmantojusi viņa mīkstsirdību. Viņš apprecējis Andželu aiz pienākuma apziņas. Un tā nu viņš ir nostaigājis visu šo dzīves ceļu, nepazīdams īstu mīlu. Un tagad viņš sastapis Sjūzenu Deilu, kura iemieso fizisko un garīgo pilnību, un zaudējis prātu viņas dēļ. Tā ir īsta mīla, nevis iekāre. Viņam gribas būt meitenes tuvumā, turēt viņas rokas savējās, skūpstīt viņas lūpas, tvert viņas smaidu — un vairāk neko. Protams, arī viņas miesa ir skaista. Agri vai vēlu kaisle iedegsies, bet galvenais, ar ko Sjūzena valdzina, ir viņas dvēseles daile un izstarotā burvība. Jūdžinam sirds vai lūza, iedomājoties, ka viņš nevar pastāvīgi uzturēties Sjūzenas tuvumā, turklāt nebija arī nekādu cerību, ka viņam vispār kādreiz izdosies meiteni iekarot.

Domādams par aizvadīto mūža posmu, viņš izjuta šausmas un pretīgumu. Vai nav drausmīgi, ka, iepazinies ar šo vienīgo īso svētlaimēs brīdi, viņš spiests atkal atgriezties ikdienā! Arī darbā viņš nejutās apmierināts. Tur stāvoklis neuzlabojās, bet ar katru dienu pasliktinājās. Jūdžins, aizkāvies ar citiem, galvenokārt ar «Sīailendas sabiedrības» plāniem, pamazām atsala pret saviem pienākumiem izdevniecībā. Tiesa, kur vien iespējams, viņš bija ielicis cilvēkus, uz kuriem varēja paļauties, bet tie, iedzīvojušies savā postenī, nerēķinājās daudz ar Jūdžinu — jo vairāk vēl tāpēc, ka arī Jūdžins veltīja tiem maz vērības. Vaits un Kolfakss ar daudziem sazinājās tieši, bez Jūdžina starpniecības. Daži darbinieki, kā, piemēram, reklāmas nodaļas vadītājs Heizs, tāpat arī izplatīšanas nodaļas vadītājs, International Review un citu žurnālu vadītāji izrādījās visai spējīgi, un kaut kā neviļus izveidojās vārdos neizsacīts noteikums, ka Jūdžins viņus atlaist nevar, kaut arī pieņēmis darbā. Kolfakss un Vaits sāka saprast, ka Jūdžins gan lieliski prot izraudzīties cilvēkus, bet pats nav spējīgs pieķerties ikdienišķajam darbam. Viņš nespēja nodoties ar visu sirdi praktisku jautājumu risināšanai. Ja viņš būtu uzņēmuma īpašnieks kā Kolfakss vai veikls, praktisks izpildītājs kā Vaits, tad varētu justies drošs, taču viņš bija tikai iedzimts barvedis, pareizāk sakot, organizators. Sākumā viņš nebija pratis saņemt vadību savās rokās un tagad, kad darbs bija ievadīts sliedēs, jutās bezpalīdzīgs un pat nederīgs, jo daudzi darbinieki prata labāk par viņu atrisināt atsevišķus konkrētus jautājumus. Kolfakss bija jau paspējis izpētīt savus līdzstrādniekus un uzticējās tiem. Turklāt, jo vairāk nostiprinājās Jūdžina stāvoklis un pieauga interese par Vin- fīlda pasākumu, Jūdžins aizvien biežāk neieradās darbā, un viņa prombūtnē redakciju darbinieki griezās pēc padoma pie Kolfaksa un, ja viņa nebija, tad pie Vaita, kurš saņēma viņus ar izplestām rokām. Jūdžina palīgi, spriezdami par savu priekšnieku, vienojās, ka viņš izsmēlis savu uzdevumu, reorganizējot izdevniecību. Varbūt tolaik viņam bija vērts maksāt divdesmit pieci tūkstoši gadā, bet tādi izdevumi vairs neattaisnojas, kad cilvēks izpildījis savu misiju un cita nekā vairs neprot kā sēdēt pie rakstāmgalda un blenzt griestos. Vaits savukārt joprojām centās iegalvot Kolfaksam, ka Jūdžins kā komersants ir pilnīga nulle:

— Viņš mēģina uzņemties to, kas ir jūsu pienākums un ko jūs paveiktu daudz labāk. Neaizmirstiet, ka jūs daudz ko esat iemācījies, kopš kļuvāt par izdevēju, tāpat kā viņš, tikai jūs esat iedziļinājies darba būtībā, bet viņš to nav izdarījis. Viņa darbinieki vairāk rēķinās ar jums nekā ar viņu.

Šādas runas Kolfakss uzklausīja ar prieku. Viņam patika Jūdžins, bet vēl patīkamāk bija apzināties, ka izdevniecība atrodas uz pareiza ceļa. Doma par to, ka dažs labs viņa darbinieks varētu laist tik dziļas saknes izdevniecībā, ka kļūtu neaizstājams, radīja Kolfaksam nopietnas bažas, un tolaik, kad Jūdžins bija tikko iestājies darbā un guva lielus panākumus, šādi draudi bija visai reāli, jo Jūdžins izturējās pārāk neatkarīgi. Jūdžins uzskatīja, ka jācenšas imponēt Kolfaksam un ka to var panākt tikai tādā ceļā, protams, savienojot neatkarīgu un patstāvīgu rīcību ar nevainojamu darbu. Tomēr tas Kolfaksu drīz vien sāka kaitināt, jo viņš pats bija iemiesota augstprātība un godkāre un sekoja bauslim: «Tev nebūs citus dievus priekš manis turēt». Vaits izdabāja savam patronam, kā mācēja, un aprobežojās ar pazemīgiem padomiem. Tā bija liela starpība.

Jūdžina stāvoklis izdevniecībā ar katru dienu kļuva nedrošāks. Pagaidām tas vēl atklāti neizpaudās, bet just to juta visi. Viņš būtu vēl daudz ko varējis glābt, ja nebūtu aizrāvies ar blakus darbiem, būtu pacenties iedziļināties visos sīkumos un nezaudētu ciešu kontaktu ar Kolfaksu un saviem līdzstrādniekiem. Taču Jūdžins aizvien vairāk pameta novārtā savu darbu izdevniecībā, un visiem bija skaidrs, ka tas drīz vien bēdīgi atsauksies uz viņa stāvokli.

Sākumā viņa uzmanību-novirzīja «Sīailendas sabiedrība», kuru, acīm redzot, gaidīja visspožākās perspektīvas. Tas bija viens no tiem projektiem, kuru realizēšanai vajadzīgs ilgs laiks, tomēr sākumā par to vēl bija grūti spriest. Gluži otrādi, šķita, ka panākumi tepat jau rokā. Pirmajā gadā, kad pasākumā bija ieguldīts prāvs kapitāls, gruntsgabalu nosusināja, daudzie dūksnāji pazuda, un līdzteku galvenajam liedagam radās gara, sausa zemes strēmele, kur varēja celt klubus un hoteļus. Sāka izveidot promenādi pēc Jūdžina izstrādātā plāna, kuru pēc nelielām izmaiņām apstiprināja speciāli pieaicināts arhitekts. Bija daļēji pabeigta skaista celtne plašam kazino ar restorānu un dansingu. Celtnē bija apvienoti trīs stili — mauru, spāniešu un veco misionāru stils. Pēc Jūdžina ierosinājuma būvprojektu papildināja ar efektīgu detaļu: visām kūrvietas celtnēm vajadzēja būt sarkanos, baltos, gaišzilos, dzeltenos un zaļos toņos un drosmīgās, vienkāršās līnijās. Ēku sienas nolēma krāsot baltas vai dzeltenas, logu ietvarus zaļus, jumtus, portikus, dzegas, pamatus un lieveņu pakāpienus — sarkanus, dzeltenus, zaļus vai gaišzilus: Gan pašās celtnēs, gan to pagalmos paredzēja ierīkot apaļus itāliešu baseinus. Visiem dažādo apmēru hoteļiem vajadzēja būt stila ziņā spāniešu «Džiraldas» amerikāniskajiem variantiem. Apstādījumiem izraudzījās egles un slaidās, piramidālās papeles. Arī pie dzelzceļa atzarojuma ievilkšanas jau tika strādāts, kā ziņoja misters Vinfīlds; bez tam cēla arī dzelzceļa staciju spāniešu stilā — patiešām skaistu ēku. Pēc visām pazīmēm spriežot, «Zilajai jūrai» vajadzēja kļūt Vinfīlda sapņa iemiesojumam — labākajai Amerikas kūrvietai.

Straujā darbu virzīšanās uz priekšu tā aizrāva Jūdžinu, ka viņš veltīja tiem vairāk uzmanības, nekā drīkstēja atļauties. Tāpat kā toreiz pie Samerfīlda, viņš sēdēja cauras naktis, plānodams ēku iekšējo un ārējo noformējumu, fasādes un zālienus, visādas ierīces saliņās un tā tālāk. Viņš bieži braukāja kopā ar Vinfīldu un arhitektu skatīties, kā virzās uz priekšu darbs, kā arī apmeklēja dažādus finansu dūžus, lai ieinteresētu tos par topošo kūrvietu. Viņš skicēja reklāmas, plānoja brošūras, zīmēja vinjetes, sacerēja tekstus.

Bet tad parādījās Sjūzena, un Jūdžins aizmirsa visu pasaulē. Viņas tēls stāvēja viņam priekšā dienu un nakti. Sjūzena nodarbināja viņa domas gan izdevniecībā, gan mājās, gan sapņos, gan nomodā. Viņu pārņēma īsts kaislību drudzis, kas nedeva viņam ne mirkli miera. Kad viņš atkal ieraudzīs meiteni? Kad? Kad? Viņš iztēlojās Sjūzenu tādu, kāda viņa bija kluba deju vakarā vai šūpolēs savā mājā. Jūdžinu plosīja un tirdīja negantas, mocošas ilgas; kā neprātis, ko apmājušas vienas alkas, vienas domas, viņš nevarēja nekur rimties.

Drīz pēc deju vakara klubā Sjūzena kopā ar māti atbrauca apmeklēt Andželu. Jūdžins notvēra mirkli, lai apmainītu dažus vārdus ar meiteni, — pulkstenis bija seši, un viņš bija jau pārnācis no darba. Sjūzena vērās viņā kā apburta, nezinādama, ko domāt. Viņš kāri iztaujāja meiteni, kur bijusi, ko domā darīt.

— Rīt mēs braucam pie Bentvuda Hedlija, — Sjūzena sacīja. — Tur mēs uzturēsimies visu nedēļu un varbūt pat ilgāk.

— Vai jūs mani bieži atcerējāties, Sjūzen?

— Jā, jā! Tikai nevajag runāt par to, mister Vitla. Nē; nē, nevajag! Es pat nezinu, ko domāt;

— Vai jūs priecātos, ja es ierastos pie Hedlijiem?

— Nu protams, — viņa vilcinādamās noteica. — Tomēr labāk nebrauciet vis.

Nedēļas beigās Jūdžins jau bija tur. To nokārtot izrādījās ļoti viegli.

«Es esmu ārkārtīgi noguris,» viņš aizrakstīja misis Hedlijai. «Kāpēc jūs neuzaicināt mani ciemos?»

«Brauciet šurp,» skanēja telegrama, un viņš aizbrauca.

Šoreiz viņam vairāk laimējās nekā jebkad. Viņam ierodoties, Sjūzena bija izjājusi, bet namamāte pavēstīja Jūdžinam, ka tuvīnā ārpilsētas klubā šovakar esot deju vakars un Sjūzena došoties uz turieni kopā ar citiem viesiem. Misis Deila arī bija nolēmusi braukt uz turieni un uzaicināja Jūdžinu līdzi. Protams, viņš ar prieku pieņēma uzaicinājumu. Kad visi devās pie galda, viņš vestibilā sastapa Sjūzenu.

— Es arī braukšu uz deju vakaru, — viņš uzbudināts sacīja. — Pataupiet man dažas dejas.

— Labi, — meitene atbildēja, dziļa uztraukuma pārņemta.

Viņi aizbrauca uz klubu, un Jūdžins pierakstīja viņas kartītē piecas dejas.

— Tikai būsim uzmanīgi, — viņa sacīja lūdzošā balsī. — Maman tas nebūs pa prātam.

No šiem vārdiem Jūdžins saprata, ka meitenei viss skaidrs un ka no šā brīža viņa ir tā sabiedrotā. Bet kāpēc viņš cenšas savaldzināt meiteni? Un kāpēc viņa padodas valdzinājumam?

— Beidzot! — viņš nočukstēja, apskaudams Sjūzenas viduci, kad viņi uzsāka pirmo deju. — Es tā gaidīju šo mirkli.

Viņa neatbildēja.

— Paskatieties uz mani, Sjūzen, — viņš lūdzās.

— Es nevaru.

— Es jūs lūdzu, paskatieties uz mani, — viņš neatlaidās. — Kaut vienu reizi! Nu, paskatieties man acīs!

— Nē, nē, —, viņa čukstēja.;— Es nevaru.

— Sjūzen, es esmu kā bez prāta jūsu dēļ! Šķiet, es esmu pilnīgi zaudējis galvu. Es nezinu, kas ar mani notiek. Jūsu seja ir kā zieds. Jūsu acis — kā es varu aprakstīt jūsu acis? Paskatieties uz mani!

— Nē, nē, —viņa pretojās.

— Šīs dienas, kad es jūs neredzēju, man šķita vesela mūžība. Sakiet, Sjūzen, — jūs laikam domājat, ka tā ir aplamība no manas puses?

— Nē.

— Visi mani uzskata par gudru un spējīgu, pat par apdāvinātu cilvēku. Bet jūs — jūs esat pati pilnīgākā būtne zemes virsū, kādu es jebkad esmu sastapis. Es domāju par jums dienu un nakti. Es varētu gleznot jūs bez sava gala. Pateicoties jums, es esmu atkal atguvis savu mākslu. Ja tik ilgi dzīvošu, es uzgleznošu simt jūsu portretu. Vai esat kādreiz redzējusi Roseti iemīļotās portretu?

— Nē.

— Roseti attēlojis viņu simt portretos. Es attēlošu jūs tūkstoš portretos!

Sjūzena pacēla acis un, viņa kaislības apmāta, pavērās Jūdžinā ar biklu izbrīnu, un sastapās ar viņa liesmaino skatienu.

— O, uzlūkojiet mani vēlreiz! — viņš nočukstēja, kad meitene, šās kvēles apžilbināta, nolaida acis.

— Es nevaru, — viņa lūdzoši noteica.

— Varat. Tikai vienu reizi!

Viņa atkal pacēla acis, un abiem šķita, ka viņu dvēseles saplūst kopa. Jūdžinam apreiba galva, Sjūzena sagrīļojās.

— Vai jūs mīlat mani, Sjūzen? — viņš vaicāja.

— Es nezinu, — viņa trīsēdama atbildēja.

— Vai mīlat?

— Nejautājiet tagad.

Mūzika apklusa, Sjūzena nozuda.

Jūdžins ieraudzīja viņu tikai pēc krietni ilga laika sprīža; viņa bija noslēpusies, lai attaptos. Visa viņas būtne bija saviļņota kā pēc vētras brāzmas. Viņa izjuta, bailes, bažas, apmulsumu un līksmu uztraukumu. Viņa atgriezās zālē un atkal dejoja ar Jūdžinu, taču tagad jau bija daudz mierīgāka. Vēlāk viņi abi izgāja uz balkona, un tur Jūdžinam izdevās iečukstēt meitenei dažus vārdus.

— Lūdzu, nevajag neko sacīt, — viņa centās pierunāt. — Man šķiet, ka visi skatās uz mums.

Viņš pameta meiteni, bet automobilī, braucot uz mājām, čukstēja:

— Es būšu uz rietumu terases. Vai iznāksiet?

— Nezinu. Pamēģināšu.

Kad namā viss aprima, Jūdžins lēni devās uz norunāto vietu un sāka gaidīt Sjūzenu. Pamazām plašajā namā noklusa visas pēdējās skaņas. Pulkstenis nosita pirmo stundu,, tad pusstundu, un bija jau ap diviem, kad durvis pavērās un uz terases izslīdēja Sjūzenas vijīgais augums. Viņa vēl bija balles tērpā, ap galvu apmetusi mežģiņu lakatu.

— Man tik bail, — viņa nočukstēja.. — Es pati nezinu, ko daru. Vai domājat, ka mūs neviens neredzēs?

— Iesim pa taciņu uz pļavu.

Viņi gāja pa to pazīstamo celiņu, pa kuru bija gājuši reiz agrā pavasarī. Dzeltenais mēness sirpis, kas šai vēlajā nakts stundā likās sevišķi liels, laistījās debess pamalē.

— Vai atceraties, kā mēs te gājām pavasarī?

— Atceros.

— Es jau toreiz mīlēju jūs. Bet jūs?

— Nē.

Viņi soļoja zem kokiem,.un Jūdžins turēja meitenes roku savējā.

— Kāda nakts! Ak, kāda nakts! — viņš izsaucās, nespēdams savaldīt bangojošās jūtas.

— Viņi iznāca klajumiņā. Gaisā nemanīja valgmes, to bija izkveldinājusi augusta saule; tveicīgā nakts dvesa kaisli. Kaut kur iedūcās vabole, kaut kas aizbrikšķējās, neskaidra čaboņa pildīja tumsu. Iekurcās varde, bet varbūt tā bija snaudā iztraucēta putna aizsmakusī balss.

— Sjūzen, — Jūdžins beidzot ierunājās, kad viņi apstājās taciņas galā, spilgtās mēnesnīcas apstarotajā birztiņas malā. — Sjūzen, — viņš atkārtoja, apskaudams meiteni.

— Nē, — viņa čukstēja, — nevajag.

— Paskatieties uz mani, Sjūzen, — viņš lūdzās. — Es gribu jums pateikt, cik ļoti es jūs mīlu. Man trūkst vārdu. Būtu smieklīgi mēģināt izteikt manas jūtas vārdos. Sakiet, ka mīlat mani, Sjūzen. Sakiet drīzāk! Es jūs neprātīgi mīlu! Sakiet, Sjūzen!

— Nē, nē, es nevaru, — viņa attrauca.

— Noskūpstiet mani!

— Nē.

Viņš pievilka meiteni cieši klāt un pacēla aiz zoda viņas galvu.

— Atveriet acis, Sjūzen! Ak dievs! Kāda laime! Tagad es varētu mirt! Lielākas svētlaimes zemes virsū nevar vairs būt. Mans ziediņ! Mana feja! Mana dievība! Jūs esat pati pilnība! Un jūs mīlat mani — kāda laimei

Viņš sāka.dedzīgi skūpstīt meiteni.

— Noskūpstiet mani, Sjūzen! Sakiet, ka mīlat mani. Sakiet, Sjūzen! Kā es mīlu jūsu vārdu! Iečukstiet man ausī, ka mīlat mani.

— Nē.

— Bet jūs taču mīlat mani?

— Nē.

— Paskatieties uz mani, Sjūzen. Es jūs lūdzu, paskatieties uz mani!

— Jā, jā, jā! Mīlu!,— viņai izlauzās reizē ar elsām, un viņa apskāva Jūdžina kaklu. — Mīlu, mīlu!

— Neraudiet, Sjūzen, neraudiet, dārgā! Es esmu pilnīgi pazaudējis galvu. Es jūs mīlu! Tagad noskūpstiet mani, tikai vienu reizi. Par jūsu mīlu es esmu gatavs atdot savu dvēseli. Noskūpstiet mani!

Viņš piekļāva lūpas pie meitenes lūpām, bet viņa šausmās izrāvās np Jūdžina apskāvieniem.

— Man bail! — viņa izsaucās. — Ak dievs, ko lai es daru? Man bail! Dieva dēļ, nevajag! Man tik baigi ap sirdi! Ko lai es daru? Laidiet mani vaļā!

Viņa bija balta ka audekls un drebēdama lauzīja pirkstus.

Jūdžins mīļi pieskārās pie viņas rokas.

— Esiet mierīga, Sjūzen, — viņš sacīja. — Es neteikšu vairs ne vārda. Jūs neko ļaunu neesat izdarījusi, jums nav no kā bīties. Mēs tūliņ iesim uz mājām. Nomierinieties. Jums nav ne no viena jābīstas.

Redzēdams meitenes bailes, viņš savaldījās, un abi devās.atpakaļ caur birzi. Lai vēl vairāk nomierinātu Sjūzenu, Jūdžins izvilka no kabatas etviju, it kā grasīdamies smēķēt, bet, pārliecinājies, ka meitene nomierinājusies, ielika cigāru atpakaļ.

— Nu, vai tagad ir labi, dārgā? — viņš maigi apvaicājās.

— Jā, bet iesim uz mājām.

— Klausieties, Sjūzen. Es iešu jums līdzi tikai līdz birzs malai. Tālāk ejiet viena pati. Es palikšu birzī, kamēr jūs ieiesiet mājā.

— Labi, -— viņa jau mierīgāk atteica.

— Un jūs patiešām mīlat mani, Sjūzen?

— Jā, jā, mīlu, bet nerunāsim par to. Vismaz tagad ne, citādi jūs mani atkal sabiedēsiet. Iesim uz mājām.

Viņi lēni devās uz priekšu. Tad Jūdžins sacīja:

— Tikai vienu skūpstu, uz atvadām, dārgā. Tikai vienu. Dzīve atkal atvērusi man savas durvis. Jūs esat mans labais ģēnijs. Jūs esat pārvērtusi mani par gluži citu cilvēku. Man tāda sajūta, it kā es līdz šim nemaz nebūtu dzīvojis. O, kas tā par brīnišķīgu izjūtu! Kāda laime to izbaudīt, kāda laime tā pārvērsties, kā esmu pārvērties es! Jūs esat radījusi mani par jaunu, jūs esat atdevusi man manu mākslu! Tagad es atkal varēšu strādāt. Es uzgleznošu jūsu portretu.

Diezin vai viņš pats apzinājās, ko runāja. Viņam šķita, ka viņš pēkšņi atklājis pats sevi kādā gaišredzības mirklī.

Sjūzena sniedza viņam lūpas skūpstam, bet bija tik nobiedētā un uztraukta, ka viņai aizrāvās elpa. Jaunas, nepazīstamas jūtas bangoja krūtīs. Īstenībā viņa nemaz nesaprata, ko Jūdžins runā.

— Rīt birztalas malā, — viņš sacīja. — Rīt. Lai jums rādās zelta sapņi! Bet man nekad vairs nebūs miera bez jūsu mīlas.

Ar dziļu kvēli, ilgām, mokām un līksmi viņš nolūkojās, kā attālinājās lokanais augumiņš, kamēr tas kā rēgs nozuda aiz melnajām, mēmajām durvīm.

VII n o d a ļ a

Lai cik sīki šis stāsts attēlotu visu notikušo, tas tomēr nespēj parādīt visā pilnībā, cik neparasti sarežģītas bija tās jūtas, kas bija pārņēmušas Jūdžinu un vēlāk arī Sjūzenu, kad Jūdžina mīla sasniedza savu degpunktu, — kādu skaistuma izjūtu un kādas bailes tās abos pamodināja. Misis Deila piederēja pie Jūdžina tuvākajiem labāko aprindu draugiem. Kopš viņu pirmās iepazīšanās dienas misis Deila bija kļuvusi par noteiktu Jūdžina cienītāju, visur atsaucās par viņu kā par teicamu izdevēju un redaktoru, par visai apdāvinātu mākslinieku, interesantu sarunu biedru, ļoti godīgu un ārkārtīgi patīkamu cilvēku. Jūdžins zināja no daudzkārtējām sarunām ar misis Deilu, ka viņa stipri pieķērusies vecākajai meitai. Viņa stāstīja Jūdžinam, cik grūti šais laikos uzaudzināt jaunu labāko aprindu meiteni, saglabājot viņas dvēseles šķīstību un nemākslotību, un Jūdžins pat apsprieda ar viņu šo jautājumu. Misis Deila atzinās, ka uzskata par vajadzīgu piešķirt Sjūzenai pilnīgu brīvību, ciktāl tā savienojama ar labu audzināšanu un veselī giem uzskatiem. Viņa necentās iepotēt meitai pārlieku drosmi un pašpaļāvību, bet gribēja, lai meita būtu dabiska un patiesa. Sjūzena, kā misis Deila bija pārliecinājusies pēc ilgiem novērojumiem un biežām, vaļsirdīgām sarunām, bija godīga un sirsnīga. Misis Deila gan pilnīgi nesaprata savu,meitu — neviena māte nevar apgalvot, ka pilnīgi saprot savu bērnu, — taču domāja, ka pietiekami daudz zina, kas norisinās meitas dvēselē, un saskatīja meitā stipru gribu un lielas spējas kā viņas nelaiķim tēvam, kā arī dabisku tieksmi uz visu, kas dzīvē ir labs un cienījams.

— Vai Sjūzenai bija kādi talanti? Uz šo jautājumu misis Deila nevarētu sniegt skaidru atbildi. Sjūzenā bija manāma instinktīva cenšanās pēc kaut kā tāda, kam bija maz kopēja ar tā saucamās augstākās sabiedrības izpriecām. Viņai nemaz neinteresēja jaunekļi un meitenes, ar ko viņa satikās. Viņa labprāt brauca viesos, bet viņu tur visvairāk saistīja jāšanas sports vai vizināšanās automobilī. Azarta spēles viņu nepievilka, salona sarunas amizēja, bet ne vairāk. Viņu valdzināja interesanti cilvēki, viņa mīlēja labas grāmatas un gleznas. Viņa bija redzējusi Jūdžina gleznas, un tās bija meiteni stipri ietekmējušas,. Viņa mīlēja dzejoļus, bet tas viņu netraucēja cienīt un saprast labu joku. Viņa varēja aizrautīgi .smieties par kādu negaidītu neveiklību un vienmēr ar patiku lasīja humora nodalu avīžu pielikumus. Viņa vērīgi pētīja cilvēkus, ieskaitot savu māti, un pamazām viņai kļuva skaidrs, varbūt pat skaidrāks nekā pašai misis Deilai, kādi motīvi vada māti viņas attieksmēs pret meitu. Stingri ņemot, Sjūzena bija apdāvinātāka par savu māti, tikai viņas spējas bija cita rakstura. Sjūzenai vēl trūka nosvērtības un plaša garīga apvāršņa, toties viņas dzejiskā daba spēcīgāk atsaucās uz visu apkārtējo un spriedumi liecināja par bagātīgu iztēli un smalku, īpatnēju gaumi. Pati savu valdzinošo skaistumu Sjūzena neievēroja vai negribēja ievērot. Viņa zināja, ka ir glīta, ka vīrieši iemīlas viņā, bet tas meiteni atstāja gandrīz pilnīgi vienaldzīgu. «Kas viņiem liek tik muļķīgi uzvesties!» viņa domāja. Pati viņa neko nedarīja, lai pievilktu pielūdzējus, pat, gluži otrādi, izvairījās no visa, kas varētu atgādināt flirtu. Māte vaļsirdīgi bija brīdinājusi viņu, ka vīrieši viegli aizraujas, ka tiem maz var ticēt un ka jāūzmana katrs vārds un kustība: Un Sjūzena dzīvoja jautri un bezrūpīgi, nevienam nedarīdama pāri, cenzdamās nemodināt nevienā bezcerīgu mīlu, un tikai šad tad padomāja par to, ko nesīs nākotne. Un tad viņas apvārsnī parādījās Jūdžins.

Reizē ar Jūdžina ierašanos Sjūzenas dzīvē iestājās jauns posms, kaut gan viņa pati to diezin vai apzinājās. Viņa pazina ne mazumu vīriešu, bet visi, kas piederēja pie sevišķi izsmalcinātām aprindām, likās viņai nepanesami garlaicīgi. Māte ne vienreiz vien bija stāstījusi Sjūzenai, cik svarīgi būtu atrast bagātu līgavaini ar nodrošinātu stāvokli sabiedrībā, bet Sjūzenai nebija ne jausmas, kāds šis līgavainis būs kā cilvēks. Tipiskajos «augstāko» aprindu pārstāvjos meitene neredzēja nekā «augsta». Viņa bieži bija iepazīstināta ar iespaidīgu ģimeņu atvasēm un izdaudzinātiem bagātniekiem, bet tiem piemita tik maz cilvēcisku īpašību, ka tie Sjūzenai nemaz neeksistēja. Dzejiski noskaņotajai meitenei gandrīz visi šķita salti, patmīlīgi un caurcaurēm neīsti. Protams, bija patiešām izcili ļaudis, par kuriem rakstīja avīzēs, — finansisti, politiski darbinieki, rakstnieki, zinātnieki, žurnālu izdevēji, bet, cik Sjūzena noprata, tikai daži no tiem bija uzņemti augstākajā sabiedrībā, bet lielum lielajam vairumam ceļš uz turieni bija pilnīgi slēgts. Vienu otru viņa pazina, bet lielākoties tie bija sirmgalvji vai tā noslēgušies sevī, ka neveltīja meitenei ne mazākās vērības. Bet Jūdžins parādījās viņas ceļā, rotāts ar izcila, talantīga cilvēka oreolu, turklāt viņš bija jauns, ar skaistu ārieni, neliekuļoti jautrs un prata smieties no visas sirds. Sākumā Sjūzenai pat negribējās ticēt, ka šis jauneklīgais, pastāvīgi smaidošais vīrietis varētu ieņemt tik atbildīgu posteni, kā to apgalvoja maman. Vēlāk, iepazinusies ar Jūdžinu tuvāk, viņa secināja, ka dēvēt viņu par apdāvinātu ir par maz. Šķita, viņš spējīgs tikt galā ar jebkuru uzdevumu. Reiz viņa kopā ar māti bija apmeklējusi Jūdžinu izdevniecībā un lielā izbrīnā vērojusi milzīgo, ar labu gaumi veidoto ēku un Jūdžina krāšņi iekārtoto kabinetu. Sjūzenas acīs Jūdžins bija pats ievērojamākais no visiem pazīstamajiem jaunajiem vīriešiem. Un tad sākās dedzīga aplidošana, kad ikviena sastapšanās sniedza tik daudz gaišuma un prieka. Un tad...

Jūdžinu mocīja jautājums, ka rīkoties tālāk. Pēc tā . neaizmirstamā vakara viņš sāka visā nopietnībā apsvērt savas dzīves problēmu. Viņš ir precējies un ieņem ievērojamu stāvokli sabiedrībā — daudz svarīgāku nekā jebkad. Viņš ir cieši saistīts ar Kolfaksu, tik cieši, ka pat bīstas no viņa, jo Kolfakss, kaut arī atļāvās dažādus izlēcienus, par kuriem Jūdžins zināja, tomēr stingri jo stingri turējās pie noteiktām uzvedības normām. Kolfakss pat nepieļāva domu, ka tamlīdzīgas sīkas intrigas varētu kaut kā ietekmēt viņa ģimenes dzīvi. Arī Vinfīlds nekad nepārkāpa pieklājības likumus. Viņam bija mīļākā, bet viņš tai, acīm redzot, bija stingri norādījis tās vietu. Jūdžins bija redzējis šo sievieti, kad atklāja jauno kazino, un apbrīnojis tās skaistumu. Viņa bija izskatīga, drosmīga un eleganta. Raugoties viņā, Jūdžins bija domājis, vai kādreiz pienāks laiks, kad arī viņam būs iespējams šāds sakars. Cik daudz precētu vīriešu tā rīkojas! Vai viņš iedrošināsies kādreiz spert tādu soli, un ko tad sacīs Andžela?

Tagad viņa uzskati bija pilnīgi pārmainījušies. Līdz šim viņš bija sapņojis par intīmu sakaru, kas atgādinātu Vinfīlda un mis de Kalbas (tā sauca arhitekta mīļāko) attieksmes un remdinātu viņa ilgas pēc kaut kā jauna, skaista, pēc sievietes, kurā apvienotos draugs un mīļotā, bet pēc iepazīšanās ar Sjūzenu viņš par ko tamlīdzīgu nemaz vairs neinteresējās. Viņam gribējās tā iekārtot savu dzīvi, lai viņam līdzās atrastos Sjūzena, tikai Sjūzena. Sjūzena! Sjūzena! Burvīgais sapnis! Bet kā lai viņu iekaro? Kā lai izmet no savas dzīves visu pārējo? Ar Sjūzenu viņš būtu gatavs nodzīvot visu mūžu. Jā, jā, visu mūžu, veselu mūžību. Ak, kāda vīzija, kāds sapnis!

Nākamo svētdien pēc dejām ārpilsētas klubā Jūdži- nam izdevās pavadīt kopā ar Sjūzenu visu dienu. Tas notika pa pusei nejauši, pa pusei aiz mēmas vienošanās, jo, kaut arī iegansts bija radies nejauši, abi tomēr pacentās izmantot šo gadījumu un izdarīja to klusēdami, bez iepriekšējas norunas, gandrīz vai neapzināti. Protams, nekas līdzīgs nebūtu varējis notikt ja nebūtu šā savstarpējā pievilkšanās spēka. Šā vai tā, bet negaidītā iespēja palikt divatā sagādāja abiem lielu prieku. Misis Deilai otrā dienā pēc dejām bija uznākušas galvas sāpes. Kinrojs ierosināja doties kopā ar draugiem uz Sautbīču, pašu nožēlojamāko, kailāko un neizskatīgāko liedagu visā Steitenailendas piekraste, un misis Deila atļāva Sjūzenai doties līdzi, ja Jūdžins būšot ar mieru pavadīt meiteni. Misis Deila bija pilnīgi pārliecināta, ka Jūdžins ir labs ceļa biedrs un piemērots aizgādnis meitenei.

Jūdžins atbildēja, ka braukšot ar prieku. Viņš par to vien sapņoja kā palikt vienatnē ar Sjūzenu un cerēja atrast liedagā izdevīgu bridi, tomēr pacentās neko neizrādīt. Piezvanīja šoferim, kurš aizveda visus uz Sautbīču, no kurienes atklājās neizskatīgā pludmale. Šoferi atlaida uz mājām, norunājuši piezvanīt viņam, kad ievajadzēsies mašīnas. Viss bars devās uz priekšu pa dēļu ietvi, kas stiepās līdzteku jūrai, bet gandrīz tūliņ sadalījās grupās.

Jūdžins ar Sjūzenu vispirms apstājās pie šautuves, tad sāka mest apļus. Jūdžins priecājās par katru izdevību nolūkoties savā iemīļotajā, redzēt viņas burvīgo sejiņu, tvert viņas dzirkstošo smaidu, klausīties liegajā balsī. Viens viņas mestais aplis ķēra mērķi. Katra viņas kustība bija pati pilnība, katrs skatiens modināja Jūdžinā svētlaimes trīsas. Viņš jutās kā paradīzē, kurai nav nekā kopēja ar nožēlojamo īstenību visapkārt.

Pavizinājušies «velna ritenī», viņi devās tālāk uz dienvidiem. Jūdžina uztraukums pielipa arī Sjūzenai un apslāpēja saprāta balsi, kas neapšaubāmi būtu mudinājusi viņu bēgt. Vienīgi kāds negaidīts satricinājums, kāds piepešs grūdiens būtu licis viņai ieraudzīt, kur nes viņu straume. Viņi nonāca pie jauncelta dansinga, kur dažas viesmīles dejoja ar saviem kavalieriem, un Jūdžins ieteica joka pēc iegriezties tur. Atkal viņi dejoja kopā, un, kaut gan apkārtne bija pārāk bēdīga un mūzika taisni nejēdzīga, Jūdžins jutās kā septītajās debesīs.

— Aizbēgsim no pārējiem, aizbrauksim uz Teramarīnu, — Jūdžins ieteica, atcerēdamies, ka mazliet tālāk uz dienvidiem ir hotelis. — Tur ir ļoti jauki. Šeit ir tik nožēlojami.

— Kur tas ir? —Sjūzena jautāja.

— Jūdzes trīs uz dienvidiem. Mēs varam pat aiziet kājām.

Tomēr, pārlaidis skatienu pār saules kveldēto liedagu, viņš atmeta šo plānu.

— Labāk paliksim tepat, — Sjūzena sacīja. Zināt, apkārtne ir tik neizskatīga, ka tas ir pat jauki. Un patīkami noskatīties, kā cilvēki priecājas.

— Nē, te ir ļoti nejēdzīgi, — Jūdžins palika pie savām domām. — Kā man gribētos, lai man būtu tikpat prātīgi uzskati kā jums! Tomēr, ja negribat, paliksim tepat.

Sjūzena domīgi klusēja. Aizbēgt kopā ar Jūdžinu? Bet viņus meklēs. Pārējie droši vien jau tagad brīnās, kur viņi abi aizķērušies. Bet galu galā tas nav svarīgi. Māte ir pilnīgi mierīga, ja Sjūzena ir Jūdzina sabiedrībā. Lai notiek.

— Labi, — viņa beidzot noteica. — Man vienalga, brauksim.

— Bet ko domās pārējie? — Jūdžins nedroši ieminējās.

— Viņiem tas pilnīgi vienalga, — meitene atbildēja. — Kad viņi gribēs atgriezties mājās, viņi izsauks mašīnu. Viņi taču zina, ka es esmu kopā ar jums. Un viņi zina, ka es arī varu izsaukt mašīnu, kad man gribas. Maman nedusmosies.

Viņi devās uz staciju, lai nobrauktu ar vilcienu uz Teramarīnu. Jūdžins bija bezgala laimīgs, ka var pavadīt veselu dienu kopā ar Sjūzenu. Viņš nedomāja ne par Andželu, kas viena gulēja mājās, ne arī par to, ko sacītu misis Deila. Nekas taču nenotiks. Viņu dēkā nav nekā nosodāma. Viņi iekāpa vilcienā un drīz vien nokļuva pavisam citā pasaulē — uz viesnīcas terases pludmales pusē. Viesnīcas pagalms bija pilns ar mašīnām, kurās bija ieradušies tādi paši izpriecu cienītāji kā Jūdžins ar Sjūzenu. Viesnīcas priekšā pletās plašs zāliens, kurā zem svītrainiem, sarkaniem, ziliem un zaļiem saul jumiem slēpās šūpoles, bet tālumā bija redzama osta, kurā noenkuroti šūpojās balti kuterīši. Jūra bija gludā kā spogulis, tālumā vidēja milzu tvaikoņi, kuriem nopakaļus stiepās platas dūmu švīkas. Saule spoži kvēloja, bet uz terases, kur viesmīli iznēsāja dzērienus un ēdienus, bija dzestrs. Uz estrādes dziedāja nēģeru kvartets. Sjūzena un Jūdžins brītiņu pasēdēja šūpuļkrēslos, jūsmodami par skaisto skatu, tad nogāja lejā un iesēdās šūpolēs. Viņi instinktīvi, bez vārdiem tiecās viens pēc otra, it kā burvestības apmāti, kura aiznesa viņus tālu projām no reālās dzīves. Sjūzena sēdēja Jūdžinam iepretī šūpolēs un lūkojās uz viņu; abi smaidīja vai apmainījās ar nenozīmīgiem jokiem, ne ar vārdu neizpauzdami savu dziļo saviļņojumu.

— Tādas dienas manā mūžā vēl nav bijis,—Jūdžins beidzot noteica ar smeldzīgu kaisli. — Paskatieties tur uz to tvaikoni. Tas liekas kā rotaļlietiņa.

— Jā, — Sjūzena atbildēja. Viņa saraustīti elpoja, balss trīcēja. — Brīnišķīgi.

— Jūsu mati — jūs nevarat iedomāties, cik skaista jūs esat jūras fonā!

— Ak, nerunājiet par mani! — viņa lūdzās. — Varu iedomāties, cik izspūrusi es esmu. Man jau vilcienā vējš izjauca matus. Vajadzētu pameklēt kādu istabeni un ieiet dāmu istabā.

— Neejiet projām, nepametiet mani. Te ir tik labi.

— Es neiešu. Es varētu sēdēt te veselu mūžību. Tā kā tagad — tikai jūs un es.

— Vai esat lasījusi Džona Kītsa «Odu grieķu vāzei»?

— Jā.

— Vai atceraties rindiņas:

Ak skaistais jaunekli, kam projām bēdz...

— Jā, jā! — viņa izjusti atsaucās.

Kaut laime tuvu, drosmais mīlētāj,

Tev viņu neskūpstīt, bet gavilē;

Lai esi noraidīts, tak apzinies —

Tās skaistums nemirstīgs kā tava mīla.

— Nevajag, — viņa lūdza.

Viņš saprata. Šās domas cildenais patoss pārāk dziļi aizkustināja meiteni. Viņai kļuva sāpīgi, jo sāpīgi bija arī viņam. Kāda dziļa dvēsele!

Viņi lēni šūpojās; laiku pa laikam Jūdžins ar kāju atstūmās no zemes, un Sjūzena palīdzēja viņam. Pēc tam viņi pastaigājās pa liedagu un beidzot apsēdās nelielā mauriņā pie paša ūdens. Garām staigāja citi atbraucēji. Jūdžins aplika roku Sjūzenai ap viduci un saņēma viņas roku savējā, bet jaunās meitenes mazrunība slēdza arī viņam lūpas. Viņi klusēja arī viesnīcā, ēzdami pusdienas, klusēja, iedami uz staciju, — Sjūzena negribēja zvanīt šoferim, un viņi gāja kājām tumsā. Kad mēness sudrabaini ievizējās debesīs, viņi apstājās zem kupliem kokiem un Jūdžins satvēra meitenes roku.

— Sjūzen! — viņš ierunājās.

— Nevajag, — viņa nočukstēja atvirzīdamās.

— O, Sjūzen! — viņš atkārtoja. — Atļaujiet man pateikt ...

— Nē, nē, — viņa pārtrauca. — Nesakiet neko. Lūdzu, nevajag. Labāk iesim tālāk. Tikai jūs un es...

Viņš apklusa, jo meitenes balss, kaut skumju un bažu pilna, tomēr skanēja pavēloši. Viņam vajadzēja paklausīt.

Viņi devās uz mazu namiņu, kas atradās blakus uzbērumam un aizstāja staciju, dungodami jautru dziesmiņu no kādas senlaicīgas operetes.

— Vai atceraties, Sjūzen, kā mēs pirmo reizi spēlējām tenisu?

— Atceros.

— Zināt, es jau pirms jūsu ierašanās un vēlāk spēles laikā izjutu dīvainu uztraukumu. Un jūs?

— Es tāpat.

— Ko tas nozīmē, Sjūzen?

— Nezinu.

— Un negribat zināt?

— Nē, nē, mister Vitla. Tagad nevajag.

— Misters Vitla?

— Kā tad citādi?

— Sjūzen!

— Domāsim klusībā, — viņa lūdzošā balsī sacīja. — Te ir tik jauki.

Viņi izkāpa kādā stacijā, kas bija vistuvāk Sjūzenas mājām, un devās no turienes tālāk. Ceļā Jūdžins saudzīgi apskāva meiteni.

— Sjūzen, vai jūs nedusmojaties uz mani? — viņš jautāja, sirdij smeldzot.

— Nevaicājiet man neko. Tagad nevaicājiet. Nē, es nedusmojos.

Viņš gribēja piekļaut meiteni ciešāk sev klāt.

— Tagad ne, — viņa atkārtoja. — Es nedusmojos uz jums.

Jūdžins apklusa, jo viņi tuvoiās misis Deilas namam. Viesistabā viņš ienāca jautrs, daudz smējās un jokoja. Stāsts par to, kā viņi ļaužu drūzmā pazaudējuši ceļa biedrus, nevienam neradīja šaubas. Misis Deila labsirdīgi smaidīja. Sjūzena drīz devās uz savu istabu.

VIII n o d a ļ a

Nonācis tiktāl un iemantojis šo brīnišķīgo ziedu, Jūdžins domāja tikai par to, kā saglabāt meitenes mīlu. Šķita, ka viņam no pleciem novēlies viss aizvadīto gadu smagums. Atkal mīlēt! Iekarot šās brīnišķīgi daiļās būtnes mīlu! Negribējās pat ticēt, ka liktenis kļuvis viņam tik labvēlīgs un dāvājis tik daudz laimes. Kā īstenībā tas izskaidrojams, ka viņš pēdējos gados tik strauji cēlies kalnup? Pēc grūtajiem laikiem Rivervudā viņš guva vienu panākumu pēc otra. Darbs World redakcijā, pie Samerfīlda, pie Kalvina, pie Kolfaksa, sastapšanās ar Vinfīldu, skaists dzīvoklis parkā — vai patiešām dievi kļuvuši viņam žēlīgi? Ko gan tas nozīmē? Kāpēc liktenis pēkšņi apveltījis viņu ar slavu, ar bagātību un piedevām ar Sjūzenu? Vai pasaulē notiek tādi brīnumi? Un kur tas viss novedīs? Varbūt liktenis palīdzēs viņam arī atbrīvoties no Andželas jeb vai...

Visas šīs dienas viņu mocīja domas par Andželu. Sirds dziļumos viņš nejuta pret Andželu īgnuma — ne tagad, ne agrāk. Ilgajos kopdzīves gados viņi bija iemācījušies saprast viens otru, un viņu iekšējā tuvība bija tā nostiprinājusies, ka daudzējādā ziņā neko labāku nevarēja vēlēties. Pēc notikuma Rivervudā Andžela bija nodomājusi, ka vairs nemīl Jūdžinu kā agrāk, ka nespēj viņu mīlēt, jo viņš ir pārāk liels egoists. Tomēr viņa krāpa pati sevi. Viņa mīlēja Jūdžinu joprojām un daudz vairāk par sevi, jo bija gatava viņa dēļ upurēt visu. Taču, no otras puses, arī viņas mīla bija egoistiska, jo viņa prasīja, lai vīrs savukārt upurē visu viņas dēļ. Tomēr Jūdžinam nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt — ne tagad, ne agrāk. Viņš uzskatīja, ka nevar savu dzīvi ietilpināt laulības šaurajos ietvaros. Viņam vajadzēja brīvību, lai viņš varētu darīt visu, ko grib, draudzēties, ar ko grib, bet viņš baidījās no Andželas, baidījās, ko teiks sabiedrība, un daļēji baidījās arī pats no sevis, tas ir, no tā, kurp viņu novestu neierobežota brīvība. Viņam bija žēl Andželas, jo viņš zināja, ka Andžela cietīs, ja viņš pametīs to, vienalga, kā, bet viņam bija žēl arī pašam sevis. Visos šais gados, kad viņš nemitīgi lauzās augšup, daile ne uz mirkli nebija zaudējusi viņa acīs savu pievilkšanas spēku.

Vai nav dīvaini, ka dzīvē dažkārt viss izveidojas tā, lai ātrāk novestu pie atrisinājuma? Tā vien šķiet, ka traģēdijas līdzīgi augiem slēpjas sīkā sēkliņā un kādi nezināmi spēki, palīdzēdami tiem pēkšņi izaugt un uzplaukt, noved tos līdz liktenīgajam briedumam. Dažu labu cilvēku dzīve ir kā peklē uzplaukušas rozes, kas laistās visās elles ugunīs.

Jūdžins bija kļuvis ļoti izklaidīgs; viņš nespēja veltīt nedalītu uzmanību ne izdevniecības darbiem, ne «Sīailendas sabiedrības» plāniem, ne paša mājām, kur atradās slimā Andžela. Otrā dienā pēc brauciena uz Sautbīču, kur Sjūzena bija iegrimusi tik dīvainā nerunībā, viņam izdevās sastapt meiteni uz dažiem mirkļiem vienatnē. Viņa iznāca uz terases un, kaut arī nebija nomākta, vismaz neizskatījās tāda, tomēr bija neparasti nopietna, kas liecināja par kādām sarežģītām norisēm viņas dvēselē. Viņa bija iznākusi pateikt, ka braukšot ar māti un dažiem draugiem uz Teritaunu, un viņas lielās acis raudzījās vaļsirdīgi un godīgi.

— Man jābrauc, — viņa sacīja. — Maman ir sazvanījusies ar turieni.

— Tātad es jūs te vairs neredzēšu?

— Nē.

— Vai jūs mani mīlat, Sjūzen?

— Jā, jā, protams, — viņa atbildēja un gurdā gaitā devās uz viņu terases galu, kur viņus neviens nevarēja redzēt.

Viņš klusu sekoja meitenei.

— Noskūpstiet mani, — viņš lūdza.

Viņa bikli un mulsi atbildēja uz Jūdžina skūpstu, bet tūliņ novērsās un aši aizsteidzās. Jūdžins noskatījās viņai pakaļ, jūsmodams par meitenes stingro, elastīgo gaitu. Viņa bija daudz mazāka augumā par Jūdžinu, kaut arī ne tik sīka kā Andžela, —Sjūzena bija spēcīga, ar labi attīstītu augumu. Jūdžins nodomāja, ka viņai droši vien arī dvēsele ir drosmīga, spējīga uz varonību, vīrišķīga un apņēmīga. Kad viņa pieaugs, tā būs spēcīga rakstura sieviete, kas prot bezbailīgi un loģiski domāt.

Jūdžins nesastapās ar Sjūzenu dienas desmit un nonāca līdz pilnīgam izmisumam. Viņu vairs nespēja apmierināt īsās, nejaušās sastapšanās. Un, ja nu Deili rudenī aizbrauc projām no Ņujorkas, kas tad notiks? Ja Sjūzenas māte kaut ko uzzinās, viņa aizvedīs meitu uz Eiropu, un Sjūzena droši vien tur Jūdžinu aizmirsīs. Šausmīgi! Nē, kamēr tas vēl nav noticis, viņiem abiem jābēg. Viņš realizēs visus savus kapitālus un aizvedīs Sjūzenu. Dzīve bez Sjūzenas nav vairs iedomājama. Viņam jāiegūst Sjūzena par katru cenu. Kāda viņam daļa gar Kolfaksu un tā žurnāliem! Darbs viņam apnicis. Lai Andžela patur visas Sīailendas akcijas, ja viņam neizdosies tās izdevīgi pārdot. Un, ja izdosies, tad viņš pacentīsies nodrošināt Andželu ar ieņemto summu. Viņam bija mazliet skaidras naudas — daži tūkstoši dolāru. Šī summa un tas, ko viņš nopelnīs ar otu, — viņš taču vēl var strādāt! — dos viņiem iespēju dzīvot bez liekām raizēm. Viņi aizbrauks uz Angliju vai Franciju. Ja Sjūzena mīl viņu, un par to viņš bija pārliecināts, tad viņi būs laimīgi. Lai izput visa vecā dzīve! Kas tās par mokām — dzīvot bez mīlestības!

Tā Jūdžins domāja sākumā. Vēlāk viņa uzskati mazliet pārmainījās, bet tas notika pēc sarunas ar Sjūzenu. Sastapties ar meiteni nebūt nebija tik viegli. Reiz izmisuma lēkmē viņš piezvanīja uz Deilu namu. Kad pie tālruņa pienāca kalpotājs, Jūdžins nosaucās kāda jaunekļa — Sjūzenas paziņas vārdā. Kad Sjūzena paņēma klausuli, Jūdžins jautāja:

— Vai jūs varat mani labi sadzirdēt, Sjūzen?

— Jā.

— Vai jūs pazināt manu balsi?

— Jā.

— Nesauciet mani vārdā, lūdzu.

— Labi.

— Sjūzen, es esmu kā bez prāta. Ir jau desmit dienas pagājušas, kopš jūs pēdējo reizi redzēju. Vai jūs vēl ilgi būsiet pilsētā?

— Nezinu. Droši vien.

— Ja kāds ienāk hallē, Sjūzen, tad nolieciet klausuli, un es sapratīšu, kas noticis.

— Labi.

— Vai jūs nevarētu iznākt pie manis, ja es piebrauktu ar mašīnu kaut kur jūsu mājas tuvumā?

— Nezinu.

— O, Sjūzen!

— Nezinu, vai izdosies, bet es pamēģināšu. Kad?

— Vai jūs zināt ceļu uz veco cietoksni pie Kristalezera, — tas nav tālu no jūsu mājas.

— Jā.

— Vai atceraties, šai ceļā ir saldētava?

— Jā.

— Vai jūs varētu ierasties tur?

— Kad?

— Rīt pulksten vienpadsmitos vai šodien ap diviem vai trim.

— Labāk šodien pulksten divos.

— Kā es jums pateicos, Sjūzen! Šā vai tā, es jūs gaidīšu.

— Labi. Uz redzēšanos!

Viņa pakāra klausuli.

Jūdžins bija laimīgs, ka mēģinājums tik labi izdevies, un pirmajā mirklī pat nemaz neaptvēra, cik izveicīgi Sjūzena bija vadījusi sarunu. Vēlāk viņš saprata, cik drosmīga ir meitene, ja spējīga tik ātri pieņemt lēmumus, jo bija taču skaidrs, ka viņas stāvoklis nav nekāds vieglais. Jūdžina mīla bija viņai kaut kas jauns un viņas pašas nostāja visai riskanta. Un tomēr, kad Jūdžins bija pieaicinājis viņu pie tālruņa un viņa tik negaidot bija izdzirdējusi pazīstamo balsi, viņa neizrādīja ne mazākās apmulsuma pazīmes. Viņas balss skanēja nosvērti un mierīgi, kamēr Jūdžins bija uzbudināts un nervozēja. Viņa no pirmajiem vārdiem saprata Jūdžinu un nevilcinādamās piedalījās sazvērestībā. Vai viņa ir tik naiva, kā izskatās? Ir jā, ir nē. Viņa ir gudra meitene un ar visu vientiesību un godīgumu tomēr saprot, kā jārīkojas.

To pašu dienu pulksten divos Jūdžins ieradās norunātajā vietā. Savam sekretāram viņš pateica, ka braucot pie kāda pazīstama rakstnieka, kurš apsolījis manuskriptu, un pats slēgtā mašīnā devās uz satikšanos. Viņš izkāpa no mašīnas, palūdza šoferi braukāt šurpu turpu pa ceļu un apsēdās zem koka, kur varēja labi pārredzēt apkārtni. Drīzumā parādījās Sjūzena, svaiga kā ziedoņa rīts, elegantā ceriņkrāsas kostīmā. Lielā, mīkstā, ar garām spalvām rotātā platmale tērpa krāsā viņai loti labi piestāvēja. Viņa tuvojās mierīgi un graciozi, taču Jūdžins, ielūkojoties viņas acīs, lasīja tur slēptas bažas.

— Beidzot! — viņš līksmi izsaucās pieceldamies. — Nāciet šurp! Mana mašīna ir tepat tuvumā. Kā domājat, vai labāk nebūs sēsties tanī un pavizināties? Tā ir slēgta. Citādi mūs var kāds pamanīt. Cik daudz laika ir jūsu rīcībā?

Viņš apskāva Sjūzenu un sāka dedzīgi skūpstīt, kamēr viņa aizrādīja, ka jāpasteidzas. Viņa teikusi mājās, ka ejot pēc grāmatas uz bibliotēku, kurai viņas māte bija par kuratori, un viņai jāatgriežoties pusčetros, pats vēlākais — četros.

— O, tad mēs paspēsim aprunāties! — Jūdžins jautri atsaucās. — Rau, kur mašīna. Sēdīsimies iekšā!

Viņš piesardzīgi apskatījās visapkārt, uzsauca šoferim, un, kad mašīna piebrauca, abi steigšus iesēdās tanī.

— Uz Pertamboju, — Jūdžins sacīja, un mašīna aiztraucās pilnā gaitā.

Nu viņi bija drošībā. Jūdžins aizvilka aizkarus un apskāva Sjūzenu.

— Sjūzen, es neesmu jūs redzējis veselu mūžību! Cik bezgala ilgi vilkās šīs dienas! Vai jūs mani mīlat?

— Jā, mīlu, to jūs zināt.

— Ko lai darām tālāk, Sjūzen? Vai jūs drīz braucat projām? Man vajag satikt jūs biežāk.

— Nezinu, — viņa atbildēja. — Maman neko nav man sacījusi par saviem plāniem. Zināms vienīgi tas, ka rudenī mēs pārcelsimies uz Lenoksu.

— Re nu! — Jūdžins sagrauzts izsaucās.

— Klausieties, mister Vitla, — Sjūzena domīgi sacīja. — Jūs taču saprotat, cik briesmīgi mēs riskējam. Ja par to uzzinās misis Vitla vai maman, tad tas būs šausmīgi!

— Jā, jā, — Jūdžins piekrita. — Zināms, man nevajadzēja tā rīkoties, bet es neprātīgi mīlu jūs, Sjūzen. Es nezinu, kas ar mani notiek, zinu tikai to, ka mīlu jūs, mīlu, mīlu!

Viņš piekļāva meiteni pie krūtīm un apbēra viņas seju kaisliem skūpstiem.

— Cik jūs esat skaista! Cik jūs esat daiļa! Mana puķe, mans eņģelis, mana dieviete! — un viņš aizslēdza meitenes lūpas ar ilgu, kvēlu skūpstu, kamēr mašīna traucās uz priekšu.

— Bet ko lai mēs darām? — viņa jautāja, lūkodamās Jūdžinā ar plati ieplestām acīm. — Tas taču ir tik riskanti! Es tieši par to domāju šorīt, kad jūs man piezvanījāt.

— Vai jūs jau sākat nožēlot, Sjūzen?

— Nē.

— Vai jūs mīlat mani?

— Jūs pats zināt, ka es jūs mīlu.

— Tad palīdziet man atrast izeju.

— Es to ar prieku darītu... Bet paklausieties, mister Vitla... Uzklausiet mani. Es jums gribu kaut ko sacīt...

— Viņa runāja nopietnā balsī, bet Jūdžinam tā šķita aizgrābjoša un bērnišķīga.

— Ar prieku uzklausīšu visu, ko jūs man teiksiet, bērniņ. Tikai nesauciet mani par misteru Vitlu. Sauciet mani vārdā, jā?

— Nu, labi. Un tagad klausieties, mister ... mister ... Jūdžin...

— Bez kādiem misteriem! Sakiet tikai «Jūdžin».

— Nu, klausieties, taču, mister,.. Klausieties, Jūdžin, — viņa beidzot izrunāja, un Jūdžins aizspieda viņas lūpas ar ilgu skūpstu.

— Runājiet nu, — viņš beidzot sacīja.

— Klausieties taču, — viņa uzstājīgi turpināja. — Vai jūs zināt, ka maman briesmīgi noskaitīsies, ja uzzinās?

— Ko jūs sakātl — Jūdžins jokodams pārtrauca.

Sjūzena nelikās to dzirdam.

— Mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Maman ir tik labās domās par jums, viņai prātā nenāk nekas ļauns. Vēl šorīt viņa pieminēja jūs.

— Ko tad viņa sacīja?

— To pašu, ko vienmēr... ka jūs esat simpātisks un spējīgs cilvēks...

— Nevar būt, — Jūdžins atkal jokodamies pārtrauca viņu.

— Tā ir. Un man šķiet, ka misis Vitla arī labās domās par mani. Mēs varam šad tad satikties pie jums, tikai mums ļoti jāuzmanās. Un šodien mēs nevaram ilgi būt kopā. Man par daudz ko jāpadomā. Man tik daudz dažādu domu.

Jūdžins pasmaidīja. Cik nemākslota ir šī meitene, cik naiva!

— Kas tās par domām, Sjūzen? — viņš apvaicājās.

Viņu ļoti interesēja, kas notiek šai jaunajā, neskartajā un brīnumainajā dvēselē. Prieks bija redzēt, ka šai skaistajai būtnei piemīt tik daudz smalkjūtības un uzticīgas mīlas un reizē arī tik daudz nopietnības un nosvērtības. Sjūzena šķita brīnišķīga rotaļlietiņa un reizē modināja bijīgu jūsmu, kādu var izbaudīt, nolūkojoties uz neaptverami dārgu mākslas priekšmetu.

— Es gribu tikt skaidrībā par savu rīcību. Tas ir nepieciešams. Dažreiz man šķiet, ka tas viss ir tik šausmīgs, bet reizē ar to...

— Nu? — Jūdžins nepacietīgi uzmudināja.

— Reizē ar to es nevaru saprast, kas tur slikts, ja man tā gribas... ja es jūs mīlu.

Jūdžins pieaugošā ziņkārē vēroja meiteni. Viņu pārsteidza šis mēģinājums tikt pie īstas skaidrības dzīvē, turklāt vēl šādā grūtā un riskantā situācijā. Līdz šim viņš bija raudzījies uz Sjūzenu kā uz bezrūpīgu bērnu, kaut arī vēl neaptveramu, snaudošu spēku pilnu. Bet izrādās, ka meitene cenšas atrisināt vienu no grūtākajām problēmām, kādas dzīvē rodas, turklāt, kā redzams, ar lielāku drosmi un vaļsirdību nekā viņš pats. Kur palikušas bailes, kas vēl pirms desmit dienām bija tā pārņēmušas Sjūzenu? Kādas jaunas domas radušās šai galviņā?

— Jūs esat dīvaina meitene, — viņš noteica.

— Kāpēc?

— Tas nav izskaidrojams. Man nebija ne jausmas, ka jūs varat domāt par tik nopietniem jautājumiem. Man šķita, ka tam vieta tālā nākotnē. Bet sakiet, —pie kādiem slēdzieniem jūs nācāt?

— Vai esat lasījis «Annu Kareņinu»?—viņa domīgi jautāja.

— Esmu, — viņš atbildēja, pārsteigts, ka meitene jau paguvusi iepazīties ar tādu sacerējumu.

— Ko jūs domājat par šo grāmatu?

— Tur parādīts, kas notiek ar cilvēkiem, kuri uzdrošinās mest izaicinājumu sabiedrības morālei, — viņš diezgan nevērīgi atbildēja, klusībā brīnīdamies par meitenes prātu.

— Un vai jūs domājat, ka vienmēr tā notiek?

— Nē, es nebūt tā nedomāju. Cilvēki ļoti bieži atsakās rēķināties ar sabiedrības aizspriedumiem un panāk savu. Galvot gan nevar. Acīm redzot, iznākums var būt gan vienāds, gan otrāds. Vieniem laimējas, otriem ne. Ja cilvēks ir pietiekami neatlaidīgs vai pietiekami gudrs, viņš gūst virsroku, pretējā gadījumā viņam jāpakļaujas apstākļiem. Kāpēc jūs jautājat par to?

— Redzat, — Sjūzena turpināja, nepaceldama acu, — es domāju, ka tādas beigas nebūt nav neizbēgamas. Kā jums šķiet? Varēja taču būt arī otrādi?

— Protams, varēja, — viņš atbildēja, klusībā jautādams sev, vai tas tiešām iespējams.

— Citādi maksa par laimi būtu pārāk augsta, — viņa sacīja. — Laime nav tādas maksas vērta.

— Jūs gribat sacīt, ka būtu spējīga sekot mīļotam cilvēkam? — Jūdžins jautāja, cieši vērdamies viņai acīs. Viņam prātā pazibēja doma, ka Sjūzena gatava uzupurēties viņa dēļ, — par to liecināja meitenes domīgums un nopietnība.

Sjūzena pagriezās uz loga pusi un palocīja galvu.

— Jā, — viņa nopietni atbildēja, — ja vien to varētu kaut kā nokārtot. Kāpēc gan ne? Es neredzu nekāda iemesla, kas man liegtu tā rīkoties.

Viņas seja tobrīd bija brīnišķīgi daiļa. Jūdžins nesaprata, vai tas notiek sapnī vai nomodā. Tā ir Sjūzena, kas tā spriež! Sjūzena lasa «Annu Kareņinu» un filozofē! Sjūzena rada teorijas, pamatodamās uz grāmatām, kaut gan Annas Kareņinas liktenis runā pilnīgi pretī šīm teorijām! Vai tie nav brīnumi!

— Zināt, Jūdžin, — viņa turpināja pēc nelielas pauzes, — es domāju, ka maman daudz neko neiebilstu. Viņa jūs cienī. Viņa to atkārtojusi neskaitāmas reizes. Turklāt viņa bieži spriež šādā pašā garā par citiem... Viņa uzskata, ka precēties vajag tikai aiz mīlas. Un ka pat nav vajadzīgs stāties laulībā — viss atkarīgs no savstarpējas vienošanās. Arī mēs varētu dzīvot gluži mierīgi kopā, ja vien gribētu...

Jūdžins arī pats bija dzirdējis misis Deilas kritiskos prātojumus par laulību, bet nebija veltījis lielu vērību šiem filozofiskajiem spriedelējumiem. Tikpat bezatbildīgi un veikli viņa tērzēja arī par sociālām problēmām. Protams, Jūdžins nezināja, par ko viņa runā ar savu meitu, tomēr bija stingri pārliecināts, ka misis Deilai prātā nenāk iedvest meitai radikālus uzskatus.

— Neuztveriet nopietni to, ko runā jūsu māte, Sjūzen, — Jūdžins sacīja, jūsmīgi vērdamies meitenes daiļajā sejiņā. —Viņa pati tam netic un nekādā ziņā nepiemēros savas teorijas jums. Tie ir tikai tukši vārdi, nekas vairāk. Ja viņa domātu, ka ar jums var kaut kas tamlīdzīgs notikt, viņa runātu pavisam citādi.

— Diezin vai tā būtu, — Sjūzena domīgi noteica. — Redzat, man šķiet, ka es pazīstu maman labāk nekā viņa pati. Viņa uzskata mani par bērnu, tomēr man bieži izdodas pierunāt viņu rīkoties pēc mana prāta. Tā tas ir noticis vairākkārt.

Jūdžins izbrīnā skatījās uz meiteni. Viņš neticēja savām ausīm. Šis bērns tik agri un tik nopietni domā par sarežģītiem dzīves jautājumiem!

— Sjūzen, — viņš mīļi uzrunāja meiteni, — dieva dēļ, labi apsveriet, ko jūs runājat un darāt. Neuzsāciet neapdomātas un bīstamas sarunas ne ar vienu, jo tas var slikti beigties. Ja misis Vitla kaut ko uzzinās, viņa zaudēs prātu, bet jūsu māte, ja viņai radīsies vismazākās aizdomas, aizvedīs jūs uz Eiropu, un es jūs vairs nedabūšu redzēt.

— O nē, maman tā nerīkosies, — Sjūzena pārliecināti atbildēja. — Es viņu pazīstu pārāk labi. Es jums galvoju, ka protu viņu ietekmēt. Šai ziņā man pieredze. — Viņa sapurināja krāšņos matus, un Jūdžins vairs nespēja aukstasinīgi spriest. Meitenes tuvums laupīja viņam spēju apsvērt.

— Sjūzen, — viņš čukstēja, piekļaudams meiteni cieši klāt, — jūs esat burvīga, nesalīdzināma, jūs esat iemiesota sievišķība! Un cik neticami, ka jūs esat spējīga tā spriest par dzīvi, Sjūzen!

— Kāpēc gan ne? — viņa neizpratnē savilka uzacis. — Kas jūs tā pārsteidz?

— Protams, mēs visi domājam par dzīvi, bet nebūt ne tik nopietni kā jūs, mana dārgā.

— Bet mums taču tagad jādomā nopietni, — viņa aizrādīja.

— Jā, tagad mums jādomā nopietni. Un jūs patiesi būtu ar mieru apmesties kopā ar mani, ja es noīrētu atsevišķu studiju? Pašreiz man nekas cits neienāk prātā...

— Es būtu ar mieru, ja vien zinātu, kā tas nokārtojams.

— Es tāpat, — Jūdžins pievienojās.

Abi uz mirkli apklusa. Jūdžins nenolaida acu no meitenes.

— Es varētu tuvāk sadraudzēties ar misis Vitlu, — Sjūzena pēc mirkļa ierunājās. — Viņa ir labās domās par mani, vai ne?

— Jā, — Jūdžins piekrita.

— Maman nebūs iebildumu, ja es apmeklēšu jūs, un es varētu jūs laikus brīdināt par savu ierašanos.

— Jauki! Lai notiek tā! Tikai pielūkojiet, nepiemirstiet to. Vai vēl atceraties, kā vārdā es nosaucos, kad šodien piezvanīju jums?

— Atceros, — viņa atbildēja. — Zināt, mister Vitla... es gribēju teikt, Jūdžin, — es jau zināju, ka jūs man piezvanīsiet.

— Patiešām? — viņš smaidot vaicāja.

— Jā gan.

— Jūs mani padarāt vīrišķīgu, Sjūzen, — Jūdžins sacīja, apskaudams viņu. —Jums ir tik daudz ticības, tik daudz enerģijas! Dzīve vēl nav jūs skārusi.

— Es nebūt neesmu tik drosmīga, kad jūsu nav tuvumā. Mani dažreiz apstāj briesmīgas domas, un tad man uzmācas bailes.

— Jūs nedrīkstat bīties, mana dārgā, jūs esat man tik ļoti vajadzīga! Kaut jūs zinātu, cik nepieciešama jūs man esat!

Viņa palūkojās uz Jūdžinu un pirmo reizi noglāstīja viņam matus.

— Zināt, Jūdžin, jūs vēl stipri atgādināt zēnu.

— Vai patiešām? — viņš glaimots jautāja.

— Jā. Citādi es arī nevarētu jūs tā mīlēt.

Jūdžins atkal apskāva meiteni un karsti skūpstīja viņu.

— Vai mēs katru dienu nevaram tā satikties?

— Varam, ja vien neaizbrauksim uz Lenoksu.

— Vai drīkstu jums zvanīt? Es nosaukšos citā vārdā.

— Domāju, ka tad var.

— Izraudzīsimies pieņemtus vārdus telefona sarunām. Jūs būsiet Dženija Linda un es — Alans Po.

Un viņi atkal nodevās kvēliem glāstiem, kamēr pienāca laiks braukt atpakaļ. Par darbu dienas otrā pusē, protams, vairs nevarēja būt runas.

IX n o d a ļ a

Viņi satikās vēl daudzkārt, kaut ar lielām grūtībām un risku; tas nelabvēlīgi ietekmēja Jūdžina garīgo līdzsvaru un nesen radušos atbildības sajūtu gan morāles, gan komercijas sfērā, novirzīja viņu no mērķa, pēc kura viņš tik neatlaidīgi centās, un notrulināja viņa interesi par izdevniecības un literatūras novadu, kam viņš bija tik daudz pateicības parādā. Taču sastapšanās ar Sjūzenu sniedza tādu nesalīdzināmu svētlaimi, kas tūkstoškārt atalgoja viņu par visu to izlocīšanos un izmelošanos, ar kādu viņš bija spiests nodarboties. Dažreiz viņš atbrauca mašīnā un gaidīja Sjūzenu pie saldētavas, dažreiz viņa atsūtīja zīmīti vai piezvanīja uz izdevniecību, ka ieradīsies pilsētā. Reiz, kad Jūdžins bija pārliecināts, ka neviena nesastaps, viņš aizveda Sjūzenu uz jaunceļamo kūrvietu, ieteicis viņai apgādāties ar biezu plīvuru, ko vajadzības gadījumā varētu nolaist pār seju. Citreiz, īstenībā pat vairākas reizes Sjūzena ieradās Riversaiddraivā it kā apmeklēt misis Vitlu, bet patiesībā, lai satiktos ar Jūdžinu. Sjūzena nejuta antipātiju pret Andželu, taču simpātiju arī ne. Viņa uzskatīja Andželu par interesantu sievieti, kaut varbūt ne visai piemērotu Jūdžinam. Pēdējais nekad nebija sūdzējies, ka nelaimīgs savā ģimenes dzīvē, tikai apgalvoja, ka nemīlot sievu, bet Sjūzenu, tikai viņu vien.

Jūdžina un Sjūzenas turpmākās attieksmes apdraudēja vēl kāds izcili svarīgs apstāklis, par ko abi pagaidām neko nezināja. Andžela, krietni ilgi ar lielu gandarījumu vērojusi Jūdžina panākumus komercijas sfērā un ar bailēm un aizdomām noskatījusies uz viņa panākumiem sabiedrībā, beidzot bija riskējusi spert liktenīgo soli un laist pasaulē bērnu. Viņa cerēja, ka bērna piedzimšana piespiedīs Jūdžinu turēties pie mājas, pamodinās viņa atbildības sajūtu un iemācīs rast priekus ne tikai izpriecās un jaunu skaistuļu sabiedrībā vien. Andžela nebija aizmirsusi padomu, ko Filadelfijā bija sniegusi misis Sanifora un viņas ārsts, un pastāvīgi domāja par to, kā Jūdžinu ietekmētu bērns. Jūdžinam vajadzēja stingra balsta. Viņa stāvoklis sabiedrībā vēl bija diezgan nestabils un paša raksturs pārāk nenosvērts. Bērns — Andžela cerēja, ka tā būs meitene, jo mazas meitenītes Jūdžinu vienmēr aizkustināja, — padarīs viņu prātīgāku. Kaut jel piedzimtu meitene!

Dažus mēnešus pirms saslimšanas, tieši tolaik, kad Jūdžins, viņai nemanot, bija sācis aizrauties ar Sjūzenu, Andžela sāka retāk lietot visādus aizsardzības līdzekļus un pat pilnīgi atteicās no tiem, un kopš neilga laika viņai radās aizdomas, ka viņas bažas vai cerības, vai arī abas kopā sāk piepildīties. Taču drīz viņai uzbruka slimība, kura ietekmēja sirdi un neļāva sevišķi priecāties par gaidāmo pārmaiņu. Viņai nedeva miera domas par dzemdībām, par to, kā Jūdžins reaģēs uz šo vēsti. Viņš nekad nebija sacījis, ka vēlētos bērnu, un Andžela pagaidām neko neteica, gribēdama vispirms pārliecināties pati. Ja izrādīsies, ka viņa maldījusies, Jūdžins centīsies viņu atrunāt no turpmākajiem mēģinājumiem, bet, ja viņas aizdomas attaisnosies, Jūdžinam atliks tikai samierināties. Kā visas sievietes tamlīdzīgā stāvoklī, Andžela ilgojās pēc mīļa vārda un laipnības un sevišķi skaidri redzēja, cik stiprā mērā visas Jūdžina intereses pieder tai pasaulei, no kuras viņa tagad atrauta. Andžela manīja arī Jūdžina interesi pret Sjūzenu, taču daudz neraizējās par to, zinādama, ka misis Deila modri uzrauga meitu. Laiki mainās. Jūdžins aizvien biežāk sāka parādīties sabiedrībā viens. Bērns palīdzēs noturēt viņu mājās. Sen jau laiks padomāt par pēcnācējiem.

Kad Sjūzena sāka apmeklēt viņus kopā ar māti, Andžela neuztraucās par to, taču viņas slimības laikā meitene vairākkārt ieradās viena pati, kad Jūdžins bija mājās, un Andželai pamodās bailes, kaut tikai starp abiem nerodas bīstama tuvība. Sjūzena bija tik pievilcīga. Reiz, kad Andžela, domās iegrimusi, gulēja savā istabā, jo Sjūzena uz mirkli bija iegājusi studijā, viņa dzirdēja, kā Jūdžins jokojas ar meiteni un abi skaļi smejas. Sjūzenas melodiskie smiekli skanēja tik aizrautīgi. Zināms, Jūdžinam nebija grūti iesmīdināt meiteni, jo viņa joki sagādāja Sjūzenai lielu prieku, taču Jūdžina balsī un Sjūzenas smieklos Andžela šķita saklausām neparastu pieskaņu. Kad Sjūzena ieradās, Jūdžins katrreiz piedāvājās pavadīt viņu uz mājām, un tas izraisīja Andželai nopietnas pārdomas.

Viņa sāka jau atlabt pēc slimības, kad Jūdžins uzaicināja kādu izdaudzinātu tenoru sniegt koncertu studijā. Ar šo tenoru, kura repertuāru visi slavēja, Jūdžins bija iepazinies Bruklinā kādās ar Vinfīldu saistītās viesībās. Jūdžins izsūtīja diezgan daudz ielūgumu, starp citu misis Deilai, Sjūzenai un Kinrojam. Misis Deila nevarēja ierasties, un tāpēc Sjūzena, kurai otrā rītā bija kādas darīšanas pilsētā, nolēma pārgulēt pie Vitlām pa nakti.

Jūdžins staroja sajūsmā. Viņš nesen bija iegādājies albumu, kurā pēc atmiņas skicēja Sjūzenu, un gribēja parādīt meitenei uzmetumus. Bez tam viņam ļoti gribējās, lai Sjūzena noklausītos lielisko dziedātāju.

Tovakar sapulcējās interesanta sabiedrība, Kinrojs diezgan agri atveda. Sjūzenu, bet pats aizbrauca. Sjūzena, sasveicinājusies ar Andželu, izgāja Jūdžina pavadībā uz balkoniņa, no kurienes pavērās skats uz upi. Jūdžins klusiņām čukstēja viņai mīļus vārdus un, kad neviens viņus neredzēja, satvēra meitenes roku, un skūpstīja to. Drīz vien sabrauca viesi, un beidzot ieradās arī tenors. Slimo kopēja un Jūdžins palīdzēja Andželai ieiet studijā, kur viņa aizrautīgi klausījās dziedāšanā. Sjūzena un Jūdžins,. mūzikas dailes aizgrābti, apmainījās ar dedzīgiem skatieniem, kuri tik daudz pauž mīlētājiem. Jūdžinam šķita, ka Sjūzenas seja izstaro gaismu kā maģisks zieds, un viņš nevarēja novērst no tās acu. Kad dziedātājs beidza, viesi sāka atvadīties. Andžela vēl ilgi nevarēja attapties, viņa sēdēja studijā un raudāja, — tā viņu bija satraucis «Meža tēvs». Tad viņa devās uz savu guļamistabu. Sjūzena iegāja savā istabā. Drīz vien viņa iznāca, lai novēlētu misis Vitlai labu nakti, un gribēja iet atpakaļ, bet studijā viņu gaidīja Jūdžins. Viņš apskāva meiteni un sāka viņu skūpstīt. Viņi izlikās, it kā apmainās ar dažādām nenozīmīgām piezīmēm, un Jūdžins ierosināja iziet un pasēdēt uz balkona, no kurienes var redzēt mēnesnīcas apspīdēto upi.

— Nevajag, — Sjūzena sacīja, kad Jūdžins tumsā piekļāva viņu pie krūtīm. — Viņa var ienākt te.

— Nē, nē, — Jūdžins dedzīgi apgalvoja.

Viņi ieklausījās, bet namā valdīja klusums. Jūdžins kaut ko runāja, glāstīdams Sjūzenas kailo roku. Meitenes skaistums, nakts burvība, mūzikas radītais skurbums — tas viss laupīja viņam prātu. Par spīti Sjūzenas protestiem viņš apskāva meiteni un tieši tobrīd studijas otrā galā parādījās Andžela. Slēpties bija par vēlu, viņa visu redzēja. Sjūzena nepaspēja pat lāgā pielēkt kājās, kad Andžela straujiem soļiem tuvojās balkonam. Aizelsdamās aiz dusmām un ne uz mirkli neaizmirsdama savu stāvokli, apzinādamās, ka atkal viņu apdraud briesmīga katastrofa, Andžela tomēr vēl jutās pārāk vārga, lai saceltu traci un izlietu pārpilno sirdi. Atkal visa viņas pasaule likās brūkam kopā; par spīti aizdomām viņa tā bija aizrāvusies ar saviem plāniem, ka īstenībā nemaz nebija pieļāvusi domu par Jūdžina neuzticību. Tiesa, viņa bija ieradusies studijā ar nolūku negaidot pārsteigt Jūdžinu, taču slepenībā cerēja un pat bija pārliecināta, ka neko nepieļaujamu neredzēs. Un kas tagad notiek? Te nu viņi visi stāv: skaistā meitene, ko savaldzinājis šis laulības pārkāpējs, pati Andžela, ko maldinājušas viņas cerības, un beidzot baiļu pilnais un apkaunotais Jūdžins, kurš pazemīgi gaida, kādu kauna pilnu galu ņems viņa nekrietnais sakars, kuru Andžela iznīdēs ar visām saknēm. Andžela nevēlējās padarīt Sjūzenu par ģimenes scēnas liecinieci, bet aizvainojums, kauns par Jūdžinu, nevilša līdzjūtība pret meiteni un vēlēšanās ievērot pieklājību, šoreiz ne tik daudz sevis, cik bērna dēļ, pamodināja Andželas kādreizējās negantās dusmas, taču reizē spieda arī savaldīties. Būtu tas noticis pirms sešiem gadiem, viņa būtu devusi vaļu savam niknumam, bet laiks bija padarījis viņu lēnprātīgāku. Viņa saprata, ka rupjš uzbrukums te nelīdzēs.

— Sjūzen, — viņa sacīja un izslējusies apstājās mēesnīcas cauraustajā puskrēslā, — kā jūs varējāt tā rīkoties? Es biju par jums labākās domās.

Andžela ilgajā slimības laikā un pastāvīgajās bažās sakarā ar savu stāvokli, bija stipri novājējusi, taču vēl aizvien apgaroti skaista. Viņa bija apvilkusi bāldzeltenu, balti puķotu mežģiņu naktstērpu, un garie mati, kurus slimo kopēja bija sapinusši divās pīnēs, piešķīra viņai līdzību ar Grietiņu, kā Jūdžins kādreiz bija viņu dēvējis. Viņai bija smalkas, baltas un skaistas rokas, un sāpju nogurdinātā seja atgādināja cietējas dievmātes attēlu.

— Kāpēc? Kāpēc? — iesaucās drausmīgi nobiedētā un satricinātā Sjūzena, kura tomēr bija gatava visiem spēkiem cīnīties par to, kas valdīja pār viņas dvēseli. — Es viņu mīlu, misis Vitla, tāpēc es tā rīkojos.

— O nē, jūs viņu nemīlat, jūs tikai iedomājaties, ka viņu mīlat, tāpat kā to iedomājušās daudzas sievietes pirms jums, Sjūzen! — Andžela noteica ledainā balsī, ne uz mirkli nepiemirsdama par gaidāmo bērnu. Kaut viņa būtu atklājusi Jūdžinam to agrāk! — Kāds negods manā mājā! Jūs, jauna, nevainīga meitene, par kādu jūs visi uzskata! Ko teiktu jūsu māte, ja es viņai tūliņ piezvanītu un pastāstītu visu? Vai ko teiktu jūsu brālis? Jūs taču zinājāt, ka Jūdžins ir precējies. Es varētu vēl piedot jums, ja jūs to nezinātu, ja nepazītu mani, ja nebūtu baudījusi manu viesmīlību. Ar manu vīru man nav ko runāt. Tas nenotiek pirmo reizi, Sjūzen. Viņam bijušas daudzas sievietes pirms jums un būs arī pēc jums. Tik dārgi man jāmaksā par to, ka esmu apprecējusi tā saucamo talantīgo cilvēku. Nedomājiet, Sjūzen, ka jūs paziņojat man ko jaunu, atzīdamās, ka viņu mīlat. Esmu to daudzkārt dzirdējusi no citām sievietēm. Jūs neesat viņam ne pirmā, ne pēdējā.

Sjūzena uzmeta Jūdžinam apmulsušu, izmisīgu skatienu, it kā jautādama, vai tas viss ir tiesa.

Andželas nežēlīgie apvainojumi aizkaitināja Jūdžinu, taču sākumā viņš svārstījās, nezinādams, kā rīkoties. Viņam pat pirmajā mirklī pazibēja prātā doma, vai nebūtu pareizāk atsacīties no Sjūzenas un uzņemties veco slogu, lai cik mocošs tas ir, bet meitenes burvīgā sejiņa un Andželas skarbā soģa balss piespieda viņu izšķirties.

— Andžela, — viņš iesāka, Sjūzenas pārbaudošā skatiena atžilbināts, — kāpēc tu tā runā? Tu zini, ka tie visi ir meli. Bija tikai viena sieviete, un par to es Sjūzenai pats pastāstīšu. Un dažas sievietes ir bijušas pirms manas apprecēšanās, un es viņai pastāstīšu arī par tām. Visus šos gadus es esmu pavadījis tikpat kā krātiņā, un arī tu to zini. Šis dzīvoklis ir bijis mans krātiņš. Mīlas starp mums sen vairs nav, vismaz no manas puses, tu arī to zini. Tu pati esi vairākkārt izsacījusies, ka vairs nemīli mani. Es neesmu krāpis Sjūzenu. Man prieks, ka varu atklāti pateikt viņai, kādas ir mūsu abu attieksmes.

— Kādas attieksmes! Kādas attieksmes! — Andžela nikni iesaucās, uz mirkli zaudēdama savaldīšanos. —Tu varbūt pastāstīsi viņai arī, kāds teicams un uzticams vīrs tu esi bijis? Pastāstīsi, cik godīgi esi izturējies, kā turējis altāra priekšā doto vārdu? Pastāstīsi, kā esmu pūlējusies un upurējusi visu tavā labā šos garos gadus un kā tu man esi atmaksājis ar tādiem jaukiem pārsteigumiem kā šis, jā? Bet visvairāk, Sjūzen, man žēl jūsu,—Andžela turpināja, lauzīdama galvu par to, vai teikt Jūdžinam par savu stāvokli, un bīdamās, ka viņš var nenoticēt, jo tas pārāk spilgti atgādinās lētu melodrāmu. — Jūs esat naivs meitēns, ko savaldzinājis pieredzējis vīrietis, kurš zināmu laiku iztēlosies, ka mīl jūs, krāpdams ir jūs. ir sevi, taču drīz viņš atjēgsies. Ar ko jūs bijāt rēķinājusies, sakiet man vaļsirdīgi. Precēties ar viņu jūs nevarat, es viņam nedošu šķiršanos. Es nevaru to darīt, — vēlāk viņš uzzinās, kāpēc, bet viņam pašam nav iemesla pieprasīt šķiršanos. Jeb vai jūs gribat kļūt par viņa mīļāko? Uz kaut ko citu jūs nemaz nevarat cerēt. Lieliskas nākotnes izredzes meitenei no jūsu aprindām! Meitenei, kuru visi uzskata par tikumības iemiesojumu! O, kāds man kauns par jums! Kā man žēl jūsu mātes! Es brīnos, ka jūs varējāt tā pazemoties.

Sjūzenai nepagāja garām neievēroti Andželas vārdi, ka viņa nevar šķirties, taču meitene nesaprata, kas aiz tiem slēpjas. Viņai prātā nenāca, ka stāvokli var sarežģīt bērns. Jūdžins bija stāstījis, ka viņš ir nelaimīgs, ka starp viņu un sievu nav nekā kopīga un nevar būt.

— Es taču mīlu viņu, misis Vitla! — Sjūzena vienkārši sacīja, un viņas balsī skanēja dziļš saviļņojums.

Viņas augums bija sasprindzināts, bālā seja staroja dailē. Liktenis bija lēmis viņai smagu pārbaudījumu.

— Nerunājiet aplamības, Sjūzen! — Andžela pikti uzsauca. Viņa juta, ka viņu pārņem izmisums. — Nekrāpiet pati sevi un nenostājieties muļķīgā pozā. Jūs patlaban tēlojat kādu lomu. Jūs atkārtojat uz skatuves dzirdētus vārdus. Jūdžins ir mans vīrs. Jūs atrodaties manā namā. Esiet tik laipna un savāciet savas mantas! Es piezvanīšu jūsu mātei, pastāstīšu, kas noticis, un viņa atsūtīs mašīnu jums pakaļ.

— O nē, to jūs nedarīsiet! — Sjūzena izsaucās. — Ja jūs viņai visu pateiksiet, tad es nedrīkstu atgriezties mājās. Man tad vispirms jānostājas uz savām kājām un jāsameklē darbs, kamēr viss noskaidrosies. Es nevaru vairs braukt uz mājām. Ak, ko lai es daru?

— Nomierinieties, Sjūzen, — Jūdžins stingri noteica, satverdams meitenes roku un izaicinoši vērdamies Andželā. — Viņa nezvanīs jūsu mātei un neteiks ne vārda. Jūs paliksiet te līdz rītam, kā bija nolemts, un rīt brauksiet turp, kurp bijāt nodomājusi braukt.

— Nē, tas nenotiks! — Andžela dusmās brēca un steidzās pie telefona. — Viņa tūliņ brauks uz mājām! Es piezvanīšu misis Deilai!

Sjūzena uzbudinājumā metās pie Andželas, bet Jūdžins aizturēja viņu.

— Tu neko nedarīsi, — viņš uzrunāja Andželu. — Sjūzena nebrauks uz mājām, un tu neiesi pie telefona. Ja tu to darīsi, tad es arī kaut ko uzsākšu un šai pašā mirklī.

Un viņš apņēmīgi aizstājās priekšā Andželai, kura gribēja iziet gaitenī, kur atradās telefons. Vīra draudīgā balss un uzstāšanās piespieda Andželu apdomāties. Viņu pārsteidza tas, ka Jūdžins varēja tik rupji atstumt viņu, savu sievu. Viņš, Andželas vīrs, satvēris Sjūzenu aiz rokas un lūdz meiteni nomierināties.

— Jūdžin! — Andžela izsaucās izmisumā un šausmās. Bailes gandrīz pārspēja viņas dusmas. — Tu nesaproti, ko dari, un Sjūzena ari nesaprot. Kad viņa sapratīs, viņa neskatīsies uz tevi vairs virsū. Lai cik viņa jauna, viņā tomēr sāks runāt sieviete.

— Par ko tu runā? — Jūdžins nikni uzsauca. Viņš neko nesaprata, viņam pat jausmas nebija, kas Andželai padomā. — Par ko tu runā? — viņš skarbi atkārtoja.

— Ļauj man pateikt tev dažus vārdus vienatnē, bez Sjūzenas, tikai pāris vārdu, un tad tu varbūt pats sapratīsi, ka Sjūzenai tūliņ jādodas uz mājām.

Andžela izjuta ļaunu prieku, to runādama. Nevarētu sacīt, ka viņa izmanto savu ieroci cildenos nolūkos.

— Kas ir? — Jūdžins ieērcināts taujāja, nomanīdams kādu jaunu viltību. Viņš tik sen jau bija mēģinājis saraut saites, ka doma par iespējamiem jauniem šķēršļiem sacēla viņā nevaldāmas dusmas. — Kāpēc tu nevari runāt, Sjūzenai dzirdot? Vai nav viss vienalga?

— Nebūt ne, tici man. Mums jāparunā vienatnē.

Sjūzena neizpratnē atkāpās. Viņa klusībā jautāja sev, kas gan Andželai sakāms. Andželas izturēšanās nemaz nemodināja domas, ka runa par kādu noslēpumu. Tikko Sjūzena bija atkāpusies, kad Andžela kaut ko iečukstēja Jūdžinam ausī.

— Meli! — viņš iekliedzās, un viņa balsi skanēja sašutums, šausmas un izmisums. — Tu to nupat izdomāji. Tas ir tieši tavā dabā! Ha! Es neticu tev! Tie ir meli! Meli! Tu pati zini, ka meli!

— Tā ir patiesība, — Andžela iekaisusi atcirta. Viņa bija aizvainota līdz sirds dziļumiem, ka Jūdžins tā uztvēris viņas vārdus, un izmisusi, ka bijusi spiesta atklāt savu noslēpumu tādos apstākļos, izmantot to kā pēdējo glābšanas līdzekli un saņēmusi tikai izsmieklu un nicināšanu. Tā ir patiesība, un tev vajadzētu kaunēties par saviem vārdiem! Bet ko var gaidīt no cilvēka, kurš spējīgs ievest savas sievas mājā citu sievieti!

Cik briesmīgi justies tā pazemotai un vēl tādā mirklī, kad tas vismazāk gaidīts! Andžela nespēja pašreiz strīdēties ar Jūdžinu. Viņa pati kaunējās, ka vispār sākusi par to runāt. Tik un tā Jūdžins viņai tagad neticēs. Šobrīd vārdi var tikai iesvelt viņus abus vēl lielākā niknumā. Jūdžins bija zaudējis savaldīšanos. Andželas atzīšanās bija izraisījusi viņā neprātīgas dusmas; šai mirklī viņš juta pret Andželu tikai nicināšanu kā pret šantažētāju, intriganti, kas spējīga izlietot pašus nekrietnākos līdzekļus, lai paturētu savu vīru. Viņš pat atrāvās, tik liels pretīgums viņu pārņēma, un Andžela saprata, ka tas bijis smags trieciens, ka viņa no Jūdžina viedokļa ir rīkojusies negodīgi.

— Vai patiešām tev nebūs tik daudz goda jūtu, lai sūtītu Sjūzenu uz mājām? — Andžela sarūgtināta un apvainota jautāja.

Jūdžins nespēja valdīties aiz sašutuma. Ja viņš patiešām kādreiz bija nīdis un nicinājis Andželu, tad tieši šai brīdī. Vai tas nav šausmīgi, ka viņa izrādījusies spējīga uz tamlīdzīgu nekrietnību? Ka viņa pratusi vēl ciešāk savilkt šos nīstamos pinekļus? Cik zemiski! Cik nekrietni! Nu viņa parāda savu īsto dabu, šī sieviete, kas dzīrās laist pasaulē bērnu, nemaz nerēķinādamās ar viņa nākotni un domādama tikai par to, kā noturēt pie sevis bērna tēvu. Pie velna! Lai nolādēta dzīve ar visiem tās sarežģījumiem un jucekļiem! Nē, Andžela melo. Viņai neizdosies tādā kārtā piesaistīt Jūdžinu pie sevis. Tā ir nekrietna, zemiska, riebīga krāpšana! Viņš negrib vairs likties zinis par šo sievieti. Viņš tai parādīs! Viņš pametīs to. Viņš pierādīs, ka šādi paņēmieni nesasniedz mērķi. Viņš neparko nepieļaus, lai Andžela stātos viņam ceļā. O, cik riebīga un neģēlīga melkulība!

Viņu saruna vēl nebija galā, kad pienāca Sjūzena. Viņa neskaidri nojauta, par ko ir runa, un nezināja, ko darīt un ko domāt. Pārāk liels smagums bija uzvelts šovakar uz viņas pieciem, un viss bija pārāk sarežģīts. Jūdžins tik kategoriski apgalvoja, ka viss ir meli, lai ko Andžela runāja, ka Sjūzena daļēji noticēja viņam. Šī scēna parādīja, cik maz abi laulātie mīl viens otru. Andžela neraudāja. Viņas bālā, vājā seja šķita kā akmenī izcirsta.

— Es nevaru vairs palikt šeit, — Sjūzena satraukta uzrunāja Jūdžinu. — Es gribu tikt projām. Es labāk pavadīšu nakti kādā viesnīcā. Lūdzu, pasūtiet man mašīnu.

— Uzklausiet mani, Sjūzen, — Jūdžins kvēli un apņēmīgi sacīja. — Jūs taču mīlat mani, jā?

— Jūs zināt, ka es jūs mīlu, — meitene atbildēja.

Andžela nicinoši pasmīnēja.

— Tādā gadījumā palieciet šeit. Es jūs lūdzu, nepievērsiet misis Vitlai ne mazāko uzmanību, lai viņa runā, ko grib. Nupat viņa ķērās pie meliem, un es zinu, kāpēc. Neļaujieties apkrāpties. Ejiet savā istabā un dodieties pie miera. Rīt mēs parunāsim par visu. Jums nevajag braukt nekur projām. Šai namā ir pietiekami vietas visiem. Tāda rīcība būtu aplama. Jūs esat šeit un paliksiet šeit.

— Bet varbūt tomēr labāk, ja es braucu projām? — Sjūzena nervozi jautāja.

Jūdžins nomierinot satvēra meitenes roku.

— Klausieties, Sjūzen, — viņš iesāka.

— Viņa negribēs pati te palikt, — Andžela viņu pārtrauca.

— Viņa paliks vai brauks kopā ar mani, — Jūdžins attrauca. — Es pats viņu aizvedīšu.

— To tu nedarīsi! — Andžela izsaucās.

— Zini ko, Andžela, — Jūdžins iekaisis pievērsās viņai. — Tagad ir citādi nekā pirms sešiem gadiem. Tagad es esmu noteicējs. Sjūzena paliks šeit. Viņa paliks šeit, vai mēs brauksim projām abi, un tad tu būsi pati vainīga pie visa. Es mīlu Sjūzenu. Es neparko neatteikšos no viņas, un, ja tev gribas sarīkot traci, lai notiek! Cietīsi tu, nevis es.

— Jūdžin, atjēdzies, ko tu runā! — Andžela šausmās sauca.

— To, ko tu dzirdi. Un nu ej guļamistabā. Sjūzena ies uz savu istabu, un es uz savu. Laiks izbeigt šo scēnu. Ar tevi man visi rēķini noslēgti. Pietiek! Ja Sjūzena gribēs, tad viņa būs mana.

Andžela ievilkās guļamistabā, tikko turēdamās kājās. Notikušais bija viņu satriecis, galvā šaudījās visādas domas, kas šausmināja viņu, sirds sāpēja, ka nebiia izdevies pārliecināt Jūdžinu un pazemot Sjūzenu. Mute bija izkaltusi, rokas trīcēja, galva likās vai plīstam pušu, sirds neganti dauzījās, un krūtīs žņaudza. Andžela domās atkārtoja, ka Jūdžins zaudējis prātu, bet reizē ar to tikai tagad — pirmo reizi visā laulības dzīvē viņa noprata, cik briesmīgu kļūdu pieļāvusi, mēģinādama Jūdžinu piespiest. Arī šodien viss palika bez panākumiem, nekas vīru neietekmēja, ne viņas dusmas, ne valdonīgais, skarbais tonis. Viņa ir cietusi pilnīgu sakāvi. Sabrucis viņas lieliskais plāns, sista kārts, uz kuru viņa likusi tik daudz cerību. Nav palīdzējusi pat bērna pieminēšana, ar ko viņa rēķinājās kā ar drošu trumpi. Jūdžins nenoticēja viņai. Viņš pat nepielaida domu, ka tas iespējams. Viņš ir nedomāja gavilēt par šādu vēsti. Gluži otrādi, viņš sajuta nicināšanu pret Andželu un uztvēra šo ziņu kā jaunu viltību. Ak, kāpēc to vispār vajadzēja teikt! Bet Sjūzenai jāatdara acis, viņai viss jāzina, tad viņa nevarēs veicināt Jūdžina neprātu. Ko Jūdžins tagad uzsāks? Viņš neko vairs nesajēdz aiz dusmām. Nav vārdam vietas, viņa izraudzījusies varen izdevīgu laiku, lai dzemdētu bērnu. Un viņa satriekta elsoja, vērdamās tukšumā ar degošu skatienu.

Kad Andžela aizgāja, Jūdžins vēl mirkli pakavējās gaitenī ar Sjūzenu. Viņa acis bija iekritušas, mati izspūruši, skatiens liecināja par stingru apņemšanos.

— Sjūzen, — viņš sacīja, satvēris meitenes rokas un vērdamies viņai acis, — viņa meloja man, meloja nekrietni un nežēlīgi, ar zemisku aprēķinu. Viņa arī jums atkārtos savus melus. Viņa sacīja, ka gaida bērnu. Tas nevar būt! Viņai nedrīkst būt bērni, dzemdības viņu nogalinātu. Viņa jau sen būtu dzemdējusi, ja tas būtu atkarīgs tikai no viņas. Es viņu labi pazīstu. Viņa cer mani iebiedēt. Viņa domā, ka jūs novērsīsieties no manis. Vai tas var notikt, Sjūzen? Tie ir meli, Sjūzen, dzirdiet, meli, lai ko viņa jums teiktu! Ak! — Viņš palaida meitenes roku un satvēra pieri. — Es to vairs nespēju izturēt! Jūs nepametīsiet mani, Sjūzen, vai ne?

Sjūzena lūkojās viņa nomocītajā sejā, viņa skaistajās, izteiksmīgajās, izmisuma pilnajās acīs. Viņa lasīja tanīs visas Jūdžina mokas, visas viņa sāpes, un viņai kļuva Jūdžina žēl. Viņš tā pelnījis mīlu, viņš ir tik nelaimīgs, liktenis viņu tik ļauni vajā. Un tomēr meitenei bija baigi ap sirdi, bet viņa taču bija solījusies Jūdžinu mīlēt.

— Nē, nepametīšu,viņa atbildēja, nenovērsdama no Jūdžina uzticīgās acis.

— Jūs nekur nebrauksiet projām?

— Nē. — Viņa noglāstīja Jūdžina seju.

— Rīt iesim abi kopā. Man jāparunā ar jums.

— Labi.

— Nebaidieties neko. Ja jums bail, aizslēdziet durvis. Viņa neiedrošināsies jūs traucēt. Viņa neko nedarīs. Viņa bīstas no manis. Iespējams, ka viņa gribēs runāt ar jums, bet es būšu visu laiku jūsu tuvumā. Vai jūs vēl mīlat mani?

— Jā.

— Un jūs būsiet manējā, ja man izdosies visu nokārtot?

— Jā.

— Par spīti visam, ko viņa sacīja?

— Jā. Es ticu jums, nevis viņai. Īstenībā tas arī nav svarīgi. Jūs taču viņu nemīlat?

— Nē, nemīlu, — viņš atbildēja. — Nē un vēlreiz nē! Un nekad neesmu mīlējis! — Viņš noguris, bet atvieglots apskāva meiteni. — Ak mans prieks, nepametiet mani! Un neskumstiet. Vismaz papūlieties neskumt. Viņa sacīja taisnību, man daudz grēku uz sirdsapziņas, bet es jūs mīlu. Mīlu un par jūsu mīlestību atdošu visu, kas vien ir uz pasaules. Ja man būs ari jāsamaksā par to, — lai notiek! Es jūs mīlu!

Sjūzena joprojām nervozi glāstīja viņa vaigu. Viņa bija bāla, bet par spīti bailēm stingra un nelokāma. Viņai deva spēku Jūdžina mīla.

— Es jūs mīlu, — viņa sacīja.

— Jā? Un jūs neatstāsiet mani?

— Nē, neatstāšu, — viņa atbildēja, īstenībā pat neapzinādamās visu savu jūtu dziļumu. — Es palikšu jums uzticīga.

— Rīt viss nokārtosies, — Jūdžins noteica. Viņš sāka jau mazliet attapties. — Mēs drusku nomierināsimies. Aiziesim kaut kur un aprunāsimies. Jūs taču neiesiet projām bez manis?

— Nē.

— Lūdzu, nedomājiet tā darīt, jo es jūs mīlu, un mums vajag parunāt un par daudz ko padomāt.

X n o d a ļ a

Andželas satriecošais paziņojums bija tik negaidīts un tā sarežģīja visu, ka Jūdžins negribēja viņai ticēt, tomēr, būdams gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka sieva melojusi, viņš nespēja atvairīt domu, ka tas varētu būt arī tiesa. Viņš juta tikai vienu — ka tas ir ārkārtīgi nekrietni, ārkārtīgi nežēlīgi no Andželas puses. Viņš ne mirkli nepieļāva domu, ka Andžela būtu nonākusi mātes stāvoklī nejauši, un šai ziņā nemaldījās. Viņš redzēja Andželas rīcībā tikai veiklu manevru, kas izdarīts pašā kritiskākajā brīdī, lai sadragātu Jūdžina nākotnes plānus un piesaistītu viņu pie vecās dzīves tieši tobrīd, kad viņam it sevišķi gribējās atbrīvoties. Tikai patlaban viņš redz jaunu dienu austam! Pirmo reizi viņš sastapis sievieti, par kuru sapņojis visu mūžu, — tik jaunu, skaistu, gudru, jūtīgu! Ar Sjūzenu viņš var izbaudīt visus priekus, ko sniedz dzīve, bez Sjūzenas viņu gaida vienmuļas dienas bez saules stariņa. Un te nu parādās Andžela ar savu vēsti par bērnu, kurs viņai pašai nemaz nav vajadzīgs, kurš vajadzīgs tikai tāpēc, lai vēl ciešāk sasaistītu Jūdžinu, un viss sabrūk. Tagad viņš nīda Andželu par viņas viltību un izmanīgo krāpšanu kā vēl nekad. Kā tas viss ietekmējis Sjūzenu? Kā pārliecināt viņu, ka tā ir šantāža? Nē, viņai jāsaprot, viņa sapratīs. Viņa nepieļaus, ka tāds negodīgs izlēciens šķir viņus. Jūdžins apgulās, taču tikai grozījās no vieniem sāniem uz otriem, nespēdams iemigt. Kaut kas jāsāk, kaut kas jādara. Viņš piecēlās, uzmeta rītasvārkus un devās pie Andželas.

Tikmēr šī nelaimīgā pārdzīvoja no jauna visas elles mokas, no kurām viņu nespēja paglābt ne enerģiskais raksturs, ne prasme cīnīties. Pēc visām viņas pūlēm, cerībām, pēdējā mēģinājuma ieviest savā ģimenes dzīvē mieru un laimi, kaut arī maksājot par to ar savu dzīvību, viņai vajadzēja pieredzēt tādu scēnu. Jūdžins mēģina atgūt brīvību. Viņš pieņēmis negrozāmu lēmumu. Skaidrs, ka viņš panāks savu. Kad sācies šis skandalozais sakars? Vai patiešām Andželas pūles paturēt vīru paliks bez panākumiem? Bet Sjūzena pati viņu pametīs, līdzko uzzinās un sapratīs visu. Citādi nemaz nevar būt, jo viņa ir sieviete.

Andželai sāpēja galva, rokas dega kā ugunī. Viņai šķita, ka viņu māc lietuvēns. Viņa jutās ārkārtīgi vārga, visa miesa smeldza. Bet nē, tie nav murgi! Viņa guļ savā istabā. Pirms kādas stundas viņa sēdēja sava vīra studijā, draugu vidū, vispārējas ievērības centrā, jo arī Jūdžins šķita uzmanīgs un iztapīgs, un klausījās skaistu koncertu, ko bija sarīkojusi saviem viesiem. Un nu viņa ir pamesta sieva, kurai uz mūžu atrauta laime un mīla, viņa kritusi par upuri kādam ļaunam liktenim, kurš atņēmis viņai vīra sirdi un atdevis to citai sievietei. Vai nav briesmīgi redzēt,, kā Sjūzena visā jaunības un skaistuma burvībā stāv viņas priekšā, droši raudzīdamās acīs, un, satvērusi viņas vīra roku, runā nežēlīgi, neprātīgi vai banāli teatrālā balsī: «Bet es taču mīlu viņu, misis Vitla!» Ak dievs, ak dievs, vai nekad nebeigsies šīs mokas? Vai tiešām sabruks uz mūžu visi lolotie sapņi? Vai tiešām Jūdžins pametīs viņu, kā nupat bija draudējis tik neslēptā ciniskumā? Nekad vēl Andžela nebija redzējusi viņu tik kategorisku, saltu un rupju. Pat viņa balss skanēja ķērkstoša un aizsmakusi kā vēl nekad.

Drebuļi sagrāba viņu, tā domājot, tad uzbrāzās niknuma vilnis, un beidzot to nomainīja bailes. Cik šausmīgs stāvoklis. Šī meitene ir pie Jūdžina, viņa ir jauna, pārgalvīga un skaista. Andžela dzirdēja, kā Jūdžins pasauca Sjūzenu, kā viņi abi sarunājās. Agrāk viņa būtu nolēmusi, ka nu ir īstais mirklis nogalināt Jūdžinu, Sjūzenu, pašai sevi un jauno dzīvību, kuru viņa sevī nes, un pārvilkt visam svītru. Bet tagad, kad viņa nupat kā bija pārcietusi smagu slimību, kad viņa bija kļuvusi vecāka un gaidīja bērnu, viņa pilnīgi apjuka. Andžela mēģināja mierināt sevi ar domām, ka Jūdžins atmetīs šo untumu, kad līdz viņa apziņai noies Andželas vārdi, vēl tikai nav pienācis īstais laiks. Bet ja nu viņš paspēj izdarīt kaut ko neapdomātu un galīgi kompromitē sevi un Sjūzenu? Spriežot pēc viņa un arī Sjūzenas vārdiem, tas vēl nav noticis. Bet kā viņš nolēmis rīkoties? Kā viņš nolēmis rīkoties?

Gulēdama gultā, Andžela sasprindzināti domāja, ka Jūdžins pametīs viņu par spīti tam, ko viņa teica. Var notikt drausmīgs skandāls. Visiem kļūs zināmi viņu dzīves dziļākie noslēpumi. Bērna nākotne būs apdraudēta. Jūdžins, Sjūzena un viņa pati būs apkaunota, kaut gan par Sjūzenu viņa vismazāk raizējās. Un galu galā Sjūzena tomēr panāks savu. Iespējams, ka viņa ir pietiekami cietsirdīga un nežēlīga. Un iespējams, ka sabiedrība attaisno Jūdžinu. Un viņa pati droši vien mirs. Un tādu galu ņems viņas sapņi par laimi, par labāku, mierīgāku dzīvi! Cik tas baismīgi, cik mocoši! Visas pazudinātas dzīves šausmas un tumsa mācās virsū!

Un tad Jūdžins ienāca istabā — bāls, drūms, satraukts; viņa skatiens pauda stingru apņemšanos. Viņš brīdi pastāvēja pie durvīm ieklausīdamies, tad, pagriezis ieslēdzēju, iededzināja mazo nakts spuldzi pie Andželas gultas galvgaļa un atsēdās šūpuļkrēslā, kuru slimo kopēja mēdza nolikt pie galdiņa ar medikamentiem. Pēdējā laikā Andžela jau jutās tik labi, ka nebija vajadzības pēc nakts dežūrām, un slimo kopēja nāca tikai pa dienu.

— Nu, — Jūdžins iesāka skarbi un salti, ieraudzījis sievas bālo, izmocīto seju, kura vēl glabāja bijušā skaistuma pēdas, — vai tu domā, ka tev izdevās tavs varenais triks, jā? Tu domā, ka es esmu iekritis slazdos? Es ienācu pateikt, ka tu dziļi maldies, — tas ir tikai beigu sākums. Tu centies iegalvot man, ka tev būs bērns! Es tam neticu. Tie ir meli, un tu pati to labi zini. Tu redzēji, ka manām mokām tuvojas beigas, un tā ir tava atbilde. Tad atļauj pasacīt, ka tu esi pārrēķinājusies. Tava kārts ir sista. Šoreiz uzveicējs esmu es. Un es būšu brīvs, iegaumē to! Es atgūšu brīvību, kaut man vajadzētu apgriezt otrādi vai visu pasauli. Dzemdē kaut vai divdesmit bērnus viena vietā, man tas pilnīgi vienalga, nemaz nerunājot par to, ka tie ir meli. Un, ja pat tas būtu taisnība, arī tad tā ir zemiska blēdība. Es diezgan ilgi esmu cietis tavu varmācību, tavas blēdības un tavas vulgārās pretenzijas! Tagad man pietiek. Vai dzirdi? Pietiek!

Viņš nervozi pārvilka ar roku pār pieri. Galva plīsa vai pušu, viņš jutās slims. Kādās cilpās viņš iekļuvis, kādi slazdi ir šī laulība! Viņš saistīts uz visu mūžu ar tirānisku sievu, un nu vēl viņam mēģina uzkraut negodīgi ieņemtu bērnu. Viņa bērns! Tagad, kad viņa dzīvē iestājies pagrieziens, šis vārds skan kā izsmiekls! Cik neciešama ir doma, ka viņš būs tēvs! Cik neizturami banāli tas izklausās!

Andžela gulēja ar plati ieplestām acīm, ar drudža sārtumu vaigos, juzdamās pilnīgi bez spēka. Galvu nepaceldama, viņa ievaicājās gurdā, vienaldzīgā balsī:

— Ko tad tu gribi, Jūdžin? Lai es aizeju no tevis?

— Es pats vēl īsti nezinu, ko no tevis gribu, — Jūdžins drūmi atbildēja. — Zinu tikai to, ka līdzšinējai dzīvei pienācis gals. Pagātne aprakta uz visiem laikiem. Vienpadsmit vai divpadsmit gadus es dzīvoju kopā ar tevi, ik mirkli apzinādamies, ka mūsu kopdzīve ir vieni vienīgi meli. Es nekad neesmu tevi mīlējis, pat pirmajās kopdzīves dienās ne, un tu to zini. Sākumā varbūt bija kādas jūtas, jā, bija un vēlāk arī Blekvudā, sen, sen. Man nevajadzēja tevi precēt. Tā bija kļūda. Es tomēr to izdarīju un dabūju par to samaksāt. Diendienā es maksāju par to. Un, manuprāt, tu arī. Tu visu laiku daudzināji, ka mans pienākums tevi mīlēt. Tu nedevi man miera, mocīji mani prasīdama no manis to, ko es nespēju tev dot, tāpat kā es neesmu spējīgs lidot. Un tagad pēdējā mirklī tu pēkšņi nolēmi izspēlēt bērnu, lai noturētu mani pie sevis. Un es zinu, kāpēc tu tā darīji. Tu esi iedomājusies, ka nezin kāds augstāks spēks iecēlis tevi par manu audzinātāju, par manas tikumības sargu. Tad atļauj man pasacīt ka nekā tamlīdzīga nebūs! Diezgan! Un, pat ja mums būtu vesels bars bērnu, arī tad visam būtu beigas. Sjūzena neuzķersies uz tik lētiem meliem, un, ja arī viņa tev noticētu, tad tomēr viņa mani nepametīs. Viņa zina, kāpēc tu tā rīkojies. Man pietiek ar šo mokpilno dzīvi mūžīgās bailēs. Es neesmu nekāds aprobežots stulbenis un nevēlos dzīvot tā kā visi pārējie. Tu pastāvīgi centies noturēt mani novazātu mietpilsonisku normu ietvaros. Tā tas bija Viskonsinā, tā Blekvudā. Pietiek! Man tas jau līdz kaklam. Es visu pametīšu! Ir šo māju, ir savu darbu, ir savu paju Sīailendas celtniecības sabiedrībā, visu, visu! Man ir pilnīgi vienaldzīgs tavs stāvoklis. Es mīlu šo meiteni, un viņa būs mana. Vai dzirdi? Es mīlu viņu, un viņa būs mana. Viņa ir mana. Viņa radīta man. Es mīlu viņu, un nekādi spēki pasaulē mani neatturēs. Tu varbūt domāji, ka šis triks ar bērnu piespiedis mani palikt pie tevis? Nekas nebūs, uz šā āķa es neuzķeršos. Tā ir viltība, un es to zinu ne sliktāk par tevi. Tu esi pārrēķinājusies. Šādā veidā tu varēji gūt panākumus pirms viena vai diviem gadiem, bet tagad tev tas neizdosies. Tu esi izspēlējusi savu pēdējo trumpi. Šī meitene pieder man, un viņa būs manējā.

Viņš atkal gurdi pārvilka ar roku pār seju un mazliet sašūpojās krēslā. Zobi viņam bija sakosti, acīs laistījās salts spīdums. Viņš apzinājās, ka stāvoklis ir briesmīgs un gaidāma nikna cīņa.

Andžela lūkojās viņā un nesaprata, vai tas notiek sapnī vai nomodā. Viņa zināja, ka Jūdžins ir stipri pārvērties. Šais panākumu gados viņš bija kļuvis noteiktāks, uzstājīgāks, pašpārliecinātāks. Starp viņu un to Jūdžinu, kurš tvērās pie sievas tais nebaltajās dienās Biloksijā, bija tikpat maz līdzības kā starp bērnu un pieaugušu cilvēku. Jūdžins bija kļuvis saltāks, neatkarīgāks, vienaldzīgāks pret daudz ko, taču vēl līdz šim vakaram viņā varēja saskatīt agrākā Jūdžina pazīmes. Kas ar viņu tik pēkšņi noticis? Kur cēlies tāds niknums, tāda ļaunprātība? Pie visa vainīga šī nelga, šī vieglprātīgā patmīle, šī skuķe, kas savaldzinājusi viņu ar savu skaistumu, kas labvēlīgi izturējusies pret viņa lakstošanos un varbūt pirmā metusies viņam ap kaklu. Viņa nolaupījusi Jūdžinu Andželai par spīti tam, ka visi uzlūkojuši Andželu un Jūdžinu par laimīgu laulātu pāri. Sjūzena nevarēja zināt, ka īstenībā tā nav. Jū džins šādā noskaņojumā patiešām spējīgs pamest sievu — arī tagad, nedomādams par viņas stāvokli. Viss atkarīgs no šās meitenes. Ja neizdosies ietekmēt Sjūzenu, ja neizdosies viņu kaut kā piespiest, tad Jūdžins būs zaudēts uz visiem laikiem, un kas tā tad būs par traģēdiju! Nevar pieļaut, ka Jūdžins tagad aizietu projām. Pēc sešiem mēnešiem taču... Andžela nodrebēja, iedomādamās, kādas briesmīgas sekas būtu šādam solim. Jūdžina darbs izdevniecībā, viņu bērns, stāvoklis sabiedrībā, māja... Ak dievs! Viņa zaudēs prātu, ja Jūdžins viņu tagad pametīs!

— Ak Jūdžin, — viņa noteica dziļās skumjās un bez jebkādām dusmām, jo bija pārāk satriekta un izmocīta un viņas sirdī nebija vairs vietas nekādām citām jūtām, vienīgi bailēm. — Ak Jūdžin, tu pat iedomāties nevari, cik briesmīgi tu maldies! Jā, es patiešām izdarīju to ar nolūku. Tas ir tiesa. Sen, jau Filadelfijā, es kopā ar misis Saniforu aizgāju pie ārsta, lai uzzinātu, vai man var būt bērni. Atceries, es vienmēr domāju, ka tas nav iespējams. Taču doktors sacīja, ka es varu būt māte. Es gribēju būt skaidrībā par to, jo man šķita, ka tas nāks tev par labu, ka bērns piespiedīs tevi nākt pie prāta. Es zināju, ka tu nevēlies bērnu. Es jau tā domāju, ka tu noskaitīsies, kad es tev to pateikšu, tāpēc tik ilgi vilcinājos. Man arī pašai nemaz negribējās bērna, bet es cerēju, ka piedzims meitene, es zinu, ka tev ļoti patīk mazas meitenes. Taču pēc tā, kas notika šovakar, es redzu, ka esmu rīkojusies muļķīgi, ka esmu maldījusies. Jā, es to redzu, taču ļauna nodomā man nebija, Jūdžin, nudien, nebija! Es gribēju tevi apvaldīt, piesaistīt pie sevis, lai palīdzētu tev. Vai tu tiešām pārmetīsi man to? Es taču galu galā esmu tava sieva.

Jūdžins sirdīgi sakustējās, un Andžela apklusa, nezinādama, ko vēl sacīt. Viņa redzēja, ka Jūdžins ārkārtīgi noskaities, ka viņam smagi ap sirdi, un tomēr bija sašutusi par vīra izturēšanos. Tik grūti bija samierināties ar notikušo pēc tās svētās pārliecības, ka viņai, Andželai, ir visas tiesības uz Jūdžinu, gan sabiedriskas, gan morālas, kuras viņš nedrīkst likt novārtā. Un nu viņa te guļ slima un nomocīta un lūdz to, kas, dabiski, pienākas viņai un gaidāmajam bērnam.

— Jā, Jūdžin, — viņa turpināja tai pašā skumjajā balsī un vēl aizvien bez jebkādām dusmu pazīmēm, — apdomā, es tevi lūdzu, iekams neesi izdarījis kaut ko ¡nelabojamu. Tu esi tikai iztēlojies, ka mīli šo meiteni, bet patiesībā tas nebūt tā nav. Tev šķiet, ka viņa ir skaista, laba un jauka, un tu esi gatavs saraut visas saites un pamest mani. Bet tu viņu nemīli, drīz vien tu pārliecināsies par to. Tu neviena nemīli, Jūdžin, tu neesi spējīgs mīlēt. Mīlai tu esi pārāk egoistisks. Ja tu būtu spējīgs pieķerties kādam cilvēkam, tad kaut daļēji tu būtu pieķēries arī man, jo vai tad es visiem spēkiem necentos būt tev laba sieva? Taču viss bijis veltīgi. Es zināju visus šos gadus, ka tu mani nemīli. Es to lasīju tavās acīs, Jūdžin. Tu nekad neesi bijis man patiesi tuvs, kāds ir mīlošs cilvēks, — tu tikai pacieti mani. Savā sirdī tu vienmēr biji salts un vienaldzīgs, un tagad, atskatoties pagātnē, es redzu, ka arī es pati esmu tāda kļuvusi. Es pūlējos norūdīties, lai būtu tāda pati cietsirdīga, un nu es skaidri redzu, kurp tas mūs novedis. Man ļoti žēl. Bet, ja runājam par Sjūzenu, tad tu arī viņu nemīli un nekad nemīlēsi. Viņa ir pārāk jauna, viņas uzskati nevar sakrist ar tavējiem. Tu iztēlojies, ka viņa ir piemīlīga, maiga un reizē gudra, ar plašu sirdi, bet vai tu domā, ka tad viņa spētu tā stāvēt man priekšā, kā viņa stāvēja šovakar, skatīties man acīs, man, tavai sievai, un apgalvot, ka mīl tevi, manu vīru? Vai tu domā, ka viņa būtu palikusi zem šā jumta, zinādama visus apstākļus, — tu viņai, protams, visu izstāstīji, — ja viņai būtu kaut drusciņa kauna? Kas tā par meiteni, es gribētu zināt? Un tu sauc viņu par krietnu meiteni? Krietnu?! Vai krietna meitene spējīga tā rīkoties?

— Tu veltīgi tā apvaino cilvēkus, — Jūdžins atbildēja, kurš vairākkārt bija pārtraucis Andželas vārdus ar protesta saucieniem un dzēlīgām piezīmēm. — Pašreizējā stāvoklī viss šķiet neglīts. Kā Sjūzena varēja zināt, ka viņai nāksies tev pateikt, ka viņa mani mīl? Viņa neapmeklēja mūs tāpēc, lai iekarotu manu mīlu. Es biju tas, kas centās iekarot viņas mīlu. Es vienīgais esmu vainīgs. Nu viņa mīl mani. Es neko nezināju par tavu noslēpumu, un, ja arī būtu zinājis, tas neko nespētu pārgrozīt. Vispār nav vērts par to runāt. Tā tas ir. Es mīlu Sjūzenu, un pārējam nav it nekādas nozīmes.

Andžela, atslējusies pret augsti uzpurinātajiem spilveniem, neatlaidīgi raudzījās sienā. Viņa apzinājās, ka viņai trūkst spēka un vīrišķības, lai atbildētu.

— Es saprotu, kas ar tevi notiek, Jūdžin, — viņa ierunājās pēc kāda brīža. — Tevi spiež laulības jūgs. Nav svarīgi, ka es esmu tava sieva. Tev nevajadzēja precēties. Tas pats atkārtotos ar kuru katru sievieti. Lai kā viņa tevi mīlētu un lai cik jums būtu bērnu, tu tik un tā gribētu atbrīvoties ir no sievas, ir no bērniem. Jā, Jūdžin, laulība nospiež tevi. Tev vajag brīvības, un tu ātrāk nerimsies, kamēr panāksi to. Bērna piedzimšana neko nespētu pārgrozīt. Tagad es to saprotu.

— Jā, man nepieciešama brīvība! — viņš nikni un asi attrauca. — Un es to iegūšu. Kāda man daļa par visu citu! Man apriebies melot un izlikties. Man apriebušies tavi banālie uzskati par dzīvi, tavi priekšstati par to, kas labs un kas ļauns. Nu jau vienpadsmit vai divpadsmit gadu, kopš es paciešu to visu. Es kā cietumnieks esmu sēdējis kopā ar tevi ik rītu un ik vakaru pie galda, klausījies tavos spriedumos par dzīvi, jutis sašutumu par katru tavu vārdu un nicinājis visas tavas teorijas. Es esmu valdījies, cik spējis, lai neaizvainotu tavas jūtas, bet nu man pietiek. Ko es esmu saņēmis par visu to? Tu mani izspiegoji, tu man stājies ceļā ik uz soļa. Tu pārmeklēji manas kabatas, vai tikai tur neglabājas vēstules. Tu kremti mani, ja es iedrīkstējos kaut reizi, pārnācis vakarā mājās, neizstāstīt tev visu, ko esmu todien darījis. Kāpēc tu neaizgāji no manis toreiz pēc notikuma Rivervudā? Kāpēc tu turies pie manis, zinādama, ka es tevi nemīlu? Es jūtos kā cietumnieks, un tu esi cietuma sargs. Ak dievs, man nelabi kļūst, kad es par to domāju! Bet nu vairs nav vērts par to runāt. Visam svītra pāri. Viss beidzies uz visiem laikiem, es esmu atbrīvojies no šās dzīves. Nu es dzīvošu tā, kā man gribēsies, un darīšu to, kas man patīk. Es dzīvošu ar cilvēku, kas man ir dārgs. Tas ir viss. Un tu vari darīt visu, kas tev patīk.

Jūdžins atgādināja jaunu zirgu, kas sācis trakot un iedomājies, ka atgūs brīvību, ja plosīsies un sliesies pakaļkājās. Viņš jau iztēlojās zaļas pļavas un plašas ganības. Viņš jutās brīvs pat par spīti tam, ko Andžela bija atklājusi. Šī nakts bija atdevusi viņam brīvību, un viņš būs brīvs! Sjūzena neatteiksies no viņa, par to Jūdžins bija pārliecināts. Viņam jāliēk reizi par visām reizēm saprast Andželai, ka bijušais nav vairs atsaucams, lai notiek kas notikdams.

— Jā, Jūdžin, — viņa skumji atbildēja, noklausījusies vīra dedzīgos, iebildumus. — Es arī domāju, ka tev vajag brīvības. Tagad es to redzu. Es sāku saprast, cik daudz tā tev nozīmē. Es esmu pieļāvusi drausmīgu kļūdu. Bet vai tu par mani nemaz negribi padomāt? Ko lai es daru? Es saku patiesību, — ja es nenomiršu, man būs bērns. Taču droši vien es nomiršu. Es baidos no tā. Pareizāk sakot, es kādreiz baidījos no tā, tagad man vienalga. Vienīgais, kāpēc man gribētos dzīvot, tas ir bērns. Es nedomāju, ka man ir reimatisms, nedomāju, ka tas iespaidos manu sirdi. Es nedomāju, ka tu tā rīkosies. Taču tagad, kad tas tā ir noticis, man vienalga. O! — viņa iesaucās dziļās sāpēs, un degošas asaras sāka plūst viņai no acīm. — Kas tā ir par kļūdu! Kāpēc es tā darīju?

Jūdžins sēdēja un stūrgalvīgi lūkojās grīdā. Andželas asaras viņu nemaz neaizkustināja. Viņš neticēja, ka Andžela mirs, — tā būtu pārāk liela laime. Viņš domāja tikai par to, ka stāvoklis drausmīgi sarežģījies, ja vien Andžela viņu nemuļķo, bet tas nekādā gadījumā nedrīkst būt viņam par šķērsli. Kāpēc Andžela mēģināja viņu krāpt? Andžela vainīga visa. Nu viņa raud, bet tā ir tā pati liekulība, pie kuras viņa ķērusies arī agrāk. Jūdžins taču nebūt nedomā pamest sievu likteņa varā. Viņa būs pietiekami labi apgādāta, vienīgi Jūdžins vairs nedzīvos kopā ar viņu, ja izdosies tā visu nokārtot, un, ja ne, tad dzīvos tikai formas pēc. Visu laiku viņš veltīs Sjūzenai.

— Man nav nekādas daļas par to, cik dārgi tev vajadzēs par visu samaksāt, — viņš beidzot noteica. — Es vairs negribu dzīvot kopā ar tevi. Es tevi nelūdzu laist pasaulē bērnu. Es tur neesmu vainīgs. Materiāli tu būsi nodrošināta, bet dzīvot ar tevi es nedzīvošu.

Viņš atkal nervozi sakustējās šūpuļkrēslā. Andželas seja tvīka slimīgā sārtumā. Jūdžina vienaldzība uz mirkli iekveldēja viņas sirdī dusmas. Protams, viņa nedomāja, ka viņai draud bads, taču viņu māja, sabiedriskais stāvoklis, komforts — tam visam vajadzēs pārvilkt svītru.

— Jā, jā, es saprotu, — viņa žēlabaini sacīja, pūlēdamās savaldīties. — Taču tev jārēķinās ne tikai ar mani vien. Vai tu esi padomājis par misis Deilu, ko viņa sacīs un ko darīs? Tu veltīgi ceri, ka viņa atdos tev Sjūzenu un neliks nekādus šķēršļus ceļā. Viņa ir gudra sieviete. Sjūzenu viņa mīl, lai cik untumaina ir meitene. Pret tevi misis Deila izturas labi, bet vai patiešām tu domā, ka viņas izturēšanās nemainīsies, kad viņa uzzinās, ko tu gribi darīt ar viņas meitu? Un kā tu vispār domā rīkoties? Pat ja es būtu ar mieru šķirties no tevis, tu Sjūzenu vari apprecēt tikai pēc gada. Tu taču zini, ka šķiršanās procedūra velkas vismaz gadu.

— Es dzīvošu ar Sjūzenu, tā es esmu nodomājis rīkoties! — Jūdžins kategoriski paziņoja. — Viņa mani mīl un ņems bez iebildumiem mani pretī tādu, kāds es esmu. Viņai nevajag ne laulību ceremoniju, ne zvērestu, ne gredzenu. Viņa netic tam visam. Kamēr es viņu mīlu, viņa būs mēma. Un, ja es viņu vairs nemīlēšu, viņa pati negribēs palikt pie manis. Tev tas šķiet briesmīgi, vai ne? — viņš ar rūgtu ironiju piezīmēja. — Blekvudā tā nemēdz spriest!

Andžela piesarka. Jūdžina izsmiekls bija nežēlīgs.

— Viņa tikai tā runā, Jūdžin, — Andžela klusu sacīja, — viņa vēl nav attapusies. Patlaban viņa tikai atkārto tavus vārdus. Tu esi viņu apmājis. Vēlāk, kad viņa atjēgsies, ja viņai ir kaut drusciņa saprāta, kaut mazliet lepnuma... Bet kāpēc es to visu runāju? Tu tik un tā neklausies. Tu negribi domāt par to. Bet saki, lūdzams, — viņa piemetināja, — kā tu domā nokārtot visu ar misis Deilu? Vai tu ceri, ka viņa padosies bez cīņas, pat ja es necīnītos? Nepārsteidzies un apdomā visu labi. Tas, ko tu gribi darīt, ir briesmīgi.

— Apdomā! Apdomā! — Jūdžins sarūgtināts un iekaisis izsaucās. — It kā es maz būtu domājis visus šos gadus! Kāda velna pēc man vēl jādomā? Es neko citu neesmu darījis, tikai domājis. Esmu tik daudz domājis, ka man jau derdzas to darīt. Arī par misis Deilu esmu domājis, vari man ticēt. Ar viņu es vienošos vēlāk. Patlaban es gribu tikai to, lai tu uz visiem laikiem saprastu, kādi ir mani nodomi. Sjūzena būs mana, un tu mani neatturēsi.

— Ak Jūdžin, — Andžela nopūtās, — kaut jel kāds varētu atvērt tev acis! Daļēji, protams, esmu vainīga es pati. Es biju nežēlīga, aizdomu apsēsta, greizsirdīga, bet vai tu man nedevi iemeslu tādai būt? Nu es redzu, ka esmu rīkojusies nepareizi. Es biju pārāk neatsaucīga, pārāk aizdomu pilna. Taču es būtu labojusies, ja tu būtu devis kaut mazāko iespēju (nu Andžela vairs nedomāja par nāvi), goda vārds, es būtu labojusies. Tu riskē pazaudēt ļoti daudz. Vai vērts tā riskēt? Tu zini, kā pie mums skatās uz tādiem gadījumiem. Ko teiks sabiedrība, ja arī tev izdosies iegūt brīvību? Tu taču nevari atteikties no sava bērna. Pagaidi mazliet, redzēsim, ar ko viss beigsies. Varbūt es nomirstu — vai mazums tādu gadījumu? Tad tu būsi brīvs un varēsi rīkoties pēc patikas. Nav taču vairs ilgi jāgaida.

Tas bija labs iegansts, lai noturētu Jūdžinu, bet viņš izprata Andželas viltību.

— Nekas nebūs! — viņš izsaucās, dusmās lietodams šo nesen ieviesušos žargona izteicienu. — Es visu labi saprotu un zinu, ko tu domā. Pirmkārt, es neticu, ka esi mātes cerībās. Otrkārt, tu nebūt nemirsi, un es negribu gaidīt, kamēr tādā ceļā atbrīvojos. Es tevi pazīstu un neticu tev. Mani turpmākie nodomi tevi nekādi neskars. Trūkumu tu vairs necietīsi. Un nevienam tas viss nav jāzina, ja vien tu pati nesacelsi traci. Mēs ar Sjūzenu pratīsim vienoties. Es ļoti labi saprotu, ko tu gribi panākt, bet tev neizdosies izjaukt manus nodomus. Un, ja tu tomēr to mēģināsi darīt, es pametīšu visu — ir dzīvokli, ir darbu, ir tevi...

Viņš nevaldāmā niknumā sažņaudza dūres. Andželai aiz dīvainām nervu sāpēm smeldza rokas. Acis kaisa, sirds neprātīgi dauzījās. Šis drūmais cilvēks šķita viņai svešs — tik valdonīgs, nepiekāpīgs, tik iekarsis dusmās. Vai patiešām tas ir tas pats Jūdžins, kurš vienmēr tā rēķinājās ar savu sievu? Tiesa, gadījās arī viņam iekaist, bet vēlāk viņš pats to nožēloja un lūdza piedošanu. Andžela bija šad tad lielījusies vairākām draudzenēm un it īpaši Marietai, kaut arī lielīšanās notika pa jokam un nebija aizskaroša, ka var tīt Jūdžinu ap pirkstu. Viņš bija tik piekāpīgs un rāms. Un tagad viņa redz dumpīgu dēmonu, kurš, nosodāmu alku pārņemts, dziras sadragāt ir savu, ir viņas un varbūt arī Sjūzenas dzīvi. Tomēr par Sjūzenu un misis Deilu Andžela daudz nebēdāja. Viņu biedēja domas par savu pazudināto mūžu un par Jūdžina dzīvi, kas nu bija tā apdraudēta.

— Vai tu esi padomājis, ko darīs misters Kolfakss, kad uzzinās visu? — viņa iejautājās, izmisumā ķerdamās pie šā iegansta un cerēdama tā iebiedēt Jūdžinu.

— Es nospļaujos par to, ko darīs misters Kolfakss! Es spļauju uz visiem pasaulē! Es mīlu Sjūzenu Deilu! Viņa mīl mani! Es esmu viņai vajadzīgs! Tas ir viss! Un tagad es iešu pie viņas. Pamēģini, tikai aizturēt mani!

Sjūzena Deila! Sjūzena Deila! Kādu niknumu, kādas bailes modināja Andželā šis vārds! Nekad vēl viņa nesaprata tik skaidri kā šobrīd, kāds spēks slēpjas skaistumā. Sjūzena Deila bija jauna un skaista. Vēl vakar vakarā Andžela bija lūkojusies uz viņu un domājusi, cik viņa apburoša, cik viņai jauka sejiņa, un nu izrādās, ka Jūdžins iepinies šās meitenes valgos un pazudinājis sevi. O, cik briesmīgs ir skaistums! Un tā ir tā saucamā labāko aprindu dzīve! Kāpēc viņa, Andžela, vispār rīkojusi viesības? Kāpēc sadraudzējusies ar Deilu ģimeni? Bet vai mazums meiteņu starp viņu paziņām, kuras ir tikpat skaistas kā Sjūzena, piemēram, Mārdžorija Maklenena, Florensa Rīla, Henrieta Tenmena, Anete Kīna. Kura katra no viņām varēja būt Sjūzenas vietā. Vai tad jāgādā par to, lai Jūdžins nenāk nekādā saskarē ar jaunām meitenēm? Nē, visa vaina meklējama viņā pašā. Viss meklējams viņa attieksmēs pret dzīvi, pret to varu, kāda pār viņu ir skaistumam, it sevišķi sievietes skaistumam. Tagad viņai viss skaidrs. Jūdžins ir vājas gribas cilvēks. Skaistums vienmēr viņam laupījis savaldīšanos. Andžela to zināja no savas pieredzes, — Jūdžins kādreiz tā bija jūsmojis par viņas ķermeni!

«Ak dievs,» viņa klusībā lūdzās, «māci man, ko darīt! Es neesmu tavas palīdzības cienīga, taču tomēr palīdzi man! Palīdzi man glābt viņu! Palīdzi man glābties pašai!»

— O, Jūdžin! — viņa skaļi sacīja, zaudējusi visas cerības. — Nesteidzies un apdomājies. Ļauj Sjūzenai rīt braukt uz mājām, bet pats nomierinies un nāc pie prāta. Es vismazāk tagad domāju par sevi. Es varu piedot un aizmirst. Es tev apsolos nekad to nepieminēt. Ja man būs bērns, es darīšu visu, lai viņš tevi netraucētu. Un es vispār parūpēšos, lai viņa nemaz nebūtu. Varbūt vēl ir laiks kaut ko darīt. Es būšu turpmāk pavisam citāda. O! — Un viņai sāka plūst asaras.

— Nē, velns lai parauj! — viņš iesaucās pieceldamies. Nē, nē un vēlreiz nē! Pietiek! Diezgan! Man apnikušas šīs liekuļotās asaras un histēriskās lēkmes! Vienu mirkli asaras, bet otru — niknums, naids un bezgalīgi niķi! Nekas nebūs! Pietiek tev būt par manu kaklakungu un cietumsargu! Nu ir mana reize! Tagad es pamēģināšu būt cietumsargs, tagad es pamēģināšu komandēt! Patlaban virsroka ir man, un es papūlēšos to paturēt. Vari raudāt, cik gribi, vari darīt ar bērnu, ko gribi. Pietiek! Es esmu noguris un iešu gulēt. Bet iegaumē, ka viss paliks tā, kā es teicu! Pietiek! Mums vairāk nav par ko runāt!

Viņš pārskaities un satracināts ātriem soļiem izgāja no istabas, bet, iegājis savā guļamistabā otrpus studijas, atslīga krēslā, juzdams, ka nespēs iemigt. Viņa smadzenes bija satraukušas domas par Sjūzenu un apziņa, ka visa viņa agrākā dzīve sabrukusi tik strauji un pēkšņi. Tagad, ja viņš pratīs palikt pie tā, ko nolēmis — un tā tas noteikti būs, — viņš iegūs Sjūzenu. Ja citādi nevarēs, Sjūzena būs ar mieru dzīvot slepenā laulībā. Viņiem būs studija, cits dzīvoklis. Andžela droši vien nedos šķiršanos, it sevišķi tad, ja viņas sacītais izrādīsies patiesība. Viņš arī pārāk necentīsies šķiršanos panākt. No pašreizējās sarunas viņam radās iespaids, ka Andžela bīstas no viņa un necels traci. Un ko arī viņa īstenībā var darīt? Jūdžins patiešām ir noteicējs par stāvokli. Sjūzena pieder viņam. Viņš nodrošinās Andželu materiāli, apceļos visas tās skaistās atpūtas vietas, kuras tik reti apmeklējis, un būs laimīgs ar Sjūzenu.

— Sjūzena! Sjūzena! Cik viņa skaista! Cik cildeni, cik drosmīgi viņa izturējās šovakar! Cik tas bija aizkustinoši, kad viņa satvēra Jūdžina roku un sacīja: «Es taču viņu mīlu, misis Vitla!» Jā, viņa mīl Jūdžinu. Par to nav šaubu. Viņa ir jauna, apburoša, tik pievilcīga savās plaukstošajās jūtās. Ar laiku viņa izveidosies par patiesi valdzinošu sievieti. Un viņa ir tik jauna! Cik žēl, ka viņš vēl nav brīvs! Nekas, jāpagaida. Laiks visu nokārtos, bet pagaidām Sjūzena piederēs viņam. Viņš parunās ar meiteni, viņš visu izskaidros. Nabaga mazā Sjūzena! Viņa tur, savā istabā, domā par to, kas viņu gaida, bet viņš nedrīkst pat ieiet un nomierināt meiteni. Viņš juta, ka tas nebūs labi, turklāt Andžela varētu sacelt brēku. Bet rīt — rīt viņi abi ies staigāt, viņi aprunāsies un sastādīs turpmākās rīcības plānu. Rīt viņš atklās Sjūzenai savus nodomus un dzirdēs, ko viņa teiks.

XI n o d a ļ a

Nakts pagāja bez jauna satraukuma, taču arī tas, kas bija atgadījies, Jūdžinam šķita pats neticamākais, pats lielākais notikums viņa mūžā. Līdz tam mirklim, kad Andžela ienāca studijā, viņš īstenībā nebija gaidījis, ka viss izvērtīsies par tādu traģēdiju, jo, patiesību sakot, vispār maz bija domājis par to, kas būs tālāk. Tagad, kad viņš gulēja un domās pārcilāja visu notikušo atmiņā, viņu laiku pa laikam sagrāba bailes — un, ja nu jāatsakās no Sjūzenas, kaut arī viņš nevarēja iedomāties, kāpēc un kā tam būtu jānotiek. Bija arī mirkļi, kad viņam šķita, ka nezināmi spēki ārpus šās piecu jutekļu pārvaldītās dzīves nolēmuši vaiņagot viņa mūžu, dāvādami viņam pilnīgu laimi. Viņam vienmēr bija licies, ka viņa dzīvi vada noslēpumains liktenis. Viņš sacīja sev, ka viņa talants ir dabas velte, ka viņš ir aicināts izdarīt apvērsienu Amerikas mākslā vai vismaz pavirzīt to uz priekšu un ka daba parasti kādiem mērķiem sūta savus izraudzītos, stāv par tiem nomodā un apber tos ar savām dāvanām. Taču tūliņ viņam uzmācās domas, ka viņš ir tikai rotaļlietiņa, laika kavēklis kādiem ļaunprātīgiem spēkiem, tādiem, kas bija aplenkuši Makbetu un noveduši viņu pie liktenīgās katastrofas, lai šis gadījums noderētu par mācību citiem. Novērodams dzīvi, Jūdžins vairākkārt bija nācis pie slēdziena, ka liktenis tā bieži rīkojas ar vienu otru. Laimes dieviete ir krāpniece. Tā bieži uzsūta cilvēkiem kārdinājumus, kuri iegrūž tos postā. Viņš pazina dažu labu, kurš bija aizgājis bojā ne par šo, ne par to. Vai arī viņu gaida tas pats?

Jā, to varēja gaidīt, spriežot pēc Andželas negaidītā un pārsteidzošā pavēstījuma. Taču Jūdžinam negribējās tam ticēt. Liktenis ar nolūku savedis viņu kopā ar Sjūzenu. Viņš, debesu izredzētais, ir dzīvojis nožēlojamu dzīvi, un Sjūzena sūtīta viņam kā balva par viņa likstām un ciešanām. Tagad Sjūzena ir ienākusi viņa dzīvē — jāsaka, strauji iemesta viņa apskāvienos, lai viņš jo ātrāk varētu baudīt laimi. Cik muļķīgi bija atvest meiteni uz šejieni un mīlināties te ar viņu, lai viņus pieķertu pārkāpuma vietā! Bet vai īstenībā tas nav likteņa pirksts? Tas neapšaubāmi bijis tā nolemts. Un kauns, ko izjuta viņš, ko izjuta Andžela un Sjūzena, mokpilnie mirkļi un stundas, ko viņi visi pārdzīvojuši, tie bija upuri, kas neizbēgami visos lielu lūzumu gadījumos. Acīm redzot, tā visam jābeidzas. Labāk gan tā nekā turpināt līdzšinējo apnicīgo dzīvi. Nudien, viņš ir pelnījis ko citu — lielu personisku laimi. Kaut kā jānokārto viss ar Andželu — vai nu jāaiziet no viņas, vai jāiekārtojas tā, lai varētu pastāvīgi un bez traucējumiem baudīt Sjūzenas sabiedrību. To neviens viņam nevar liegt! Viņš neparko neatteiksies no Sjūzenas. Lai Andžela laiž pasaulē bērnu, — labi! Viņš nodrošinās bērnu materiāli, un tas ir viss. Viņš atcerējās Sjūzenas vārdus, ka viņa gatava pamest savu ģimeni, ja vien viņš to vēlas. Nu ir pienācis laiks. Jāpadomā par atsevišķu studiju, tomēr to nedrīkst izpaust. No Andželas nav jābaidās. Viņa nespēj neko darīt. Kaut tikai šās nakts notikumi nebūtu nobiedējuši Sjūzenu, nebūtu spieduši viņu nākt pie cita slēdziena. Viņš nekad nebija stāstījis meitenei, kādā kārtā cer atbrīvoties no Andželas. Sjūzena zina tikai to, ko dzirdējusi šonakt. Viņa, protams, būs nolēmusi, ka viņu mīlai neviens nedrīkst stāties ceļā, — viņi apmetīsies uz dzīvi kopā, nerēķinādamies ar to, ko sacīs sabiedrība, ko domās viņas māte, viņi ignorēs Sjūzenas brāli un māsas un Andželu un būs laimīgi. Viņš nekad nebija mēģinājis izkliedēt meitenes ilūzijas, jo pašam nebija skaidra priekšstata par to, kas būs turpmāk. Viņš traucās uz priekšu bez skaidra mērķa, alkdams tikai pēc garīgas un fiziskas tuvības ar Sjūzenu. Tomēr tagad viņam jāsāk rīkoties, citādi viņš meiteni pazaudēs. Viņam jāpārliecina Sjūzena par spīti visam, ko teica Andžela, jāpārliecina vai jāšķiras no viņas. Protams, meitene negribēs šķirties no viņa nekādos apstākļos. Jāparunā ar viņu, jāpaskaidro, jāliek saprast, ka tas ir tikai Andželas viltīgais manevrs.

Andžela arī neiemiga; viņa gulēja vaļējām acīm, vērdamās tukšumā ar izmisuma pilnu skatienu. Kad pienāca rīts, neviens no visiem trim nebija nācis ne pie kāda noteikta slēdziena, toties visi saprata, cik briesmīga traģēdija viņiem tuvojas. Sjūzena mēģināja tikt pie skaidrības, bet visa viņas jaunā būtne tiecās pēc Jūdžina, tāpēc viņa varēja spriest tikai no šā viedokļa. Viņa mīl Jūdžinu, viņai jāmīl Jūdžins, jo viņš gatavs nest jebkurus upurus viņas dēļ. Reizē ar to viņa bija tik ārkārtīgi apmulsusi, viņas domas bija tik juceklīgas, ka Jūdžins būtu pārbijies, ja tobrīd būtu uzzinājis tās. Sjūzena bija tai stāvoklī, kad cilvēks, pirmo reizi iepazinies ar dzīves un mīlas skaistumu, tic, svēti tic, ka nākotne nesīs laimi, daudz laimes. Sjūzena neapzinājās, cik grūti ir Jūdžinam. Viņa nesaprata tāda cilvēka ciešanas, kuram nav bijis ļauts izbaudīt augstāko mīlas svētlaimi un kurš vienmēr neprātīgi tiecies pēc visa, ko var sniegt bagātība, bet nekad nav to ieguvis. Jūdžins, nervozu drebuļu kratīts, gulēja tukšajā istabā, mocīdamies ar baigajām domām, ka burvju dzēriena kauss tiks izrauts viņam no rokām jau pēc pirmā malka, — ausis viņam džinkstēja, sirds dobji dauzījās: viņš alkatīgi stiepa pretī rokas tai spožajai dzīvei, kas viņu tā vilināja. Bet Sjūzena, kuras dzīve bija kā pilns trauks, jutās kā pusnesamaņā, it kā miega apņemtā prieka un laimes valstībā, kur viņas rīcībā ir visas dzīves baudas un viņai tikai atliek izvēlēties. Pat viskritiskākajos mirkļos viņai nekas nedraudēja. Kaut vai šī nesenā vētra — tā jau gandrīz aprimusi, pateicoties Jūdžina pūlēm, un droši vien pāries bez kādām pēdām. Jāļauj, lai notikumi iet savu gaitu, un viss būs labi. Sjūzena vienmēr bija pārliecināta, ka viņai klāsies labi, lai notiek kas notikdams. Arī tagad Jūdžins savās mājās gādā par viņu un apsargā viņas mieru!

Tāpēc Sjūzena nebūt tik ļoti nebēdājās ne par Jūdžinu, ne par Andželu, ne arī par sevi. Viņa nebija spējīga to darīt, tādi raksturi kādreiz gadās. Viņa uzskatīja, ka Jūdžins var uzņemties materiālo gādību ir par viņu, Sjūzenu, ir par Andželu. Viņas domas traucās tālā nākotnē — pretī tai dienai, kad šī nesaderīgā laulība būs šķirta Jūdžinam un droši vien arī Andželai par laimi. Sjūzenai tā gribējās, lai Jūdžinam būtu labi un tāpat arī Andželai, tieši pateicoties viņai, Sjūzenai, jo. acīm redzot, Jūdžina laime atkarīga no viņas. Atšķirībā no Jūdžina viņa tomēr domās pieļāva, ka varētu nodzīvot savu mūžu arī bez Jūdžina, ja tas būtu nepieciešams. Protams, viņa to nevēlējās, viņa juta, ka tā būs vislielākā laime — atmaksāt Jūdžinam par visām viņa kādreizējām mokām un ciešanām. Taču, ja viņiem būs uz laiku jāšķiras, tas arī nav nekas briesmīgs, jo pēc tam viņi atkal būs kopā. Bet ja nu ne?... Tas nevar būt! Par to nav vērts pat domāt. Bet vai tomēr nav dīvaini, ka viņas skaistums, vienīgi viņas ārējā pievilcība, kurai viņa pati piešķīra tik mazu nozīmi, iedvesusi Jūdžinam tik neprātīgu mīlu? Sjūzenai, zināms, nebija ne jausmas par tām tīri fiziskajām sāpēm, kas tirdīja Jūdžinu, bet tas gan bija skaidrs, ka Jūdžins ir bezprātīgi iemīlējies. To pauda viņa seja un viņa liesmainās, melnās acis, kas vērās meitenē bezgalīgā sajūsmā un ciešanās. Vai patiešām viņa ir tik skaista? Protams, ne. Un tomēr Jūdžins tā tiecas pēc viņas, un tas ir tik jauki.

Tikko uzausa gaisma, Sjūzena piecēlās un sāka klusām ģērbties. Viņa bija nodomājusi iziet pastaigāties un atstāt zīmīti Jūdžinam, lai viņš zina, kur viņu meklēt. Pilsētā viņai todien bija kārtojamas tikai vienas darīšanas. Pēc tam viņa atgriezīsies mājās, un viss pamazām ieies sliedēs. Ja jau Jūdžins ir piespiedis Andželu atteikties no sava nodoma atklāt viņu noslēpumu misis Deilai, tad viss būs labi. Viņi bieži sastapsies — viņa un Jūdžins, — un tad viņa pametīs savu māju un Jūdžins savu un aizbrauks kaut kur tālu projām, kurp Jūdžins vēlēsies. Protams, Sjūzenai labāk patiktu, ja varētu pārliecināt māti par sava viedokļa pareizību un saņemt mātes palīdzību. Sjūzena to vēlējās arī aiz tiem apsvērumiem, ka pretējā gadījumā Andželai un Jūdžinam nāktos zaudēt savu stāvokli sabiedrībā. Aiz savas jaunības un abstraktajiem poētiskajiem priekšstatiem par dzīvi Sjūzena ticēja, ka viņai izdosies pierunāt māti un viņa ar Jūdžinu varēs kaut kur mierīgi apmesties uz dzīvi divatā. Draugiem varēs arī neteikt par to — kaut gan var arī pateikt, vismaz dažiem, un tie droši vien jutīs viņiem līdzi, jo tas viss ir tik skaisti un pilnīgi dabiski!

Izdzirdējis soļus Sjūzenas istabā, Jūdžins pietrūkās kājās, piegāja pie meitenes istabas durvīm un pieklauvēja. Kad viņa atvēra durvis, jau gandrīz pilnīgi saģērbusies iziešanai, Jūdžinam sāpīgi sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka meitene gribējusi aizlavīties paslepus, pat nesatikusies ar viņu, — tik maz īstenībā viņi paina viens otru. Bet, līdzko viņš ieraudzīja Sjūzenu, vēsāku un rāmāku, nekā parasts, vai neparasto domu un īpatnā stāvokļa atskurbinātu, viņa šķita skaistāka nekā jebkad.

— Vai jūs gribējāt iet projām? — viņš apvaicājās, kad meitene jautājoši uzlūkoja viņu.

— Es gribēju pastaigāties.

— Bez manis?

— Es cerēju sastapt jūs pirms aiziešanas un ļaunākajā gadījumā būtu atstājusi jums zīmīti, lai pateiktu, kur varam sastapties.

— Vai nepagaidīsiet mani? — Jūdžins jautāja. Viņam šķita, ka nedrīkst ne uz mirkli atstāt Sjūzenu vienu, citādi visam būs beigas. — Tikai vienu brītiņu. Man jāpārģērbjas.

Viņš piekļāva meiteni sev klāt.

— Labi, — viņa klusu atbildēja.

— Vai jūs neaiziesiet bez manis?

— Nē. Kāpēc jūs tā jautājat?

— O, kā es jūs mīlu! — viņš atbildes vietā iesaucās un, mazliet atliecis meitenes galvu, dedzīgi ieskatījās viņai acīs.

Viņa maigi aptvēra ar plaukstām Jūdžina nogurušo seju un atbildēja viņam ar ilgu skatienu. Tā bija viņas pirmā mīla, kas bija tā pārņēmusi visu viņas būtni, ka Sjūzena neko citu vairs neredzēja kā vien Jūdžinu. Viņš bija tik skaists, tā izslāpis pēc mīlas! Sjūzenu vairs nemaz nemulsināja tas, ka viņa atrodas Jūdžina sievas mājā un ka viņu mīlai nāk līdzi tik daudz kas smags un nepatīkams. Viņa mīlēja Jūdžinu. Visu nakti, acu neaizdarījusi, viņa bija domājusi par Jūdžinu. Sjūzena bija pārāk jauna, un viņai grūti nācās tikt par visu skaidrībā, bet viņa juta, ka Jūdžina dzīve nav viegla, ka dzīves biedre viņam gadījusies ļoti neatbilstoša un ka viņa, Sjūzena, ir Jūdžinam nepieciešama. Viņš ir tik jauks, tik izsmalcināts, tik talantīgs! Ja viņš vairs nemīl Andželu, kāpēc tā vēl mēģina viņu aizturēt? Zināms, Andželai būs skumji bez Jūdžina, bet vai tad ar to pietiek, lai nelaistu viru projām? Ja Sjūzena būtu Andželas vietā, tad gan tā nebūtu rīkojusies. Un vai kaut kas mainās tāpēc, ka Andželai būs bērns? Jūdžins taču viņu nemīl.

— Par mani nebažījieties, — Sjūzena sacīja, lai nomierinātu Jūdžinu. — Es jūs mīlu. Kā jūs varat par to šaubīties? Man jāparunā ar jums. Ko dara misis Vitla?

Sjūzena domāja par to, ko īsti uzsāks Jūdžina sieva, vai zvanīs misis Deilai, un vai cīņa par Jūdžinu sāksies tūliņ.

— Neko, — viņš gurdi atbildēja. — Mums bija ilga izskaidrošanās. Es viņai pastāstīju par saviem turpmākajiem nodomiem, bet par to mēs parunāsim vēlāk.

Viņš izgāja pārģērbties un pēc tam iegriezās pie Andželas.

— Es eju pastaigāties ar Sjūzenu, viņš sacīja tādā tonī, kas noraidīja jebkurus iebildumus.

— Labi, — Andžela atbildēja. Aiz nespēka viņa bija tuvu ģībonim — Vai pusdienās būsi?

— Nezinu, — viņš atteica. — Vai tam kāda nozīme?

— Tikai tik daudz, ka es došu brīvdienu virējai un istabenei, ja tu nepārnāksi pusdienās. Man pašai neko nevajag.

— Kad ieradīsies kopēja?

— Pulksten septiņos.

— Nu, liec pagatavot pusdienas, ja vēlies,— viņš beidzot sacīja. — Es pacentīšos būt mājās ap pulksten četriem.

Viņš iegāja studijā, kur viņu gaidīja Sjūzena. Ar visu bālumu un tumšajiem lokiem zem acīm viņa tomēr izskatījās moža un pašpaļāvīga. Viņš atkal sāka jūsmot par to nosvērtību un spēku, kas izpaudās katrā viņas jaunā auguma kustībā un vienmēr tā valdzināja Jūdžinu. Cik brīnišķīga meitene! Cik daudz viņai savaldības un prāta, lai gan dzīve viņu tā lutinājusi. Kad iepriekšējā vakarā viņa bija paziņojusi, ka nodomājusi braukt uz viesnīcu un ātrāk neatgriezties mājās, iekams nebūs nokārtojusi savu dzīvi, Jūdžins bija pārsteigts. Ja viņa nebūtu patiešām izcils radījums, vai viņai būtu ienācis prātā, ka viņai jākļūst neatkarīgai, jāatrod darbs? Viņš vairākkārt bija dzirdējis no misis Deilas, ka Sjūzenu gaida tēva atstāts mantojums. Arī tagad Sjūzena raugās viņā tik mierīga .un pārliecināta.

Jūdžins neizsauca taksi, bet abi izgāja krastmalā un devās gar margām ziemeļu virzienā uz Granta kapa pusi. Jūdžinam pazibēja doma aizbraukt uz Klermontas viesnīcu, paēst tur brokastis un tad paņemt mašīnu. Kāds varēja pazīt Sjūzenu un tāpat viņu arī.

— Ko mēs iesāksim, dārgā? -— viņš jautāja, kad svaiga vēsma iesitās viņiem sejā. Rīts bija brīnišķīgs.

— Man vienalga, — atbildēja Sjūzena. — Es apsolījos šodien apmeklēt Elmerdingus, bet nenorunāju, kādā laikā. To varēs izdarīt pēcpusdienā. Kā jūs domājat, vai misis Vitla zvanīs maman?

— Diezin. Es pat esmu pārliecināts, ka nezvanīs. — Jūdžins atcerējās pēdējo sarunu ar Andželu. Viņa bija sacījusi, ka neko neuzsāks. Bet vai tā nevar gadīties, ka jūsu māte pati jums zvanīs?

— Šaubos. Maman parasti neraizējas par mani, ja zina, kur es esmu. Un, ja viņa piezvanīs Elmerdingiem, tad viņai pateiks, ka es vēl neesmu ieradusies. Vai jūs domājat, ka misis Vitla var visu izstāstīt maman, ja viņa piezvanītu?

— Nē, — Jūdžins atteica. — Esmu pārliecināts, ka viņa to nedarīs. Andželai vajadzīgs laiks, lai viņa varētu apdomāties. Viņa tagad neko neuzsāks, to viņa man nakti sacīja. Viņa nogaidīs, ko es darīšu. Viss atkarīgs no tā, kādu lēmumu pieņemsim.

Viņi turpināja ceļu, saķērušies rokās un vērodami upi. Bija tikai ceturksnis uz septiņiem, un piekraste bija pilnīgi tukša.

— Ja viņa pastāstīs maman, tad tas būs ļoti nejauki, — Sjūzena domīgi sacīja. — Vai jūs patiešām domājat, ka viņa to nedarīs?

— Esmu pārliecināts par to un ne mirkli nešaubos. Viņa neuzdrīkstēsies neko iesākt. Tas ir pārāk bīstami. Viņa droši vien cer, ka es apdomāšos. O, cik šausmīgi esmu dzīvojis līdz šim! Tagad, kad esmu iepazinies ar jums, man viss pagājušais liekas kā nelabs sapnis. Jūs tik maz līdzināties citām sievietēm, jūs esat tik augstsirdīga! Jums nav ne drusciņas patmīlas! Un es visus šos gadus tā pakļāvos viņai, pat beidzamos sīkumos! Un nu vēl šī pēdējā viltība!

Viņš skumji pagrozīja galvu. Sjūzena lūkojās viņa gurdenajā sejā. Viņa pati bija svaiga kā rasains rīts.

— Ai, kaut es pašā sākumā būtu sastapis tādu meiteni kā jūs! — viņš piemetināja.

— Klausieties, Jūdžin, — Sjūzena sacīja. — Man ļoti žēl misis Vitlas. Mums nevajadzēja vakar tā uzvesties. Tā ir tikai jūsu vaina. Jūs mani nekad neklausāt. Jūs esat tik stūrgalvīgs! Es nebūt negribu, lai jūs manis dēļ pamestu misis Vitlu, — vienīgi tad, ja jūs pats tā vēlaties. Man tas nav vajadzīgs; Es negribu precēt jūs, vismaz patlaban ne. Drīzāk es esmu ar mieru tāpat kļūt jūsējā. Taču vajadzīgs laiks, lai visu iepriekš sagatavotu, un jārīkojas prātīgi. Ja maman šodien pat visu uzzinās, tad būs briesmīgs skandāls. Jāpaiet zināmam laika sprīdim, lai var atrast ar viņu kopēju valodu. Man nav daļas gar to, ko jums vakar sacīja misis Vitla, Es neprasu, lai jūs pamestu viņu. Kaut tikai mums izdotos visu nokārtot! Viss atkarīgs no maman, vai jūs saprotat?

Sjūzena soļoja, viegli vēcinādama roku, kuru Jūdžins turēja savējā, un šad tad paspiezdama viņa pirkstus. Jautājums par māti sagādāja viņai nopietnas raizes.

— Redzat, Jūdžin, — viņa turpināja, — maman nevar nosaukt par aprobežotu cilvēku. Laulību viņa neuzskata par svētumu, ja nu vienīgi ideālu laulību. Tam, ka misis Vitla gaida bērnu, nav lielas nozīmes. Zināms, būtu labāk, ja bērns jau būtu piedzimis. Es jau domāju par to. Maman droši vien atļautu mums kaut kā iekārtot savu dzīvi, ja zinātu, ka es būšu laimīga un ka tas neizraisīs skandālu. Man tomēr nepieciešams laiks, lai es varētu izrunāties ar viņu. Uzreiz nekas neizdosies.

Jūdžins klausījās kā vienmēr izbrīnījies, kad Sjūzena uzticēja viņam savas domas. Redzams, viņa jau sen prātojusi par šiem jautājumiem. Meitenei nebija viegli ietērpt savus uzskatus vārdos, viņa bieži sastomījās, meklēdama vajadzīgo izteicienu, bet tas, ko viņa runāja, skanēja tik dīvaini. Tikai diezin vai viņai ir taisnība?

— Sjūzen, jūs mani pārsteidzat! Izrādās, ka jūs esat jau daudz ko pārdomājusi, bet vai jūs saprotat, ko runājat? Vai jūs vispār labi pazīstat savu māti?

— Maman? Jā, es domāju, ka pazīstu gan. Redzat, viņa ir ļoti īpatnēja. Viņa ir daudz lasījusi un romantiski noskaņota. Viņa bieži runā par to, ka jūtas nedrīkst apspiest. Tiesa, es visu to neuztveru nopietni, bet man tomēr šķiet, ka viņa ar daudz ko atšķiras no visa lielā vairuma sieviešu, — viņa ir izcils cilvēks. Viņa mīl mani ne tik daudz kā savu meitu, bet vairāk gan kā cilvēku. Un viņa ļoti raizējas par mani, bet man šķiet, ka es esmu stiprāka par viņu un dažā labā reizē varu viņu ietekmēt. Viņa bieži meklē atbalstu pie manis, bet mani viņa nevar piespiest darīt kaut ko tādu, ko es negribu. Es domāju, ka pratīšu viņu pierunāt, tā jau vairākkārt noticis, un tas izdosies arī tagad, ja es rīkošos apdomīgi. Vajadzēs diezgan daudz laika, lai pārliecinātu viņu pieņemt manu viedokli.

— Cik daudz? — Jūdžins domīgi vaicāja.

— Nu, to es nezinu. Mēnešus trīs vai varbūt pusgadu. To grūti noteikt. Es pamēģināšu viņu pierunāt.

— Un ja jums neizdosies?

— Nu, tad... Tad es rīkošos pret viņas gribu, vairāk neko. Es jau sacīju, ka negalvoju, bet domāju, ka man izdosies viņu pierunāt.

— Un ja ne?

— Esmu pārliecināta, ka izdosies. — Un Sjūzena jautri atmeta galvu.

— Un jūs būsiet manējā?

— Un es būšu jūsējā.

Viņi soļoja pa koku paēnu netālu no Simtās ielas. Tālu viņiem priekšā kustējās kāds vientuļš gājējs. Jūdžins apskāva Sjūzenu un noskūpstīja viņu uz lūpām.

— Mana dieviete! — viņš izsaucās. — Mana Helēna! Circe!

— Nevajag, — viņa atvairījās, un viņas acis jautri iedzirkstījās, — nevajag šeit. Pagaidiet, kad iesēdīsimies mašīnā.

— Vai brauksim brokastot uz Klermontu?

— Man negribas ēst.

— Vienalga, mēs varam pavizināties.

Viņi uzmeklēja garāžu un drīz vien jau traucās ziemeļu virzienā. Burvīgais rīta vējiņš atsvaidzināja viņus, remdinot sakairinātās jūtas. Viņi bija te nomākti, te nedabiski jautri. Jūdžinu pārmaiņus pārņēma te prieks, te bailes, un Sjūzena uzmundrināja viņu. Meitene bija mierīgāka par Jūdžinu, paļāvīgāka, drošāka. Viņa runāja ar Jūdžinu kā saprātīga un garā stipra māte.

— Sjūzen, — viņš sacīja, — es lāgiem pat nezinu, ko domāt. Savai sievai es nevaru neko pārmest, varu tikai sacīt, ka nemīlu viņu. Es biju tik nelaimīgs. Kā jūs raugāties uz to, Sjūzen? Vai jūs dzirdējāt, ko viņa sacīja par mani?

— Jā, dzirdēju.

— Tam ir tikai viens izskaidrojums. Es viņu nemīlu un patiesībā nekad neesmu mīlējis. Kā jūs raugāties uz laulībām bez mīlas? Viņas vārdos ir daļa patiesības. Es esmu mīlējis citas sievietes, bet tikai tāpēc, ka esmu ilgojies pēc radniecīga rakstura. Tā tas ir noticis arī pēc apprecēšanās. Es nevaru sacīt, ka mīlēju Karlotu Vilsoni, bet viņa man patika. Viņai bija daudz kas kopīgs ar mani. Bija vēl viena meitene, līdzīga jums, tikai viņa nebija tik gudra. Tas notika pirms daudziem gadiem. O, Sjūzen, es varu jums pateikt, kāpēc tā notiek! Es mīlu jaunību. Es mīlu skaistumu. Es alkstu pēc garīgi tuva cilvēka. Tādu cilvēku es esmu atradis, un tā esat jūs, Sjūzen, un nu redzat, kas no tā visa iznācis! Kā jums liekas, vai tas nav ļoti slikti no manas puses? Bet es taču esmu tik nelaimīgs! Sakiet man, — ko jūs domājat?

— Ko lai saku? — Sjūzena atbildēja. — Manuprāt, ja kļūda izdarīta, tad tā jāizlabo.

— Paskaidrojiet man, ko jūs ar to gribat teikt.

— Redzat, jūs sacījāt, ka nemīlat misis Vitlu. Jums grūti dzīvot ar viņu. Tātad, ja jūs paliksiet kopā, tur nebūs nekā laba ne jums, ne viņai. Viņa neaizies postā, palikdama viena. Es, piemēram, necenstos paturēt jūs, ja jūs mani nemīlētu. Es arī pati sevi negribētu piespiest palikt pie jums, ja es jūs vairs nemīlētu. Es to neparko nedarītu. Es uzskatu, ka laulībām jābūt noteikti saskanīgām. Un, ja tā nav, tad nav arī ko pūlēties dzīvot kopā — vienīgi tāpēc, ka jums kādreiz tā gribējies.

— Un ja nu ir bērni?

— Tas, zināms, mazliet maina stāvokli, bet arī tādā gadījumā bērnus var pieņemt viens vai otrs no laulātajiem; vai ne? Un tad jau bērni nemaz tik ļoti necietīs.

Jūdžins cieši vērās Sjūzenas burvīgajā sejiņā. Šādi prātojumi no jaunas meitenes lūpām viņam likās dīvaini.

— Bet jūs taču dzirdējāt, Sjūzen, ko viņa runāja par savu stāvokli?

— Zinu. Es tiku domājusi par to. Pēc maniem uzskatiem tas neko nemaina. Jūs taču apgādāsiet viņu.

— Un jūs mani mīlat tāpat kā agrāk?

— Jā.

— Pat tad, ja tas ir tiesa, ko viņa sacīja?

— Jā.

— Bet kā tas var būt, Sjūzen?

— Visi misis Vitlas apvainojumi saistās ar tālu pagātni, bet ne ar šodienu. Patlaban jūs mīlat mani, to es zinu, un gar pagātni man nav daļas. Un arī gar nākotni. Mīliet mani, kamēr jūtat mīlu, Jūdžin, un pametiet mani, kad mīla izgaisīs. Es nemēģinātu jūs aizturēt, ja jūs mani vairs nemīlētu, un pati arī nerēķinātos ar jums, ja es jūs vairs nemīlētu.

Jūdžins izbrīnā vērās Sjūzenā. Viņu apbūra meitenes spriedumi, kuros viņš smēlās možumu un spēku. Cik tas raksturīgi Sjūzenai, viņš domāja. Viņa īstenībā vēl ir bērns, bet kādi viņai skaidri un noteikti uzskati! Viņas meitenīgais saprāts tiek galā ar jebkurām dzīves grūtībām.

— Jūs esat brīnišķīga meitene, Sjūzen! — viņš sacīja. — Jūs esat prātīgāka par mani un stiprāka. Jūs mani pievelkat kā ugunskurs nosalušu ceļinieku. Jūs esat tik labsirdīga, nosvērta un saprātīga.

Viņi turpināja ceļu Teritaunas un Skārboro virzienā, un Jūdžins izklāstīja Sjūzenai savus apsvērumus. Ja Sjūzena tā grib, viņš neatstās Andželu. Viņš ir ar mieru ievērot ārējās pieklājības normas. Galvenais ir tikai tas, lai Sjūzena piederētu viņam. Jūdžins nesaprata, kā Sjūzena var samierināties ar to, ka viņš piederēs tai tikai daļēji. Diezin vai viņš vispār saprata Sjūzenu, jo pilnīgi atradās meitenes burvības gūstā. Viņa šķita pati gudrākā, pati valdzinošākā un pati neizprotamākā būtne pasaulē. Viņš mēģināja izdibināt, kādā veidā Sjūzena cer pierunāt savu māti, bet Sjūzena, acīm redzot, arī pati to nezināja. Viņa vienkārši ticēja savām spējām ietekmēt māti un cerēja pēdējo pārliecināt.

— Zināt, — viņa, starp citu, ieteicās, — man būs pašai sava nauda. Tēvs novēlējis katram no mums divsimt tūkstošus dolāru, kad kļūsim pilngadīgi, un es esmu pilngadīga. Naudai gan jāpaliek bankā, bet es saņemšu no sava kapitāla divpadsmit tūkstošus dolāru gadā, ja vēl ne vairāk. Tie mums noderēs. Līdz šim es nekad šais lietās nejaucos iekšā, visu pārzināja maman.

Tas vēl jo vairāk uzlaboja Jūdžina omu. Pateicoties Sjūzenai, viņiem būs papildienākumi, un ar šo naudu varēs vienmēr rēķināties, lai kas arī atgadītos. Ja viņiem izdotos piespiest Andželu pieņemt Jūdžina noteikumus un Sjūzenai gūt uzvaru pār māti, tad viss būtu labi. Viņam pat nevajadzētu riskēt ar savu stāvokli darbā. Misis Deilai pagaidām neko nevajag zināt. Viņš un Sjūzena kādu laiku sastapsies slepenībā, un pēc tam viss nokārtosies. Nākotne solīja viņiem abiem brīnum jauku un pilnīgi nevainīgu romānu, kam jānoved pie vēl jaukākas kopdzīves.

Visa diena pagāja savstarpējos mīlas zvērestos. Sjūzena pastāstīja Jūdžinam par grāmatu «Zilais putns», ko nupat lasījusi franču valodā. Šī alegorija ļoti ieinteresēja Jūdžinu, tā stāstīja par laimes meklēšanu, un viņš tūdaļ iedēvēja Sjūzenu par savu «zilo putnu». Sjūzena palūdza apturēt mašīnu un. pieprasīja, lai Jūdžins noplūc viņai garkātainu, bāli violetu magoni, — tā ziedēja pļavā, kurai viņi nupat brauca garām. Jūdžins gan sāka jokodamies atteikties, jo magone atradās aiz stiepļu žoga starp dadžiem, bet Sjūzena nepiekāpās.

— Nē, tas jums jāizdara! Lūdzu klausīt mani. Es tagad stāšos pie jūsu audzināšanas. Jūs esat pārāk izlutināts, jūs ļaunais zēn. Arī maman to saka. Es jūs pāraudzināšu.

— Tad gan jūs gaida liels darbs, manu dārgumiņ! Es patiešām esmu ļauns cilvēks. Vai jūs esat paguvusi to jau pamanīt?

— Mazliet.

— Un tomēr mīlat mani?

— Es nemaz nebaidos. Mana mīla piespiedīs jūs laboties.

Jūdžins ar prieku aizsteidzās izpildīt viņas pavēli. Viņš noplūca skaisto puķi un pasniedza viņai.

— Tas būs jūsu scepteris, viņš sacīja. — Šī puķe piestāv jums. Tai piemīt kaut kas karalisks.

Sjūzena nepievērsa uzmanību šim komplimentam. Viņa mīlēja Jūdžinu, un vārdiem nebija lielas nozīmes viņas acīs. Viņa bija laimīga kā bēras, bet daudzos jautājumos varēja sacensties gudrībā ar divkārt vecāku sievieti. Tāpat kā Jūdžins, viņa mīlēja dabu, jūsmoja par rīta un vakara blāzmu, par lapu čaboņu un vēsmas šalkām. Viņas skadrās acis vienā laidā pamanīja kaut ko skaistu, un viņa dalījās savos iespaidos ar Jūdžinu tik dabiski un vienkārši, ka viņš klausījās kā apburts.

Kad viņi izkāpa no mašīnas un sāka pastaigāties pa laukumiņu kādas ārpilsētas viesnīcas priekšā, Sjūzena pamanīja caurumiņu savā zīda zeķē. Viņa pastiepa kāju uz priekšu un domīgi aplūkoja to.

— Žēl, ka nav tintes, — viņa sacīja un iesmējās. — Tad būtu viegli izlabot šo defektu.

— Ko tad jūs darītu? — Jūdžins vaicāja.

— Notrieptu ar tinti, — viņa atbildēja, norādot uz sārto papēdi, — vai liktu jums nokrāsot.

— Viņš sāka smieties, un meitene bezbēdīgi piebalsoja. Šie sīkumi, šie pārgalvīgie joki uzjautrināja Jūdžinu un vēl vairāk saistīja pie Sjūzenas.

— Sjūzen, — viņš aizgrābts izsaucās, — jūs ievedat mani manas bērnības pasaku valstībā!

— Es gribu, lai jūs būtu laimīgs, — viņa atbildēja. — Tikpat laimīgs kā es.

— Ak, ja tas piepildītos! Ja vien tas piepildītos!

— Pacietieties, — viņa atbildēja. — Nezaudējiet drosmi, neraizējieties. Viss beigsies labi. Par to es esmu pārliecināta. Man vienmēr viss izdodas. Es gribu, lai jūs būtu mans, un es to panākšu, es zinu. Es piederēšu jums un jūs man. O, cik tas būs brīnišķīgi!

Sajūsmas uzplūdos viņa saspieda Jūdžina roku un (sniedza viņam lūpas skūpstam.

— Un ja nu mūs kāds ierauga? — viņš bažījās.

— Man vienalga! — Sjūzena izsaucās. — Man viss vienalga! Es mīlu jūs!

XII n o d a ļ a

Pēc jautrām pusdienām iemīlējušies atgriezās pilsētā. Jo tuvāk Ņujorka, jo vairāk Sjūzena nervozēja — viņai nedeva miera domas, ko pa to laiku izdarījusi Andžela. Ja viņa izstāstījusi visu misis Deilai, tad Sjūzenai gribējās ātrāk nokļūt mājās, lai aizstāvētos. Galu galā viņa nonāca pie visai dabiska slēdziena — bēgt projām kopā ar Jūdžinu, ja māte nebūs piedabūjama piekāpties. Tomēr Sjūzenai vispirms gribējās noskaidrot, kā māte izturēsies pret jauno vēsti, un tikai tad izlemt, ko darīt tālāk. Vēl no rīta Sjūzena bija pārliecināta, ka pratīs pierunāt māti neiejaukties, pat ja tā visu būtu uzzinājusi, tomēr tagad viņa sāka uztraukties, un daļēji viņas bailēm par pamatu bija Jūdžina noskaņojums.

Jūdžinam par spīti liekuļotajai drosmei nebūt nebija mierīgi ap sirdi. Viņu biedēja ne vien briesmas, kas draudēja viņa materiālajam stāvoklim, bet arī iespēja zaudēt Sjūzenu. Līdz šim doma par gaidāmo bērnu nesagādāja sevišķas raizes ne viņam, ne jaunajai meitenei, taču Jūdžins skaidri redzēja, ka apstākļi var nostāties pret viņu, un tad Sjūzena viņam zaudēta. Reāla pamata bažām gan nebija. Iespējams pat, ka Andžela visu samelojusi. Tomēr viņu mocījtt nemiers, un vislielākā prieka, visgaišākās laimes brīdī atmiņā pēkšņi atausa Andžela, slima un vientuļa, iegrimusi rūgtās pārdomās par nākotni, par būtni, kurai drīzumā dos dzīvību. Jūdžinam skanēja ausīs Andželas lūgšanās, viņas iebildumi. Tā bija mocība. Tas, ko viņš nodomājis darīt, ir nedzirdēta cietsirdība. Pret viņu būs gan sabiedriskā doma, gan pieņemtā kārtība. Kā viņu apvainos, ja viss kļūs zināms! Viņš nevarēja aizdzīt šīs domas. Mirkļiem viņu pārņēma izmisums, un tomēr viņš stingri apņēmās panākt iecerēto.

Jūdžins dzīrās aizvadīt Sjūzenu pie viņas paziņām, bet meitene bija atmetusi šo nodomu un gribēja braukt tūliņ uz mājām.

— Es gribu zināt, vai maman ir jau ko dzirdējusi, — viņa sacīja.

Jūdžins pavadīja Sjūzenu līdz Steitenailendai un tad pavēlēja šoferim braukt, cik ātri var, lai tiktu mājās pulksten četros. Viņu mocīja sirdsapziņa, bet viņš mierināja sevi, ka tagadējās attieksmēs ar Andželu vienalga, vai viņš ierodas laikā mājās vai ne. Tā kā Sjūzena bija nolēmusi nogaidīt un rīkoties bez steigas, tad Andželas stāvoklis pagaidām nemaz nebija tik ļauns. Jūdžins ļaus viņai izvēlēties: vai nu iet savu ceļu un šķirties no viņa — tūliņ vai pēc bērna piedzimšanas, un tad viņš dos Andželai pusi savas mantas vērtspapīros un skaidrā naudā, kā arī visu, ko pienākas dalīt, un dzīvokļa iekārtu piedevām, — vai joprojām dzīvot ar viņu zem viena jumta un nelikties redzam viņa attieksmes ar Sjūzenu. Viņš neslēps Andželai, kā tādā gadījumā rīkosies: noīrēs atsevišķu dzīvokli Sjūzenai vai sastapsies ar meiteni slepeni. Tā kā Sjūzena bija tik augstsirdīga, tad Jūdžins apņēmās nesākt ar Andželu strīdu, bet tomēr palikt pie sava nodoma. Sjūzenai vajag viņam piederēt, un Andželai vajadzēs piekāpties. Viņa var tikai uzstādīt savus noteikumus.

Pārbraucis mājās, Jūdžins atklāja, ka Andžela stipri pārvērtusies. No rīta, kad viņš gāja projām, Andžela šķita sīvu dusmu un niknuma pilna, bet tagad par spīti bēdām viņa izturējās daudz lēnprātīgāk un piekāpīgāk nekā jebkad. Viņas enerģija bija uz laiku salauzta, viņa mēģināja samierināties ar neizbēgamo, uztvert to kā dieva sūtītu pārbaudījumu. Iespējams, ka viņa patiešām bijusi salta un neatsaucīga, ko Jūdžins viņai bieži bija pārmetis, iespējams, ka viņa pārāk stingri turējusi Jūdžinu grožos, kaut arī darījusi to viņa paša labā. Andžela mēģināja lūgt dievu, piesaukt debesis, lai apgaismo viņas prātu un norāda izeju, un beidzot viņu pārņēma klusas skumjas. Nevajag vairs cīnīties, viņa sacīja sev. Jāpiekāpjas. Gan dievs apskaidros viņu. Un laipnais un vārgais smaids, ar kādu viņa sagaidīja Jūdžinu, pārsteidza pēdējo pilnīgi nesagatavojušos.

Andželas stāsts par to, kā viņa lūgusies, kāds lūzums norisinājies viņas dvēselē, kā viņa nolēmusi atbrīvot Jūdžinu, ja tas būs nepieciešams, nerēķinoties ar to, kas gaidāms nākotnē, aizkustināja Jūdžinu tā kā vēl nekad viņu kopdzīves laikā. Sēdēdams pie galda Andželai iepretī, viņš vēroja sievas novājējušās rokas un seju, lūkojās viņas sāpju pilnajās acīs un pūlējās būt laipns un uzmanīgs. Vēlāk, kad viņš iegāja Andželas istabā un uzzināja, ka viņa ar mieru rīkoties tā, kā Jūdžins atzīs par labāku, asaras sāka plūst viņam no acīm. Viņš raudāja, raudāja tāpēc, ka nespēja savaldīties. Diezin vai viņš pats zināja, par ko raud, taču viss izraisīja tādas sāpes — dzīve, cilvēku sarežģītās attieksmes, Sjūzena, Andžela, domas par nāvi, par vecumu, kurš jau tepat aiz sliekšņa un kurs gaida visus, visus, ka viņš neizturēja un elsoja kā bērns. Nu bija Andželas reize brīnīties un žēlot vīru. Viņa neticēja savām acīm. Vai tikai Jūdžins nesāk nožēlot padarīto?

— Nāc pie manis, Jūdžin! — viņa sacīja. — Man ļoti žēl tevis. Vai tu patiešām viņu tik stipri mīli? Ak dievs, ak dievs! Ja es varētu tev palīdzēt! Rimsties taču raudāt, Jūdžin. Ja šī mīla tev tik daudz nozīmē, tad es nestāšos jums ceļā. Man sirds vai lūst, redzot tavas asaras. Es tevi lūdzu, mīļais, neraudi!

Viņš raustījās elsās, zemu noliecis galvu, un, redzēdams, ka Andžela dzīrās celties kājās, pasteidzās un pārsēdās pie viņas gultā.

— Nekas, nekas, tas pāries,.— viņš čukstēja. — Es nevarēju savaldīties. Man žēl gan tevis, gan sevis. Man žēl, ka mūsu dzīve tā izveidojusies. Dievs sodīs mani par to. Tu esi laba, bet es citādi nevaru.

Viņš paslēpa seju spilvenā blakus Andželai. Viņa augums drebēja elsās. Beidzot viņš apvaldījās un tūliņ attapās, ka ar savu izturēšanos pamodinājis Andželai cerības. Kaut tikai viņa neiedomājas, ka var atgūt vīra mīlu, ieņemt viņa sirdī Sjūzenas vietu. Jūdžins zināja, ka tas nav iespējams, un nožēloja, ka ļāvis vaļu asarām.

Atkal sākās nebeidzama saruna, kas pārgāja strīdā un savstarpējos pārmetumos, tad viņi no jauna mēģināja iztikt ar labu un atkal saķildojās. Andžela nevarēja samierināties ar domu, ka spiesta atsacīties no vīra, bet Jūdžins uzskatīja, ka viņa vienīgais pienākums pret Andželu ir atstāt viņai pusi no visa, ko viņi kopdzīves laikā iemantojuši. Jūdžins gribēja tikai vienu, proti, lai viņam ar Andželu nebūtu vairs nekā kopīga. Viņam nav iebildumu palikt ar Andželu zem viena jumta, tas ir viss. Viņam būs Sjūzena. Viņš dzīvos tikai Sjūzenas dēļ. Viņš draudēja Andželai ar visbriesmīgākajām sekām, ja sieva kaut mazliet mēģinās iejaukties viņa dzīvē. Ja viņa pateiks visu misis Deilai, sacīs kaut ko Sjūzenai vai mēģinās kaitēt Jūdžinam darbā, viņš pametīs Andželu.

— Tā es esmu nolēmis, — viņš kategoriski noteica. — Tev atliek vai nu samierināties ar to, vai nerēķināties ne ar ko un izpostīt visu. Ja tu izraudzīsies pēdējo ceļu, tu pazaudēsi ir mani, ir visu, kas saistīts ar manu stāvokli. Ja piekritīsi, es palikšu dzīvot šeit. Droši vien palikšu. Esmu pilnīgi ar mieru ievērot ārējo pieklājību, bet man vajadzīga brīvība.

Andžela domāja gan šā, gan tā. Viņai ienāca prātā ataicināt misis Deilu, slepus paziņot par visu un uzstāties, lai tā bez jebkādas izskaidrošanās aizved Sjūzenu kaut kur projām. Tomēr viņa to neizdarīja, lai gan īstenībā tieši tā viņai vajadzēja rīkoties, un misis Deila labprāt būtu ievērojusi viņas aizrādījumus. Taču bailes un satraukums liedza viņai spert šādu soli. Atlika vienīgi vai nu rakstīt Sjūzenai, vai izrunāties ar viņu. Andžela nolēma rakstīt, jo baidījās, ka nespēs savaldīties laimīgās sāncenses klātbūtnē. Pirmdien, kad Jūdžins aizgāja uz izdevniecību, viņa, gultā gulēdama, sacerēja garu vēstījumu, kurā aprakstīja visu Jūdžina dzīvi, no jauna atgādināja visu, kas Sjūzenai gaidāms, un izsacīja savus uzskatus par to, kā Jūdžinam vajadzējis rīkoties.

«Kā Jūs varat cerēt, Sjūzen,» viņa rakstīja, «ka viņš būs Jums uzticīgs, ja viņš spējīgs pamest mani tādā stāvoklī? Jūdžins nekad un nevienam nav bijis uzticīgs. Vai patiešām Jūs gribat pazudināt sevi? Jūs ieņemat stabilu stāvokli sabiedrībā. Vai Jūdžins var dot Jums kaut ko tādu, kā Jums nav? Ja Jūs uzsāksiet kopdzīvi ar viņu, tad par to neapšaubāmi uzzinās visi, un galu galā dabūsiet ciest Jūs, nevis viņš. Vīriešiem šāda aizraušanās pāriet ātri, un sabiedrība skatās uz viņu vieglprātībām caur pirkstiem, bet Jums sabiedrība nepiedos. Jūs iemantosiet vieglprātīgas sievietes slavu, it īpaši, ja jums būs bērns. Jums šķiet, ka Jūs mīlat Jūdžinu, bet padomājiet vien, — vai Jūsu mīla ir tik liela? Izlasiet šo vēstuli un pārdomājiet to. Neaizmirstiet to, kāds Jūdžinam raksturs. Es ar to esmu samierinājusies, jo man tagad par vēlu nožēlot neizlabojamu kļūdu. Dzīve man vairs nespēj neko sniegt, tomēr, lai mani arī negaida nekas labs, es vismaz saglabāju cieņu paziņu un draugu acīs. Bet Jūs — Jums visa dzīve priekšā. Kādreiz Jūs sastapsiet cilvēku, kuru iemīlēsiet, un viņš neprasīs no Jums nekādus upurus un arī pats neupurēs Jūs savām iegribām. Es Jūs lūdzu, apdomājieties! Jūdžins Jums nav vajadzīgs, bet man gan, lai cik sāpīgi man atzīties. Es jums rakstu tīru patiesību. Vai patiešām Jūs atstāsiet manu lūgumu bez ievērības?»

Sjūzenu pārņēma šausmas, lasot šo vēstuli. Andžela parādīja Jūdžinu pavisam nepievilcīgā izskatā — neuzticīgu, melīgu un negodīgu attieksmēs pret sievietēm. Sēdēdama viena savā istabā, Sjūzena iegrima dziļās domās. Taču tad viņas acu priekšā parādījās Jūdžina tēls, atausa atmiņā viņa valdzinošais prāts, spožums un talants, ko viņš izstaroja. Sjūzenai viņš bija visas dzīves skaistuma iemiesojums — mīļš, aizraujošs, līksms. Lai tikai viņš paliek tuvumā! Lai var dzirdēt viņa mīļo balsi, just viņa kvēlos glāstus! Ko dzīve citu var dot tā vietā? Turklāt viņa Jūdžinam ir vajadzīga. Viņa nolēma parunāt ar Jūdžinu, parādīt viņam Andželas vēstuli un pēc tam izšķirties, ko darīt turpmāk.

Pēc pāris dienām viņi sastapās, iepriekš telefoniski norunājuši satikšanos. Jūdžins gaidīja viņu pie saldētavas un staroja priekā, smaidīgs un dedzīgs kā vienmēr. Kopš viņš bija pārliecinājies, ka Andžela nav zvanījusi uz izdevniecību un tur viss kārtībā, viņš atkal atguva drosmi. Viņam atausa cerība uz laimīgu atrisinājumu: viņam būs atsevišķa studija un daiļā Sjūzena. Taču, līdzko viņi iesēdās mašīnā, Sjūzena, ne vārda neteikdama, pasniedza viņam Andželas vēstuli. Jūdžins klusēdams izlasīja to.

Arī Jūdžinu satricināja vēstules saturs, jo viņam prātā nebija nācis, ka Andželas sirdī slēpjas tāds ļaunums pret viņu. Sirds dziļumos viņš tomēr apzinājās, ka viss Andželas teiktais ir patiesība, rūgta patiesība. Jūdžins tikai neticēja, ka viņa mīla sagādās Sjūzenai ciešanas. Varbūt liktenis šoreiz būs žēlīgāks un dos viņiem laimi. Bet, lai nu kā, Sjūzenai vajag piederēt viņam.

— Nu, ko jūs domājat? — viņš jautāja, atdodams vēstuli. — Vai jūs ticat visam, ko viņa raksta?

— Pilnīgi iespējams, ka tas viss ir patiesība, tikai nezin kāpēc man tas vienalga, kad esmu kopā ar jums. Kad jūsu nav pie manis, tad ir citādi. Tad mani māc šaubas.

— Jūs baidāties, ka es neesmu tāds, kādu jūs vēlētos mani redzēt?

— Es pat nezinu, ko domāt. Acīm redzot, viss, ko misis Vitla raksta, ir patiesība, un tomēr es nespēju tam ticēt. Kad jūsu nav, es sāku svārstīties. Kad mēs esam kopā, man rodas tāda sajūta, ka viss beigsies labi. Es tā mīlu jūs! — Un viņa apvija rokas Jūdžinam ap kaklu.

— Tātad vēstule neko negroza?

— It neko.

Viņa paļāvīgi pacēla uz Jūdžinu lielās, dzidrās acis, un atkārtojās vecais stāsts — mīlas svētlaime laupīja viņiem prātu. Izbraukuši ārpus pilsētas, viņi paēda brokastis viesnīcā, jo misis Deila kaut kur aizbraukusi uz visu dienu, jūsmoja par jūru, kad atceļā redzēja to, un skūpstījās, skūpstījās bez sava gala. Sjūzena bija tik pacilātā noskaņojumā, ka jau paredzēja viņu romānam laimīgas beigas.

— Ļaujiet tikai man rīkoties, — viņa sacīja. — Es izpētīšu noskaņojumu mājās. Ja maman ir kaut drusciņas loģikas, man droši vien izdosies viņu pierunāt. Manuprāt, tā būs labāk. Es nevaru ciest krāpšanu un labāk izstāstītu visu viņai bez aplinkiem, un, ja tad nekas neiznāk, tad rīkotos pēc sava prāta. Bet es domāju, ka tā nebūs. Viņa neko nevar man izdarīt.

— Par to es gan tik pārliecināts neesmu, — Jūdžins piesardzīgi noteica. Viņš gan ļoti cienīja Sjūzenas drosmi, tomēr vairāk paļāvās uz misis Deilas draudzīgo izturēšanos, cerēdams, ka tā atturēs šo lēdiju no pārsteidzīga soļa, bet tomēr viņš nespēja iedomāties, kādā ceļā viņi varēs panākt sava nodoma piepildīšanos.

Viņš pats domāja, ka pēc kāda laika Sjūzena viņam piederēs. Viņš sevišķi nesteidzināja Sjūzenu, jo viņa jūtās pret meiteni fiziskās alkas nebija pārsvarā, kaut viņš arī tiecās Sjūzenu iegūt. Savukārt Sjūzena, salasījusies visādas grāmatas un iemantojusi jaunas idejas, dzīrās mest izaicinājumu visai pasaulei. Viņa apgalvoja, ka sakars ar Jūdžinu nekādā gadījumā nevarot padarīt viņu nelaimīgu.

— Jūs nepazīstat dzīvi, mana dārgā, — Jūdžins aizrādīja. — Dzīve sadragās jūs. Lai kur jūs parādītos, — varbūt vienīgi atskaitot Ņujorku, — jūs saplosītu gabalos. Ņujorka ir metropole, pasaules pilsēta, un šeit parādības uztver savādāk nekā visur citur, taču arī te jums nāksies melot un izlikties. Un tā arī ir vieglāk.

— Bet vai jūs varēsiet mani nosargāt?... — viņa nozīmīgi jautāja, likdama noprast, ka domā par to, kas noticis ar Andželu. — Man negribētos... Es nevarētu... Jūs saprotat... vismaz pagaidām...

— Es saprotu, — Jūdžins atbildēja. — Jā, noteikti.

— Tad labi, es vēl padomāšu, — Sjūzena sacīja. — Man gan labāk patiktu rīkoties atklāti. Man daudz vairāk būtu pa prātam visu gluži vienkārši izstāstīt maman un tad rīkoties pēc saviem uzskatiem. Cik daudz labāk tas būtu! Mana dzīve pieder man, un es varu darīt ar to visu, ko vien gribu. Mana uzvešanās nevienu neskar, pat maman. Ja man rastos doma pazudināt sevi, arī tad nevienam nebūtu gar to daļas. Bet, manuprāt, tas viss ir nieki. Es gribu dzīvot tā, kā man patīk. Es negribu precēties.

Jūdžins klausījās viņā un brīnījās. Tādu meiteni viņš vēl nebija sastapis. Kristīna Čenninga? Nē, tas bija gluži cits gadījums. Kristīnai vajadzēja domāt par savu mākslinieces karjeru, bet Sjūzena ir pavisam citā stāvoklī. Viņai ir brīnišķīga māja, lieliski sakari, nauda un visas iespējas dzīvot laimīgu, mierīgu un normālu dzīvi. Protams, viņa mīl Jūdžinu, bet tomēr viņam tas likās savādi. Kaut gan, no otras puses, pēdējā laikā bija tik daudz labvēlīgu gadījumu, ka viņš jau dzīrās noticēt, ka par viņu gādā kāda visuspēcīga un labvēlīga augstāka vara.

Andžela īstenībā ir jau padevusies. Kāpēc tas nevarētu notikt arī ar Sjūzenas māti? Diezin vai misis Deila ilgāk turēsies pretī nekā Andžela. Iespējams, ka Sjūzenai patiešām izdodas māti pierunāt. Ja meitene tik stingri apņēmusies, tad Jūdžins neies viņu atrunāt. Sjūzena ir stūrgalvīga un patvaļīga, bet viņa strauji veidojas un spriež visai prātīgi: Varbūt viņa tiesām panāk tor ko nodomājusi. Kas to var zināti

Viņi brauca atpakaļ, un automobilis traucās pa ēnainiem ceļiem, kur koku zari gandrīz skāra viņu sejas, garām zaļām pļavām, kur vējš šūpoja augstos meldrus, garām gleznainām fermām ar bērnu un mājputnu bariem aiz žoga, garām skaistām vasarnīcām, draiskulīgiem skolnieku pulciņiem un strādniekiem, kas gurdi devās mājup. Un visu laiku viņi cieši turēja viens otru apskāvienos un nepārtraukti runāja par savām cerībām un savu mīlu. Sjūzenai, tāpat kā Andželai, patika apņemt Jūdžina seju ar plaukstām un lūkoties viņam acīs.

— Paskatieties uz mani, — viņa sacīja, kad Jūdžins gaudās, ka nu jāgaida visādas pārmaiņas. — Paskatieties man cieši acīs. Ko jūs tur redzat?

— Drosmi un apņēmību.

— Un ko vēl?

— Mīlu.

— Un jūs domājat, ka es varu pārvērsties?

— Nē.

— Jūs esat pārliecināts par to?

— Jā.

— Nu, tad skatieties man tieši acīs un klausieties. Es nekad nepārvērtīšos. Nekad, vai dzirdat? Es piederu jums un būšu jūsējā, kamēr vien jūs to gribēsiet. Vai tagad jūs esat laimīgs?

— Jā.

— Un kad mums būs pašiem sava studija...

— Kad mums būs pašiem sava studija, mēs to skaisti iekārtosim un varbūt pēc kāda laika varēsim tur jau pieņemt vienu otru, — viņš sacīja. — Jūs būsiet mana skaistā Sjūzena, mana burvīgā puķe, mans mirtes zieds! Mana Helēna, mana Circe, mana Diāna.

— Es būšu jūsu svētdienas sieva! — viņa iesmējās. — Jūsu mīļā pāru vai nepāru dienās, kā iznāks.

— Kaut tikai tas piepildītos! — viņš izsaucās, atvadīdamies no meitenes. — Kaut tikai piepildītos!

— Pacietieties, gan viss būs labi, — viņa apgalvoja.

Pagāja pāris dienu, un Sjūzena, kā viņa pati izteicās, uzsāka kampaņu. Pie pusdienu galda vai palikusi vienatnē ar māti, viņa uzsāka sarunas par laulību. Viņa izjautāja māti par šo svarīgo jautājumu un vērīgi iegaumēja visas atbildes. Misis Deila piederēja pie tām filozofiski noskaņotajām dāmām, kurām patīk abstrakti spriedelējumi, bet kuras nekad nepiemēro savas teorijas tais gadījumos, kas skar viņas pašas. Laulības jautājumos misis Deila turējās pie galēji liberāliem uzskatiem attiecībā uz visiem cilvēkiem, izņemot savas ģimenes locekļus. Viņa uzskatīja, ka ikvienai meitenei (tikai, zināms, ne viņas meitai), kas sasniegusi pilngadību un ir, tā sakot, garīgi nobriedusi, un nav apmierināta ar to, ko viņai var dot laulība, nejuzdama tik stipru mīlu ne pret vienu vīrieti, kas spiestu viņu nodibināt ģimenes dzīvi, ir pilnīgas tiesības rīkoties pēc patikas, ja vien viņa var iekārtot savu dzīvi tā, lai, apmierinot savas prasības pēc mīlas, neapdraudētu savu reputāciju. Personiski viņa, misis Deila, neredzēja nekāda iemesla, kāpēc tā nevarētu rīkoties. Viņa pazina labāko aprindu sievietes, kuras, būdamas saistītas ar nelaimīgu vai aprēķina laulību, vēlāk nodibināja mīlas sakarus ar sirdij tuvu cilvēku. Atskaitot dažus augstāko aprindu pārstāvjus, kuri turējās pie visai stingra tikumības kodeksa, sabiedrības uzskati šai ziņā bija paši liberālākie, lai gan par to nebija pieņemts runāt. Turklāt vēl bija tā saucamā dzīves baudītāja jaunatne, kura ar lielāko prieku uzņēma savā vidū arī misis Deilu un kura zobojās par «stingrticīgo» bargajām prasībām. Cilvēkam tikai jābūt piesardzīgam, ārkārtīgi piesardzīgam, lai viņu nepieķertu, tad viņš var rīkoties, kā vien grib.

Uz Sjūzenu, protams, nebija attiecināma neviena no šīm teorijām. Viņa bija skaista, viņa varēja cerēt uz pašu spožāko partiju, un viņa bija misis Deilas meita. Māte nebūt necentās tikt no meitas vaļā, izprecinot viņu kādam nožēlojamam titula vai miljonu īpašniekam vienīgi naudas vai plaši pazīstama vārda dēļ, bet viņa cerēja, ka agri vai vēlu kāds visai cienījams jauneklis, kāds no tiem, kas ieņem teicamu stāvokli sabiedrībā vai finansistu aprindās, vai arī ar lielu talantu apveltīts, Jūdžinam līdzīgs cilvēks lūgs viņas meitas roku un sirdi. Sekos svinīga laulību ceremonija kādā no slavenajām katedrālēm — visticamāk, ka tas notiks sv. Bartolomeja katedrālē, — tad lepns kāzu mielasts, un ar dāvanām un apsveikumiem apveltītais jaunais pāris dosies brīnišķīgā kāzu ceļojumā. Bieži vien, noskatoties Sjūzenā, misis Deila domāja, cik lieliska māte būs šī spēcīgā, ar ziedošu veselību apbalvotā, dedzīgā un savā ziņā apdāvinātā meitene. Jau nolūkojoties, kā viņa dejoja, varēja nojaust, kādu baudu viņai sagādā dzīve. Pienāks laiks, un ieradīsies viņas izvēlētais. Nav vairs ilgi jāgaida. Jaukās ziedoņa dienas veiks savu darbu. Arī tagad jau dučiem vīriešu atdotu vai pusi mūža, lai piesaistītu Sjūzenas uzmanību, taču neviens no tiem meitu neinteresē. Viņa šķiet bikla, kautra, it kā vairās no cilvēkiem. Māte nemaz nezināja, kāda dzelžaina griba slēpās šai šķietamajā biklumā, tāpat kā nenojauta par to, kādas drosmīgas un dumpīgas, viņas aprindām svešas domas mājo meitas galvā.

— Kā tev šķiet, maman, — kādu vakaru ievaicājās Sjūzena, kad viņas ar māti bija vienas mājā, — vai meitenei jāprecas, ja viņa pārliecināta, ka laulības nenesīs viņai laimi?

— N-nē, — novilka misis Deila. — Bet kāpēc tu tā jautā?

— Redzi, mūsu aprindās tik bieži gadās novērot dažādas ģimenes nesaskaņas. Tā vien šķiet, ka laulība nav padarījusi cilvēkus laimīgus. Vai tad nav labāk dzīvot vienai, un, ja gadās sastapt cilvēku, kuru var iemīlēt, vai katrā ziņā jāprecas, lai abi justos laimīgi? Kā tu domā?

— Ko tu esi lasījusi pēdējā laikā, Sjūzen? — jautāja māte. Viņas acīs pavīdēja izbrīna.

— Pēdējā laikā es neko sevišķu neesmu lasījusi. Kāpēc tevi pārsteidz mans jautājums? — Sjūzena ar gudru ziņu apvaicājās, pamanījusi, kā pārmainās mātes balss.

— Nu, tad vismaz — ar ko tu esi runājusi?

— Kāds tam sakars ar manu jautājumu, maman? Esmu vairākkārt dzirdējusi tevi pašu tā runājam.

— Iespējams, ka esmu arī ko tamlīdzīgu runājusi, bet vai tev nešķiet, ka tu vēl esi pārāk jauna, lai sāktu domāt par tādām lietām? Es daudz ko runāju, kad spriežu teorētiski. Viss atkarīgs no apstākļiem. Ja meitene nevar cerēt uz labu partiju, ja viņa ir nabadzīga vai neglīta, — vai nu mazums dažādu iemeslu! — tad viņu varbūt var vēl attaisnot. Bet kāpēc tev jālauza galva par to?

— Vai patiešām, maman, tikai tāpēc vien, ka es neesmu neglīta, nabadzīga un pati esmu tā saucamā labā partija, man katrā ziņā jāprecas? Varbūt es to nemaz nevēlos. Es redzu tikpat labi kā tu, par ko parasti izvēršas laulības. Un kā lai es to neredzētu? Ko tad lai es daru? Vai lai izvairos no visiem vīriešiem?

— Kas tev uznācis, Sjūzen? Es vēl nekad neesmu dzirdējusi no tevis tādus prātojumus! Tu noteikti esi ar kādu runājusi vai lasījusi kaut ko ultramodernu. Lūdzu, met tādas muļķības pie malas! Tu esi pārāk jauna un skaista, lai aizrautos ar šādām idejām. Tu vari izraudzīties sev par vīru, ko vien vēlies. Tev nav jāšaubās par to, vai atradīsi cilvēku, ar ko būsi laimīga vai vismaz pamēģināsi būt laimīga. Cits jautājums, ja tu pārliecināsies, ka esi attiecīgajā cilvēkā vīlusies, bet par to vēl agri domāt. Šā vai tā, bet nerunā aplamības, kamēr neesi labāk iepazinusies ar dzīvi. Tu esi vēl tik jauna! Taisni jāsmejas klausoties!

— Maman, — Sjūzena sacīja, un viņas balsī skanēja viegls aizvainojums, — kāpēc tu tā runā ar mani? Es vairs neesmu bērns. Es esmu sieviete, un es domāju kā sieviete, nevis kā maza meitene. Tu aizmirsti, ka man ir sava izpratne un savi uzskati. Varbūt es nemaz negribu precēties. Tā tas arī patiesībā ir. Un es nekādā gadījumā neprecēšos ne ar vienu no tiem aprobežotajiem cilvēciņiem, kuri tinas ap mani. Kāpēc es nevaru vienkārši nodibināt intīmas attieksmes ar kādu vīrieti, ja man tā iegribēsies? Daudzas sievietes tā rīkojušās jau pirms manis. Un, ja arī nav rīkojušās, tad tas vēl nenozīmē, ka es tā nedrīkstētu darīt. Mana dzīve pieder man pašai.

— Sjūzena Deila! — izsaucās viņas māte, pietrūkdamās kājās un stingdama šausmās. — Ko tu runā? Varbūt es tev esmu iedvesusi tādas domas? Ja tā, tad esmu bargi sodīta. Tu vēl neesi spējīga spriest, vai tu gribi precēties vai negribi. Tu vēl nemaz nepazīsti vīriešus. Kāpēc tev jau tagad vajag steigties ar šādiem secinājumiem? Dieva dēļ, Sjūzen, nesāc pārāk agri lauzīt galvu par šiem briesmīgajiem jautājumiem! Pagaidi vēl dažus gadus, iepazīsties ar dzīvi. Vai tad es tevi skubinu iet pie vīra? Nav taču izslēgta iespēja, ka tu sastapsi cilvēku, kuru iemīlēsi no visas sirds un kurš tāpat iemīlēs tevi. Bet, ja tu, balstīdamās uz kādu aplamu teoriju, pati liksi sevi novārtā, pat nenogaidījusi, ko dzīve tev var sniegt, ko tad tu varēsi dot šim cilvēkam? Sjūzen! — viņa sauca, redzēdama, ka meita nepacietīgi aizgriežas uz loga pusi. — Tu mani biedē! Vai tikai tev nav kāds?... Nē, nē, tas nevar būt! Es tevi lūdzu, esi apdomīga savos secinājumos, savos vārdos un rīcībā! Es nevaru zināt visu, ko tu domā, neviena māte to nezina. Tikai, dieva dēļ, neesi pārsteidzīga, atjēdzies, apdomājies!

Viņa nenolaida acu no meitas, kura bija piegājusi pie spoguļa un kārtoja matos iesieto lenti.

— Man patiešām smiekli nāk, maman, — Sjūzena mierīgi sacīja. — Kad tu atrodies sabiedrībā, kādās viesībās, tad tu runā pavisam ko citu nekā tagad, kad mēs esam divas vien. Es pagaidām neesmu neko tādu izdarījusi, par ko tev būtu jābīstas. Es pati vēl nezinu, kā es rīkošos, bet es vairs neesmu bērns, maman, un es lūdzu, lai tu to neaizmirsti. Es esmu pieaugusi, un man tiesības pašai iekārtot savu dzīvi. Tā gan es nerīkošos kā tu — sludināt vienu un darīt pavisam ko citu.

Šis dzēliens lika misis Deilai nodrebēt. Sjūzenas vārdos bija dzirdama tāda apņēmība, nosvērta pārliecība un loģisks prāts, ka viņas māti sagrāba šausmas. Kur meita saklausījusies šādas valodas? Ar ko viņa satiekas? Misis Deila domās pārlūkoja visus paziņas. Kas ir pašas tuvākās draudzenes Sjūzenai? Vera Elmerdinga, Lizete Vudvoita, Kora Teneika — tās ir atjautīgas, prātīgas meitenes, kuras labi zina, ko sabiedrība no viņām var prasīt. Vai viņas runā savā starpā par šādiem jautājumiem? Vai tikai viņu pulciņā nav ielavījies kāds nevēlams vīriešu dzimuma pārstāvis — viens vai vairāki? Ir tikai viens līdzeklis, un tas jāpielieto bez kavēšanās, citādi Sjūzena var krist par upuri visādiem apšaubāmiem subjektiem. Jādodas tālākā ceļojumā, jāapceļo pasaule gadus divus vai trīs no vietas, kamēr nav pārgājis bīstamais periods, kad meitenes tik viegli pakļaujas jebkurai kaitīgai ietekmei. Citas izejas nav. Ak, kā misis Deila nolādēja pati savu tieksmi uz spriedelēšanu! Kāda jēga šādai muļķīgai pļāpāšanai? Zināms, vispār ņemot, tas viss ir patiesība — teorijā. Bet Sjūzena! Viņas Sjūzena! Nekad, neparko! Viņaaizvedīs savu bērnu, kamēr vēl nav par vēlu, lai gadi un dzīves pieredze ved Sjūzenu pie prāta. Viņa nekādā gadījumā neatļaus meitai palikt šeit, kur jaunekļi un meitenes apspriež un sludina tādas idejas! Turpmāk viņa pārbaudīs visu, ko Sjūzena lasa. Viņa rūpīgi uzmanīs visus, ar kuriem meita satiekas. Vai nav sāpīgi, ka tik jauka meitene saindēta ar pretīgām, viņas stāvoklim necienīgām, anarhistiskām idejām? Ak dievs, kas notiks ar Sjūzenu? Kur tas viņu novedīs? Dievs, esi žēlīgs!

Misis Deila ielūkojās publiskā skandāla bezdibenī, kas atvērās tepat pie viņas kājām, un šausmās nodrebēja.

Nekad! Nekad! Viņa paglābs Sjūzenu no viņas pašas un no šīm bezprātīgajām idejām, paglābs bez kavēšanās!

Un misis Deila sāka prātot, kā taktiski un it kā nejauši ierosināt sarunu par ceļojumiem. Viņai jāpanāk, lai Sjūzena aizraujas ar šo plānu, jārīkojas tā, lai meiteni nesatrauktu un nemodinātu aizdomas, ka viņu grib piespiest ar varu. Taču kopš šā brīža jānodibina pavisam cita kārtība — citādi jārunā, citādi jāizturas. Viņas pienākums ir pasargāt Sjūzenu un pārējos bērnus no viņu pašu vieglprātības un no visādām kaitīgām ietekmēm. Tāda bija mācība, ko misis Deila smēlās no sarunas ar meitu.

XIII n o d a ļ a

Jūdžins un Andžela dzīvoja vienās ķildās. Andžela atkal un atkal mēģināja ietekmēt vīra sirdsapziņu un godīguma jūtas, ja vairs nevarēja pamodināt kādreizējo mīlu. Iepriekšējās uz aprēķinu dibinātās metodes palika bez panākumiem, un Andžela vairs nezināja, pie kā turēties. Agrāk Jūdžins šķita bīstamies no viņas dusmām, bet tagad viņam, pēc visa spriežot, bija vienalga. Kādreiz viņu varēja zināmā mērā ietekmēt ar glāstiem, kuriem precētam cilvēkam grūti turēties pretī, bet nu arī šis līdzeklis vairs nederēja. Andžela vairs nevaldzināja viņu. Viņa bija lolojusi cerību, ka domas par gaidāmo bērnu atskurbinās Jūdžinu, taču arī šī cerība izgaisa kā dūmi. Sjūzena, kura nevēlas atsacīties no precēta vīra, bija Andželas acīs īsts briesmonis un Jūdžins — gandrīz vai ārprāta apsēsts, taču reizē Andžela arī saprata, cik tas viss ir cilvēcīgi un dabiski. Jūdžins ir apmāts, viņš ir hipnozes varā. Viņam ir tikai viens mērķis — Sjūzena, un tās dēļ viņš gatavs cīnīties līdz galam. Viņš tā arī bija pasacījis Andželai. Viņš bija pateicis, ka zina par sievas vēstuli Sjūzenai, ka pats to izlasījis un iznīcinājis. Tātad vēstule viņai neko nebija palīdzējusi. Andžela ļoti labi saprata, ka Jūdžinam pilnīgas tiesības dusmoties uz sievu. Un Jūdžins stingri palika pie savas apņemšanās, rēķinādamies tikai ar Sjūzenas lēmumu; viņš bieži sastapās ar meiteni un stāstīja viņai, ka cīņā ar sievu guvis pilnīgu uzvaru un ka tagad viņu cerību piepildīšanās atrodas Sjūzenas rokās.

Kā jau iepriekš sacīts, Sjūzenai bija diezgan kaislīgs raksturs. Jo biežāk viņa tikās ar Jūdžinu, jo nepacietīgāk gaidīja to līksmo mirkli, ko solīja Jūdžina vārdi, skatieni un jūtas. Aiz naivitātes un pieredzes trūkuma viņa bija radījusi sev sapni, ko varēja realizēt tikai tad, ja pilnīgi aizmirsa līdzjūtību un riskēja ar pašiem pārdrošākiem so]iem. Meitenes plāns — pateikt visu mātei un gūt virsroku ar prāta argumentiem vai atklātu izaicinājumu — īstenībā nekur nederēja, jo šis uzdevums bija grūts un prasīja daudz laika. Tā kā pirmajā sarunas reizē misis Deila bija runājusi lūdzošā balsī, tad Sjūzena iedomājās, ka guvusi lielu uzvaru, ka māte atrodas pilnīgi viņas ietekmē un nav spējīga meitu uzveikt strīdā. Turklāt Sjūzena ļoti rēķinājās ar cieņu, ko misis Deila juta pret Jūdžinu, kā arī ar mātes pieķeršanos viņai, Sjūzenai. Līdz šim māte nekad nebija viņai kaut ko liegusi.

Ja Jūdžins vēl nebija padarījis Sjūzenu par savu mīļāko, atlikdams uz nenoteiktu laiku cīņu par viņu abu laimi, jo viņu nelikumīgajam sakaram neizbēgami bija jāpārvēršas par cīņu, tad tas izskaidrojams ar to, ka viņš nebūt nebija spējīgs uz neapdomīgu rīcību un nebūt nebija tik drosmīgs, kā šķita. Viņš gribēja iegūt Sjūzenu, bet juta biklumu meitenes tuvumā: Sjūzena vēl atradās šaubu varā, viņa gribēja nogaidīt, gribēja pati pēc sava prāta izveidot savu nākotni. Jūdžins nekad nebija pratis būt uzstājīgs, jo viņš bija par daudz augstsirdīgs un piekāpīgs. Viņš nespēja lolot nopietnus plānus un pieņemt negrozāmus lēmumus: viņš savā bezrūpībā drīzāk bija ar mieru peldēt pa straumi, paļaudamies gan labvēlīgiem, gan nelabvēlīgiem vējiem. Viņš droši vien būtu varējis kļūt neatlaidīgs, ja būtu karsti vēlējies kaut ko iegūt — naudu, slavu vai mīlu. Nelaime bija tikai tā, ka viņš neprata vēlēties kaut ko līdz galam, kaut gan pats to nemaz nenojauta. Pēc viņa domām cīņai bija nozīme tikai tai gadījumā, ja citas izejas nebija, bet iet līdz galējai robežai bez lielas vajadzības diezin vai vērts. Turklāt pasaulē nav tādas laimes, no kuras cilvēks nepieciešamības gadījumā nevarētu atteikties. Cilvēks cieš un mocās, bet tas pāriet, un dzīve turpinās. Patlaban viņš bija tā aizrāvies kā vēl nekad, bet viņš negribēja būt nežēlīgs vai alkatīgs.

Sjūzena tikmēr bija gatava viņam atdoties — Jūdžinam tikai vajadzēja parādīt zināmu noteiktību un apņēmību. Meitene centās sev iegalvot, ka grib nogaidīt un izkārtot visu pēc sava prāta, taču īstenībā dzīvoja vienos sapņos un vilcinājās spert izšķirošo soli tāpēc, ka arī Jūdžins vilcinājās. Ja viņš tā nebūtu darījis, Sjūzena būtu jutusies laimīga, viņam pakļaudamās, bet Jūdžinam trūka tās pārgalvīgās enerģijas, kura vispirms rīkojas un tad apsver. Viņš, tāpat kā Hamlets, pārmērīgi sliecās uz apceri, centās izvairīties no riskantiem soļiem un ar šādu rīcību pakļāva riskam to augstāko svētlaimi, kuras dēļ bija gatavs upurēt visus šai dzīvē. iegūtos materiālos labumus.'

Kad misis Deila pēc dažām dienām ar nevainīgu seju ierunājās, ka ilgojas pamest Ņujorku un kopā ar Sjū zenu un Kinroju apceļot rudeni un ziemu vispirms Angliju, tad Francijas dienvidus un Ēģipti, Sjūzena tūliņ noprata, ka māte šo sarunu nav uzsākusi neviļus. Vai tiešām liktenis būs nodomājis sadragāt viņas laimi? Sjūzena jau sen bija prātojusi, ka vajadzētu uz kādu laiku atteikties no pārāk biežajiem uzaicinājumiem piedalīties izbraucienos ārpus pilsētas, ar kuriem viņus apstāja draugi un kurus māte labprāt pieņēma savā un meitas vārdā,, bet līdz šim vēl neko nebija izdomājusi. Misis Deila bija ļoti iemīļota un visur vēlama viešņa. Mātes it kā garām ejot izsacītais priekšlikums, kurš tomēr tika pateikts tādā tonī, kas noraidīja jebkuru pretrunu, Sjūzenu sākumā nobiedēja, bet pēc tam sakaitināja. Tā tikai vēl trūka — braukt sazin kur tieši tagad!

— Man negribas braukt uz Eiropu, — viņa piesardzīgi atbildēja. — Mēs tur jau bijām pirms trim gadiem. Es labāk nebrauktu nekur un paskatītos, kā ļaudis pavada laiku tepat Ņujorkā.

— Tas taču būs brīnišķīgs ceļojums, Sjūzen, — misis Deila neatlaidās. — Kameroni nodomājuši pavadīt visu rudeni Skotijā. Viņi tur noīrējuši kotedžu. Otrdien es saņēmu vēstuli no Luizas, un tad man ienāca prātā, ka mēs varētu aizbraukt viņus apciemot un pēc tam uz Vaita salu.

— Man negribas nekur braukt, maman, — Sjūzena apņēmīgi paziņoja. — Mums ir labi tepat. Kāpēc tev mūžīgi gribas mētāties pa pasauli?

— Es nemaz nedomāju mētāties pa pasauli, Sjūzen. Un kas tas tev par izteicienu?! Pirmoreiz dzirdu, ka tu atsakies no ceļojuma. Es domāju, ka tev būs interesanti apskatīt Ēģipti un Rivjeru. Tu taču ne reizi neesi tur bijusi.

— Es zinu, ka brauciens būs skaists, bet šoruden man negribas nekur braukt. Es labāk palieku tepat. Kā tu tik pēkšņi esi sadomājusi aizceļot uz veselu gadu?

— Tas nemaz nav pēkšņi, — misis Deila atbildēja.

Tu pati zini, ka es jau sen par to prātoju. Vai es neesmu runājusi, ka mums vajadzētu kādreiz pavadīt ziemu Eiropā? Tev pašai ļoti iepatikās mans priekšlikums.

— Jā, es atceros, maman, bet tas jau bija gandrīz pirms gada... Tagad es labāk palikšu tepat.

— Bet kāpēc? Man šķiet, ka šoziem dodas ceļojumā gandrīz vai visas tavas draudzenes!

— Ha, ha, ha! — Sjūzena sāka skaļi smieties. — Gandrīz vai visas manas draudzenes! Ko gan tu neizdomā, maman, kad gribi panākt iecerēto! Tu mani smīdini! Tikai tāpēc, ka tev iegribējies braukt uz Eiropu, tev šķiet, ka uz turieni brauc visas manas draudzenes! — Un viņa atkal sāka smieties.

Sjūzenas pretošanās sadusmoja misis Deilu. Kāpēc meitene ieņēmusies prātā domu, ka viņai jāpaliek šeit? Laikam galvenais ir tās meitenes, ar kurām viņa draudzējas, lai gan Sjūzenai liekas ļoti maz tuvu draudzeņu. Elmerdingi nedomā pavadīt ziemu Ņujorkā. Patlaban viņi ir pilsētā tikai tāpēc, ka viņu ārpilsētas namā bija izcēlies ugunsgrēks, taču ilgi viņi te nepaliks, tāpat arī Teneiki. Nevar būt, ka Sjūzenai būtu radusies interese par kādu vīrieti. Vienīgais vīrietis, pret kuru. viņa izturas ar lielām simpātijām, ir Jūdžins Vitla, bet tas ir precējies un izturas pret Sjuzenu draudzīgi, kā brālis vai aizbildnis.

— Zini ko, Sjūzen, — misis Deila kategoriski noteica, — man apnicis klausīties visas šīs blēņas! Tu pati redzēsi, kādu prieku tev sagādās ceļojums. Nevajag izdomāt visādas aplamības. Tu esi tieši tais gados, kad jaunai meitenei pieklājas doties ceļojumā. Labāk sāc posties, jo mēs brauksim katrā ziņā.

— Tu maldies, maman, es nebraukšu, — Sjūzena palika pie sava. — Tu runā ar mani kā ar mazu bērnu. Es negribu šogad braukt un nebraukšu. Ja tev gribas, brauc, es palikšu mājās.

— Kas ar tevi noticis, Sjūzena Deila? Kas tev uznācis? Zināms, ka tu brauksi! Kur tu paliksi, kad es aizbraukšu? Vai tu domā, ka es pametīšu tevi vienu? Vai es kādreiz tā esmu darījusi?

— Neskaitāmas reizes — kad es atrados pansijā.

— Tas ir pavisam kas cits. Tad tu atradies pedagogu uzraudzībā. Tad par tevi bija atbildīga misis Hila, bet tagad tu paliktu pilnīgi viena. Vai tu patiešām domā, ka es būšu ar mieru?

— Redzi nu, maman, tu atkal runā ar mani kā ar bērnu. Kāpēc tu nevarētu iegaumēt, ka man drīz būs deviņpadsmit gadu? Es varu pati gādāt par sevi. Un bez tam atradīsies diezgan daudz paziņu, pie kuriem es varētu pavadīt to laiku, kamēr jūs ceļosiet.

— Sjūzena Deila, tu esi galīgi zaudējusi prātu! Neiedrošinies tā runāt ar mani! Tu esi mana meita un atrodies manā aizbildniecībā! Kas tās par muļķībām? Nē, tur noteikti kaut kas slēpjas! Man prātā nenāk braukt projām un pamest tevi šeit. Tu brauksi man līdzi. Pēc visa, ko esmu darījusi tavā labā, es ceru, ka tu rēķināsies ar manām jūtām. Kā tu drīksti strīdēties ar mani?

— Strīdēties? — Sjūzena augstprātīgi atkārtoja. — Nē, maman, es nedomāju strīdēties. Es tikai negribu braukt, tas ir viss. Man ir pašai savi apsvērumi. Es nekur nebraukšu, bet tu vari braukt, ja gribi.

Misis Deila paskatījās uz meitu un pirmo reizi lasīja viņas acīs nelokāmu apņēmību. Kas tai par cēloni? Kāpēc Sjūzenai ienācis prātā izrādīt tādu stingrību, no kurienes radusies šī stūrgalvība un neatlaidība? Misis Deilu pārņēma pretrunīgas jūtas — bailes, dusmas, izbrīna.

— Ko nozīmē apsvērumi? — viņa jautāja. — Kādi tev var būt apsvērumi?

— Viens, toties ļoti svarīgs, — Sjūzena rāmi sacīja, ar nodomu lietodama vienskaitli.

— Varbūt tu būsi tik laipna un paskaidrosi, kas tas ir?

Sjūzenas galvā šaudījās trauksmainas un diezgan juceklīgas domas. Viņa bija cerējusi uz ilgstošu, principiālu diskusiju par saprātu un morāli, cerēdama piespiest māti iekaisumā izsacīt dažus savus uzskatus, no kuriem tai vēlāk būs neērti atteikties. Tādā veidā Sjūzena cerēja iegūt ilgoto brīvību. Tomēr vairākas misis Deilas izsacītās piezīmes liecināja, ka viņa nav spējīga loģiski domāt un ka viņa savus prātojumus neattiecina uz meitu. Viņa var gan ar simpātijām izturēties pret kuru katru teoriju, taču tā viņai vairs neeksistēja, kad runa bija par Sjūzenu. Atlika divas izejas: atklāti mest acīs izaicinājumu vai slepus aizbēgt. Pēdējais Sjūzenai nebija pa prātam. Viņa ir jau pilngadīga. Viņa pati var veidot savu dzīvi. Arī nepieciešamie līdzekļi viņai ir. Viņa spējīga tikpat saprātīgi spriest kā viņas māte. Tāpat mātes ieņemtā pozīcija Sjūzenai, kuru jūtas un nelielā pieredze bija jau padarījušas gudrāku, likās visai nožēlojama un necienīga. Vai māte zina par dzīvi kaut ko tādu, ko Sjūzena nezinātu? Viņas abas bieži bija sabiedrībā, un Sjūzena juta, ka ir stiprāka par māti, ka objektīvāk spriež par dažiem jautājumiem. Kāpēc viņa nevarētu pateikt mātei visu un neatkāpties no sava nodoma? Viņa gūs virsroku, citādi nemaz nevar būt. Viņa spēj ietekmēt māti, un patlaban ir īstais brīdis, lai šo ietekmi izmantotu.

— Es negribu šķirties no mīļotā cilvēka, — viņa beidzot klusu noteica.

Misis Deilai atkrita roka, kuru viņa bija pacēlusi, grasīdamās teikt kādu iespaidīgu pamācību. Izbrīnā viņai mute palika pusviru, un viņai bija diezgan muļķīgs izskats, kad viņa stingi vērās meitā ar apjukušu un sāpīgu izteiksmi sejā.

— No mīļotā cilvēka?... — viņa atkārtoja, pilnīgi samulsusi, juzdamās kā no enkura norauts kuģis, kas aiznests jūras bezgalībā. — Kas viņš tāds ir?

— Misters Vitla, maman, Jūdžins. Es mīlu viņu, un viņš mīl mani. Kāpēc tu tā skaties uz mani, maman? Misis Vitla visu zina. Viņa ir ar mieru atsacīties no Jūdžina. Mēs mīlam viens otru. Un es palikšu te, lai būtu viņa tuvumā. Es esmu viņam vajadzīga.

— Jūdžins Vitla! — misis Deila izsaucās. Viņai trūka elpas, viņas acīs bija sastingušas neaprakstāmas šausmas, rokas bija saltas aiz pārbīļa un sasprindzinājuma. — Tu mīli Jūdžinu Vitlu? Precētu vīru? Viņš tevi mīl? Un tu man to saki? Jūdžins Vitla! Tu mīli viņu? Nē, es tam nespēju ticēt! Es laikam esmu zaudējusi prātu! Sjūzena Deila! Nestāvi tā man priekšā! Neskaties tā uz mani! Un to tu saki man, savai mātei? Teic drīzāk, ka tas nav tiesa! Teic drīzāk, ka tas nav tiesa, citādi es zaudēšu prātu! Ak dievs, kas ar mani notiks? Ko es esmu sagrēkojusies? Jūdžins Vitla! Tieši Jūdžins Vitla! Ak dievs, ak dievs, ak dievs!

— Kāpēc tā jāuztraucas, maman! — Sjūzena mierīgi aizrādīja.

Sjūzena jau bija gaidījusi apmēram tādu scēnu, varbūt ne tik vētrainu, bez tādiem histēriskiem saucieniem, tomēr kaut ko līdzīgu un tāpēc bija daļēji jau sagatavojusies. Viņu iedvesmoja un vadīja egoistiska mīla, ar kuru viņa sevi ieaijāja un kurai visa pasaule ar tās likumiem bija pilnīgi vienaldzīga. Jāatzīstas, ka Sjūzena pati lāgā nesaprata, ko viņa dara. Viņu bija apbūrusi viņas iemīļotā pievilcība, viņu mīlas skaistums. Viņa nedomāja par reāliem faktiem, bet par vasaras vakara jaukumu, vēsmas svaigumu, debess velves cildenumu, saules un mēness mirdzumu. Jūdžina glāsti, viņa skūpsti meitenei nozīmēja daudz ko vairāk nekā visa apkārtējā pasaule.

— Jā, es viņu mīlu. Skaidrs, ka mīlu. Kas tur sevišķs?

— Kas tur sevišķs? Vai tu esi pie pilna prāta, Sjūzen? Mana nabaga dārgā meitene! Mana Sjūzena! Ak, šis nekrietnelis! Ielavīties manā namā un pavest tevi, manu dārgumu! Un kā lai tu būtu zinājusi, kā lai tu būtu varējusi tikt ar visu skaidrībā! O, Sjūzen, dieva dēļ, manis dēļ — klusē! Nerunā tā! Neatkārto šos briesmīgos vārdus! Ak dievs, ak dievs! Kāpēc man vajadzēja to piedzīvot! Mans dārgums! Mana Sjūzena! Mans mīļais, mans jaukais bērniņ! Es miršu, ja nevarēšu tevi paglābt. Es miršu! Miršu!

Sjūzena raudzījās mātē, pārsteigta, ka viņas atzīšanās izraisījusi tādu neticamu eksploziju. Meitenes lielās acis likās kļūstam vēl lielākas, uzacis mazliet pacēlās, lūpas pavērās. Viņa šķita dzīvs antīkās dailes iemiesojums, nesatricināmi mierīgs tēls. Marmorbaltā, gludā piere, nevainojamās lūpu līnijas — viss liecināja, ka viņa nekad nav pazinusi citas jūtas kā vien prieku. Mazliet zobgalīgais skatiens piešķīra sevišķu jaukumu jau tā skaistajai sejai.

— Kas tev noticis, maman? Tu vēl vienmēr uzskati mani par bērnu. Es tev saku to, kas ir patiesība. Es mīlu Jūdžinu, un viņš mīl mani. Līdzko mums izdosies visu nokārtot bez lieka trokšņa, es iešu dzīvot pie viņa. Es uzskatīju par vajadzīgu tev to paziņot, jo negribu neko darīt slepus. Tomēr tā būs, kā es sacīju. Es gribētu tikai to, lai tu neizturies pret mani kā pret zīdaini. Es zinu, ko es daru, jo sen jau esmu visu apdomājusi.

«Sen apdomājusi!» misis Deilai pazibēja smadzenēs. «Ies dzīvot pie viņa, līdzko būs iespējams visu nokārtot! Vai viņa nopietni runā, ka dzīvos kopā ar vīrieti, kam nav pielaulāta? Ar precētu vīru! Meitene pilnīgi zaudējusi prātu! Viņai uznākusi prāta aptumšošanās! Citādi tas nevar būt! Tā vairs nav mana Sjūzena, mana dārgā, jaukā, apburošā Sjūzena!»

— Tu saki, ka dzīvosi kopā ar viņu... ar šo... — misis Deila skaļi atsāka. — Nē, man nav spēka izrunāt viņa vārdu! Es miršu, ja tā notiks! Dzīvot ar vīrieti bez laulāšanās, pat negaidot, kamēr viņš panāk šķiršanos? Vai tikai tas man nerādās sapnī? Es tam nevaru ticēt! Nevaru!

— Jā, tieši tā es darīšu, — Sjūzena atbildēja. — Mēs esam to visu norunājuši. Misis Vitla zina, viņa tam piekrīt. Un es ceru, ka tu arī piekritīsi, ja tu gribi, lai es palieku pie tevis, maman!

— Lai es piekrītu? Žēlīgais dievs! Vai es pareizi dzirdēju? Vai tā ir mana meita, kas to saka? Vai es atrodos šai istabā kopā ar tevi? Es... — misis Deilai aizrāvās elpa. — Ja tas nebūtu tik briesmīgi, es laikam smietos līdz asarām! Es arī tagad sākšu smieties! Man uznāks histērija! Man galva griežas riņķī! Sjūzena Deila! Tu esi zaudējusi prātu! Tu esi galīgi un neglābjami zaudējusi prātu! Ja tu neklusēsi, ja tu vēl atkārtosi šo briesmīgo murgošanu, es tevi ievietošu trako namā! Lai ārsti tevi izmeklē un pārbauda, vai tu esi pie pilna prātal Teikt savai mātei kaut ko tik nejēdzīgu, baismīgu, neiedomājamu! Un ja padomā, ka mēs esam nodzīvojušas kopā astoņpadsmit gadus, ka es esmu tevi auklējusi savā klēpī un zīdījusi pie savām krūtīm, un tu iedrošinies te stāvēt un teikt, ka stāsies nelikumīgos sakaros ar cilvēku, kam ir krietna, uzticama sieva, ar kuru viņš vēl tagad dzīvo! Nekad savā mūžā neesmu dzirdējusi kaut ko tik briesmīgu! Taisni neticami! Tu to nedarīsi! Tas ir galīgi neiespējami! Es viņu nogalināšu! Es tevi arī nogalināšu! Man būtu vieglāk redzēt tevi mirušu pie savām kājām nekā pieļaut, ka mana meita stāv manā priekšā un runā tādus vārdus. Tas nenotiks. Drīzāk es pati tevi noindēšu! Es darīšu visu iespējamo, es pielikšu visas pūles, lai tu nekad vairs neredzētu šo cilvēku! Ja viņš iedrīkstēsies spert kāju pār manu slieksni, es nogalināšu viņu uz vietas. Es tevi tā mīlu, es tevi dievinu, bet tas nenotiks, — dzirdi, nenotiks! Un neiedrošinies sākt mani pierunāt! Zvēru, ka es tevi nogalināšu! Tūkstošreiz labāk tad redzēt tevi mirušu! Kas to varēja domāt! Ak, šis zvērs, šis izdzimtenis! Šis nekauņa un bezgodis! Ienākt manā mājā un tā izturēties pret mani, tā atmaksāt par manu labo sirdi! Pagaidi, gan tu vēl redzēsi! Es nerēķināšos ne ar viņa stāvokli, ne ar viņa labo slavu, es iztriekšu viņu no Ņujorkas! Es viņu izputināšu! Es panākšu to, ka viņš nedrīkstēs rādīties godīgiem cilvēkiem acīs! Pagaidi, gan tu redzēsi!

Viņas seja bija balta kā krīts, rokas savilktas dūrēs, zobi krampjaini sakosti. Viņa bija skaista šai mirklī kā mežonīga tīģeriene, kas rāda savus ilkņus. Viņas acis meta niknus zibeņus. Sjūzenai nebija ne jausmas, ka māte spējīga uz tik trakām dusmām.

— Tas ir dīvaini, maman, — viņa nesatricināmā mierā ierunājās. — Tu izturies tā, it kā tev būtu tiesības rīkoties ar mani. Tev, acīm redzot, gribas pierādīt man, ka es nedrīkstu darīt to, ko gribu. Tici man, ka es to drīkstu. Mana dzīve pieder man. Tu mani neiebiedēsi. Mana apņemšanās ir negrozāma, un es pie tās palieku. Tu mani nenoturēsi, labāk nemaz nepūlies. Ja es neizdarīšu to tagad, tad vēlāk. Es mīlu Jūdžinu un negribu ar citiem rēķināties. Pamēģini tikai stāties man ceļā, un es tūliņ pametīšu tavu māju. Labāk rimsties mani biedēt, tam tik un tā nebūs panākumu.

— Biedēt! Biedēt! Sjūzena Deila, tev nav ne mazākā priekšstata par to, ko tu runā, ne arī par to, ko esi nodomājusi darīt! Ja kaut mazākais nieks no tā visa kļūs zināms, tevi uz visiem laikiem izstums no sabiedrības! Vai tu saproti, ka tev nepaliks neviena drauga, ka visi tavi paziņas, visi, kas tev tuvi, metis ap tevi līkumu? Un, ja tu būtu trūcīga un spiesta meklēt darbu, tevi nepieņemtu pat veikalā par vienkāršu pārdevēju! Tu iešot pie viņa! Nē, drīzāk tu nomirsi te, manu acu priekšā! Es par daudz stipri tevi mīlu, lai pieļautu, ka tu iekļūsti ļaužu valodās! Man tūkstoškārt vieglāk nomirt kopā ar tevi. Tu vairs nekad neredzēsi šo cilvēku, un, ja viņš iedrošināsies te ierasties, es viņu saplosīšu gabalos! Iegaumē manus vārdus. Es runāju nopietni. Pamēģini tikai nepaklausīt, tad tu redzēsi, ko es izdarīšu.

Sjūzena tikai pasmaidīja par atbildi.

— Tu runā dīvaini, maman, man pat smiekli nāk klausoties.

Misis Deila stingi lūkojās meitā.

— Ak Sjūzen! Sjūzen! — viņa pēkšņi iesaucās. — Kamēr vēl nav par vēlu, kamēr vēl neesmu sākusi tevi ienīst, kamēr tu neesi salauzusi manu sirdi, teic, ka tu nožēlo, ka tas viss izbeigsies uz mūžīgiem laikiem;, ka tas bijis tikai riebīgs, murgu pilns, briesmīgs sapnis. O, mana Sjūzena! Mana Sjūzena!

— Nē, nē, maman, — Sjūzena noteica, soli atkāpdamās. — Nenāc man klāt un neaiztiec mani! Tu pati nezini, ko runā, tu nesaproti mani un manus nodomus. Tu mani nepazīsti un nekad neesi pazinusi. Tu vienmēr nolūkojies uz mani no augšas, it kā tu būtu diezin cik gudra un es nožēlojama muļķīte, kaut gan tā tas nemaz nav. Tas ir pilnīgi aplami. Es ļoti labi zinu, kas man darāms. Es ļoti labi zinu, pēc kā cenšos. Es mīlu misteru Vitlu un piederēšu viņam. Misis Vitla visu saprot. Viņa zina, kā tādos gadījumos notiek. Arī tu sapratīsi. Man nav daļas gar to, ko ļaudis domā un kā pret mani izturēsies draugi no mūsu aprindām. Mana dzīve no viņiem nav atkarīga, jo tie visi ir aprobežoti, patmīlīgi ļautiņi. Mīla — tas ir pavisam kas cits. Tu mani nesaproti. Es mīlu Jūdžinu un piederēšu viņam, un viņš piederēs man. Ja tu esi nolēmusi izpostīt ir manu, ir viņa dzīvi, lūdzu, rīkojies, bet tam tik un tā nebūs panākumu. Viņš tomēr būs mans, un labāk izbeigsim šo sarunu.

— Izbeigt sarunu? Izbeigt sarunu? Tad atļauj pateikt, ka es vēl neesmu sākusi runāt! Es vēl tikai pūlos sakopot domas! Tas nekad nenotiks! Nekad nenotiks! Tu plosies kā apsēsta, tu piekrāptā meitene, kuru es neesmu pietiekami uzraudzījusi. Turpmāk, ja vien tas kungs būs žēlīgs, es stingri pildīšu savu pienākumu pret tevi! Tev nepieciešama mana vadība, ak, cik ļoti nepieciešama! Mana nabadzīte, mana meitenīte!

— Rimsties, māt! Izbeidz šo histēriju! — Sjūzena viņu pārtrauca.

— Es piezvanīšu misteram Kolfaksam! Es piezvanīšu misteram Vinfīldam! Es panākšu, ka viņu padzīs no darba! Es viņu atmaskošu avīzēs! Nelietis, krāpnieks, zaglis! O, kāpēc man to vajadzēja piedzīvot! Kāpēc man to vajadzēja piedzīvot!

— Labi, maman, — Sjūzena gurdi noteica, — turpini, ja tev tā patīk. Tu ļoti labi zini, ka tie ir tukši vārdi, un es arī to labi zinu. Tu mani nepārtaisīsi. Ar vārdiem te nevar līdzēt, un sacelt tādu brēku ir muļķīgi. Kāpēc tu negribi nomierināties? Mēs varam runāt prātīgi, kāpēc jāzaudē savaldīšanās?

Misis Deila piespieda rokas pie deniņiem. Viņa nespēja atjēgties.

— Nē, tagad gan mēs izbeigsim šo sarunu, — viņa sacīja. — Vismaz pašreiz. Man jāsakopo domas. Bet es atkārtoju: tas nekad nenotiks, ko tu esi nodomājusi. O! O! — un, aizgriezusies uz loga pusi, viņa sāka elsodama raudāt.

Sjūzena lūkojās viņā ar izbrīnu. Dīvaina lieta ir cilvēku jūtas, kad tās skar tikumības jautājumus. Viņas māte tagad raud par to, kas viņai, Sjūzenai, šķiet pats jaukākais, pats brīnišķīgākais, pats svarīgākais pasaulē. Jā, pēdējās dienās viņa daudz ko uzzinājusi par dzivi. Vai viņa patiešām tik stipri mīl Jūdžinu? Jā, jā, jā, zināms! Tūkstoškārt jā! Viņai tās nav asaras un ciešanas, bet liels, visu aptverošs, bezgalīgs prieks.

XIV n o d a ļ a

Vētra nerimās, tā plosījās līdz pulksten vieniem, diviem un trim naktī, tāpat otrā dienā no agra rīta līdz vakaram un līdz vēlai naktij, tāpat trešajā, ceturtajā un piektajā dienā. Tas bija drausmīgs uzbrukums, kas nogurdināja prātu, iedragāja dvēseli, nomocīja sirdi. Misis Deila strauji novājēja. Sārtums nozuda viņas vaigos, acīs bija apmulsums. Viņa bija satriekta, terorizēta, nonākusi līdz galējai robežai, meklēdama līdzekļus, ar ko uzveikt meitas pretestību, viņas tik negaidīti un nevaldāmi izpaudušos gribu. Kas varēja gaidīt, ka šī rāmā, lēnprātīgā, savaldīgā meitene spējīga rīkoties tik noteikti un enerģiski? Likās, it kā šķidrums pēkšņi iemantojis dimanta tvirtumu. Likās, it kā viņa izkalta no dzelzs un sirds viņai ir no akmens. Nekas viņu nespēja aizkustināt, ne mātes asaras, ne draudi izstumt Sjūzenu no sabiedrības, fiziski un morāli pazudināt tiklab viņu, kā Jūdžinu, publiski apkaunot viņu avīzēs, ievietot trako namā. Sjūzena, pazīdama savu māti, uzskatīja, ka misis Deilai patīk ar aplombu un dažkārt arī augstā stilā spriedelēt par filozofiskiem tematiem, bet viņai, Sjūzenai, nenāk ne prātā raudzīties uz šiem spriedelējumiem nopietni. Sjūzena neticēja, ka māte spētu izšķirties par enerģisku rīcību — ievietot savu meitu psihiatriskajā slimnīcā, atmaskot Jūdžinu un sakompromitēt sevi, un — vēl mazāk — noindēt kādu vai nogalināt. Māte mīl viņu. Māte pabārsies, pabārsies un padosies. Sjūzenas plānā bija paredzēts novest māti līdz spēku pagurumam, bet pašai nelokāmi turēties pie sava priekšlikuma, kamēr māte padosies, kamēr garīgais sasprindzinājums būs salauzis viņas gribu. Tad varēs piesardzīgi iebilst kādu vārdiņu par Jūdžinu, un māte pamazām piekāpsies, izsmēlusi visus savus iebildumus un spēkus. Jūdžinu atkal pielaidīs ģimenes apspriedēs, un viņi mātes klātbūtnē pārrunās visu. Viņi var pat norunāt, ka visos punktos nepiekritīs viens otram, taču agri vai vēlu Jūdžins piederēs viņai un viņa piederēs Jūdžinam. Ak, cik daudz laimes sola šāds līksms atrisinājums! Sjūzenai šķita, ka mērķis ir tuvu un vajag tikai mazliet paciesties. Viņa cīnīsies un cīnīsies, kamēr māte piekāpsies, un tad... O, Jūdžins, Jūdžins!

Tomēr misis Deila nebija vis tik viegli uzveicama. Viņa nedomāja piekāpties, lai kā šī cīņa bija viņu nomocījusi. Reiz māte un meita nebija tālu no fiziskas sadursmes. Sjūzena strīda karstumā gribēja piezvanīt Jūdžinam un palūgt viņu ierasties, lai varētu kaut kā vienoties. Misis Deila kategoriski paziņoja, ka nepieļaus to. Kalpotāji jau tā nepārtraukti klausoties aiz durvīm, noprazdami, ka ģimenē norisinās kaut kas nopietns. Sjūzena nolēma noiet lejā bibliotēkā, kur atradās telefons. Misis Deila nostājās pie durvīm meitai ceļā. Sjūzena visiem spēkiem vilka durvis uz savu pusi, misis Deila centās atraut viņas rokas, bet nevarēja, jo Sjūzena bija stiprāka.

— Kāds kauns! — viņa izsaucās, vēl aizvien pūlēdamās aizturēt meitu. — Kāds kauns! Tu spied savu māti kauties ar tevi! O, kāds pazemojums!

Un pēkšņi viņa sāka rūgti un nevaldāmi raudāt. Sjūzena jutās aizkustināta, viņa redzēja, ka māte ir patiesi satriekta.

— Ak dievs, ak dievs! — Misis Deila vaimanādama atkrita krēslā. Viņas mati bija atrisuši, viena piedurkne atirusi. — Kā es varēšu skatīties cilvēkiem acīs!

Sjūzena juta līdzcietību pret māti.

— Man ļoti žēl, maman, — viņa sacīja, — bet tu pati esi visā vainīga. Es varu arī nezvanīt Jūdžinam. Viņš piezvanīs man pats, un es aprunāšos ar viņu. Tava nelaime ir tā, ka tu gribi mani komandēt. Tu nevēlies saprast, ka es esmu pieaugusi sieviete, tāpat kā tu. Mana dzīve pieder man, un es varu darīt ar to, ko gribu. Šā vai tā, bet tev neizdosies izjaukt manus nodomus. Labāk nemocīsim viena otru. Es nebūt negribu ķildoties ar tevi. Arī strīdēties negribu, tikai tev laiks saprast, ka es jau esmu pieaugusi sieviete. Kāpēc mēs nevaram izrunāties prātīgi? Kāpēc tu negribi uzklausīt mani un izprast manu stāvokli? Kad divi cilvēki mīl viens otru, viņiem ir tiesības savienoties. Nevienu citu tas neskar.

— Neskar! Neskar! — misis Deila pikti atkārtoja. — Tik stulbi var melst tikai iemīlējies skuķis! Ja tev būtu kaut mazākais priekšstats par dzīvi, par to, kā iekārtota sabiedrība, tad tu pati pasmietos par sevi. Paies gadi desmit un varbūt tikai gads, un tev kļūs skaidrs, kādu drausmīgi aplamu soli esi gribējusi spert. Tev būs pat grūti noticēt, ka esi bijusi spējīga ko tamlīdzīgu darīt vai domāt par to. Nevienu citu tas neskar! Žēlīgais dievs! Vai patiešām it nekas visā pasaulē nepiespiedīs tevi saprast, cik nejēdzīgs, cik bezprātīgs ir tas viss, ko tu esi izdomājusi?

— Bet es mīlu viņu, maman! — Sjūzena ieteicās.

— Mīla! Mīla! Un tu runā par mīlu! — misis Deila rūgti un asarainā balsī izsaucās. — Ko tu zini par mīlu? Vai tu domā, ka viņš patiesi mīl tevi, ja viņš spējīgs ierasties te, godīgā namā, apkaunot tevi sabiedrības acīs, iemīt tavu vārdu dubļos, pazudināt uz mūžīgiem laikiem gan tevi, gan mani un tavas māsas un brāļus? Ko viņš zina par mīlu? Ko tu zini par mīlu? Vai tu esi padomājusi par Adeli, par Nineti, par Kinroju? Vai viņi tev pavisam vienaldzīgi? Vai tu nemaz nemīli viņus un mani? Visvairāk es bīstos, kaut tikai Kinrojs nedabūtu zināt par šo tavu dēku! Viņš aizies pie Vitlas un nogalinās viņu! Viņš to noteikti izdarīs! Es to nekādi nevarēšu aizkavēt! Kāds negods! Kāds skandals! Viss sabruks! Kur tava sirdsapziņa, Sjūzen? Vai tev patiešām nemaz nav sirds krūtīs?

Sjūzena mierīgi raudzījās tālumā. Kad māte pieminēja Kinroju, viņa gan mazliet satrūkās. Kinrojs ir drosmīgs zēns. Viņš varbūt patiešām spējīgs nogalināt Jūdžinu. Bet, ja māte izturētos prātīgi, nevajadzētu ne domāt par Jūdžina nogalināšanu, ne par atmaskošanu, un viss nokārtotos miera ceļā. Kāda daļa mātei, Kinrojam vai kādam citam gar to, kā Sjūzena grib iekārtot savu dzīvi? Ja kāds vispār cietīs, tad tikai viņa pati, bet viņu tas nebiedē. Un vispār grūti iedomāties, kāds te var būt risks.

Viņa izsacīja šīs domas skaļi, un misis Deila sāka lūgt viņu raudzīties ar vaļējām acīm uz dzīvi.

— Vai tu pazīsti daudz tādu pagrimušu sieviešu, par kādu gribi kļūt pati? Vai tu ar tādām gribētu draudzēties? Vai daudz tādu atradīsies kārtīgā sabiedrībā? Pamēģini palūkoties uz notikušo ar misis Vitlas acīm! Vai tu gribētu būt viņas vietā? Vai tu gribētu būt manā vietā? Iedomājies uz mirkli, ka tu esi misis Vitla un misis Vitla — tu. Ko tad tu sacītu?

— Es neaizturētu Jūdžinu, — Sjūzena atbildēja.

— Jā, jā, protams! Tu viņu neaizturētu! Iespejams, bet kā tev tad būtu ap sirdi? Kā būtu ap sirdi kurai katrai sievietei? Vai tad tu neredzi, cik tas ir negodīgi, cik pazemojoši? Vai tu patiešām vairs neko nesaproti un nesajūti?

— O, maman, cik dīvaini tu spried! Tas, ko tu saki, ir aplam! Tu nemaz nerēķinies ar faktiem. Misis Vitla vairs nemīl Jūdžinu. Tie ir viņas pašas vārdi. Viņa man tā bija atrakstījusi. Es saņēmu no viņas vēstuli un iedevu to Jūdžinam. Viņš arī nemīl misis Vitlu, un viņa to zina. Viņa zina, ka Jūdžins mīl mani. Un, ja viņa nemīl savu vīru, vai tad viņam nav tiesības iemīlēt kādu citu? Es viņu mīlu un gribu būt kopā ar viņu, un viņš grib būt kopā ar mani. Kāpēc mēs nevaram mīlēt viens otru?

Par spīti saviem draudiem misis Deila bija spiesta nopietni apsvērt, kādas sekas būtu viņas mēģinājumam publiski nosodīt Jūdžina uzvešanos. Sekas būtu briesmīgas un visai ātri sajūtamas. Jūdžins bija plaši pazīstams. Nogalināt viņu — par to misis Deila diezin vai bija nopietni domājusi — nogalināt un neprast noslēpt noziegumu, tas nozīmētu neticamu skandālu, bezgalīgu tincināšanu, nemaz nerunājot par baumām, kas izplatītos sabiedrībā. Nomelnot viņu Kolfaksa vai Vinfilda acīs nozīmētu iegrūst negodā arī Sjūzenu, turklāt ne vien šo vīru, bet arī citu viņu aprindu locekļu acīs, jo diezin vai šie abi spēs saglabāt noslēpumu. Jūdžina atlaišana no darba arī radītu visādas valodas. Un, ja viņš pamet darbu, tad Sjūzena var aizbēgt kopā ar viņu, un ko tad? Misis Deila ar šausmām domāja, ka pietiek ar vismazāko mājienu, ar vienu neuzmanīgu vārdu, lai radītu katastrofu. Ar kādu baudu uztvertu tamlīdzīgu sensāciju tā dēvētā «dzeltenā» presei Ar kādu patiku tā aprakstītu visus sīkumus! Stāvoklis ir augstākā mērā bīstams. Un tomēr kaut kas ir jādara, turklāt bez kavēšanās. Bet kas?

Un tad viņai ienāca prātā, ka ir taču tādi līdzekli, pie kuriem var ķerties bez sevišķām bažām, neriskējot ar neizlabojamām sekām. Vajadzēja tikai iegūt laiku un pārliecināt Sjūzenu nogaidīt. Ja izdosies piespiest Sjūzenu apsolīties, ka viņa desmit vai vismaz piecas dienas neko neuzsāks, viss vēl var beigties labi. Pa šo laiku misis Deila pamēģinās sastapt Andželu, Jūdžinu un pat misteru Kolfaksu. Iegalvodama, ka Sjūzenai pašai nepieciešams laiks, lai apdomātos, misis Deila ilgi lūdza meitu nesteigties, kamēr meitene beidzot piekrita ar noteikumu, ka māte atjaus piezvanīt Jūdzinam un pateikt, kas noticis. Jūdžins bija viņai zvanījis otrā dienā pēc sarunas ar māti, bet kalpotājs pēc misis Deilas rīkojuma atbildēja, ka Sjūzenas nav pilsētā. Viņš zvanīja arī nākamajā dienā, bet bez kādiem panākumiem. Viņš nosūtīja vēstuli, bet to notvēra misis Deila un noglabāja. Un tikai ceturtajā dienā Sjūzena piezvanīja pati un izstāstīja visu. Jūdžins nožēloja, ka Sjūzena pasteigusies atklāt mātei viņu noslēpumu, ļoti nožēloja. Tagad cits nekas neatlika, vienīgi cīņa līdz galam. Viņš sacīja, ka gatavs riskēt ar visu, nest jebkurus upurus, lai tikai iegūtu Sjūzenu.

705

— Vai man nevajadzētu aizbraukt pie jums, lai jums palīdzētu? — viņš apvaicājās.

— Tikai pēc piecām dienām, agrāk ne. Es esmu tā apsolījusies.

— Un es jūs nesatikšu?

— Nē, Jūdžin. Tikai pēc piecām dienām.

— Vai tad es nedrīkstu pat piezvanīt jums?

— Nē. Pagaidiet piecas dienas, tad varēsiet.

— Labi, mans brīnumzieds, mana dievišķā liesma, es paklausu. Es darīšu visu, ko jūs pavēlēsiet. Bet kaut jūs zinātu, mīļā, cik tas ir ilgs laiks!

— Es zinu, bet tas ātri paies.

— Un jūsu jūtas nemainīsies?

— Nē.

— Vai viņi nevarēs jūs pierunāt?

— Nē, protams, ne. Jūs taču zināt, dārgais, ka tas nav iespējams. Kāpēc jūs vēl tā jautājat?

— O, Sjūzen, man bail! Jūs vēl esat tik jauna, mīla jums ir pilnīgi nebijušas jūtas.

— Nē, nē! Manas jūtas nemainīsies. Man nav vajadzīgs zvērēt. Tās nemainīsies.

— Labi, mans mirtes zieds!

Viņa nolika klausuli, un misis Deila saprata, ka gaidāma cīņa uz dzīvību un nāvi.

Vispirms viņa, Sjūzenai un Jūdžinam nezinot, apmeklēja misis Vitlu, lai noskaidrotu, ko tā zina un kādu padomu var dot.

Šī satikšanās palika bez jūtamiem rezultātiem, tā tikai vēl vairāk iesvēla Andželas dusmas un sniedza misis Deilai bagātīgu vielu pret Jūdžinu. Andžela joprojām nebija atmetusi mēģinājumu ietekmēt vīru ar lūgumiem un argumentiem, atvērt viņam acis uz briesmīgo noziegumu, ko viņš dzīrās pastrādāt. Tomēr par spīti Andželas stāvoklim un viņas argumentiem Jūdžins palika salts un nelokāms un tik neatlaidīgi atkārtoja, ka līdzšinējai dzīvei svītra pāri, ka Andžela nespēja valdīties aiz niknuma. Viņa nedomāja pamest Jūdžinu cerībā, ka laiks piespiedīs viņu apdomāties vai iedvesīs viņai pašai, ka jādod vīram brīvība, bet dzīvoja vēl aizvien turpat un nepiekāpās ne par mata tiesu. Andželas jūtas pret vīru vēl bija dzīvas, viņa bija pieradusi pie Jūdžina, viņš bija gaidāmā, kaut arī nevēlamā bērna tēvs, ar viņu bija saistīts Andželas stāvoklis sabiedrībā, visas viņas cerības. Kāpēc lai viņa ietu projām no vīra? Un tomēr viņu neatstāja bailes par nākotni, bailes no gaidāmā notikuma. Viņa taču var nomirt. Kas tad notiks ar bērnu?

— Jāatzīstas, misis Deila, — viņa sacīja ar zināmu izaicinājumu balsī, — jāatzīstas, es nedomāju, ka Sjūzena te ir bez jebkādas vainas. Viņa ir jau pietiekami pieaugusi un pietiekami ilgi uzturas sabiedrībā, lai saprastu, ka precēts vīrietis ir svēts citas sievietes īpašums.

— Zinu, zinu, — misis Deila iekšēji aizskarta visai piesardzīgi atsaucās, — bet Sjūzena vēl ir tik jauna. Jūs pat nevarat iedomāties, cik viņa īstenībā bērnišķīga. Viņa aizraujas ar visādām muļķībām, sentimentālām teorijām. Es jau mazliet manīju, ka viņai ir tāda tieksme, bet nebiju domājusi, ka tā var izpausties ar tādu spēku. Nevaru saprast, no kā viņa to mantojusi. Viņas tēvs bija augstākā mērā praktisks cilvēks. Taču viss bija kārtībā, iekams viņa nebija pakļāvusies jūsu vīra ietekmei.

— Iespējams, ka tā ir, — Andžela piekrita, — taču arī Sjūzena nav bez vainas. Es pazīstu Jūdžinu. Jūdžins ir vājas gribas cilvēks, viņš aizraujas tikai tad, kad viņu vilina. Un meitene, kura negrib kļūt pavesta, nepadosies kārdināšanai.

— Sjūzena vēl ir tik jauna, — misis Deila atkal iebilda.

— Esmu pārliecināta, ka Sjūzena būtu atteikusies no mistera Vitlas, ja zinātu par viņa dēkām, — Andžela turpināja, neapzinādamās, cik pārsteidzīgi ir viņas vārdi. — Es viņai aizrakstīju. Viņai vajadzēja gan saprast, ka Jūdžina uzvešanās ir negodīga un netikumīga, to šis gadījums pierāda. Es varētu viņam piedot, ja tas notiktu pirmo reizi, taču pilnīgi līdzīgs gadījums bija pirms sešiem vai septiņiem gadiem, un pirms kādiem deviņiem gadiem viņam arī bija romāns. Ja viņš būtu sagājies ar Sjūzenu, viņš meiteni tāpat piekrāptu. Sākumā, protams, viņš ir iemīlējies līdz ausīm, bet tad meitene viņam apniks un viņš to pametīs. Jūs taču pati saprotat, kas tas ir par cilvēku. Iedomājieties, viņš vēl nesen man paziņoja, ka gribot noīrēt atsevišķu dzīvokli Sjūzenai, un pieprasīja, lai es neliekot viņam šķēršļus ceļā! Iedomājieties tikai!

Misis Deila nozīmīgi saknieba lūpas. Protams, no Andželas puses bija muļķīgi tā atsaukties par savu vīru, bet par to patlaban nebija vērts runāt. Iespējams, ka Jūdžins kļūdījies, apprecēdams Andželu, tomēr misis Deila ar to nevarēja attaisnot viņa vēlēšanos savaldzināt Sjūzenu. Ja viņš būtu brīvs, tad būtu cita runa. Viņa stāvoklis, viņa prāts, manieres — tur neko nevarēja iebilst, kaut arī viņš bija cēlies no vienkāršiem ļaudīm.

Tuvojās jau vakars, kad misis Deila atvadījās no Andželas, satriekta no redzētā un dzirdētā un vēl vairāk nostiprinājusies apņēmībā spert pašus enerģiskākos soļus. Andžela nekad nedos vīram šķiršanos. Jūdžins, no tikumības viedokļa raugoties, nevar būt piemērots vīrs viņas meitai. Tas var beigties ar grandiozu skandālu, un Sjūzenas vārds tiks apkaunots. Nonākusi pilnīgā izmisumā, misis Deila neredzēja nekādu citu labāku izeju kā mēģināt izrunāties ar Jūdžinu un censties pārliecināt viņu nesatikties ar Sjūzenu, kamēr viņš nebūs panācis šķiršanos. Ja Jūdžins būtu ar mieru, tad viņa, lai izvairītos no vēl ļaunākām sekām, dotu piekrišanu viņu laulībai — protams, tikai vārdos. Patiesībā viņai gribējās tikai vienu — lai Sjūzena atteiktos no Jūdžina. Vislabāk būtu, ja izdotos Sjūzenu kaut kur aizvest vai pierunāt nedoties tīšuprāt nelaimē. Tāpēc misis Deila nolēma apmeklēt Jūdžinu.

Otrā rītā, kad Jūdžins sēdēja savā kabinetā izdevniecībā, lauzīdams galvu par to, ko nozīmēja šī piecu dienu ilgā neredzēšanās, un veltīgi pūlēdamies koncentrēt uzmanību pie neskaitāmajiem pasākumiem, kas prasīja neatlaidīgu vērību un šobrīd bija diezgan nolaisti, viņam pasniedza misis Emīlijas Deilas vizītkarti. Jūdžins tūliņ izraidīja sekretāru, pavēlēdams nevienu nepieņemt, un lika ievest negaidīto apmeklētāju.

Misis Deila biia bāla un nobēdājusies, taču eleganti tērpusies zilganzaļā zīdā, ar melnu, spalvām rotātu, brīnišķīgu salmu cepuri galvā. Viņa arī pati vēl izskatījās gluži jauna un skaista, īsti piemērota Jūdžinam. Starp citu, bija laiks, kad misis Deila bija domājusi par to, ka Jūdžins laikam spētu viņā iemīlēties. Tomēr, lai nu kādas toreiz bija viņas domas, tagad viņa tās dzina projām. Toreiz, sapņodama par Jūdžinu, viņa bija cerējusi, ka viņš pametīs Andželu, šķirsies no tās vai tā nomirs. Tagad, protams, tamlīdzīgas domas viņai nenāca vairs prātā, turklāt aiz pārdzīvotā uztraukuma un bailēm tās bija gandrīz pilnīgi izgaisušas no misis Deilas atmiņas. Jūdžins no savas puses nebija aizmirsis, ka reiz izjutis zināmu tieksmi pēc misis Deilas un ka viņa allaž izturējusies pret viņu ar simpātijām. Tomēr pašreiz misis Deila bija ieradusies šeit ar pavisam citām domām un motīviem, un viņam vajadzēja sagatavoties gaidāmajai cīņai.

Misis Deilai ienākot, Jūdžins vērīgi uzlūkoja viņu, laipni pasmaidīja, lai gan tas prasīja zināmas pūles, un lietišķā tonī jautāja:

— Ar ko varu pakalpot?

— Ļaundaris! — viņa izsaucās gluži kā melodrāmā. — Mana meita man visu izstāstīja!

— Jā, Sjūzena man telefoniski pateica to, — viņš samierinošā balsī sacīja.

— Un man vajadzētu nonāvēt jūs tepat uz vietas! — misis Deila klusu, bet uzbudināta turpināja. — Kā es varēju ielaist savā mājā tādu briesmoni un ļaut tam uzturēties manas dārgās, nevainīgās meitas tuvumā! Patlaban man tas šķiet kaut kas neticams! Es vēl nevaru attapties no šausmām! Kā jūs iedrošinājāties? Turklāt jums ir tik jauka un krietna sieva, un jūs zināt, ka viņa ir slima un vēl tādā stāvoklī!... Ja jums būtu kaut drusciņ godīguma, kaut mazliet sirdsapziņas... Kad es domāju par šo nelaimīgo, jauko sievieti un par to, ko esat izdarījis vai gribat darīt... O, ja es nebaidītos no skandāla, jūs neaizietu no šejienes dzīvs!

— Ak, rimstieties! Kāpēc runāt acīm redzamas aplamības, misis Deila? — Jūdžins attrauca, ar pūlēm valdīdams sašutumu. Viņam derdzās misis Deilas melodramatiskā poza. — Šai nelaimīgajai, jaukajai sievietei,kuru jūs tā aizstāvat, nemaz tik slikti neklājas, un varu jums apgalvot, ka viņai nemaz tā nav vajadzīga jūsu līdzjūtība, kā jūs iedomājaties. Par spīti slimībai viņa ļoti labi prot sevi aizstāvēt. Un, ja runājam par jūsu plāniem nonāvēt mani vai nu pašrocīgi, vai ar trešās personas starpniecību, tad tā nemaz nav tik slikta doma. Es nebūt neesmu tik ļoti pieķēries dzīvei. Tikai atļaujiet aizrādīt, ka tas nenotiek pirms piecdesmit gadiem, bet mēs dzīvojam deviņpadsmitā gadsimta beigās un turklāt Ņujorkā. Es mīlu Sjūzenu, un viņa mīl mani, mēs nevaram dzīvot viens bez otra. Vajag atrast no šā stāvokļa tādu izeju, kas būtu pieņemama arī jums un kas nokārtotu mūsu dzīvi labvēlīgā garā. Sjūzēna tāpat ilgojas pēc šādas izejas kā es. Šī doma pieder viņai tikpat lielā mērā kā man. Kāpēc tas jūs tik briesmīgi uztrauc? Jūs taču labi pazīstat dzīvi.

— Kāpēc tas mani uztrauc? Nu, kā lai es neuztraucos? Un kā var tāds cilvēks kā jūs, kas ieņem tādu stāvokli, vada tādu lielu uzņēmumu, tik aukstasinīgi prasīt, kāpēc tas mani uztrauc? Vai tad runa nav par manas meitas laimi? Kāpēc es uztraucos? Mana meita ir skuķēns, kas nule vēl valkājis īsus bruncīšus un kas nepavisam nepazīst dzīvi! Un jūs iedrošināties teikt man, ka viņa pati ierosinājusi tādu domu! Ak, nekrietnais nelietis! Kā es varēju tā maldīties cilvēkā! Jūs mani pievīlāt ar savu pieglaudīgo izturēšanos un savām runām par laimīgu ģimenes dzīvi! Nesaprotu, kā man tas neienāca prātā ātrāk, kad redzēju jūs tik bieži ierodamies bez sievas. Man vajadzēja to saprast. Es arī nojautu, dievs mans liecinieks, bet likos nesaprotam. Mani pievīla jūsu šķietamais godīgums. Es nebūt nevainoju nabaga Sjūzenu, es vainoju tikai jūs. Jūs esat krāpnieks, nelietis! Un es vainoju sevi par savu muļķību, bet es jau esmu pietiekami sodīta.

Jūdžins tikai lūkojās viņā un bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Taču es neatnācu tāpēc, lai strīdētos ar jums, — misis Deila turpināja. — Es atnācu pateikt, ka jūs nekad vairs nedrīkstat satikties ar manu meitu, runāt ar viņu, rādīties tur, kur varētu viņu satikt, lai gan varu jums apgalvot, ka viņa nespers savu kāju tur, kur būsiet jūs. Drīz vien jums būs slēgtas katra godīga nama durvis, par to es parūpēšos. Ja jūs tūliņ nenosolīsieties ar goda vārdu, ka nesatiksieties ar Sjūzenu un nerakstīsiet viņai, tad es iešu pie mistera Kolfaksa, ar kuru, kā jums zināms, esmu personiski pazīstama, un izstāstīšu viņam visu. Ja viņš uzzinās par jūsu agrākajām dēkām un par to, kā esat nodomājis rīkoties ār manu meitu, nerēķinoties ar savas sievas stāvokli, tad esmu pārliecināta, ka viņš nebūt nevēlēsies ilgi izmantot jūsu pakalpojumus. Es iešu pie mistera Vinfīlda, sava sena drauga, un pastāstīšu visu arī viņam. Jūs bez lieka trokšņa izstums no sabiedrības, un mana meita nemaz no tā necietīs. Viņa ir tik jauna, ka visa vaina kritīs uz jums, ja šis notikums kādreiz nāks klajā. Misis Vitla vakar pastāstīja man par jūsu nekrietno dzīves veidu. Jūs cerējāt padarīt Sjūzenu par savu ceturto vai piekto upuri. Nē, tas jums neizdosies! Jūs vēl nezināt, ko nozīmē apvainota māte, — tagad jūs to uzzināsiet. Pamēģiniet tikai man spītēt, ja uzdrīkstaties! Es pieprasu, lai jūs tūliņ uzrakstāt Sjūzenai atvadu vēstuli, tūliņ uz vietas. Es viņai pati to nodošu.

Jūdžins sarkastiski pasmīnēja. Viņu nokaitināja Andželas pieminēšana. Tātad misis Deila bijusi pie viņiem mājās, un Andžela izklāstījusi visu viņa pagātni. Cik zemiski! Andžela taču tomēr ir viņa sieva! Vēl šorīt viņa lūdzās savas mīlas vārdā, lai Jūdžins nepametot viņu, un ne ar pušplēstu vārdu neminēja par misis Deilas vizīti. Mīla, mīla! Laba mīla, nav vārdam vietas. Viņš taču ne mazumu darījis Andželas labā. Vai tad viņa nevarēja parādīt kaut mazliet augstsirdības tādā grūtā brīdī, lai cik sāpīgi tas būtu pašai?

— Jūs gribat, lai uzrakstu oficiālu paziņojumu par atteikšanos no Sjūzenas, vai ne? — viņš, greizi smīnot, jautāja. — Kāds absurds! Skaidrs, ka es to nedarīšu! Un šādus draudus — sūdzēties misteram Kolfaksam — es jau esmu dzirdējis no misis Vitlas. Lūdzu, tur ir durvis. Mistera Kolfaksa kabinets ir sešus stāvus zemāk. Ja vēlaties, es likšu kurjeram pavadīt jūs. Izstāstiet misteram Kolfaksam, un tad jūs redzēsiet, vai daudz laika vajadzīgs, lai tas kļūtu zināms visai pasaulei. Varat iet ari pie mistera Vinfīlda. Man nav daļas ne gar viņu, ne gar misteru Kolfaksu! Ja jums gribas, lai šis notikums nonāk ļaužu valodās, tad ejiet vien. Tas tiks plaši pārrunāts, to es varu galvot. Es mīlu jūsu meitu. Es nevaru dzīvot bez viņas. Esmu burtiski zaudējis prātu viņas dēļ, — Jūdžins piecēlās. — Un viņa mīl mani, vismaz man tā šķiet. Šā vai tā, bet es lieku visu uz spēles. Mīlas ziņā mana dzīve bijusi tukša. Es nekad neesmu mīlējis no visas sirds. Bet tagad es neprātīgi mīlu Sjūzenu Deilu. Es nespēju ne par ko citu domāt, vienīgi par viņu. Ja jūs varētu just līdzi cilvēkam, kurš nav atradis savu ideālu nevienā sievietē, tad jūs atdotu man savu meitu. Es mīlu viņu, mīlu! — Jūdžins trieca dūri pret galdu. — Velns lai parauj! Esmu gatavs uz visu viņas dēļ! Ja viņa būs ar mieru kļūt mana, tad lai Kolfakss pievāc savu izdevniecību un Vinfīlds savu akciju sabiedrību! Un jūs varat pievākt visu viņas naudu, ja viņa vēlēsies jums to atdot. Es varu braukt uz ārzemēm un nopelnīt iztiku ar savu otu. Es arī tā darīšu. Tā pirms manis rīkojušies daudzi amerikāņi. Es mīlu viņu, vai jūs dzirdat? Es mīlu, un varat man ticēt, ka viņa būs mana. Jums neizdosies nostāties mums ceļā. Jums nav ne tik daudz prāta, ne spēka, ne atjautības, lai cīnītos ar šo meiteni! Viņa ir stiprāka, viņa ir cēlāka par jums. Viņa stāv augstāk par visiem šolaiku jēdzieniem par sabiedrību un dzīvi. Viņa mīl mani un grib būt mana, viņa to dara labprātīgi, brīvi, ar prieku. Vai var atrast ko līdzīgu jūsu augstākajā sabiedrībā ar tās sīkumainajām domām un jūtām? Jūs sakāt, ka man draud izstumšana no sabiedrības? Bet kāda man vajadzība pēc jūsu sabiedrības, pēc šā pūļa, kas sastāv no vulgāriem, nožēlojamiem, stulbiem radījumiem, no nekaunīgiem ierāvējiem, krāpniekiem, zagļiem, pielīdējiem?... Lieliska kompānija! Smieklīgi, ka jūs ierodaties pie manis ar tādu majestātisku izskatu nolasīt man pamācības! Kāda man daļa gar jums? Kad es iepazinos ar jums, tad jūs man nelikāties aprobežota mietpilsone, bet pilnīgi cits cilvēks, taču jūs nebūt neesat labāka par citiem. Jūs esat tāda pati padevīga aizspriedumu un noteikumu verdzene. Lai notiek, — un viņš pasita knipi teju pat misis Deilai pie deguna, — dariet visu, kas jums ienāk prātā! Tik un tā Sjūzena būs mana! Viņa pati ieradīsies pie manis. Ar jums viņa nerēķināsies. Skrieniet pie Kolfaksa! Skrieniet pie Vinfīlda! Nekas jums nepalīdzēs. Viņa ir mana. Man ir tiesības uz viņu. Sjūzena ir cilvēks šā vārda īstajā nozīmē. Pati debess ir sūtījusi viņu man. Un viņa piederēs man, kaut man tādēļ vajadzētu sadragāt ir jūs, ir jūsu ģimeni, ir sevi pašu un visus, kas stāsies man ceļā. Viņa piederēs man! Viņa ir mana! Mana! — Viņš krampjaini pasita roku augšup. — Un tagad ejiet un dariet visu, ko vien vēlaties! Paldies dievam, es esmu sastapis vismaz vienu sievieti, kura zina, ko nozīmē dzīvot un mīlēt! Un viņa pieder man!

Misis Deila raudzījās viņā ar izbrīnu, neticēdama savām ausīm. Vai tikai viņš nav zaudējis prātu! Vai viņš patiešām tā mīl? Ir gan Sjūzena sagrozījusi viņam galvu! Tas ir dīvaini. Misis Deila nekad nebija redzējusi Jūdžinu tādā noskaņojumā. Viņa nekad nebūtu domājusi, ka viņš spējīgs uz tādām jūtām. Viņš vienmēr bija nosvērts, smaidīgs, labsirdīgs, asprātīgs. No kurienes radies šis traģiskums, šī kvēle, šī kaislība, šīs slāpes pēc mīlas? Viņa acis liesmoja, bija redzams, ka šis cilvēks spējīgs uz visu. Laikam viņš patiešām mīl.

— O, kāpēc jūs gribat sagādāt man tādas bēdas? — misis Deila pēkšņi sāka gausties. Tikai uz mirkli viņa bija izjutusi Jūdžina dziļās sāpes un viņā bija ierunājusies līdzcietība. — Kāpēc jūs ielauzāties manā ģimenē un cenšaties to sagraut? Pasaulē ir bezgaldaudz sieviešu, kuras ar prieku jūs iemīlēs, bezgaldaudz sieviešu, kas jums daudz vairāk atbilst ir gadu, ir temperamenta ziņā nekā Sjūzena. Viņa jūs nesaprot. Viņa pati sevi vēl nesaprot. Viņa ir tikai skuķēns — iemīlējies muļķa skuķēns. Tā ir hipnoze. Kāpēc jūs tiecaties pēc viņas? Jūs, kas esat daudz vecāks, daudz vairāk pieredzējis! Atsakieties no viņas! Es nebūt negribu iet pie mistera Kolfaksa. Es nebūt negribu uzticēties misteram Vinfīldam. Ja būšu spiesta, es to izdarīšu, bet es to negribu. Es vienmēr esmu bijusi pašās labākajās domās pārjums. Es zinu, ka jūs neesat ikdienišķs cilvēks. Tad palīdziet man, lai es atkal varu sākt jūs cienīt, jums uzticēties. Varbūt es neaizmirsīšu notikušo, bet es piedošu. Iespējams, ka jūs patiešām esat nelaimīgs ģimenes dzīvē. Man jūsu ļoti žēl. Es nebūt negribu jums atriebties. Es negribu darīt neko tādu, kas sagādātu jums nepatikšanas. Es tikai gribu paglābt nabaga Sjūzenu. Es jūs lūdzu, lūdzu no sirds! Es viņu tā mīlu. Jūs diezin vai spējat saprast, ko es pārdzīvoju. Lai cik stipra ir jūsu mīla, jums tomēr jārēķinās ar citiem. Īsta mīla ir augstsirdīga. Es zinu, ka Sjūzena ir tiepīga un patvaļīga, un patlaban gatava uz visu, bet viņa mainīsies, ja jūs viņai palīdzēsiet. Ja jūs viņu patiesi mīlat, ja jums ir kaut lāsīte līdzcietības pret mani, ja jums kaut cik dārga ir viņas, ir jūsu pašu nākotne, tad atsakieties no saviem plāniem un atdodiet viņai brīvību. Sakiet viņai, ka esat vīlies savās jūtās. Uzrakstiet viņai tūliņ. Paskaidrojiet, ka negribat riskēt ar tādu soli, kas varētu iegrūst negodā mani, viņu un jūs, un tāpēc atsakāties no viņas. Sakiet, ka esat nolēmis pagaidīt, kamēr pats laiks nepiešķirs jums brīvību, ja tā būs lemts, un dodiet viņai iespēju pašai spriest par to, vai viņa neatradīs laimi bez jums. Vai patiešām jums pietiks dūšas pazudināt tādu nevainīgu radījumu? Viņa taču vēl tik jauna, bez kādas pieredzes. Ja jūs zinātu, kas ir dzīve, ja esat spējīgs kaut mazliet cienīt citus un ievērot viņu prasības, tad es jūs lūdzu, lūdzu kā mīloša māte — atsakieties no Sjūzenas.

Asaras saskrēja viņai acīs, viņa sāka klusu šņukstēt, aizsegusi seju. Jūdžins noraizējies skatījās uz viņu. Ko viņš dara? Uz ko gatavojas? Vai patiesi viņš ir tik ļauns cilvēks, kādu viņu iztēlo? Varbūt viņš no tiesas zaudējis prātu? Varbūt viņam nemaz nav sirds? Misis Deilas un Andželas bēdas, draudi izstāstīt par viņu Kolfaksam un Vinfīldam uz mirkli atskurbināja viņu. It kā spožs zibens uzliesmojums pēkšņi apgaismoja apkārtējo tumsu. Uz kādu sekundi viņā ierunājās līdzcietība: viņš aptvēra, cik daudz bēdu grasās sagādāt citiem un cik tas ir neprātīgi. Tomēr tas bija tikai mirklis, tad viss izgaisa. Viņa acu priekšā atausa Sjūzenas tēls, viņas it kā marmorā cirstā seja, viņas uzvarošais skaistums, viņas acis, lūpas, mati, viņas straujās, možās kustības, viņas smaids. Atteikties no viņas! Atteikties no Sjūzenas, no sapņa par atsevišķu studiju, par pastāvīgu līksmu saskari ar viņu! Vai Sjūzena to grib? Vai par to viņa minēja nesenajā sarunā pa telefonu? Nē! Nē! Pamest viņu tagad, kad meitene ar visu savu būtni tiecas pēc viņa? Nē, nē un vēlreiz nē! Nekad! Viņš vēl cīnīsies, un kaut viņš pat bojā ietu šai cīņā! Neparko! Neparko!

Domas juceklīgi traucās pa smadzenēm.

— Es to nevaru darīt! — viņš sacīja, pietrūkdamies kājās, jo pēc savas garās tirādes bija smagi atslīdzis sēdeklī. — Es to nevaru darīt. Jūs prasāt neiespējamo. Tas nekad nenotiks. Dievs mans liecinieks, es esmu neprātīgi iemīlējies un nevaru dzīvot bez Sjūzenas. Ejiet un dariet visu, ko vēlaties, bet Sjūzenai vajag piederēt man, un viņa piederēs man. Viņa ir mana, mana!

Jūdžina smalkās, kalsnējās rokas sažņaudzās dūrēs, viņš sakoda zobus.

— Mana, mana, mana! — viņš murmināja kā ļaundaris lētā melodrāmā.

Misis Deila pagrozīja galvu.

— Lai dievs stāv klāt mums abiem! — viņa noteica. — Nekad, nekad viņa nebūs jūsējā! Jūs neesat viņas cienīgs! Jūs esat nenormāls! Es cīnīšos pret jums ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Es ne ar ko nerēķināšos. Es esmu bagāta un pratīšu panākt, ko esmu apņēmusies. Jūs viņu nedabūsiet! Redzēsim, kurš gūs virsroku! — Viņa piecēlās un gāja uz durvīm. Jūdžins viņai sekoja.

— Dariet, ko gribat, — viņš mierīgi atbildēja. — tikai zināt, ka paspēlēsiet. Sjūzena atnāks pie manis. Es to zinu. Es to jūtu. Iespējams, ka es pazaudēju daudz ko citu, bet viņa būs manējā. Es viņu dabūšu! Viņa ir mana!

— O! — misis Deila gurdi nopūtās un pagriezās uz durvju pusi. Jūdžins bija viņu gandrīz vai pārliecinājis. — Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

— Jā.

— Tad es eju.

— Ardievu, — viņš svinīgi noteica.

— Ardievu, — viņa atbildēja.

Viņa izgāja ārā bāla kā drēbe, ar plati ieplestām acīm. Jūdžins metās pie telefona, bet, atcerējies, ka Sjūzena lūgusi nezvanīt un paļauties visās lietās uz viņu, pakāra klausuli.

XV n o d a ļ a

Misis Deilas dedzīgajiem un patētiskajiem vārdiem vajadzēja gan noderēt Jūdžinam par brīdinājumu. Uz mirkli viņam iešāvās prātā doma panākt misis Deilu un pamēģināt vēl viņu kaut kā ietekmēt, apgalvot, ka viņš darīs visu iespējamo, lai panāktu šķiršanos un varētu precēt Sjūzenu, bet viņš atcerējās, ka Sjūzena sevišķi uzsvēra, ka nevēlas nekādas laulības. Viņš nebūtu varējis skaidri pateikt, kur, kad un kādos apstākļos meitene bija izsacījusi šo savdabīgo vēlēšanos, kuru, starp citu, varēja pilnīgi realizēt tikai tad, ja viņi abi izturētos taktiski. Viņš prātoja, ka tur nekā briesmīga nav, ja divi cilvēki grib iztikt bez oficiālām važām. Kas tur sevišķs? Dievs vien zina, cik pasaulē ir šādu nelikumīgu un varbūt ne visai parastu sakaru, un tāpēc sabiedrībai nav ko uztraukties, ja tiem pievienojas vēl viens, it īpaši, ja cilvēki rīkojas piesardzīgi un diplomātiski. Ne viņš, ne Sjūzena nevēlas izpaust visai pasaulei par savu sakaru. Pilnīgi dabiski, ka viņš, izcils mākslinieks — tiesa, uz laiku pametis savu otu, bet tomēr neapšaubāms un visu atzīts, — grib īrēt atsevišķu studiju. Tur viņš un Sjūzena varēs sastapties. Neviens tur nesaskatīs neko nesodāmu. Tikai kāpēc Sjūzena visu izstāstījusi mātei? Bez tā gan varēja ļoti labi iztikt. Viņai dīvaini principi — runāt patiesību, nerēķinoties ar apstākļiem, īstenībā viņa nebūt nav vienmēr runājusi patiesību. Viņa krāpusi māti jau ar to vien, ka tik ilgi turējusi viņu neziņā. Jeb vai tas ir ļauns joks, ko izspēlējis liktenis, kas grib par viņiem paņirgāties? Nevar būt. Un tomēr Sjūzenas nepiekāpība viņam tagad šķita liktenīga kļūda. Viņš sēdēja, iegrimis dziļās pārdomās. Vai viņš ir tik drausmīgi maldījies? Vai viņš kādreiz to dabūs nožēlot? Visa viņa dzīve patlaban likta uz spēles. Varbūt pareizāk būtu griezties atpakaļ?

Nē! Nē! Nē! Nekad! Tas nenotiks! Viņam jāstājas visam pretim! Citas izejas nav! Tā viņš domāja.

Nākamais solis, ko spēra misis Deila, nesagādāja viņai tādas nepatikšanas kā pirmais, taču labuma no tā nebija nekāda. Viņa ataicināja savu mājas ārstu doktoru Letsonu Vuliju, kurš baudīja savu pacientu neierobežotu uzticību. Pats būdams cilvēks ar stingriem principiem un nelokāms goda un morāles jautājumos, viņš bija stipri iecietīgs un ar pietiekami plašiem uzskatiem, ja runa bija par citiem.

— Nu, misis Deila, ar ko varu jums šodien pakalpot? — viņš vaicāja, ienākdams bibliotēkā, kas atradās mājas apakšstāvā, un sirsnīgi spieda namamātei roku, kaut arī neslēpa, ka jūtas noguris.

— Ak doktor Vulij, man ir tādas nepatikšanas! — misis Deila tūliņ iesāka. — No manējiem patiesībā neviens nav slims, kaut gan man labāk patiktu, ja kāds būtu. Stāvoklis ir daudz nopietnāks. Es jūs ataicināju tāpēc, ka ceru uz jūsu palīdzību un līdzjūtību. Man jārunā par manu meitu Sjūzenu.

— Tā, tā, — nomurmināja doktors. Viņa balss čērkstēja, balss saites bija pietiekami nodeldētas. Acis skadri lūkojās no ceraino, sirmo uzacu apakšas, — tā mēdz skatīties cilvēki, kas prot daudz ko redzēt un paturēt pie sevis. — Kas ar viņu noticis? Ko viņa izdarījusi tādu, kas nebūtu jādara?

— Ak doktor! — izsaucās misis Deila, gandrīz raudādama, jo pēdējo dienu pārdzīvojumi bija viņai pilnīgi laupījuši savaldīšanos. — Es pat nezinu, ko jums teikt. Es nezinu, ar ko sākt. Sjūzena, mana dārgā, mana zelta Sjūzena, kurai es tik bezgala uzticējos, uz kuru tā paļāvos...

— Nu, nu, kas būs tālāk? — doktors Vulijs pārtrauca viņu.

Un misis Deila izstāstīja viņam visu notikumu un atbildēja uz dažiem visai atklātiem jautājumiem.

— Patiesību sakot, jūs vēl varat pateikties liktenim, — doktors sacīja. — Sjūzena varēja atdoties šim cilvēkam, neteikdama jums ne vārda, un paziņot par to kā par notikušu faktu un varbūt arī nemaz nepaziņot.

— Nepaziņot? O, doktor! Mana Sjūzena!

— Misis Deila, pirms es kļuvu par jūsu ārstu, es biju jūsu mātes mājas ārsts. Es mazliet zinu šo to par cilvēku dabu vispār un esmu diezgan labi izpētījis jūsu ģimenes locekļus. Jūsu vīrs, ja jums labpatīk atcerēties, bija ļoti nepiekāpīgs cilvēks. Iespējams, ka Sjūzena kaut ko mantojusi arī no viņa. Sjūzena ir ļoti jauna, — lūdzu to neaizmirst, — viņa ir spēcīga, veselīga meitene. Cik gadu ir šim Vitlam?

— Trīsdesmit astoņi vai trīsdesmit deviņi, doktor.

— Hm! Es jau tā domāju. Bīstams vecums. Var tikai pabrīnīties, ka jūs pati tik laimīgi esat tikusi pāri šim periodam. Jums taču ir ap četrdesmit, vai ne?

— Jā, doktor, bet jūs esat vienīgais, kam tas zināms.

— Saprotu, saprotu. Šis vecums ir bīstams. Jūs sakāt, ka viņš vada United Magazines? Liekas, esmu šo to dzirdējis par viņu. Es pazīstu misteru Kolfaksu. Un jūs sakāt, ka šis vīrs spējīgs tā aizrauties?

— Man tas nebūtu prātā nācis — pirms šā notikuma.

— Nu, tas nav nekas neiespējams. Trīsdesmit astoņi vai trīsdesmit deviņi no vienas puses un astoņpadsmit vai deviņpadsmit no otras — tur nekas labs nav gaidāms. Kur ir Sjūzena?

— Droši vien augšā, savā istabā.

— Varbūt man aprunāties ar viņu, kaut gan tas diezin vai palīdzēs.

Misis Deila izgāja un atgriezās tikai gandrīz pēc stundas. Sjūzena bija noskaitusies, viņa ietiepās un uz visām mātes pierunām atbildēja noraidoši. Kāpēc jāiejauc šajā lietā sveši cilvēki un vēl doktors Vulijs, kuru Sjūzena labi pazina un ļoti mīlēja? Kad māte sacīja, ka doktors Vulijs gribot viņu redzēt, Sjūzena tūliņ nojauta, ka tam kāds sakars ar Jūdžinu, un noprasīja, kas doktoram par vajadzību. Beidzot pēc ilgas lūgšanās viņa tomēr bija ar mieru nonākt lejā, lai gan darīja to vienīgi ar nolūku pierādīt mātei, cik tā aplami uzvedas.

Vecais doktors tikmēr sēdēja un domāja par šo dīvaino jūkli, ko sauc par dzīvi, kur darbojas neizprotami fizikas un ķīmijas likumi, kur plosās visādas kaites un cilvēku kaislības — mīla un naids dažādās izpausmēs; kad ienāca Sjūzena, viņš pacēla galvu un uzmeta meitenei vērīgu skatienu.

— Man prieks jūs redzēt, Sjūzen, — viņš laipni uzrunāja meiteni pieceldamies, pasperdams dažus soļus viņai pretī. — Kā jums klājas?

— Ļoti labi, doktor, un kā jums?

— Pati redzat, Sjūzen, pati redzat, — esmu kļuvis vēl mazliet vecāks un vēl mazliet nervozāks. Neko nevar darīt, ja cita sirdēsti ķeras klāt. Jūsu māmuļa man pastāstīja, ka jūs esot iemīlējusies. Tas ir ļoti interesanti, vai ne?

— Zināt, doktor, — Sjūzena izaicinoši atbildēja, — es jau sacīju maman, ka nevēlos apspriest šo jautājumu, un uzskatu, ka viņai nav nekādas tiesības spiest mani to darīt. Es negribu rimāt par šo tematu un nerunāšu. Es uzskatu, ka tas ir vislielākais netaktiskums.

— Netaktiskums? — misis Deila atkārtoja. — Tev šķiet, ka apspriest tavus nodomus ir netaktiskums? Tad es tev pateikšu, ka to, ko tu grasies darīt, cilvēki nosauks par noziegumu!

— Es jau teicu, maman, ka es te nenācu strīdēties, un tāpēc labāk klusēšu! — Sjūzena sacīja, pievērsusies mātei. — Man te nav ko darīt. Es negribēju apvainot doktoru Vuliju, bet man nenāk ne prātā stāvēt te un no jauna klausīties visu to, ko tu iedomāsies man teikt.

Viņa paspēra soli uz durvju pusi.

— Zināt, misis Deila, jūs labāk nejaucieties mūsu sarunā, — sacīja doktors Vulijs, un viņa balsī skanēja kaut kas tāds, kas piespieda Sjūzenu apstāties. — Es arī turos pie uzskatiem, ka vārdi te neko nevar līdzēt. Sjūzena ir pārliecināta, ka iecerējusi kaut ko ļoti labu. Iespējams, ka tā arī ir, kas to var zināt? Vienigais, ko būtu vērts apspriest, ja te vispār ir kaut kas apspriežams, tas ir jautājums par laiku. Manuprāt, Sjūzenai labāk būtu mazliet pagaidīt, iekams viņa realizē savu nodomu, kas, jācer, nebūt nav tik peļams. Es nemaz nepazīstu misteru Vitlu. Varbūt viņš ir ļoti spējīgs un cienījams cilvēks, bet tomēr Sjūzenai vajadzētu drusciņ nogaidīt. Es teiktu, mēnešus trīs vai pusgadu. Šāda jautājuma izlemšana saistās ar dažādām sekām, — viņš pievērsās Sjūzenai. — Padomājiet par pienākumiem, kas gulsies uz jūsu pleciem, — vai jūs neuzņematies pārāk daudz? Neaizmirstiet, ka jums tikai astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu. Var notikt, ka jums vajadzēs atteikties no viesībām, dejām, ceļojumiem un vēl no daudz kā cita un pilnīgi nodoties mātes pienākumiem un gādībai par vīru. Jūs taču domājat palikt pie viņa uz visu mūžu, vai ne?

— Es negribu runāt par to, doktor Vulij.

— Bet tā taču tas ir, vai nav tiesa?

— Mēs paliksim kopā tik ilgi, kamēr mīlēsim viens otru.

— Hm! Bet jūs taču mīlēsiet viņu kādu zināmu laika sprīdi, — to, protams, jūs negribēsiet noliegt?

— Jā gan, bet kāpēc vajadzīga šī saruna? Es esmu pieņēmusi lēmumu.

— Es gribētu ieteikt jums tikai mazliet padomāt, — laipni turpināja doktors, ar savu toni vien atbruņodams Sjūzenu un piespiezdams viņu klausīties, — lai jūs nesteigtos un labi pārbaudītu savas jūtas. Tikai neilgu laika sprīdi, lai jūs būtu absolūti pārliecināta. Jūsu māmuļa gribētu, lai jūs to nemaz nedarāt. Jūs, cik saprotu, gribat to darīt visai drīz. Jūsu māmuļa mīl jūs, un es ticu, ka sirds dziļumos jūs mīlat arī viņu par spīti šīm nelielajām nesaskaņām. Man arī šķiet, ka jums vajadzētu zināmā mērā piekāpties, lai saglabātu labas attieksmes, — nu, teiksim, pagaidīt pusgadu vai gadu un pa šo laiku visu pienācīgi apdomāt. Droši vien misters Vitla necels iebildumus. Viņa jūtas pret jums tāds laika sprīdis nespēs mainīt. Savukārt jūsu māmuļai būtu vieglāk, ja viņa zinātu, ka esat pieņēmusi lēmumu pēc nopietnas apsvēršanas.

— Jā, — misis Deila dedzīgi atbalstīja ārstu, — pagaidi un apdomājies, Sjūzen! Ko nozīmē viens gads?

— Nē, — Sjūzena nepacietīgi attrauca. — Galvenais ir tas, vai es gribu gaidīt vai ne, bet es negribu.

— Pilnīgi pareizi, bet jūs tomēr varētu paturēt manus vārdus prātā. Jūs pati piekritīsiet, ka šī lieta ir nopietna, lai skatās uz to, no kāda viedokļa grib. Es nedomāju to apgalvot, bet man tā vien šķiet, ka jūs grasāties izdarīt lielu kļūdu. Protams, tas ir tikai mans personiskais uzskats. Jums ir tiesības spriest pēc sava prāta. Es ļoti labi saprotu, kā jūs raugāties uz visu, taču sabiedrība droši vien izturēsies pret tādu soli citādi nekā jūs. Zināms, Sjūzen, domāt par sabiedrības uzskatiem ir garlaicīgi, tomēr ar sabiedrību nevar nerēķināties.

Sjūzenas seja pauda apnicību un stūrgalvību, kad viņa vērās savos mocītājos. Viņa domāja par Jūdžinu un savu apņemšanos. To pilnīgi iespējams realizēt. Kāda viņai daļa gar sabiedrību? Viņa neuzkrītoši virzījās aizvien tuvāk durvīm un beidzot atvēra tās.

— Tas nu apmēram būtu viss, — noteica doktors Vulijs, redzēdams, ka meitene stingri apņēmusies pamest viņus. — Uz redzēšanos, Sjūzen! Man prieks, ka satiku jūs.

— Uz redzēšanos, doktor Vulij! — viņa atbildēja.

Sjūzena izgāja, un misis Deila izmisumā sāka lauzīt rokas.

— Ko lai es daru? — viņa izsaucās, raudzīdamās savā padomdevējā.

Doktors Vulijs nodomāja, cik aplami dot padomus cilvēkiem, kuri nevēlas tos pieņemt.

— Nav ko uztraukties, — viņš, brītiņu klusējis, ierunājās. — Es ticu, ka viņa pagaidīs, ja jūs atradīsiet pareizo pieeju. Patlaban viņa aiz kaut kādiem iemesliem ir ārkārtīgi nervoza un tiepjas. Jūs pārāk uzspiežat viņai savu gribu. Rīkojieties pielaidīgāk! Lai viņa pati visu pārdomā. Ieteiciet gaidīt, bet neuzspiediet neko. Ar varu jūs neko nepanāksiet. Viņai pārāk nelokāma griba. Asaras arī nelīdzēs. Pārmērīga jūtelība kaitina. Palūdziet viņu vēl padomāt vai labāk atļaujiet viņai darīt to pašai un pierunājiet tikai nesteigties. Ja jums izdotos aizvest viņu uz kādām trim nedēļām vai, vēl labāk, uz vairākiem mēnešiem tā, lai viņa aizbrauktu labprātīgi un varētu justies brīva ir no jūsu argumentiem, ir no viņa ietekmes, ja viņa pati palūgtu šo Vitlu likt viņu kādu laiku mierā, tad viss būtu kārtībā. Diezin vai viņa aizies pie Vitlas. Viņa gan tā domā, bet man negribas tam ticēt. Lai nu kā, bet saglabājiet mājas mieru un pierunājiet viņu aizbraukt no Ņujorkas.

— Bet vai nevarētu, doktor, ielikt viņu kādā sanatorijā vai psihiatriskajā slimnīcā, kamēr viņa nāk pie prāta?

— Pasaulē viss ir iespējams, bet es teiktu, ka no visa, ko jūs varētu darīt, šis solis sniegtu vismazāk panākumu. Varmācība šādos gadījumos nepalīdz.

— Es zinu, bet ja viņa nepārdomās?

— Nudien, misis Deila, par to vēl agri spriest. Jūs neesat mēģinājusi runāt ar viņu mierīgā garā. Jūs tikai ķildojaties. No tā ir maz labuma. Jūs aizvien vairāk attālināties viena no otras.

— Kāds jums praktisks prāts, doktor, — misis Deila paglaimoja, jo doktora vārdi bija viņu mazliet nomierinājuši.

— Tas nav praktiskums, tā ir intuīcija. Ja es būtu praktisks cilvēks, tad nebūtu kļuvis par mediķi.

Viņš devās uz durvīm, un sirmgalvja augums likās ik uz soļa slīgstam lejup pats aiz sava svara. Pie sliekšņa viņš vēlreiz atskatījās. Nogurušās, pelēkās acis it kā iedzirkstījās, kad viņš sacīja:

— Jūs taču arī esat kādreiz mīlējusi, misis Deila?

— Jā, — viņa atbildēja.

— Vai atceraties, ko toreiz izjutāt?

— Jā.

— Tad esiet prātīgāka. Papūlieties atcerēties pati savas jūtas, savu izturēšanos. Pilnīgi ticams, ka jums neviens nelika šķēršļus ceļā, bet viņai liek. Esiet pacietīga. Izturieties mierīgi. Viņa grasās izdarīt kļūdu. Mēs gribam to novērst, un nav šaubu, ka mums tas izdosies. Dariet citiem to, ko gribat, lai citi dara jums.

Viņš šļūcošiem soļiem izgāja caur verandu un nogāja pa platajām kāpnēm lejā, kur viņu gaidīja mašīna.

— Maman, — Sjūzena sacīja pēc doktora Vulija aiziešanas, kad misis Deila bija ienākusi pie viņas, lai redzētu, vai meita nav mazliet atmaigusi, un lai palūgtu vēlreiz viņu nesteigties ar savu lēmumu. — Maman, kāpēc tu apkauno sevi un mani? Kāpēc tev vajadzēja izstāstīt visu doktoram Vulijam? To es tev nekad nepiedošu. Es nedomāju, ka tu esi uz to spējīga. Es domāju, ka tev vairāk lepnuma, vairāk pašcieņas.

Vajadzēja redzēt Sjūzenu tobrīd, kad viņa stāvēja savā plašajā buduārā ar muguru pret ovālo tualetes spoguli un ar seju pret māti, lai saprastu, ar ko viņa piebūrusi Jūdžinu. Istabu caur daudzajiem logiem pārplūdināja spilgta saules gaisma, un meitene savā baltzilajā rīta tērpā šķita starojoša un daiļa šai līksmajā fonā.

— Saproti taču, Sjūzen, — misis Deila taisnojās pavisam vārgā balsī, — es vairs nevaru izturēt. Man taču arī vajag ar kādu apspriesties. Es esmu pilnīgi viena, ja neskaita tevi, Kinroju un bērnus, — sarunās ar Sjūzenu un Kinroju viņa dēvēja Adeli un Nineti par bērniem, — un viņiem man, protams, negribētos neko teikt. Tu vienmēr biji vienīgais cilvēks, ar ko es varēju aprunāties, bet ja tu nostājies pret mani...

— Es nemaz nenostājos pret tevi, maman!

— Ak tā? Labāk nerunāsim par to, Sjūzen! Tu esi salauzusi man sirdi. Tu mani burtiski dzen nāvē. Man nepieciešams lūgt kādam padomu. Doktors Vulijs ir mums vecs draugs. Viņš ir tik labs un atsaucīgs.

— Ak maman, es to zinu, bet kāda tam jēga? Kāds labums no viņa vārdiem? Vai viņš var mani pārtaisīt? Tu stāsti visu, kas mūsu starpā noticis, cilvēkam, kuram nemaz nevajag to zināt.

— Es taču domāju, ka viņš var tevi ietekmēt, — lūdzoši iesaucās misis Deila. — Es domāju, ka tu klausīsi viņam. Ak dievs, ak dievs! Es esmu tik nogurusi! Kaut es būtu mirusi! Kaut es nebūtu to piedzīvojusi!

— Tu atkal sāc, maman! — Sjūzena jau maigāk ierunājās. — Es nesaprotu, kāpēc tu esi tik izmisusi. Es dziros kārtot savu dzīvi, nevis tavu. Es tā dzīvošu, nevis tu.

— Pareizi, bet tieši tas mani biedē. Kas tā būs par dzīvi, ja tu tā rīkosies, ja tu sevi pazudināsi? Kaut tu saprastu, ko esi izdomājusi, kādas šausmas tevi gaida! Nekad tu nedzīvosi ar viņu, viņš ir pārāk vecs, sievietes viņu pārāk izlutinājušas, viņam nevar ticēt. Viņš tevi drīz pametīs, un tu paliksi viena — neprecēta, no sabiedrības izstumta sieviete, varbūt pat ar bērnu uz rokām. Kur tad tu paliksi?

— Maman, — Sjūzena mierīgi atbildēja, un viņas sārtās lūpas pavērās kā bērnam, — es par to visu esmu jau domājusi. Es to ļoti labi saprotu. Un man šķiet, ka šā jautājuma dēļ vispār ceļ pārāk lielu brēku — un ne vien tu, bet arī citi. Tu paredzi visu ļaunāko, kas vien var gadīties, bet vienmēr taču tā negadās. Es esmu pārliecināta, ka daudzi tā rīkojas, un neviens nepiešķir tam kādu sevišķu nozīmi.

— Jā, grāmatās, — attrauca misis Deila. — Es zinu,, no kurienes tev šīs idejas. Tu esi salasījusies romānus.

— Kaut vai tā, bet tomēr viss notiks pēc mana prāta. Es to esmu stingri apņēmusies. Piecpadsmitajā septembrī es eju pie mistera Vitlas, un tev jau tagad vajadzētu ar to samierināties.

Saruna norisinājās desmitajā augustā.

— Sjūzen, — misis Deila sacīja, nenolaizdama no meitas ciešo skatienu, — es nekad nebūtu ticējusi, ka tu esi spējīga runāt ar mani tādā tonī. Neko tamlīdzīgu tu nedarīsi! Kā tu vari būt tik tiepīga? Kur tev radusies tāda dzelžaina stūrgalvība? Tātad tev vienalga tas, ko es sacīju par Adeli, Nineti un Kinroju? Vai tev nepavisam nav sirds? Kāpēc tu negribi pagaidīt kādu pusgadu vai gadu, kā ieteic arī doktors Vulijs? Kāpēc tu pa kaklu pa galvu meties šai neprātīgajā afērā? Tas taču ir tāds bezprātīgs, traks eksperiments. Tu neesi papūlējusies padomāt, tev nav bijis laika.

— O nē, maman, es esmu par to ļoti daudz domājusi. Es zinu, ko daru. Es tev saku: piecpadsmitajā septembri, jo esmu solījusies Jūdžinam, ka nelikšu viņam ilgāk gaidīt, un es turēšu savu solījumu. Es gribu iet pie viņa. Ir jau pagājuši veseli divi mēneši, kopš mēs pirmo reizi par to runājām.

Misis Deila sarāvās. Viņai prātā nenāca padoties meitai vai ļaut viņai tā rīkoties, bet šis stingri noteiktais termiņš rādīja, ka jārīkojas bez kavēšanās. Viņas meita ir nenormāla, tas ir skaidrs. Laika ir ārkārtīgi maz. Sjūzenu nepieciešams aizvest projām no pilsētas, ja iespējams, uz ārzemēm, vai kaut kur ieslodzīt, un tas jāizdara tā, lai pārāk nesaceltu meitu pret sevi.

XVI n o d a ļ a

Misis Deilas nākamais solis šai cīņā bija saruna ar Kinroju, kurš zēna bruņnieciskumā tūliņ gribēja iet un nogalināt Jūdžinu. Misis Deila viņu atturēja, jo dēlu viņa varēja vairāk ietekmēt nekā Sjūzenu. Viņa aizrādīja Kinrojam, ka tas radīs neiedomājamu skandālu, un ieteica rīkoties ar gudrību un pacietību. Kinrojs bija sirsnīgi pieķēries māsām, it īpaši Sjūzenai un Ade lei, un vēlējās būt viņu aizstāvis. Savā pārspīlētajā bruņnieciskumā viņš svinīgi nosolījās palīdzēt realizēt mātes plānu, un abi apspriedās, kā iemidzināt Sjūzenu kādu nakti un kā slimnieci aizvest īrētā mašīnā uz Menas štatu, Adirondakas kalniem vai kaut kur uz Kanādu.

Būtu nogurdinoši atstāstīt visu šās cīņas tālāko norisi. Pēc norunātajām piecām dienām Jūdžins vairākkārt mēģināja piezvanīt Sjūzenai, taču Kinrojs, kurš tagad sekmīgi pildīja privātdetektīva uzdevumus, vienmēr izjauca šos mēģinājumus. Sjūzena gribēja, lai Jūdžins piedalās ģimenes apspriedē, bet misis Deila tam kategoriski pretojās. Viņa juta, ka ikviena jauna iemīlējušos sastapšanās tikai saistīs viņus vēl jo ciešāk. Kinrojs pēc paša iniciatīvas aizrakstīja Jūdžinam, ka visu zinot un ka nogalināšot Jūdžinu, ja tas iedrīkstēšoties rādīties viņu nama tuvumā. Sjūzena nojauta, ka māte tur viņu gūstā, un aizsūtīja Jūdžinam vēstuli, kuru viņas istabene Elizabete slepus iemeta pastkastītē. Sjūzena rakstīja, ka māte pastāstījusi par visu doktoram Vulijam un Kinrojam. Viņa, Sjūzena, esot nolēmusi piecpadsmitajā septembri aiziet no mājām, ja māte tikmēr nebūšot devusi piekrišanu viņu slepenajai kopdzīvei. Kinrojs draudot nonāvēt Jūdžinu, bet pēc Sjūzenas domām Jūdžinam neesot ko bīties, — Kinrojs to runājot uztraukumā. Māte uzstājoties, lai Sjūzena braucot uz pusgadu ārzemju ceļojumā un pa to laiku visu pārdomājot, taču viņa to nedarīšot. Viņa nekur nebraukšot, un Jūdžinam nevajagot par viņu bažīties, ja pat viņš vairākas dienas no vietas nesaņemšot nekādas ziņas. Vajagot pagaidīt, kamēr vētra mazliet norimst. «Es būšu šeit, tikai, manuprāt, labāk būs, ja mēs nesatiksimies. Kad pienāks laiks, es pati ieradīšos pie Jums, taču, ja radīsies iespēja, mēs sastapsimies pirms tam.»

Jūdžinu tas viss ārkārtīgi pārsteidza un apbēdināja, tomēr Sjūzenas pārliecība iedvesa cerības, ka viss beigsies labi. Meitenes drosme deva viņam spēku. Cik viņa nosvērta, cik nelokāmi tuvojas savam mērķim! Kāds dārgums ir šī meitene!

Tā sākās mīlas vēstuļu apmaiņa, taču pēc dažām dienām Sjūzena ieteica to pārtraukt. Strīdi starp viņu, māti un brāli aizvien vēl turpinājās. Šķēršļi, kurus viņai lika ik uz soļa, saniknoja viņu, un viņa nemitējās ķildoties ar māti, turklāt tagad strīdus parasti uzsāka pati Sjūzena.

— Nē, nē un vēlreiz nē! — viņa negrozāmi atkārtoja. — Es nebraukšu. Un kas tad ir? Cik muļķīgi! Liec mani mierā! Es negribu par to runāt! — Tā tas turpinājās.

Misis Deila kala visādus plānus, kā slepeni aizvest Sjūzenu. Sākotnējais nodoms iemidzināt Sjūzenu ar hloroformu nebūt nebija tik vienkārši realizējams, turklāt tas nozīmēja risku, jo Sjūzena varēja narkozes iespaidā nomirt. Tādus līdzekļus nedrīkst lietot bez ārsta ziņas. Arī kalpotājiem tas liksies dīvaini. Misis Deila baidījās, ka viņi jau tā daudz ko nojauš. Beidzot viņa nolēma izlikties, ka piekāpjas, tikai lūdz meitu braukt līdzi uz Olbeniju pie Sjūzenas aizbildņa, pareizāk sakot, pie Mārkvorda aizbildniecības kantora juridiskā pārstāvja. Šai kantorī glabājās Sjūzenas mantojuma daļa, ko viņai bija atstājis nelaiķis Vestfīlds Deils. Sjūzenai vajagot apspriesties ar savu aizbildni par gruntsgabaliem Ņujorkas rietumu daļā, kuri bija viņas personisks īpašums, un tai pašā reizē parakstīt dokumentu, ka viņa atsakās no jebkurām tiesībām uz mantojumu pēc mātes nāves. Pēc tam, kā misis Deila izsacījās, viņa došot meitai pilnīgu brīvību, tikai iepriekš sastādīšot testamentu ar norādījumu, ka vecākā meita zaudējusi mantošanas tiesības. Atgriezusies Ņujorkā, Sjūzena varēšot rīkoties, kā gribēšot, māte pat izvairīšoties no sastapšanās ar viņu.

Lai iedvestu Sjūzenai uzticību, Kinrojam bija uzdots izstāstīt māsai par mātes nodomiem un lūgt Sjūzenu viņas pašas, mātes un pārējo bērnu dēļ nepazudināt ģimeni. Misis Deila sāka izturēties pilnīgi citādi. Kinrojs tik lieliski tika galā ar savu uzdevumu un mātes izturēšanās un runa pauda tik daudz vienaldzības un padevības liktenim, ka Sjūzena gandrīz vai noticēja krāpšanai. Viņa sāka domāt, ka viņas maman sirdī noticis pilnīgs apvērsums un ka māte patiešām nolēmusi rīkoties tā, kā bija stāstījis Kinrojs.

— Man vienalga, — Sjūzena atbildēja, kad brālis centās viņu pierunāt, — lai man atņem mantojumu. Es labprāt parakstīšu visus dokumentus. Ja maman grib, lai es pametu viņu, es to darīšu. Manuprāt, viņa ļoti muļķīgi izturējās visā šai gadījumā un tu tāpat.

— Tu velti tā rīkojies, — Kinrojs sacīja, priecādamies, ka māsa ievilināta slazdos. — Māte ir pilnīgā izmisumā. Viņa gribētu, lai tu paliec pie viņas, lai pagaidi pusgadu vai gadu, iekams par kaut ko izšķiries, taču, ja tu neatkāpsies no sava nodoma, viņa pieprasīs, lai tu atsakies no mantojuma. Es mēģināju viņu atrunāt. Man būs ļoti žēl, ja tu aiziesi no mums.. Vai tu patiešām neapdomāsies?

— Es jau teicu, ka ne, Kinroj. Liec mani mierā.

— Kinrojs devās pie mātes un paziņoja viņai, ka laikam ar braucienu viss būs kārtībā. Sjūzena iesēdīsies vilcienā, pārliecināta, ka brauc uz Olbeniju, un slēgtā vagonā diezin vai kaut ko nopratīs, pirms pienāks rīts, bet ap to laiku jau viņi būs tālu Adirondakas kalnos.

Visumā šī sazvērestība izdevās. Misis Deila, tāpat kā Kinrojs, tēloja savu lomu ar tādu māku, ko varētu apskaust katra aktrise. Sjūzena jau domās jutās brīva. Viņi paņēma līdzi tikai koferi, un Sjūzena diezgan labprātīgi iesēdās mašīnā un pēc tam vilcienā, tomēr ar noteikumu, ka viņai atļaus piezvanīt Jūdžinam un paskaidrot visu. Māte un Kinrojs gan cēla iebildumus, taču bija spiesti piekāpties, jo Sjūzena kategoriski paziņoja, ka citādi nebrauks. Pulksten četros dienā — vilciens atgāja piecos trīsdesmit — viņa piezvanīja Jūdžinam uz izdevniecību un izstāstīja visu. Jūdžinam tūliņ radās aizdomas, ka tā ir viltība, un viņš tā arī pateica Sjūzenai, bet viņa-nepiekrita. Māte nekad viņai neesot melojusi un brālis tāpat. Viņai neesot nekāda iemesla viņiem, neticēt.

— Jūdžins teic, ka tie ir slazdi, maman, — viņa sacīja, atskatīdamās uz māti, kura stāvēja turpat blakus pie telefona. — Vai tas tiesa?

— Tu pati zini, ka tas nav tiesa, — misis Deila atbildēja, ne aci nepamirkšķinājusi.

— Un, ja arī tie būtu slazdi, tik un tā jums nekas neiznāks, — Sjūzena skaļi sacīja, lai arī Jūdžins varētu dzirdēt. Meitenes enerģiskais tonis nomierināja Jūdžinu, un viņš vairs neko neiebilda. Sjūzena ir apbrīnojama meitene, viņa prot pakļaut ir vīriešus, ir sievietes.

— Labi, brauciet, ja domājat, ka viss kārtībā, — Jūdžins noteica, — tikai man būs ļoti skumji bez jums. Esmu jau tā nomocījies, manu ziediņ, un tagad nemaz nezināšu, kur dēties. Kaut laiks ātrāk paietu!

— Nu vairs nav ilgi jāgaida, Jūdžin, — viņa atbildēja, — tikai dažas dienas. Ceturtdien es atgriezīšos, un jūs varēsiet mani apmeklēt.

— Ceturtdien?

— Jā, mēs pārbrauksim ceturtdienas rītā.

— Viņa beidzot pakāra klausuli, un visi iesēdās mašīnā un pēc stundas — vilcienā.

XVII n o d a ļ a

Tas bija Monreālas, Otavas .un Kvebekas. ekspresis un līdz Olbenijai nekur nepieturēja. Kad vilciens tuvojās šai pilsētai, Sjūzena rīkojās uz naktsguļu, un, tā kā viņi brauca salonvagonā, ko, pēc misis Deilas vārdiem, viņu rīcībā bija nodevis pats dzelzceļa prezidents, tad pavadonis nenāca iekšā paziņot vilciena pieturas. Ja tā būtu noticis, Sjūzena tūliņ būtu nojautusi kaut ko ļaunu. Vilciens pieturēja Olbenijā, kad bija jau pāri desmitiem. Viņu vagons bija pats pēdējais, un, lai gan ārā varēja dzirdēt balsis, vārdi tomēr nebija saprotami. Sjūzena jau bija apgulusies un nodomāja, ka vilciens laikam pieturējis Pokipsijā vai kādā citā starpstacijā. Turklāt misis Deila paziņoja, ka vēlās stundas dēļ viņu vagonu novietošot uz papildceļa, kur tas palikšot visu nakti. Tomēr tiklab misis Deila, kā Kinrojs palika modri, lai dotu pretsparu jebkurai Sjū zenas enerģiskai rīcībai. Kad vilciens devās tālāk, Sjūzena jau bija cieši iemigusi un nogulēja visu nakti, kamēr, rītam austot, viņi jau bija sasnieguši Berlingtonu, pašu tālāko punktu Vermontas štata ziemeļos. Pamodusies un pamanīdama, ka vilciens vēl aizvien joņo tālāk, Sjūzena sāka brīnīties, ko tas varētu nozīmēt. Gar logu traucās kalni, pareizāk sakot, augsti, ar priedēm apauguši pakalni, kalnu strauti, kam pāri pārmesti augsti tiltiņi, meža ugunsgrēkos izdeguši klajumi, kur vientuļi un skumji slējās koku melnie stumbri, stiepdami pret debesīm apsvilušos zarus. Sjūzena pēkšņi nojauta ko ļaunu un iznāca no vannas istabas, lai uzzinātu, kas te notiek.

— Kur mēs esam, maman? — viņa jautāja.

Misis Deila sēdēja, atlaidusies ērtā, pītā atzveltnī un lasīja vai izlikās, ka lasa kādu grāmatu. Kinrojs bija izgājis uz vagona platformas, lai apskatītu apkārtni, taču drīz vien atgriezās, noraizējies, ko darīs Sjūzena, atklādama, kur nokļuvusi. Vagonā, Sjūzenai nezinot, bija jau iepriekš novietots grozs ar pārtiku, un misis Deila dzīrās likt galdā brokastis. Istabeni viņa nebija riskējusi ņemt līdzi.

— Nezinu, — viņa vienaldzīgi atbildēja, pa logu vērodama apsvilušo mežu.

— Manuprāt, mums vajadzēja būt Olbenijā pulksten vienos nakti? — Sjūzena turpināja.

— Jā, pareizi,— misis Deila piekrita, gatavodamās atzīties.

— Tobrīd vagonā ienāca Kinrojs.

— Tādā gadījumā... — Sjūzena iesāka, bet aprāvās. Viņa pameta skatienu ārā pa logu, tad cieši pavērās mātē. Ieraudzījusi mātes un Kinroja apmulsušās, satrauktās sejas un acis, meitene noprata, ka viņu krāpj un ved kaut kur projām pret viņas gribu, bet uz kurieni?

— Tie ir slazdi, maman, — viņa augstmanīgi noteica. — Tu meloji man, ir tu, ir Kinrojs. Mēs nebūt nebraucam uz Olbeniju. Uz kurieni mēs braucam?

— Patlaban es tev neko neteikšu, — misis Deila mierīgi atbildēja. — Vispirms nomazgājies, un tad parunāsim. Tas ir pilnīgi vienalga, uz kurieni mēs braucam, bet, ja katrā ziņā gribi zināt, — mēs braucam uz Kanādu un drīz būsim tur. Tu uzzināsi visu, kad nobrauksim galā.

— Maman, — Sjūzena sacīja, — tas ir zemiski, un tu to nožēlosi. Jūs melojāt man, ir tu, ir Kinrojs. Tagad es saprotu. Man vajadzēja to jau agrāk iedomāties, bet es nespēju ticēt, ka tu vari man melot, maman. Es saprotu, ka patlaban neko nevaru darīt, bet ar laiku tu to nožēlosi. Ar tādām metodēm tu no manis neko nepanāksi, to tev vajadzēja zināt. Tu pati atvedīsi mani atpakaļ uz Ņujorku.

Viņa vērās mātē ar valdonīgas apņēmības pilnu, ciešu skatienu, un satrauktā un nogurdinātā misis Deila juta, ka viņai droši vien vajadzēs piekāpties.

— Sjūzen, ko tu runā? — iejaucās Kinrojs. — Māte jau tā galvu pazaudējusi. Viņa neko citu nevarēja izdomāt.

— Klusē, Kinroj, — Sjūzena atcirta, — es negribu ar tevi runāt. Tu man meloji, un tu zini, ka es tev nekad neesmu melojusi. Maman, man brīnums par tevi, — viņa atkal uzrunāja māti. — Kā tu varēji man melot! Nu, labi, šodien tu ņēmi virsroku, bet agri vai vēlu uzvara būs manā pusē. Tu esi izraudzījusies nepareizu ceļu. Gan tu redzēsi, ar ko tas beigsies.

Misis Deila nodrebēja,, juzdama, ka stingst aiz bailēm. Meitenes drosme un neatlaidība biedēja viņu. Viņa klusībā prātoja, kur Sjūzena ņēmusi tik daudz nelokāmas drosmes. Tā gan būs mantota no nelaiķa tēva. Misis Deila burtiski sajuta to aukstasinību, bezbailību un rakstura stingrību, kāda viņas meitai izveidojusies šais beidzamajās grūtajās dienās.

— Nerunā tā ar mani, Sjūzen, — viņa sāka lūgties. — Es to darīju tevis pašas labā, un tu to gluži labi saproti. Kāpēc tu mani moci? Tu zini, ka es neparko neatdošu tevi tam cilvēkam! Tas nenotiks. Es apgriezīšu visu pasauli otrādi, es pati iešu boja, bet tevi es neatdošu!

— Tādā gadījumā tev noteikti būs jāiet bojā, maman, jo es darīšu tā, kā sacīju. Tu vari vest mani šai vagonā, kamēr tas apstāsies, bet es ārā nekāpšu. Es braukšu atpakaļ uz Ņujorku. Padomā pati, vai tu daudz esi sasniegusi!

— Sjūzen, es nudien sāku ticēt, ka tu esi zaudējusi prātu. Tu arī mani esi padarījusi traku, tomēr vēl ne tik daudz, ka es nevarētu atšķirt, kas labs un kas ļauns.

— Maman, es neteikšu vairāk ne vārda ne tev, ne Kinrojam. Ja gribi, ved mani atpakaļ uz Ņujorku, ja negribi — nevajag, bet no vagona ārā es neiešu. Es nevēlos vairs klausīties visādas muļķības un melus! Vienreiz tu mani piekrāpi, bet vairāk tas tev neizdosies.

— Vienalga, Sjūzen, — misis Deila atbildēja, kamēr vilciens aizvien vēl traucās uz priekšu. — Tu pati mani piespiedi tā rīkoties. Pie visa vainīga tava uzvešanās. Ja tu būtu prātīgāka, pagaidītu un pienācīgi pārdomātu visu, tad mēs te neatrastos. Es nepieļaušu, ka tu dari tā, kā esi nodomājusi. Tu vari palikt vagonā, ja vēlies, bet atpakaļ uz Ņujorku tu bez naudas netiksi. Par to es parunāšu ar stacijas priekšnieku.

Sjūzena kļuva domīga. Viņai nebija ne naudas, ne citu drēbju, vienīgi tās, kas mugurā. Viņa atradās svešā vietā un gandrīz nekad nebija kaut kur braukusi viena. Tas viss mazliet vājināja viņas apņēmību, tomēr tas nebūt nenozīmēja, ka viņa padevusies.

— Kā tu domā tikt atpakaļ? — misis Deila atsāka pēc neliela brītiņa, jo Sjūzena sēdēja, nelikdamās māti redzot. — Naudas tev nav. Tu taču nedomā sacelt traci, Sjūzen? Es gribu tikai to, lai tu padzīvotu šeit dažas nedēļas, lai tev būtu laiks apdomāt visu, kad šā cilvēka nav klāt. Es negribu, lai tu aizej pie viņa piecpadsmitajā septembrī. Es neļaušu tev to darīt. Kāpēc tu esi tik nesaprātīga? Tu varētu te lieliski pavadīt laiku. Tev patīk jāt — lūdzu, jāsim abas divas. Vari uzaicināt kādu draudzeni, ja vēlies. Es likšu atsūtīt tavas drēbes. Tikai paliec šeit kādu laiciņu un labi apdomā to, ko gribi darīt.

Sjūzena atteicās runāt. Viņa mocījās, nezinādama, ko darīt. Jūdžins ir tur, Ņujorkā. Ceturtdien viņš gaidīs Sjūzenu.

— Patiešām, Sjūzen, kāpēc tu nevarētu paklausīt mātes padomam? — pievienojās Kinrojs. — Viņa no sirds vēl tev labu. Tas, ko tu esi nodomājusi darīt, ir briesmīgi! Kāpēc tu nevarētu prātīgi rīkoties un palikt te kādus trīs četrus mēnešus?

— Neesi papagailis, Kinroj! Es to visu jau dzirdēju no maman.

Kad misis Deila pārmeta Sjūzenai viņas toni, meitene atcirta:

— Ak, nerunā, maman, es neko vairs nevēlos dzirdēt! Tu mani nepārliecināsi. Tu man meloji. Tu teici, ka mēs braucam uz Olbeniju. Tu atvilināji mani uz šejieni, tad papūlies tagad aizvest mani atpakaļ! Ne par kādu Kanādu nevar būt runas. Es nebraukšu nekur citur, vienīgi uz Ņujorku. Labāk izbeigsim šo sarunu.

Vilciens joprojām traucās uz priekšu. Tika pasniegtas brokastis. Monreālā salonvagonu pārveda uz Kanādas — Klusā okeāna dzelzceļa sliedēm. Misis Deila nemitējās lūgt Sjūzenu, bet tā klusēja un atteicās pat no ēdiena. Viņa sēdēja un lūkojās ārā pa logu, domādama par notikumu negaidīto pavērsienu. Kur tagad ir Jūdžins? Ko viņš dara? Ko viņš domās, ja Sjūzena neatgriezīsies Ņujorkā? Viņa nedusmojās uz māti, tikai juta nicināšanu. Krāpšana radīja dusmas un pretīgumu. Sjūzena neizjuta neprātīgas alkas būt kopā ar Jūdžinu, viņa tikai domāja, ka tik un tā atgriezīsies pie viņa. Jūdžinu viņa iztēlojās tādu pašu, kāda bija viņa, stipru, pacietīgu, attapīgu, spējīgu nodzīvot kādu laiku bez viņas, ja tas būtu nepieciešams, lai gan par sevi viņai arī nebija diez cik skaidra priekšstata. Viņai ļoti .gribējās redzēt Jūdžinu, bet patiesībā daudz vairāk gribējās dot Jūdžinam iespēju redzēt viņu, Sjūzenu, ja jau viņam to tik ļoti gribas. Cik nejauks radījums viņam tagad šķiet Sjūzenas māte!

Pusdienā viņi iebrauca Džuinatā, bet pulksten divos jau atradās piecdesmit jūdzes uz rietumiem no Kvebekas. Sjūzena sākumā bija domājusi nemaz neskarties klāt ēdienam mātei par spīti, bet tad saprata, ka tas ir aplami, un piesēdās pie galda. Viņas izturēšanās ārkārtīgi nomāca māti un brāli, un tie noprata, ka neko nav panākuši, pārceldamies ar savām raizēm uz citu vietu. Sjūzenas griba nebija vēl salauzta. Vagonā bija tāda atmosfēra kā pirms negaisa.

— Sjūzen, — misis Deila atsāka, — kāpēc tu negribi runāt ar mani? Kāpēc tu atsakies saprast, ka es to visu daru tevis pašas labā? Es gribu, lai tev būtu laiks apdomāties. Tici man, ka es nebūt negribu lietot varu, bet pamēģini iedomāties manā stāvokli...

Sjūzena klusēdama lūkojās uz zaļajiem tīrumiem, kas slīdēja gar logu.

— Sjūzen, vai tad tu nesaproti, ka tas nekad nenotiks? Vai tu patiešām nevari saprast, cik tavs nodoms ir bezjēdzīgs?

— Maman, es tevi lūdzu, liec mani mierā. Tu izdarīji to, kas tev pēc tavām domām bija darāms, un togad ļauj man mieru. Tu man meloji, un es negribu ar tevi runāt. Es prasu, lai tu ved mani atpakaļ uz Ņujorku. Tev nekas cits neatliek. Nemēģini neko izskaidrot, tev nekādu izskaidrojumu nav.

Misis Deilas krūtīs plosījās vētra, bet viņa juta, ka ir pilnīgi bezspēcīga. Sjūzenu nebija iespējams pierunāt.

Pagāja vēl dažas stundas, un Sjūzena kādā mazā stacijā mēģināja izkāpt no vilciena, bet misis Deila un Kinrojs noturēja viņu burtiski ar varu. Abi jutās apkaunoti, jo redzēja, ka viņiem nav izdevies salauzt Sjūzenas gribu. Meitene galīgi atsacījās rēķināties ar viņiem. Misis Deila sāka raudāt, tad viņas seja sastinga. Atkal sākās lūgšanās un pierunāšana. Sjūzena klusēja un augstprātīgi vērsa galvu projām.

Kad vilciens apstājās Trīriversā, Sjūzena paziņoja, ka nekustēsies no vietas. Misis Deila lūdzās, draudēja saukt pēc palīdzības, paziņot, ka Sjūzena ir vājprātīga. Nekas nelīdzēja. Konduktors apvaicājās misis Deilai. vai viņa gribot kāpt ārā šai stacijā, un tad vagonu atkabināja. Misis Deila nezināja, ko darīt aiz dusmām. Viņu mocīja niknums, kauns un bezspēcības apzina.

— Kā tu uzvedies! — viņa uzbruka Sjūzenai. — Kāds dēmons tevī iemājojis! Labi, paliksim dzīvot vagonā. Redzēsim, kas no tā iznāks.

Viņa zināja, ka tas nav iespējams, jo vagons bija nodots viņas rīcībā tikai uz vienu braucienu, un otrā dienā tam vajadzēja būt Ņujorkā.

Vagonu pārveda uz rezerves ceļa.

— Es tevi lūdzu, Sjūzen! Lūdzu, nepadari mūs par apsmieklu! Kāds negods! Ko cilvēki domās!

— Man vienalga, ko viņi domā.

— Bet tu taču nevari te palikt?

— Varu gan!

— Nu rimsties, Sjūzen, iesim ārā no vagona. Es tevi lūdzu, nāc! Mēs taču nedzīvosim te visu mūžu. Es tevi atvedīšu atpakaļ uz Ņujorku. Apsoli man, ka pavadīsi te vienu mēnesi, un es tev dodu goda vārdu, ka pēc tam aizvedīšu tevi atpakaļ uz Ņujorku. Man apriebusies šī komēdija! Pēc tam tu varēsi darīt, ko gribi, tikai paliec te mēnesi.

— Nē, maman, — Sjūzena atbildēja. Tu atkal neturēsi vārdu. Tu man reiz jau meloji, un tagad tu melo atkal.

— Es tev zvēru, ka nemeloju! Tiesa, es vienreiz samelojos, bet es biju pilnīgā izmisumā. Sjūzen, es tevi lūdzu! Esi prātīga. Pažēlo mani kaut šoreiz. Es tevi vedīšu atpakaļ, bet pagaidi vismaz, kamēr pienāk mūsu mantas. Mēs nevaram braukt atpakaļ tādā izskatā.

Viņa aizsūtīja Kinroju pie stacijas priekšnieka un paskaidroja, ka viņiem vajag ekipāžas, lai brauktu uz Monsesilu, kur viņi noīrējuši medību namiņu. Viņa izsauca arī ārstu — šī ideja viņai ienāca prātā pēdējā brīdī — un nolēma tam pateikt, ka viņas meita ir psihiski slima. Ļaunākajā gadījumā viņa sauks palīgā, lai Sjūzenu ar varu iznestu no vagona. Viņa tā arī pateica Sjūzenai, bet tā pameta uz viņas pusi niknu skatienu.

— Sauc ārstu, maman, — viņa noteica. — Redzēsim, ko tu ar to panāksi. Bet tu vēl visu nožēlosi. Tu rūgti nožēlosi katru savu aplamību.

Kad piebrauca ekipāžu, Sjūzena atsacījās kāpt ārā no vagona. Braucējs, vietējais iedzīvotājs, francūzis pēc tautības, pienāca pie vagona, lai paziņotu par savu ierašanos. Kinrojs mēģināja nomierināt māsu, sacīdams, ka pats palīdzēšot visu nokārtot, ja māsa būšot ar mieru braukt uz medību namiņu.

— Zini, ko es tev teikšu, Sjūzij. Ja mēneša laikā jūs ar maman nevienosieties un tu vēl vienmēr gribēsi braukt atpakaļ, tad es atsūtīšu tev ceļa naudu. Rīt vai parīt es braucu uz Ņujorku, — maman tā grib, — bet es dodu vārdu, ka palīdzēšu tev. Vēl vairāk, es pierunāšu maman, lai atved tevi atpakaļ pēc divām nedēļām. Tu zini, ka es agrāk nekad tev netiku melojis, un turpmāk nekad to vairs nedarīšu. Es tevi lūdzu, brauksim. Nāc sēdies ekipāžā. Esmu pārliecināts, ka te būs ļoti jauki.

Misis Deila bija noīrējusi Ketkartu medību namiņu, norunādama ar viņiem visu pa telefonu. Namiņš bija mēbelēts un gatavs viesu uzņemšanai, pat kurināmais bija sanests istabās, tā ka atlika tikai iekurt kamīnus. Tur bija ūdensvads, karsts ūdens no katlu mājas, acetilēna lampas un liels krājums produktu. Vārtsargs, ar kuru varēja sazvanīties no stacijas, pēc pirmā signāla varēja izsaukt kalpotājus. Misis Deila bija jau pirms ekipāžas piebraukšanas paspējusi ar viņu visu norunāt. Ceļi bija tik sliktā stāvoklī, ka automobiļus nevarēja lietot. Stacijas priekšnieks centās pakalpot, cik spēja, cerēdams uz devīgu atlīdzinājumu.

Sjūzena klausījās Kinrojā, bet neticēja viņam. Viņa vispār tagad nevienam neticēja, izņemot Jūdžinu, bet viņš atradās tālu un nespēja sniegt padomu. Tomēr, tā ka naudas viņai nebija, bet māte draudēja saukt ārstu, Sjūzena nolēma, ka labāk būs nerīkot skandālu. Misis Deila, šķita, vairs nemaz nevarēja savaldīties. Viņas vaigi bija iekrituši, seja pelnu pelēka; viņa bija satraukta. Arī Kinrojam bija nervi sasprindzināti līdz pēdējai iespējai.

— Vai tu man dod goda vārdu, — Sjūzena vērsās pie mātes, kad tā atsāka pierunāšanu, kas zināmā mērā apstiprināja Kinroja solījumus, — ka pēc divām nedēļām vedīsi mani atpakaļ uz Ņujorku, ja es būšu ar mieru pavadīt šo laiku te?

Tādā gadījumā Sjūzena atgrieztos pilsētā Jūdžinam apsolītajā laikā, un, ja tā, tad nav svarīgi, ka māte aiztur viņu šeit, — protams, tad, ja viņai atļauj sarakstīties ar savu mīļoto. Māte izturējusies muļķīgi un despotiski, bet ar to jāsamierinās. Misis Deila apsolījās, jo redzēja, ka cita līdzekļa miera nodibināšanai nav. Varbūt pietiks ar to, ka Sjūzena pavadīs te divas nedēļas pilnīgi netraucēta. Lai viņa pārdomā visu gluži citos apstākļos. Ņujorkā pārāk sasprindzināta atmosfēra, bet te, medību namiņā, viņas būs pilnīgi vienas. Sjūzena, vēl brīdi pastrīdējusies, beidzot bija ar mieru iesēsties ekipāžā, un viņi brauca Monsesilas virzienā uz Ketkartu īpašumu «Atpūta», kurā šai gadalaikā neuzturējās gandrīz neviens cilvēks.

XVIII n o d a ļ a

Ketkartu «namiņš», gara divstāvu ēka, atradās mežiem apauguša kalna nogāzē, pusceļā uz virsotni. Tā bija viena no tām privileģēto šķiru vasaras rezidencēm, kuras ierīkotas netālu no pirmmežu biezokņiem un tādējādi modina ilūziju, ka te var dzīvot neizpētītas un briesmu pilnas neskartas dabas klēpī, kaut īstenībā šādas vietas atrodas pietiekami tuvu lielām pilsētām, piemēram, Kvebekai vai Monreālai, lai šeit varētu mierīgi baudīt visus civilizācijas labumus, nebaidoties no nepatīkamiem pārsteigumiem. Plašās telpas bija gaumīgi iekārtotas, mēbeles vieglas, kā jau vasarā: pīti krēsli, koka soli logu nišās, ar kokgriezumiem rotāti grāmatplaukti, lieli, skaistām dzegām rotāti kamīni, logi, kas verami uz āru, ar rūtīm svina ietvaros, zemas kušetes ar neskaitāmiem spilveniem, lieliskas zvērādas uz grīdas. Pie sienām karājās medību trofejas — briežu ragi, lapsu, lāču un citu zvēru ādas, izbāzti ērgļi un gargāles. Ketkarti pavadīja vasaru kaut kur citā vietā un ar prieku izīrēja savu medību namiņu tādai personai kā misis Deila.

Kad viņi ieradās «Atpūtā», sargs Pjers, vecs vietējais iedzīvotājs, pirmo kolonistu pēcnācējs, kurš runāja lauzītā angļu valodā un bija ģērbies pelēkās drēbēs, kas modināja domas par ne visai tīru apakšveļu, jau bija paspējis aizkurt kamīnus un patlaban rosījās katlu mājā. Viņa sieva, maza auguma drukna sieviete platos jo platos svārkos, gatavoja virtuvē kaut ko ēdamu. Vārtsarga klētī glabājās bagātīgi gaļas, miltu, sviesta un citu produktu krājumi. Saimniecei palīgos bija pieaicināta kaimiņu mednieka meita, kura parasti kalpoja pie Ketkartiem par istabeni. Misis Deila sāka iekārtoties jaunajā vietā, taču ķildas neaprima ne uz mirkli, jo Sjūzena palika pie savas apņemšanās.

Tikmēr ceturtdien Ņujorkā Jūdžins velti gaidīja vēstis no Sjūzenas. Viņš piezvanīja, bet viņam atbildēja, ka misis Deila nav pilsētā un ka viņa tik drīz neieradīsies. Pienāca piektdiena — no Sjūzenas ne vārda. Sestdien tas pats. Jūdžins aizsūtīja viņai ierakstītu vēstuli — «nodot personiski, atzīmējot saņemšanu», bet tā atnāca atpakaļ ar atzīmi, ka adresāta nav te. Tad viņš-saprata, ka viņa aizdomas bijušas pamatotas un ka Sjūzena iekritusi slazdos. Viņš sāka nervozēt un uztraukties, viņu vajāja visādas bažas. Viņš drūmi sēdēja pie rakstāmgalda un bungoja ar pirkstiem pa galda stiklu, veltīgi pūlēdamies koncentrēties, jo dučiem visādu jautājumu prasīja vislielāko uzmanību. Dažreiz viņš bezmērķīgi klīda pa ielām, iegrimis domās. Apakšnieki prasīja viņam padomu sakarā ar mākslas n o d a ļ as plāniem un grāmatām vai ierosinājumiem reklāmas un izplatīšanas jautājumos, bet viņš nebija spējīgs pat lāgā ieklausīties, ko viņam saka.

— Mūsu šefs pēdējā laikā nezin par ko stipri noraizējies, Kārters Heizs, reklāmas nodaļas vadītājs, piezīmēja sarunā ar izplatīšanas nodaļas vadītāju. — Viņš ir pavisam savāds. Viņš pat nedzird, ko viņam saka.

— Jā, es arī to esmu ievērojis, — sarunu biedrs atbildēja. Abi kopā iznāca no pieņemamās istabas, no kuras varēja ieiet Jūdžina kabinetā, un rokrokā devās uz liftu pa mīkstiem paklājiem segto gaiteni. — Ar viņu notiek kaut kas nelabs. Viņam vajadzētu atpūsties. Viņš pārāk daudz strādā.

Heizs gan nebūt nedomāja, ka Jūdžins pārāk daudz strādātu. Pēdējos četros piecos mēnešos viņu pat nevarēja notvert. Jūdžins ieradās pulksten desmitos vai pusvienpadsmitos, bieži vien aizgāja projām jau divos vai trijos, brokastlaikā viņš parasti kārtoja visādas darīšanas, kurām nebija nekāda sakara ar viņa pienākumiem izdevniecībā, bet vakaros devās uz viesībām vai aizbrauca sazin uz kurieni, tā ka viņu nevarēja sameklēt. Vairākkārt, kad Kolfakss sūtīja pēc viņa, izrādījās, ka Jūdžins nav izdevniecībā, un šad tad arī pats Kolfakss iegāja viņa kabinetā un neatrada tur Jūdžinu. Kolfakss neizpauda neapmierinātību, jo Jūdžinam bija pilnīgas tiesības rīkoties ar savu laiku, tomēr uzskatīja, ka šāda izturēšanās nav paša Jūdžina kā izdevniecības direktora interesēs. Viņam taču atrisināmi tik daudzi un dažādi jautājumi un tikai izcili spējīgs cilvēks varētu tikt ar tādu uzdevumu galā, neveltījis tam visu savu laiku. Protams, Kolfaksam neienāktu šāda, doma prātā, ja Jūdžins būtu viņa kompanjons, kā tas mēdza būt citos ar Kolfaksu saistītos uzņēmumos. Taču Jūdžins bija tikai algots darbinieks, un Kolfakss nevarēja skatīties uz viņu citādi kā tikai uz kalpotāju, kuram pienākas visu savu laiku veltīt izdevniecības lietām.

Piemēram, Vaits, — tas neko citu nevēlējās kā tikai iespēju strādāt. Viņš vienmēr bija savā vietā, vienmēr modrs, pildīja savus pienākumus pēc labākās sirdsapziņas, nesirga ar uzpūtību, strādāja nosvērti un lietpratīgi. Katrā izdevīgā gadījumā viņš gāja apspriesties ar Kolfaksu, turpretim Jūdžinam nebija ne mazākās patikas skriet katra nieka pēc pie priekšniecības; viņš labāk rīkojās pats uz savu galvu un izturējās augstākā mērā neatkarīgi.

Taču Jūdžinam kaitēja vēl daudz kas cits. Pamazām izdevniecībā paklīda baumas, ka Vitla piedalās «Zilās jūras» jeb Sīailendas celtniecības sabiedrībā, par kuru daudz runāja pilsētā, galvenokārt finansistu aprindās. Kolfakss arī bija dzirdējis par šo sabiedrību. Viņš interesējās par tās plāniem, kas bija visai daudzsološi greznības un komforta ziņā. Pagaidām bija veikta tikai nenozīmīga daļa no tā gleznainā kopuma, kas bija attēlots krāsainās ilustrācijās trīsdesmit divas lappuses lielā brošūriņā, Jūdžina roku darbā, bet arī padarītais jau pietiekami apliecināja pasākuma grandiozo vērienu. Jau bija izbūvēta skaista krastmala ar margām vairāk nekā jūdzi garumā, uzcelts paviljons restorānam un dansingam, tāpat arī viens no paredzētajiem nelielajiem hoteļiem — viss pilnīgā saskaņā ar arhitektu sākotnējo plānu. Daži desmiti greznu savrupmāju, katra simt piecdesmit kvadrātpēdu lielā gruntsgabalā, slējās tur, kur agrāk stiepās ar grīsli aizaudzis purvs. Trīs četras saliņas bija nostiprinātas, uz vienas bija uzcelts neliels jahtklubs, taču celtniecības sabiedribai vajadzēja vēl daudz pūlēties, lai veiktu vismaz trešdaļu paredzēto darbu.

Jūdžins neko nezināja par sabiedrības finansiālo stāvokli, varbūt vienīgi vispārējos vilcienos. Viņš centās turēties nomaļus, lai gan vairākkārt brokastoja kopā ar Vinfīldu, Vilibrendu un citiem pasākuma dalībniekiem un nepalaida garām gadījumu pievērst paziņu uzmanību jaunās kūrvietas skaistumam un priekšrocībām. Viņš labprāt stāstīja te vienam, te otram, ka «Zilā jūra» drīz kļūs par pašu priekšzīmīgāko kūrvietu pasaulē. Šāda valoda nepalika bez sekām, tāpat palīdzēja arī citu ieinteresēto personu jūsmīgās atsauksmes, tomēr akciju sabiedrības stāvoklis nebūt nebija spožs. Lai gūtu īstus panākumus, tad «Zilajai jūrai» vajadzēja daudz vairāk kapitāla par tās desmit miljoniem. Celtniecību vajadzēja nostādīt uz solīdiem pamatiem, un.tas nebija savienojams ar dzīšanos pēc tempiem.

Drīz vien izdevniecības darbiniekiem un pēc tam arī Kolfaksam un Vaitam kļuva zināms, ka Jūdžins ir nopietni ieinteresēts šai uzņēmumā, ieņem tanī sekretāra vai kādu citu posteni un veltī kūrvietas projektēšanas darbam krietnu daļu tā laika, kuru varētu izlietot izdevniecības interesēs.

— Ko jūs par to teiksiet? — Kolfakss vaicāja Vaitam, kad tas kādu rītu ienāca viņa kabinetā. Ziņas par Jūdžinu Kolfaksam bija pastāstījis Vaita uzdevumā kāds no pēdējā apakšniekiem, tipogrāfijās vadītājs.

— To pašu, ko vienmēr, — Vaits atbildēja, plecus paraustīdams. — Viņš tikpat maz interesējas par mūsu darbu kā par jebkuru citu. Izdevniecība viņam vajadzīga kā pakāpiens, un, kad viņš pacelsies augstāk, tad pateiks mums ardievas. No viņa viedokļa tas varbūt arī pareizi, jo katram cilvēkam tiesības censties pēc kaut kā labāka, taču mums no tā nepaliek vieglāk. Mums būtu izdevīgāks tāds kalpotājs, kurš nedomātu par to, kā tikt no šejienes projām. Vislabāk gan būtu, ja jūs pats vadītu uzņēmumu. Zināms, jums nav sevišķas vēlēšanās to darīt, bet ar to pieredzi, ko esat šeit iemantojis, jūs bez pūlēm atrastu palīgu, kurš ļoti labi tiktu galā ar darbu jūsu vadībā. Tātad visam šim gadījumam ir arī sava labā puse, — ja kaut kas notiks, jūs varat iztikt arī bez Vitlas. Ja jums būs labs palīgs, jūs varēsiet vadīt uzņēmumu, nesperdams soli ārā no sava kabineta.

Šī saruna noritēja tolaik, kad Jūdžina un Sjūzenas romāns bija pilnā plaukumā. Visu pavasari un vasaru Jūdžina domas nodarbināja meitene — viņš izgudroja visādas iespējas sastapties ar Sjūzenu, izdomāja izbraucienus ārpus pilsētas, pārcilāja atmiņā katru meitenes kustību, katru vārdu un tāpēc pārāk maz uzmanības veltīja izdevniecības darbam, kurš bija viņam arī krietni vien apnicis. Jā, kad celtniecības sabiedrībā ieguldītie līdzekļi sāktu dot jūtamu peļņu dividendu veidā, tad viņš varētu pamest darbu. Kad Andžela uzzināja par vīra sakariem ar Sjūzenu, Jūdžins vairākkārt prātoja, vai tikai nav aplami darījis, saistīdams savu labklājību ar «Zilās jūras» projektu. Ja liktenis būtu nolēmis viņam pavadīt mūžu kopā ar Andželu, tad vēl nekas. Viņš varētu pacietīgi gaidīt un neraizēties. Bet tagad mēģinājumam pārvērst vērtspapīrus skaidrā naudā droši vien sekotu tiesas iejaukšanās, jo Andžela varētu ierosināt pret viņu sūdzību. Un arī tāpat bija nepieciešams pieklājīgi nodrošināt sievu un izdarīt to pilnīgi oficiāli. Izņemot ieguldījumus celtniecības sabiedrībā, Jūdžinam nebija it nekā, ja neskaita algu, bet tagad viņi tik maz atlicināja, ka ietaupījumi nenoderētu Jūdžinam par lielu atbalstu, ja misis Deila iedomātos nosūdzēt viņu Kolfaksam un pēdējais atlaistu Jūdžinu no darba. Vai Kolfakss pieprasīs, lai Jūdžins atsakās no Sjūzenas, jeb vai gluži vienkārši ieteiks viņam atlūgties no darba? Jūdžins manīja, ka pēdējā laikā Kolfakss nebūt nav vairs tik laipns un tā nejūsmo par Jūdžina panākumiem kā agrāk, bet tas gan vēl neko nepierādīja. Nav nekāds brīnums, ka viņi jau mazliet apnikuši viens otram. Viņi retāk parādījās kopā sabiedrībā, un, ja tā gadījās, tad Kolfakss vairs nebija tik pašapmierināts un omulīgs kā agrāk. Jūdžinam bija aizdomas, ka Vaits intriģē pret viņu. Nu, ja Kolfakss sāks citādi pret viņu izturēties, tad tur neko nevarēs darīt. Par izdevniecības lietām priekšniecībai gan nebūtu jāsūdzas, jo darbs ritēja gluži sekmīgi.

Negaiss uzbruka vēlāk un pilnīgi negaidīti, bet līdz tam gan Deilu ģimene, gan Andžela, gan Jūdžins dabūja izciest ne mazumu moku un sirdēstu.

Sjūzenas aizbraukšana bija pirmais pērkona spēriens, kurš vēstīja negaisu, un tas varēja nākt tikai no šās puses. Jūdžins bija galīgā izmisumā, nesaņemdams nekādas ziņas no Sjūzenas. Pirmo reizi mūžā viņš mācījās saprast, cik drausmīgi mokoša un rūgta ir mīla, ja nav pārliecības un ja cerības gaist. Dvēseles mokām nāca līdzi patiesas fiziskas sāpes saules pinumā, tai vietā, ko sarunu valodā apzīmē ar vārdu «pakrūte». Viņš stipri cieta, — jādomā, ne mazāk kā tas jaunais spartietis, kura iekšas grauza azotē paslēptā lapsa. Viņš bez sava gala domāja par to, kur ir Sjūzena, ko viņa dara, un tad, redzēdams, ka darbs neveicas, izsauca mašīnu un kaut kur aizbrauca vai paķēra platmali un devās bezmērķīgi klaiņot pa ielām. Izbraucieni ar mašīnu neatviegloja, jo visgrūtāk bija nosēdēt uz vietas. Vakaros, pārnācis mājās, viņš apmetās studijā pie loga vai visbiežāk uz mazā balkoniņa un lūkojās mūžīgi mainīgajā Hudzonas panorāmā, ilgodamies pēc Sjūzenas un prātodams, kur viņa patlaban atrodas un vai būs lemts viņu vēl kādreiz redzēt. Vai viņam izdosies gūt uzvaru šai cīņā, pat ja viņi arī satiktos? O, viņas daiļā seja, viņas brīnišķīgā balss, viņas aizgrābjošās acis un lūpas! Viņas roku burvīgais pieskāriens, viņas jaukās kaprīzes!

Viņš mēģināja rakstīt dzejoļus un sacerēja vairākus tīri labus sonetus mīļotajai. Viņš paņēma albumu un skicēja ar zīmuli Sjūzenu, atcerēdamies meiteni dažādās pozās, iemūžinādams visvisādas viņas mīļās sejas izteiksmes, cerēdams vēlāk izmantot šīs eskīzes iecerētajai Sjūzenas portretu sērijai. Viņš nebūt nekautrējās no Andželas klātbūtnes, kaut gan viņam bija tik daudz takta, lai slēptu no viņas šo darbu. Viņš jutās diezgan neomulīgi, ka tā izturas pret sievu, taču Andžela modināja viņā ne tik daudz žēlumu, cik īgnumu un nepatiku. Kāpēc viņš precējis šo sievieti, — tā viņš nemitīgi jautāja pats sev.

Kādu vakaru abi sēdēja studijā. Andželas seja bija izmisuma pilna, jo viņa pamazām sāka apzināties savu briesmīgo stāvokli. Redzēdama, cik nomākts un drūms ir Jūdžins, viņa ierunājās:

— Jūdžin, vai tev neliekas, ka tu varētu uzveikt sevi? Tu sacīji, ka Sjūzenu aizveduši ar viltu. Kāpēc tu nevarētu samierināties ar to? Padomā par savu karjeru, Jūdžin. Padomā par mani. Kas notiks ar mani? Ja tu gribēsi, tu uzveiksi sevi. Vai tu patiešām pametīsi mani pēc tik daudziem kopā nodzīvotiem gadiem? Padomā tomēr par, to, kā es pūlējos. Un vai es nebiju tev laba sieva, Jūdžin? Un tu nevari teikt, ka es būtu darījusi tev daudz pāri. O, Jūdžin, es visu laiku jūtu, ka mums draud kāda briesmīga katastrofa! Ja vien es zinātu, ko darīt, ko sacīt! Es apzinos, ka lāgiem esmu bijusi neiecietīga un sirdīga, bet tā vairs nebūs. Esmu kļuvusi cits cilvēks. Tas nekad vairs neatkārtosies.

— Tas nav iespējams, Andžela, — viņš rāmi atbildēja. — Tas nav iespējams. Es tevi nemīlu. Es jau vairākkārt esmu sacījis, ka negribu dzīvot kopā ar tevi. Negribu un nevaru. Man jāatgūst brīvība, lai vai kā. Vai nu jāšķiras, vai tāpat jāaiziet projām, vienalga. Es esmu nelaimīgs un nekad nebūšu laimīgs, kamēr atradīšos te. Vispirms es gribu tikt brīvs un tad izlemšu, ko tālāk darīt.

Andžela pagrozīja galvu un nopūtās. Viņai bija grūti pierast pie domām, ka viņa nav spējīga vienoties pati ar savu vīru un klīst pa savu dzīvokli kā dieva nepieņemta. Marieta bija aizbraukusi uz Viskonsinu jau pirms šās vētras. Mirtla bija Ņujorkā, bet Andželai negribējās viņai atklāt visu. Andžela pat nesarakstījās ne ar vienu tuvinieku, atskaitot to pašu Marietu, tomēr ari tai neatklāja savus sirdēstus. Jaunākajai māsai, kamēr viņa viesojās pie Vitlām, radās iespaids, ka to ģimenes dzīve ir gluži saskanīga.

Andžela bieži raudāja, un pēc tam asaru vietā stājās dusmas, tomēr tās ar katru reizi kļuva mazākas. Viņai no jauna uzmācās bailes, izmisums un grūtsirdība kā tais vientulīgajās dienās pirms kāzām un skumjas par to, ka vajadzēs galīgi un uz visiem laikiem pazaudēt vienīgo tuvo cilvēku, kuru viņa vēl aizvien mīlēja visam par spīti.

XIX n o d a ļ a

Pēc trim dienām, kad Jūdžins bija izdevniecībā, savā kabinetā, viņš saņēma no misis Deilas šādu telegramu: «Paļaudamās uz Jūsu džentlmeņa godu, lūdzu, saņemot manas meitas vēstuli, nedarīt neko pirms sastapšanās ar mani.»

Jūdžinam telegrama sagādāja lielas raizes. Viņš noprata, ka starp Sjūzenu un viņas māti, vienalga, kur viņas atrodas, norisinājies vētrains strīds un droši vien Sjūzena drīz vien atsūtīs kādu ziņu. Tikai tagad viņš pirmo reizi guva zināmu priekšstatu par to, kur abas atrodas; telegramā bija minēta Tririversa Kanādā, — tātad viņas bija tur. Tomēr tas viņam maz palīdzēja, jo viņš nevarēja ne rakstīt Sjūzenai uz tādu adresi, ne aizbraukt pie viņas, jo meiteni neizdotos uzmeklēt. Atlika vienīgi gaidīt un paturēt prātā, ka Sjūzena cīnās varbūt vēl sīvāk nekā viņš pats. Jūdžins nēsāja telegramu kabatā un domāja, kad beidzot pienāks Sjūzenas vēstule un ko viņam nesīs rītdiena. Visi, kam bija ar viņu darīšanas, manīja, ka viņš ir par kaut ko stipri noraizējies.

Kolfakss, viņu ieraudzījis, izsaucās:

— Kas jums noticis, mans dārgais? Jūs neesat vairs tik žirgts kā agrāk!

Viņš domāja, ka Jūdžins nobažījies par «Zilās jūras» stāvokli. Drīz pēc tam, kad Kolfakss uzzināja par Jūdžina piedalīšanos šai afērā, viņš noskaidroja, ka vajadzīgi milzīgi kapitāla ieguldījumi, lai kūrvieta patiešām kļūtu tāda, kāda tā iecerēta, un ka paies daudzi gadi, iekams no tās varēs gaidīt atbilstošus ienākumus. Ja Jūdžins ieguldījis šai pasākumā lielu summu, tad viņš, jādomā, pazaudējis to vai labākajā gadījumā «iesaldējis» uz nenoteiktu laiku. Nekas, tas viņam par mācību, lai nenodarbojas ar tādām lietām, par kurām viņam nav jēgas.

— Nekas, — Jūdžins izklaidīgi atbildēja, — es jūtos gluži labi. Tiesa, esmu mazliet noguris, bet tas pāries.

— Vai nevēlaties mēnesi atvaļinājuma, lai mazliet atlabtu?

— Nē, kas par niekiem! Vismaz patlaban ne, — Jūdžins atbildēja.

Klusībā viņš nodomāja, ka atvaļinājums var viņam noderēt mazliet vēlāk un tad viņš izmantos šo priekšlikumu.

Saruna pievērsās darba jautājumiem, bet Kolfakss ievēroja, ka Jūdžinam nogurušas un stipri iekritušas acis un ka viņu kremt rūpes. «Ka tikai nesaslimst no tiesas,» Kolfakss nodomāja.

Tikmēr Sjūzena dzīvoja samērā mierīgi, cik tas bija iespējams pie pašreizējām attieksmēm ar māti. Tomēr pēc dažām dienām, ko abas aizvadīja neauglīgos strīdos par to pašu tematu, Sjūzena sāka saprast, ka māte nebūt nedomā braukt projām no Kanādas, izbeidzoties norunātajam laikam, jo atgriešanās Ņujorkā saistīta ar Sjūzenas aiziešanu pie Jūdžina. Misis Deila pirmā sāka runāt par ilgāku palikšanu šeit un pēc tam uzstājās, lai Sjūzena brauktu nevis uz Ņujorku, bet Lenoksu un pavadītu tur ziemu. Kanādā kļuva jau vēsi, kaut atgadījās arī saulainas dienas, it īpaši starp pulksten desmitiem no rīta un četriem pēc pusdienas, un dažkārt arī jauki vakari, toties naktis parasti bija aukstas. Misis Deila arī pati ilgojās pēc vienošanās, jo ārkārtīgi garlaikojās vienatnē ar Sjūzenu pēc jautrās dzīves Ņujorkā. Tomēr, kad bija atlikušas tikai četras dienas līdz aizbraukšanas datumam, viņa vēl vienmēr tiepās vai diplomātiski, vilcinājās. Dziļa sašutuma pārņemtā Sjūzena piedraudēja, ka rakstīs Jūdžinam, pēc tam misis Deila nosūtīja viņam panisku telegramu. Mazliet vēlāk Sjūzena uzrakstīja šādu vēstuli, kuru uzdeva nosūtīt savai istabenei Gabrielai:

«Dārgais Jūdžin!

Ja Jūs mani mīlat, tad brauciet šurp un vediet mani projām. Es brīdināju maman, ka nekavējoties sūtīšu Jums ziņu, ja viņa neturēs vārdu un neatgriezīsies kopā ar mani Ņujorkā līdz piecpadsmitajam septembrim, bet viņa vēl aizvien tiepjas. Es atrodos Kanādā, Ketkartu medību namā «Atpūta», astoņpadsmit jūdzes uz ziemeļiem no Trīriversas stacijas. Te ikviens zina šo vietu. Ierodieties nekavējoties, es Jūs gaidīšu. Nemēģiniet rakstīt, jo vēstule diezin vai nonāks manās rokās. Gaidīšu, neiziedama no mājām.

Ar sveicienu —Sjūzena.»

Nekad vēl Jūdžins nebija saņēmis no sievietes tādu dedzīgu aicinājumu. Vēstule pienāca pēc pusotras dienas, rēķinot no telegramas saņemšanas brīža, un Jūdžina smadzenes sāka drudžaini strādāt. Laiks rīkoties! Iespējams, ka tagad viņš uz visiem laikiem izbeigs veco dzīvi. Vai viņam izdosies aizvest Sjūzenu, ja viņš meiteni atradīs Kanādā? Vai viņu modri apsargā? Saldas trīsas strāvoja caur augumu, iedomājoties, ka Sjūzena pati aicina viņu un viņš brauc meiteni uzmeklēt. «Ja Jūs mani mīlat, tad brauciet šurp un vediet mani projām.»

Vai viņš brauks? Un kā vēl!

Noskaidrojis, kad atiet vilciens, viņš izsauca mašīnu, piezvanīja savam sulainim un pavēlēja nekavējoties sakravāt čemodānu un nogādāt Galvenajā stacijā. Tad viņš piezvanīja Andželai, bet viņa todien bija aizgājusi pie Mirtlas, kura dzīvoja Septītās avēnijas augšgalā, lai beidzot izstāstītu vīramāsai savus sirdēstus. Andželas stāvoklis patlaban Jūdžinam nesagādāja nekādas bažas — notikums, kuru viņa tā gaidīja un par kuru Jūdžins bieži domāja, vēl nebija tik drīz paredzams. Paziņojis Kolfaksam, ka brauc uz dažām dienām atpūsties, Jūdžins devās uz banku un izņēma visu, kas atradās tekošajā rēķinā, tas ir, pāri par četriem tūkstošiem dolāru. Viņš nopirka biļeti tikai uz vienu pusi, jo nezināja, kā beigsies satikšanās ar Sjūzenu. Viņš no jauna mēģināja sazvanīties ar Andželu, pateikt viņai bez aplinkiem, ka brauc meklēt Sjūzenu, un piekodināt, lai viņa neraizējas, jo viņš atrakstīs, bet sieva vēl nebija atgriezusies mājās. Lai cik tas dīvaini, tomēr Jūdžinu ne uz mirkli nepameta dziļa līdzcietība pret sievu un domas par to, ko viņa darīs, ja viņš nepārbrauks atpakaļ. Kas notiks ar bērnu? Un tomēr viņš uzskatīja, ka viņam jābrauc. Andžela cieš, viņa dzīvo pastāvīgās bailēs. Jūdžins to juta un tomēr nespēja turēties pretī Sjūzenas aicinājumam. Viņš nespētu nekam turēties pretī, kam būtu sakars ar šo mīlas dēku. Viņš bija kā apsēsts vai mēnessērdzīgs. Viņš zināja, ka riskē ar savu karjeru, bet arī tas viņu nemulsināja. Sjūzenai vajag piederēt viņam. Lai notiek kas notikdams, bet viņam jāiegūst Sjūzena, daiļā, nesalīdzināmā Sjūzena!

Vilciens atgāja piecos trīsdesmit, un Jūdžins, sēdēdams vagonā, kas šūpodamies trauca viņu uz ziemeļiem, : domāja par to, ko uzsāks, nobraucis galā. Ja Trīriversa ir cik necik liels ciemats, tad tur var cerēt dabūt mašīnu. Viņš atstās to netālu no mājas un pats pacentīsies piezagties tuvāk un slepus paziņot par savu ierašanos. Ja vien Sjūzena tur būs, viņa noteikti gaidīs Jūdžinu un izskries pēc pirmā sauciena. Viņi nekavējoties iesēdīsies mašīnā. Iespējams, ka viņiem drīz dzīsies pakaļ, bet viņš papūlēsies maldināt vajātājus, lai tie nezinātu, uz kādu dzelzceļa staciju viņi dosies. Iepazinies ar karti, Jūdžins pārliecinājās, ka tuvākais lielais centrs ir Kvebeka, bet viņš varēja doties arī uz Monreālu un Ņujorku vai uz Bufalo, ja viņi nolems braukt uz Rietumiem. Viss atkarīgs no vilcienu saraksta.

Interesanti, cik svaidīgs un nenoteikts tamlīdzīgos apstākļos ir cilvēka prāts. Jūdžinam nebija nekāda stingri izstrādāta plāna, ne ierodoties Trīriversas stacijā, ne arī vēlāk. Viņam nebija ne mazākā priekšstata par to, ko viņi darīs turpmāk, viņš zināja tikai to, ka viņam jāiegūst Sjūzena. Viņš nezināja, vai atgriezīsies Ņujorkā vai ne. Ja Sjūzena vēlēsies un tāda iespēja radīsies, viņi dosies no Monreālas uz Angliju vai Franciju. Vajadzības gadījumā var braukt uz Portlendu un tur sēsties tvaikonī. Bet varbūt misis Deila, pārliecinājusies, ka Sjūzena rīkojas pēc brīvas gribas, piekāpsies un necels iebildumus. Tad viņš atgriezīsies Ņujorkā un turpinās darbu izdevniecībā. Ja Jūdžins patiešām būtu nostājies tik nelokāmā pozicijā un turējies tā līdz beigām, tad problēma droši vien būtu ātri atrisināta. Tas būtu bijis šķēps, ar ko pārcirst Gordija mezglu.

Vagonā kopā ar Jūdžinu atradās melnbārdains vīrietis, un Jūdžins uzskatīja to par labu zīmi. Kāpjot ārā no vagona Trīriversā, viņš ieraudzīja pakavu — arī tas nozīmēja labu izdošanos. Viņš ne reizi neiedomājās par to, kas viņu gaida, ja viņš patiešām pazaudēs vietu un būs spiests iztikt ar to naudu, kas bija viņam līdzi. Viņš nespēja domāt loģiski un sapņoja, nomodā būdams. Viņam gribējās ticēt, ka viņš var savienoties ar Sjūzenu, saglabāt savu darba algu un ka viss paliks pa vecam. Tāda ir sapņotāju loģika.

— Ieradies Trīriversā, Jūdžins, protams, atklāja, ka te nebūt viss nav tā, kā viņš to iecerējis. Pēc ilga sausuma perioda te varēja gan braukt ar mašīnu, vismaz līdz Ketkartu «Atpūtai», bet pēdējās dienās laiks bija izvērties nelādzīgs. Pirms Jūdžina ierašanās bija nolijis salts lietus, ceļi izskaloti, un tikt projām no stacijas varēja tikai jāšus vai ar ekipāžu. Kāda ekipāža patlaban tika sūtīta uz Senžaku, no kurienes līdz «Atpūtai» atlika četras jūdzes, un kučieris sacīja Jūdžinam, ka Senžakā varot dabūt jājamos zirgus, jo viņa saimnieks turot tos.

Tas pilnīgi atbilda Jūdžina plāniem un viņš nolēma noīrēt Senžakā divus zirgus, piejāt iespējami tuvu «Atpūtai» un piesiet tos kaut kur nomaļā vietā. Pēc tam viņš kaut kā izsauks Sjūzenu ārā no mājas; meitene droši vien modri uzmana ceļu. Tas gan būtu lielisks noslēgums! Cik jauki auļot pa mežu divatā! Un liels bija Jūdžina pārsteigums, kad, ieradies Senžakā, viņš sastapa misis Deilu. Pakalpīgais stacijas priekšnieks bija brīdinājis viņu pa telefonu, ka džentlmenis, pēc apraksta līdzīgs Jūdžinam, ieradies ar pēdējo vilcienu un dodas uz «Atpūtu». Pirms tam viņa bija saņēmusi Kinroja telegramu no Ņujorkas, ka Jūdžins izbraucis nezin uz kurieni. Kopš misis Deilas aizbraukšanas katrs Jūdžina solis tika novērots. Kinrojs, atgriezies Ņujorkā, ik dienas zvanīja uz izdevniecību un apvaicājās, vai misters Vitla atrodas pilsētā. Līdz šim atbilde pastāvīgi skanēja, ka misters Vitla nav nekur izbraucis. Kad Kinrojam paziņoja, ka misters Vitla kaut kur aizbraucis, viņš piezvanīja Andželai un apvaicājās tai. Andžela apstiprināja, ka vīra nav pilsētā. Kinrojs nekavējoties telegrafēja mātei, un misis Deila, aprēķinājusi, kad var gaidīt Jūdžinu, un saņēmusi no stacijas priekšnieka ziņu, ka atbraucējs noīrējis ekipāžu, izbrauca viņam pretī. Viņa bija apņēmusies ne soli neatkāpties bez cīņas. Tiesa, viņa vairs nedzīrās nogalināt Jūdžinu, jo viņai arī nebūtu dūšas to izdarīt, tomēr viņa vēl cerēja Jūdžinu pierunāt. Ķerties pie detektīvu un policijas pakalpojumiem viņai negribējās. Nevar būt, ka Jūdžins patiešām būtu tik nežēlīgs. Vainīga ir Sjūzena, kura musina viņu ar savu stūrgalvību un savām vēstulēm. Misis Deila skaidri redzēja, ka netiks galā ar meitu. Vienīgās cerības bija pierunāt Jūdžinu vai panākt meitas nodoma atlikšanu. Ļaunākajā gadījumā viņi visi brauks uz Ņujorku, un tur viņa griezīsies pie Kolfaksa un Vinfīlda. Šie vīri zinās, kā vest Jūdžinu pie prāta. Šā vai tā, bet Sjūzenu viņa ne uz mirkli neatstās divatā ar Jūdžinu, kamēr viss nebūs noskaidrojies — vienalga, uz labu vai ļaunu.

Ieraudzījusi Jūdžinu, viņa apsveica to ar savu parasto laipno smaidu un vēlīgi uzaicināja:

— Lūdzu! Kāpiet iekšā!

Jūdžins uzmeta viņai nīgru skatienu, bet, pārliecinājies, ka viņa ir pati laipnība, pieklājīgi sasveicinājās.

— Kā jums klājas? — viņš apvaicājās.

— Pateicos, ļoti labi.

— Un Sjūzenai?

— Cik man zināms, arī labi. Patlaban viņas šeit nav.

— Kur viņa ir? — jautāja Jūdžins, kura seja pauda neizsakāmu vilšanos.

— Viņa aizbrauca ar draugiem uz Kvebeku. Kādas dienas desmit viņi pavadīs tur un pēc tam brauks tiešā ceļā uz Ņujorku. Diezin vai viņa iegriezīsies šeit.

Misis Deila meloja tik pašpaļāvīgi, ka Jūdžinam kļuva pretīgi. Viņš neticēja nevienam vārdam.

— Tie ir meli, — viņš rupji atteica. — Paši nekaunīgākie meli. Sjūzena ir šeit, un jūs to zināt. Lai būtu kā būdams, es gribu pārliecināties par to.

— Jūs esat neticami pieklājīgs, — misis Deila diplomātiski pasmējās. — Agrāk jūs tā nerunājāt. Tomēr Sjūzenas šeit nav. Ja jums tik ļoti gribas, tad jūs pats varēsiet par to pārliecināties, tikai es jums ieteiktu nebūt pārāk uzstājīgam, jo es, uzzinājusi par jūsu ierašanos, izsaucu palīgus. Nebrīnieties, ja jūs sagaidīs detektīvi un policija. Šā vai tā, bet Sjūzenas te nav, un jūs tikpat labi varētu braukt atpakaļ uz Ņujorku. Ja gribat, es aizvedīšu jūs uz staciju. Nudien, esiet prātīgs, kāpēc jums vajag skandāla? Sjūzenas te nav, un jūs viņu nesastaptu arī tad, ja viņa nebūtu nekur aizbraukusi. Par to parūpētos tie ļaudis, ko esmu izsaukusi. Ja jūs celsiet traci, jūs tūliņ arestēs, un tad viss šis gadījums iekļūs avīzēs. Esiet prātīgs, mister Vitla, un brauciet atpakaļ uz Ņujorku. Tā jūs it neko nepanāksiet. Vienpadsmitos vakarā te nāk garām vilciens no Kvebekas. Mēs varam vēl tikt uz to. Vai gribat? Es jums apsolu pēc mēneša vest Sjūzenu atpakaļ uz Ņujorku, ja jūs apdomāsieties un nesagādāsiet man nekādas nepatikšanas. Es nevaru atdot Sjūzenu jums, iekams jūs neesat panācis šķiršanos, iekams neesat kaut kā vienojies ar savu sievu. Ja jums izdosies to panākt nakamajā pusgadā vai gadā un Sjūzena tikmēr nebūs pārdomājusi citādi, tad lūdzu — esmu gatava pat rakstiski atteikties no iebildumiem pret jūsu laulībām un parūpēšos, lai Sjūzena bez liekām pūlēm saņem savu mantojuma daļu. Es palīdzēšu jums un viņai tikt atpakaļ sabiedrībā. Jūs zināt, ka man ir. zināma ietekme.

— Vispirms man jāsatiekas ar Sjūzenu, — Jūdžins nepielaidīgi un drūmi sacīja.

— Es, protams, nevaru apsolīt jums, ka visu aizmirsīšu, — misis Deila turpināja, izlikdamās, ka nav dzirdējusi viņa vārdus. — Tas nav manos spēkos, bet es esmu ar mieru izlikties, ka esmu aizmirsusi. Jūs varēsiet izmantot manu vasarnīcu Lenoksā. Es pacentīšos atbrīvot mūsu izīrēto namu Moristaunā vai Ņujorkā, un jūs varēsiet apmesties kādā no tiem. Ja gribat, esmu pat ar mieru izsniegt jūsu sievai zināmu summu. Tas palīdzēs tikt jums pie brīvības. Es neticu, ka jums labāk patiktu savienoties ar Sjūzenu nelikumīgi, kā jūs viņai iesakāt, ja ir lieliska iespēja pēc kāda laika izdarīt to oficiālā kārtā. Viņa gan izsakās, ka negribot precēties, bet tās ir muļķības, viņa salasījusies visādas aplamas grāmatas. Viņai nav iebildumu precēties vai vismaz nebūs, kad pienāks laiks padomāt par to nopietni. Kāpēc mēs nevarētu viņai palīdzēt? Kāpēc jūs negribat doties atpakaļ un atļaut man aizvest viņu pēc kāda laika uz Ņujorku, lai mēs tur varētu visu pārrunāt? Es būšu tikai priecīga, ja jūs kļūsiet par manas ģimenes locekli. Jūs esat apdāvināts cilvēks. Es vienmēr esmu bijusi jums labvēlīga. Esiet taču prātīgs! Es aizvedīšu jūs uz staciju, un brauciet atpakaļ uz Ņujorku. Jā?

Kamēr misis Deila centās viņu pierunāt, Jūdžins nenovērsa no viņas vērīgo skatienu. Cik viņa daiļrunīga! Kā viņa melo! Jūdžins neticēja viņai, viņš neticēja nevienam vārdam. Viņa negrib pieļaut, lai Jūdžins satiekas ar Sjūzenu, un Jūdžins labi saprata, kāpēc. Sjūzena ir tepat tuvumā, viņš domāja, kaut gan meiteni varēja atkal kaut kur aizvilināt, kā tas jau reiz bija noticis.

— Kādas blēņas! — viņš nevērīgi un izaicinoši atbildēja. — Neko tamlīdzīgu es nedarīšu. Vispirms es jums neticu. Ja jums gribas pierādīt, ka esat labās domās par mani, tad atļaujiet man tikties ar Sjūzenu. Viņas klātbūtnē jūs varat atkārtot visu, ko nupat man sacījāt. Es atbraucu, lai viņu satiktu, un es viņu satikšu. Viņa ir šeit. Es esmu pārliecināts, ka viņa ir šeit. Jums nevajag melot, nevajag tērēt vārdus, es zinu, ka viņa ir te. Es satikšu viņu, kaut man vajadzētu te nodzīvot veselu mēnesi, viņu meklējot.

Misis Deila nervozi sarāvās. Viņa saprata, ka Jūdžins gatavs uz visu, un nojauta, ka Sjūzena ir viņam rakstījusi. Acīm redzot, pierunāšanai nav nekādas nozīmes. Nekādas viltības nelīdzēs, taču viņa nevarēja tās atmest.

— Paklausieties, mister Vitla, — viņa uzbudināta atsāka. — Es jums atkārtoju: Sjūzenas te nav. Viņa ir aizbraukusi. Manu māju apsargā policisti, viņu ir ļoti daudz. Viņi zina, kas jūs esat. Viņi ir saņēmuši jūsu ārienes aprakstu. Viņiem pavēlēts šaut, līdzko jūs mēģināsiet ielauzties mājā ar varu. Arī Kinrojs tur ir, un viņš gatavs uz visu. Man jau bija sadursme ar viņu, jo viņš gribēja jūs nonāvēt. Māja tiek apsargāta. Pat tagad mūs novēro. Esiet prātīgs. Jūs tik un tā viņu nesastapsiet. Viņa ir aizbraukusi. Kāpēc celt traci? Kāpēc riskēt ar savu dzīvību?

— Nerunājiet veltīgi, — Jūdžins noteica. — Jūs melojat. Es to redzu no jūsu sejas. Zināt, ka dzīvība man nav dārga, un jums neizdosies mani iebiedēt. Pietiek! Sjūzena ir šeit, un es viņu sastapšu.

Viņš apklusa un novērsās, un misis Deila lauzīja galvu, ko nu darīt. Nekādu detektīvu vai policijas mājā nebija, neviens to neapsargāja. Kinrojs bija Ņujorkā. Sjūzena nekur nebija aizbraukusi. Tie bija tikai tukši vārdi, kā Jūdžins pareizi noprata. Misis Deilai ārkārtīgi gribējās izvairīties no publiska skandāla, tāpēc viņa taupīja iepriekšminētos līdzekļus pašam ļaunākajam gadījumam.

Iepriekšējās dienās bija plosījies vējš, taču šis vakars bija diezgan rāms. Austrumos uzlēca mēness, pagaidām tikko saredzams, krēslai biezējot, bet drīz tas spoži atmirdzēs debesis. Gaiss bija pat diezgan silts, meža ceļš, pa kuru viņi brauca, smaržoja pēc zemes un skujām. Zināms, Jūdžins nevarēja palikt vienaldzīgs pret vakara skaistumu, tomēr viņš bija pārāk nomākts, iedomādamies, ka Sjūzenas var arī nebūt šeit.

— Esiet taču kaut mazliet augstsirdīgs, — misis Deila sāka lūgties, baidīdamās, ka Jūdžins un Sjūzena pilnīgi pazaudēs prātu, ja atkal redzēsies. Meita pieprasīs to pašu, ko pieprasījusi visu laiku, — lai māte ved viņu atpakaļ uz Ņujorku. Jūdžins nerēķināsies ar misis Deilu, viņš brauks tūliņ projām ar Sjūzenu, vai medību namiņā sāksies negodīgs sakars. Misis Deila gan bija domājusi, ka varētu nogalināt abus, ja nerastos cita izeja, bet, Jūdžina izaicinošās neatlaidības un Sjūzenas tiepības ietekmēta, juta, ka nav spējīga to izdarīt. Viņu biedēja Jūdžina drosme.

— Es turēšu savu solījumu, — viņa izrunāja pilnīgā izmisumā. — Zvēru pie sava goda, ka Sjūzenas te nav! Ticat man, ka viņa ir Kvebekā. Pagaidiet vienu mēnesi. Es pati aizvedīšu viņu uz Ņujorku. Mēs kopīgi pameklēsim kādu izeju. Vai tad jums nav ne drusciņas augstsirdības?

— Es spētu būt augstsirdīgs, — Jūdžins atbildēja, jo zināmā mērā viņu bija ietekmējušas vilinošās izredzes, kas izrietēja no misis Deilas solījumiem, — bet es nevaru jums ticēt. Jūs man nesakāt patiesību. Jūs melojāt Sjūzenai, kad aizvedāt viņu no Ņujorkas. Tie bija slazdi, un patlaban jūs izdomājāt citus. Es zinu, ka Sjūzena nekur nav braukusi projām. Viņa atrodas šeit pat netālu. Aizvediet mani pie viņas, un mēs aprunāsimies par visu. Pie reizes, uz kurieni mēs braucam?

Misis Deila bija nogriezusies pa kaut kādu taku vai pamestu meža ceļu, kas atgādināja stigu, kādu mēdz ierīkot uz cirsmu. Stigai gar abām pusēm biezi auga nelieli koki.

— Uz medību namiņu.

— Es tam neticu, — Jūdžins atteica, jo viss viņā tagad modināja aizdomas. — Nevar būt, ka tas būtu galvenais ceļš uz tādu īpašumu.

— Ticiet man, ka tas ir galvenais ceļš.

Misis Deilai gribējās vēl novilcināt laiku, lai varētu parunāt ar Jūdžinu, pirms iebrauc Ketkartu īpašuma robežās.

— Brauciet pa šo ceļu, ja jums tā patīk, — Jūdžins sacīja, — es labāk iešu kājām. Jūs netiksiet vaļā no manis, lai kā jūs mēģinātu izlocīties. Es palikšu te nedēļu, mēnesi, divus mēnešus, ja vajadzēs, bet nebraukšu projām, iekams nebūšu sastapies ar Sjūzenu. Viņa ir te, un es to zinu. Es iešu viens un atradīšu viņu. Es nebaidos no jūsu sargiem.

Viņš izlēca no ekipāžas, un misis Deila bija spiesta padoties.

— Pagaidiet! — viņa iesaucās. — Līdz «Atpūtai» vairāk nekā divas jūdzes. Es aizvedīšu jūs, bet tas vienalga, — Sjūzenu jūs tur nesastapsiet. Viņa aizgājusi uz sargmājiņu. Esiet taču prātīgs! Es zvēru, ka aizvedīšu viņu uz Ņujorku. Vai patiešām jūs noraidīsiet šos izdevīgos priekšlikumus un sadragāsiet ir viņas, ir savu, ir manu dzīvi? O, ja misters Deils būtu dzīvs! Ja pie manis būtu vīrietis, uz kuru es varētu paļauties! Nu, sēdieties, brauksim. Tikai apsoliet man, ka šovakar necentīsieties viņu satikt. Tik un tā viņas nav mājās. Viņa aizgājusi uz sargmājiņu. Ak dievs, kaut jel kas notiktu, lai viss izbeigtos — vienalga, šā vai tā!

— Jūs it kā sacījāt, ka Sjūzena ir Kvebekā?

Es to sacīju tikai tāpēc, lai iegūtu laiku. Man nervi galīgi beigti. Jā, tas nebija tiesa, bet Sjūzenas patiešām nav mājās. Viņa aizgāja uz visu dienu. Es nevaru atjaut jums palikt pie mums. Es aizvedīšu jūs atpakaļ uz Senžaku, un jūs pārnakšņosiet pie vecā Pjera Geina un ieradīsieties no rīta. Kalpotājiem var likties dīvaini, ka es atvedu jūs šovakar. Es jums apsolu, ka jūs sastapsieties ar Sjūzenu, es jums dodu savu vārdu!

— Savu vārdu! Nudien, misis Deila, jūs esat nonākusi pilnīgi strupceļā. Es neticu nevienam jūsu vārdam, — Jūdžins salti atbildēja.

Nu viņš bija pavisam mierīgs un līksmoja, domādams par to, ka Sjūzena atrodas šeit. Viņi sastapsies, viņš to juta. Misis Deila cietusi nopietnu sakāvi. Un viņš dos tai triecienu pēc trieciena, un tad abi ar Sjūzenu diktēs- viņai savus noteikumus.

— Es nekur nebraukšu, un jūs tūliņ atvedīsiet pie manis Sjūzenu. Ja viņas patiesi nav mājās, tad jūs labi zināt, kur viņu meklēt. Bet viņa tur ir, un es viņu redzēšu šovakar pat. Mēs apspriedīsim jūsu priekšlikumus viņas klātbūtnē. Jūs esat pietiekami ilgi blēdījusies. Sjūzena ir manā pusē, un jūs to zināt. Viņa ir mana. Jūs ar viņu netiksiet galā, bet mēs divatā parunāsim ar jums.

Viņš atlaidās pret ekipāžas atzveltni un sāka kaut ko dungot. Mēness spīdēja aizvien spožāk.

— Apsoliet man tikai vienu, — neatlaidās izmisusī misis Deila. — Apsoliet man, ka pārliecināsiet Sjūzenu, lai viņa pieņem manu priekšlikumu. Pāris mēnešu jums neko nenozīmē. Jūs varat sastapties ar viņu Ņujorkā, kā parasts. Nokārtojiet savu šķiršanos. Jūs esat vienīgais cilvēks, kas spējīgs ietekmēt Sjūzenu, es to atzīstu. Man viņa neticēs. Mani viņa neklausīs. Pierunājiet viņu, lai viņa nogaida, no tā atkarīga jūsu nākotne. Pierunājiet viņu, lai viņa paliek šeit vai brauc uz Lenoksu un tikai pēc tam atgriežas Ņujorkā. Jūs viņa klausīs. Viņa ticēs visam, ko jūs teiksiet. Es viņai esmu melojusi. Es esmu šai laika sprīdī daudz melojusi, man nebija citas izejas, bet iedomājieties pats sevi manā vietāI Es jūs lūdzu, pierunājiet viņu. Es darīšu visu, ko apsolīju un pat vēl vairāk.

— Vai es šovakar satikšu Sjūzenu?

— Jā, tikai apsolieties palīdzēt man.

— Vai es satikšu šovakar Sjūzenu neatkarīgi no visādiem solījumiem? Es jums neteikšu neko tādu, ko nevarētu atkārtot viņas klātbūtnē.

— Apsolieties taču pieņemt manu priekšlikumu un mēģiniet pierunāt Sjūzenu.

— Es būtu ar mieru piekrist, taču apsolīt neko neapsolu. Es gribu, lai Sjūzena pati dzirdētu visu, ko jūs gribat sacīt. Domāju, ka no manas puses iebildumu nebūs.

Misis Deila bezcerīgi pakratīja galvu.

— Jums tik un tā būs jāpiekāpjas, — Jūdžins turpināja. — Es viņu satikšu, vai jūs gribat vai ne. Sjūzena ir tur, un es viņu atradīšu, kaut man vajadzētu pārmeklēt visu māju. Viņa dzirdēs manu balsi.

Viņš runāja, pilnīgi pārliecināts par savu spēku.

— Nu, labi, — atbildēja misis Deila. — Acīm redzot, vajadzēs piekāptiēs. Es tikai lūdzu jūs, izturieties uzmanīgi kalpotāju klātbūtnē. Lai viņi domā, ka jūs esat mans viesis. Un atļaujiet man aizvest jūs šovakar atpakaļ uz Senžaku pēc tam, kad būsiet saticis Sjūzenu. Nepalieciet kopā ar viņu ilgāk par pusstundu.

Misis Deilu bija sagrābušas tādažr šausmas, ka domas viņai vairs neklausīja.

Jūdžins jau drūmi apsveica sevi ar uzvaru, kamēr viņi kratījās mēnesnīcā pa ceļa grambām. Aiz prieka viņš pat paspieda roku misis Deilai un sacīja, ka viņa veltīgi uztraucoties, viss beigšoties labi. Viņi abi aprunāšoties ar Sjūzenu, tad dzirdēšot, ko viņa saka.

— Pagaidiet šeit, — misis Deila sacīja, kad viņi uzbrauca nelielā, ar mežu apaugušā pakalnā, ceļa līkumā, kur pavērās skats uz plašu ieleju, kuru gaiši apspīdēja ziemeļu mēness. — Es ieiešu mājā un pasaukšu viņu. Nezinu, vai viņa ir tur, bet, ja nav, tad droši vien būs sargmājiņā, un mēs abi aiziesim uz turieni. Man negribētos, lai kalpotāji redz jūsu sastapšanos. Es jūs lūdzu, esiet atturīgāks! Dieva dēj, piesargieties!

Jūdžins pasmaidīja. Cik viņa uzbudināta! Kāds apmulsums pēc visiem draudiem! Tātad uzvara? Kādu cīņu viņš izturējis! Un nu viņi ir pie skaistas ēkas vārtiem, un zeltaini dzeltenās logu ugunis šķel sudrabaino krēslu. Gaiss bija tīrumu aromāta piesātināts. Smaržoja naksnīgā valguma pilnā zeme, kura drīz vien sasals un pārklāsies ar biezu sniega segu. Šur tur bija dzirdamas novēlojušos putnu balsis, vēsma čabināja lapas. «Tādā naktī!» viņam ienāca prātā Šekspīra vārdi. Cik labi iederas viņiem sastapties šādā apkārtnē! Cik skaista ir viņu mīla, cik brīnišķīga! Viņi ar Sjūzenu vienmēr sastapušies jaukās vietās dabas klēpī vai izmeklēti greznās telpās. Liekas, pati debess ir labvēlīga šim viņa dzīves dižākajam notikumam. Viņš ir atzīts ģēnijs. Liktenis apber viņu ar ziediem un vaiņago ar uzvarētāja lauriem.

Viņš gaidīja; tikmēr misis Deila devās uz māju, un pēc brītiņa tālumā parādījās lokans, graciozs meitenes augums. Viņa bija veselīga, ziedoša, spēcīga. Jūdžins redzēja, kā Sjūzena skrēja pa koku ēnu un mazliet atstatāk viņai sekoja misis Deila. Sjūzena steidzās pie Jūdžina vieglā, dejojošā solī, jauna, skaista, apņēmības un dzīves spēka pilna. Viņas platā tērpa krokas plīvoja, iezīmējot slaido stāvu. Jūdžinam viņa šķita dailes iemiesojums, Hebe, meitenīgā Diāna, Venera deviņpadsmit gadu vecumā! Viņas lūpas bija pavērušās laimīgā smaidā, bet acis bija rāmas kā tie zilie opāli, kuri glabā savās dzīlēs zelta un liesmu kvēli.

Pamanījusi Jūdžinu, viņa metās tam pretī, rokas izstiepusi.

— Sjūzen! — misis Deila iesaucās. — Kā tev nav kauna!

— Labāk nerunā, maman! — meitene nepacietīgi attrauca. — Man nav daļas gar citiem! Man ne no viena nav jākaunas! Tu viena pati esi pie visa vainīga! Tev nevajadzēja man melot. Viņš nebūtu ieradies, ja es nebūtu viņu aicinājusi. Tagad es braukšu uz Ņujorku. Es tevi brīdināju, ka braukšu.

Viņa neizsaucās: «O, Jūdžin!» — kad pienāca klāt, tikai satvēra Jūdžina galvu abās rokās un maigi ielūkojās viņam acīs. Jūdžina skatiens apsvēla viņu kā ar uguni. Viņa soli atkāpās un plaši pavēra apskāvienus, lai ciešāk varētu piekļaut Jūdžinu.

— Beidzot taču, beidzot! — viņš runāja, drudžaini skūpstīdams meiteni. — O, Sjūzena! Manu ziediņ!

— Es zināju, ka jūs atbrauksiet, — viņa sacīja. — Es teicu viņai, ka jūs atbrauksiet. Tagad es braukšu jums līdzi.

— Jā, jā, — Jūdžins atsaucās. — O, šī brīnišķīgā nakts! Šī svētlaime! Jūs atkal esat manos apskāvienos!

Misis Deila stāvēja netālu bāla kā nāve, pilnīgi sastingusi. Kas to būtu domājis, ka viņas meita spējīga tā uzvesties, tā apkaunot savu māti, piespiest viņu būt par šā negoda liecinieci! Tas ir kas neticams, briesmīgs, neiedomājams!

— Sjūzen! — viņa iešņukstējās. — Ak, kāpēc man vajadzēja piedzīvot šo dienu!

— Es tev sacīju, maman: tu nožēlosi, ka atvedi mani uz šejieni, — Sjūzena atbildēja. — Es tevi brīdināju, ka aizrakstīšu Jūdžinam. Es tā gaidīju jūs, — viņa uzrunāja Jūdžinu un maigi paspieda viņa roku.

Viņš dziļi ievilka elpu un lūkojās meitenē. Nakts un zvaigznes traucās savā gaitā bezgalīgajā debess klaidā. Tad, lūk, kāda ir uzvara! Cik skaista, cik brīnišķīga ir dzīve! Vai viņš varēja domāt, ka viņu gaida tāds triumfs! Vai kāds iemīlējies ir pieredzējis līksmāku uzvaru?

— O, Sjūzen! — viņš dedzīgi nočukstēja. — Tas ir kā sapnī, kā pasakā. Man pat grūti ticēt, ka redzu jūs savām acīm.

— Jā, jā, Jūdžin, cik labi, cik neizsakāmi labi! — viņa atbildēja.

Un, nepievērsdami uzmanību misis Deilai, viņi, rokās saķērušies, nozuda tumsā.

XX n o d a ļ a

Bija tikai viena nelaime, ka Jūdžins, kurš no jauna turēja Sjūzenu savos apskāvienos, nebija neko izlēmis. Viņam vajadzēja ieteikt kādu plānu, kā nekavējoties atklāti vai slepeni izlauzties brīvībā vai aizvest meiteni ar varu, ko viņa īstenībā gaidīja, bet viņš sāka atstāstīt misis Deilas vārdus un lūdza Sjūzenai padomu, lai gan viņam vajadzēja sacīt: «Nāc!»

— Klausieties, kādu priekšlikumu man nupat paziņoja jūsu māte, — viņš iesāka un atstāstīja sarunu visos sīkumos. Misis Deilas solījumos viņš jau skatīja savu cerību piepildījumu. — Es viņai atbildēju, — viņš turpināja, runadams tā, lai dzirdētu misis Deila, kura atradās tepat tuvumā, — ka neko nevaru noteikt. Viņā prasīja no manis solījumu, ka es tieši tā arī rīkošos, bet es sacīju, ka šis jautājums jāizlemj jums. Ja jūs gribat atgriezties Ņujorkā, tad brauksim tūliņ, šodien vai rīt. Ja jums šķiet, ka labāk būtu pieņemt jūsu mātes padomu, tad es pakļaušos jūsu gribai. Protams, es labāk vēlētos, lai jūs kļūtu mana tūliņ pat, bet esmu arī ar mieru gaidīt, ja mums ļauj satikties.

Viņš tagad runāja nosvērti, loģiski, aplam prātīgi. Sjūzena klausījās viņā un neko nesaprata. Kādu lēmumu Jūdžins no viņas gaida? Viņa ilgojās pēc kāda satraucoša atrisinājuma, bet, tā kā nekas tamlīdzīgs nenotika, tad viņai vajadzēja izlikties, ka tā ir pareizi. Taisnību sakot, viņa juta tikai vienu vēlēšanos — būt kopā ar Jūdžinu. Viņa nebūt necerēja, ka Jūdžins panāks šķiršanos. Izlasīto grāmatu un nenobriedušu domu ietekmē viņai šķita, ka nav sevišķas nepieciešamības to darīt. Viņa nebūt nevēlēja Andželai ļaunu. Viņa negribēja, lai Jūdžins aizvaino savu sievu, atklāti pamezdams viņu. Kad Jūdžins bija pastāstījis, ka dzīve ar Andželu viņu neapmierina, ka viņiem trūkst īstas mīlestības, ka arī Andželas jūtas pret viņu nav nekādas stiprās, ko pati Andžela atzina savā vēstulē, tad Sjūzena nāca pie slēdziena, ka tur nav nekā peļama, ja viņa un Andžela dalīsies Jūdžinā. Bet ko Jūdžins runā tagad? Viņš prāto par to, kā rīkoties turpmāk. Sjūzena bija domājusi, ka Jūdžins ieradīsies pēc viņas kā teiku varonis un aizvedīs viņu līdzi, bet Jūdžins piedāvā viņai kaut ko pavisam nepievilcīgu. Sjūzena pilnīgi apjuka. Viņa nevarēja saprast, kāpēc Jūdžins negrib vest viņu nekavējoties projām.

— Es patiešām nezinu.Kā jums šķiet pareizāk, — viņa sacīja.—Ja jūs gribat, lai es palieku te vēl vienu mēnesi...

— Nē, nē, — Jūdžins pārtrauca; viņš nojauta, ka pieļāvis kādu kļūdu, un gribēja jo ātrāk izlabot to. — Es to nekādā gadījumā negribu. Nē, nē, to ne! Es gribu, lai jūs brauktu man līdzi šonakt pat, ja tas iespējams, es tikai uzskatīju par savu pienākumu jums visu pastāstīt. Jūsu māte likās runājam atklātu valodu. Ja mēs varam panākt savu un turklāt palikt ar viņu labos draugos, tad būtu ļoti aplami neizmantot to. Kāpēc sagādāt viņai nevajadzīgas ciešanas? Bet ja jūs patiešām esat ar mieru...

Viņš apklusa, juzdams, ka sapinies pretrunās. Diezin vai Sjūzena varētu šobrīd pateikt, kā viņu ietekmē Jūdžina vārdi. Viņa tikai juta, ka visa smagā atbildība par vienu vai otru lēmumu tagad uzvelta viņai. Bet tas bija netaisni, viņai trūka spēka, trūka dzīves pieredzes. Lai izlemj Jūdžins, un, kā viņš izlems, tā būs pareizi.

Jāatzīstas, ka pat tobrīd, kad Jūdžins no jauna slēdza Sjūzenu savās rokās, turklāt viņas mātes klātbūtnē, viņš nejutās kā uzvarētājs, negavilēja, ka beidzot atrisināta viņa dzīves problēma. Viņš neuzskatīja par iespējamu pamest misis Deilas priekšlikumu neievērotu, ja tas ir nopietni domāts. Misis Deila bija sacījusi, pirms ataicināja Sjūzenu, ka turpinās cīņu, ja Jūdžins nepieņems viņas noteikumus,—nekavējoties telegrafēs Kolfaksam un lūgs viņu ierasties. Kaut arī Jūdžins bija izņēmis visu naudu no bankas un bija gatavs bēgt, līdzko radīsies iespēja, viņu tomēr kavēja domas par Kolfaksu un vēlēšanās saglabāt nodrošināto stāvokli, izmantojot misis Deilas priekšlikumu. Viņš svārstījās. Un ja nu izdodas visu nokārtot tā, ka visi apmierināti?

— Es negaidu no jums galīgu lēmumu, —viņš sacīja, — bet kā jūs domājat?

Sjūzena atradās dīvaina mulsuma varā, kas liedza viņai domāt. Jūdžins bija pie viņas. Te bija Arkādija, un debess velvē spīdēja mēness. Cik jauki atkal būt kopā ar Jūdžinu, just viņa glāstus. Bet Jūdžins nedomā nolaupīt viņu. Viņi neizaicina visu pasauli, nedara neko tādu, par ko viņa bija sapņojusi, netraucas pāri visiem šķēršļiem pretī uzvarai, bet tieši tādēļ viņa bija ataicinājusi Jūdžinu. Māte solās palīdzēt viņam panākt šķiršanos. Māte materiāli pabalstīs Andželu, ja būs vajadzīgs. Un viņa, Sjūzena, pēc kāda laika apprecēsies, un drīz vien viņai būs sava māja un viss tāpat kā citiem. Cik dīvaini! Tas taču nemaz nav tas, ko viņa cenšas panākt. Viņa gribēja nerēķināties ar konvencionalitāti, viņa sapņoja par kaut ko drosmīgu, neparastu. Varbūt viņa būtu pazudinājusi sevi, kaut tas likās maz ticams. Māte agri vai vēlu būtu piekāpusies. Tad kāpēc Jūdžins ielaižas šādā kompromisā? Cik dīvaini...

Nekas nevarēja tā iedragāt viņu mīlu kā šīs pēkšņi pamodušās šaubas. Ar Jūdžina atbraukšanu viņiem vajadzēja justies vienotiem. Viņiem vajadzēja cīnīties un uzvarēt. Bēgšana bija daļa no šā iecerētā plāna. Un tagad Jūdžins apskauj viņu, bet viņai nedod miera šīs neskaidrās domas. Kaut kas aptumšo viņu laimi — it kā bāls miglas auts, kas laupa mēnesim spožumu, it kā putu šļakatas pār jūras bangām, it kā sīks mākonītis, labi ja cilvēka plaukstas lielumā, kurš liek sirdij sažņaugties baigā nojautā. Jūdžins joprojām bija mīļš, bet viņš negrasījās bēgt kopā ar Sjūzenu. Viņi runāja par to, ka vēlāk atgriezīšoties Ņujorkā, bet šobrīd viņi nebrauks uz turieni divatā. Kā tad tā?

— Vai jūs domājat, ka jums tas nāks ļoti par ļaunu, ja maman visu pastāstīs Kolfaksam? — viņa ziņkāri iejautājās, kad Jūdžins bija atstāstījis misis Deilas draudus.

— Nezinu, — Jūdžins nopietni atbildēja. — Jā, iespējams gan. Grūti pateikt, kā Kolfakss pret to izturēsies. Tomēr tam nav nekādas nozīmes, — viņš piebilda, un Sjūzena atkal palika neskaidrībā.

— Nu, ja jūs gribat gaidīt, tad pagaidīsim arī. Es esmu ar mieru rīkoties pēc jūsu ieskatiem. Es negribu, lai jūs manis dēļ pazaudētu vietu. Ja jūs domājat, ka jāpagaida, tad gaidīsim.

— Bet tikai tādā gadījumā, ja mums atļauj regulāri satikties, — atbildēja Jūdžins, kurš jau galīgi zaudēja pamatu zem kājām.

Viņš neprata gūt uzvaru, neprata ņemt iniciatīvu savās rokās. Viņš naivi centās izdarīt tā, lai vilki paēduši un kazas dzīvas, viņš gribēja satikties ar Sjūzenu. vizināties ar Sjūzenu, dejot ar Sjūzenu, — un daudz netrūka, lai viņš gribētu apmesties ar Sjūzenu Ņujorkā, kamēr izdosies atklāti vai slepeni salaulāties. Misis Deila bija solījusies izturēties pret viņu kā pret dēlu. taču tā bija viltība, —patiesībā misis Deila centās iegūt laiku, lai apdomātu turpmāko rīcibu, lai piespiestu Sjūzenu atjēgties. Par visu vairāk misis Deila paļāvās uz laiku, un šovakar, gandrīz neatkāpdamās no mīlētājiem un šo to uztvērusi no Jūdžina vārdiem, viņa jutās atvieglota. Vai nu viņš sāk atjēgties un nožēlo savu neprātu, vai nokļuvis viņas mānīgo solījumu valgos. Ja izdotos izšķirt viņu un Sjūzenu vēl uz nedēļu un pašai atgriezties Ņujorkā, misis Deila ietu pie Kolfaksa un Vinfīlda un varbūt piedabūtu tos ietekmēt Jūdžinu. Jāsalauž viņa griba. Viņš nesaprot, ko dara, viņš ir zaudējis prātu. Acīm redzot, viņas meli iedarbojušies. Sjūzena ir ar mieru pagaidīt, un misis Deilai vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Nezinu. Dariet, ko atrodat par labāku, — Sjūzena atkārtoja starp apskāvieniem un skūpstiem. — Kā jūs gribat — vai lai es braucu rīt kopā ar jums uz Ņujorku vai...

— Jā, jā, — viņš strauji un enerģiski attrauca, — rīt pat. Bet mums jādara viss iespējamais, lai pārliecinātu jūsu māti. Viņa saprot, ka visas viņas pūles veltīgas, ja mēs atkal esam kopā, un tas viņai jāiegalvo. Viņa runā par savstarpēju piekāpšanos, un mums tikai tas vien ir vajadzīgs. Ja mums piedāvā kādu vienošanos, kāpēc-lai mēs nepiekrītam tai? Man nav iebildumu pagaidīt vēl kādu nedēļu, — lai viņa apdomājas. Ja viņa tikmēr nemainīs savu izturēšanos, tad rīkosimies. Jūs varētu aizbraukt kādu nedēļu uz Ļenoksu un pēc tam pie manis.

Viņš runāja tā, it kā būtu guvis lielu uzvaru, lai gan īstenībā bija cietis galīgu sakāvi. Viņš bija pazaudējis Sjūzenu.

Sjūzena iegrima dziļās domās. To viņa nebija gaidījusi, bet...

— Labi, — viņa sacīja pēc nelielas pauzes. — Jūs rīt brauksiet man līdzi?

— Jā.

— Uz kurieni- — uz Lenoksu vai uz Ņujorku?

— Pagaidīsim, ko maman teiks. Ja jums izdosies ar viņu vienoties... Visu, ko vien gribat... Es esmu ar mieru...

Mazliet vēlāk Jūdžins un Sjūzena novēlēja viens otram labu nakti. Bija nolemts, ka rīt viņi sastapsies un brauks kopā līdz Olbenijai. Misis Deila palīdzēs Jūdžinam panākt šķiršanos. Stāvoklis šķita pilnīgi apmierinošs, pat lielisks, tikai nezin kāpēc Jūdžins juta, ka nedara to, kas vajadzīgs. Viņš iegāja savā istabā, vienā nama galā, bet Sjūzena otrā. Baiļu pārņemtā misis Deila palika nomodā un neaizvēra acu, kaut arī nebija vajadzības tā rīkoties. Jūdžina neprāts bija rimis. Aizmigdams viņš domāja par to, ka tuvākajā nākotnē viss labi nokārtosies un ka Sjūzena galu galā būs viņa sieva.

XXI n o d a ļ a

Otrā dienā, apsprieduši vilinošo iespēju pavadīt dažas dienas medību namiņā un baudīt atkalredzēšanās priekus un noklausījušies misis Deilas nepārprotamos aizrādījumus par to, ko domāšot kalpotāji, kuriem jau droši vien esot radušās zināmas aizdomas vai kuri esot jau kaut ko dzirdējuši no Trīriversas stacijas priekšnieka, Jūdžins ar Sjūzenu nolēma šķirties: viņa dosies uz Lenoksu, bet viņš uz Ņujorku. Visu ce|u līdz Olbenijai viņi nosēdēja blakus guļamvagona kupejā kā bērni, kuri laimīgi, ka var brītiņu būt kopā. Misis Deila, sēdēdama iepretim, domās pārcilāja savus solījumus un prātoja, vai galu galā tomēr nebūtu labāk doties tūliņ uz Ņujorku un izbeigt visu ar Kolfaksa palīdzību jeb vai vēl mazliet jānogaida, kamēr viss izbeigsies pats no sevis.

Otrā rītā Sjūzena un misis Deila Olbenijā iesēdās Bostonas vilcienā, bet Jūdžins brauca uz Ņujorku. Viņš jutās daudz labākā omā, kad ieradās darbā un vēlāk mājās. Galīgi nomocījusies, Andžela vērās viņā kā rēgā vai atnācējā no viņpasaules. Viņa nezināja, uz kurieni vīrs aizbraucis, nezināja, vai viņš kādreiz atgriezīsies. Ķerties pie pārmetumiem nebija jēgas, par to viņa sen bija pārliecinājusies, atlika vienīgi apelēt pie Jūdžina godīguma. Viņa nogaidīja, kamēr bija paēstas pusdienas un ēdot pārrunāti visādi vienaldzīgi sīkumi, un tad iegāja Jūdžina istabā, kur viņš izkravāja čemodānu.

— Vai tu brauci meklēt Sjūzenu? — viņa jautāja.

— Jā.

— Vai viņa atbrauca tev līdzi?

— Nē.

— Vai zini, Jūdžin, kā es aizvadīju šīs pēdējās trīs dienas?

— Jūdžins klusēja.

— Es tās aizvadīju, nometusies ceļos. Jā, ceļos. — viņa atkārtoja. — Es lūdzu dievu, lai viņš paglābtu tevi no tevis paša.

— Nerunā muļķības, Andžela, — viņš dzestri attrauca. — Tu ļoti labi zini manus uzskatus šais jautājumos. Kā redzi, ar mani nekas nav noticis. Es mēģināju sazvanīt tevi pirms aizbraukšanas. Es braucu, lai uzmeklētu Sjūzenu un atvestu viņu atpakaļ, un es tiešām atvedu viņu — pagaidām uz Lenoksu. Es uzveikšu šai cīņā. Sjūzena būs mana — vai nu legāli vai nelegāli. Ja gribi dot man šķiršanos, — lūdzu. Es apsolos tevi pilnīgi nodrošināt. Ja tu atteiksies to darīt, es tik un tā dabūšu Sjūzenu. Mēs ar viņu esam visu norunājuši. Kāpēc tādā gadījumā vajadzīgas visādas histērijas?

Andžela asaru pilnām acīm vērās Jūdžinā. Nē, tas , nav Jūdžins, kuru viņa pazina! Katrā šādā scēnā, katrā mēģinājumā vest Jūdžinu pie prāta viņa atdūrās it kā pret neiedragājamu mūri. Vai patiešām mīla uz šo meiteni padarījusi Jūdžinu tik neprātīgu? Vai viņš izdarīs to, ko runā? Kad Jūdžins pilnīgi aukstasinīgi sāka izklāstīt savus plānus, kas nu bija mazliet izmainījušies, un pieminēja misis Deilas vārdu, Andžela pārtrauca viņu:

— Nekad viņa tev neatdos Sjūzenu! Gan tu redzēsi! Tu vilies. Tie ir tikai vārdi. Viņa tevi piemānīs. Viņai vajag iegūt laiku. Padomā, ko tu gribi darīt. No tā nekas neiznāks.

— Tu maldies, — Jūdžins atbildēja. — Es jau faktiski esmu uzvarējis. Sjūzena būs mana.

— Iespējams, iespējams, bet cik dārgi tas maksā! Paskaties uz mani, Jūdžin. Vai tev nepietiek ar mani? Es vēl esmu glīta. Tu vienmēr jūsmoji par manu ķermeni. Skaties, skaties! — un viņa atrāva rītakleitu un naktskreklu vajā. Šo scēnu viņa jau agrāk bija izdomājusi, cerēdama ietekmēt vīru.

— Vai tev nepietiek ar mani? Vai es nevaru dot tev visu, ko tu vēlies?

Jūdžins gurdi novērsās: šis melodramatiskais triks pamodināja viņā pretīgumu. Neko aplamāku un nederīgāku Andžela nebūtu varējusi izdomāt, — tik ļoti nevietā bija šī savā ziņā efektīgā dramatiskā scēna, tikai pašreizējos apstākļos tai nebija nekādu panākumu.

— Met pie malas tādus paņēmienus, Andžela, — viņš noteica. — Ar tādiem tu mani vairs neietekmēsi. Laulāto jūtas mums ir mirušas un necelsies augšup. Kāpēc jāķeras pie argumentiem, kuri zaudējuši savu spēku? Es te neko nevaru darīt. Mūsu starpā viss izbeidzies. Ko mēs varam tur iesākt?

Un atkal Andžela palika tukšām rokām. Lai gan viņas nervi bija galīgi saplosīti un sirdī valdīja izmisums, viņa kā apmāta vēroja šo traģēdiju, kura noritēja viņas acu priekšā. Vai nekas nepiespiedīs Jūdžinu apdomāties?

Viņi aizgāja katrs uz savu istabu, un otrā rītā Jū- džins atkal sēdēja pie darba galda. No Sjūzenas pienāca vēstule, ka viņa vēl vienmēr esot Lenoksā, tad otra, kurā viņa paziņoja, ka māte uz dienu vai divām aizbraukusi pie paziņām uz Bostonu. Piektajā dienā Jūdžina kabinetā ienāca Kolfakss un, laipni apsveicinājies, atsēdās klubkrēslā.

— Nu, dārgais, kā sviežas? — viņš apjautājās.

— Tāpat vien, — Jūdžins atbildēja. — Nevaru sūdzēties.

— Viss labā kārtībā?

— Jā, tīri labā.

— Sakiet, — vai pie jums te neviens nelauzīsies iekšā, kamēr es te esmu? — Kolfakss jautāja, dīvaini raudzīdamies Jūdžinā.

— Es jau sen esmu devis attiecīgu rīkojumu, bet varu katrā gadījumā atkārtot, — Jūdžins atbildēja, tūliņ jauzdams satraukumu. Vai tikai Kolfakss negrib runāt par kaut ko sakarā ar viņa romānu? Jūdžins mazliet nobālēja.

Kolfakss domīgi lūkojās pa logu uz tālumā redzamo Hudzonas panorāmu. Viņš izņēma cigāru, apgrieza galu, bet neaizsmēķēja.

— Es tāpēc jautāju, vai mūs kāds netraucēs, ka man vajag parunāt ar jums un — vislabākais — divatā, — Kolfakss domīgi iesāka. —Nesen pie manis bija misis Deila, — viņš tikpat domīgi piebilda. Jūdžins nodrebēja, izdzirdējis šo vārdu, un vēl vairāk nobālēja, taču aizvien vēl sēdēja mierīgi. — Viņa man izstāstīja veselu romānu, it kā jums esot kādi nosodāmi nodomi attiecībā uz viņas meitu, — jūs tā kā gribot nolaupīt viņu vai dzīvot ar viņu bez iepriekšējas šķiršanās no sievas un bez laulāšanās, vai pamest sievu — vārdu sakot, kaut ko tamlīdzīgu. Es tam neveltīju lielu uzmanību, tomēr man jāaprunājas ar jums par to. Es neesmu paradis jaukties citu personiskajās lietās, to varu noteikti apgalvot. Pēc manām domām tās mani neskar un neskar arī manu uzņēmumu, ja vien nemet ēnu uz to. Bet es gribētu zināt, vai tas taisnība, ko sacīja misis Deila. Vai tā ir?

— Jā, — Jūdžins atbildēja.

— Mēs ar misis Deilu esam veci draugi. Es viņu pazīstu jau ilgus gadus. Protams, misis Vitlu es arī pazīstu, lai gan ne tik labi. Jūs zināt, ka es ar viņu esmu sastapies daudz retāk nekā ar jums. Es nezināju, ka jūs esat nelaimīgs laulībā, un tam arī nav nozīmes. Galvenais ir tas, ka misis Deila, acīm redzot, gatava sacelt grandiozu skandālu, ka viņa pilnīgi zaudējusi galvu, un tāpēc es domāju, ka labāk aprunāties ar jums, kamēr nav vēl noticis nekas nopietns. Jūs pats saprotat, ka ikviens ar jūsu vārdu saistīts skandāls var visai bēdīgi ietekmēt izdevniecības lietas.

Viņš apklusa, gaidīdams, ka Jūdžins taisnosies vai protestēs, bet tas nebilda ne vārda. Viņš bija bāls, satriekts, viņa nervi bija sasprindzināti. Tātad misis Deila tomēr bijusi pie Kolfaksa! Viņa nav turējusi vārdu un Bostonas vietā atdrāzusies uz Ņujorku, un skrējusi pie Kolfaksa! Vai viņa tam visu izstāstījusi? Pilnīgi iespējams, ka Kolfakss nostāsies viņas pusē par spīti savam objektīvajam tonim. Ko tagad Kolfakss domā par Jūdžinu? Morāles jautājumos Kolfakss ir visai konservatīvs. Misis Deila var viņam būt noderīga ar saviem sabiedriskajiem sakariem. Viņš izturas ļoti mierīgi un, acīm redzot, apsver katru vārdu, šis uzsvērti vienaldzīgais un objektīvais tonis viņam nemaz nav raksturīgs.

— Jūs vienmēr esat licies man interesants pētīšanas objekts, Vitla, — Kolfakss, brītiņu klusējis, turpināja, — kopš mūsu pirmā iepazīšanās mirkļa. Man šķiet, ka jūs esat ģēnijs, ja tādi vispār ir, bet, kā jau visi ģēniji, jūs neesat brīvs no vājībām. Zināmu laiku es ticēju, ka jūs nopietni apsverat savus plānus, kuri pastāvīgi guva panākumus, bet vēlāk es nācu pie slēdziena, ka tā tas nav. Jūs pievelkat kā magnēts zināmas talanta un enerģijas formas. Bez tam jums ir vēl daudz citu labu īpašību, lai gan man būtu grūti tās precīzi definēt. Jums ir bagātīga iztēle, tas man labi zināms. Jūs protat pareizi novērtēt cilvēkus, to es arī zinu. Es pats redzēju, kā jūs izraudzījāties vairākus lieliskus darbiniekus. Zināms, jūs to nedarāt uz zila gaisa, tomēr bez kaut kādas sistēmas un konsekvences, es pat teiktu, bez nepieciešamās atbildības sajūtas, ja vien es dziļi nemaldos. Un man šķiet, ka notikums ar mazo Deilu gluži labi ilustrē manus vārdus.

— Par mis Deilu nerunāsim, — Jūdžins salti un maziet augstprātīgi noteica. Ikviens norādījums uz Sjūzenu sāpināja viņu. Temats bija bīstams, un Kolfakss to saprata. — Man negribētos skart šo jautājumu.

— Labi, nerunāsim, — viņš mierīgi atsaucās, — tomēr manu vārdu pareizību var konstatēt arī citā ceļā. Jūs pats man piekritīsiet, ka šai gadījumā nebūt neesat rīkojies apdomīgi, citādi jūs bez pūlēm būtu sapratis, ka skrienat iekšā bezdibenī. Ja jūs gribējāt dabūt šo meiteni par savējo un, cik es noprotu, ar viņas piekrišanu, tad jums, mīļais draugs, vajadzēja to darīt bez mātes ziņas. Iespējams, ka misis Deila būtu pratusi visu vēlāk kaut kā nokārtot. Lai nu kā, bet meitene būtu jūsējā, un es domāju, ka jūs būtu ar mieru uzņemties atbildību par visām sekām, ja būtu ticis pieķerts. Tagad jūs esat tur iejaucis misis Deilu, un viņai ir iespaidīgi draugi. Ar viņu jums jārēķinās un man tāpat. Viņa ir kareivīgi noskaņota un droši vien nerēķināsies ne ar ko, lai piespiestu jūs atkāpties.

Viņš atkal apklusa, gaidīdams, ka Jūdžins kaut ko sacīs, bet tas neteica ne vārda.

— Es gribu jums kaut ko jautāt un lūdzu neņemt to ļaunā, jo es runāju bez jebkāda blakus nolūka; jūsu atbilde palīdzēs man labāk izprast visu un varbūt vēlāk arī jums, ja jūs to vēlēsieties. Vai jūsu attieksmēs ar mis Deilu bija kaut kas kompromitējošs un...

— Nē, — Jūdžins atbildēja, neļaudams viņam pabeigt.

— Vai sen kopš sākusies šī cīņa?

— Apmēram pirms kāda mēneša.

Kolfakss pakodelēja cigāra galu.

— Kā jums zināms, Vitla, jūs esat iemantojis izdevniecībā daudz stipru ienaidnieku. Jūsu valdīšanas veids nebūt nav maigs. Turklāt, kā es nomanu, jūs nepavisam neesat diplomāts. Jūs esat pieņēmis darbā cilvēkus, kuri ar prieku gāztu jūs un ieņemtu jūsu vietu. Ja viņi uzzinātu šīs kutelīgās lietas apstākļus, jūs nenoturētos savā postenī ilgāk par piecpadsmit minūtēm. Domāju, ka jūs pats to saprotat. Jums vajadzētu iet projām no šejienes, un es būtu bezspēcīgs to aizkavēt. Jūs nevarētu te noturēties, un es arī nevarētu to pieļaut. Par to jūs, manuprāt, neesat padomājis. Iemīlējušies jau nemēdz domāt. Es jūs pilnīgi saprotu. Es pazīstu misis Vitlu un varu pateikt, kur meklējama nelaime. Viņa jūs turēja pārāk īsā pavadā. Jūs nejutāties kā saimnieks pats savās mājās. Tas jums pamazām radīja pretsparu. Jums šķita, ka jūsu dzīve ir pilnīgi bankrotējusi, ka jūs esat pazudinājis sevi ar šīm laulībām, un jūsu sirdī uzkrājās nemiers. Es pazīstu to meiteni. Viņa ir skaista, bet, kā jau sacīju mans dārgais, jūs neesat precīzi sastādījis tāmi — neesat aprēķinājis visu, neesat izplānojis. Un, ja man vajadzētu pierādījumus tam, ko es vienmēr neskaidri nojautu, tad šis notikums man tos sniedz: jūs neprotat rīkoties pēc plāna.

To sacījis, viņš novērsās un sāka lūkoties pa logu ārā. Jūdžins sēdēja, acu nepaceldams. Viņš nekādi nevarēja saprast, ko īsti Kolfakss grib panākt. Viņš sprieda ļoti nosvērti un mierīgi. Jūdžins bija paradis redzēt Kolfaksu pavisam citādu, jo parasti viņš klaigāja iekarsdams, plātīdamies ar rokām. Patlaban viņš runāja lēni, apdomīgi un gandrīz vai izjusti.

— Lai gan es esmu jums labvēlīgs, Vitla, — draudzība, protams, uzliek mums zināmus pienākumus, — tomēr draudzība nedrīkst traucēt darbu, un es pakāpeniski esmu nācis pie slēdziena, ka jūs neesat īsti piemērots cilvēks savam postenim. Jūs dzīvojat vairāk ar jūtām, manuprāt, jūs esat pārāk nenosvērts. Vaits man sen uz to norādīja, bet es viņam neticēju. Arī tagad es neizsaku viņa spriedumu, bet diezin vai es būtu kaut ko darījis, paļaudamies tikai uz saviem iespaidiem, ja nebūtu šā notikuma. Es vēl neesmu pieņēmis galīgu lēmumu, tomēr man rādās, ka jūsu stāvoklis ir kutelīgs un mūsu uzņēmumam diezgan bīstams. Jūs pats saprotat, ka izdevniecība necietīs nekādus skandālus. Varat iedomāties, kādu brēku saceltu avīzes! Tās mums nodarītu kolosālus zaudējumus. Un es domāju, ka, apsverot to visu, jums vajadzētu lūgt atvaļinājumu uz gadu un pacensties šai laikā klusiņām nokārtot savu dzīvi. Es ieteiktu jums nesaistīties ar šo meiteni, ja nevarat panākt šķiršanos un apprecēt viņu. Taču es arī neieteiktu pūlēties panākt šķiršanos, ja tas nav iespējams bez liela trokšņa. Tā teikdams, es, protams, paturu acīs jūsu stāvokli šeit, izdevniecībā. Ārpus tās varat rīkoties, kā jums patīk, tikai atcerieties, ka ikviens skandāls atsauksies uz jūsu darbu pie manis. Ja jums izdosies visu nokārtot, — labi! Ja ne — tad neko nevar darīt. Ja šis notikums izraisīs visādas valodas, tad jūs pats saprotat, ka nevar būt runas par jūsu atgriešanos darbā. Atteikties no šās meitenes jūs droši vien negribēsiet?

— Nē, — Jūdžins atbildēja.

— Es jau tā domāju. Es zinu, kā tādos gadījumos izturas jūsu tipa cilvēki, — viņiem tas tik viegli nepāriet. Vai jūs varat panākt šķiršanos no misis Vitlas?

— Šaubos,— Jūdžins sacīja. — Man nav juridiska pamata laulības šķiršanai. Tikai raksturu nesaderība, vairāk nekas, bet šī laulība atņēmusi manai dzīvei jebkuru jēgu.

— Jā, — Kolfakss novilka, — es redzu, ka tas viss ir loti sarežģīti. Es saprotu, ka jūs varējāt iemīlēt šo meiteni. Viņa patiesi ir jauka, — tādu meiteņu dēļ parasti rodas šādi sarežģījumi. Es nedomāju norādīt jums, kas darāms. Jums tas labāk jāzina. Tomēr, ja prasītu man padomu, es sacītu: nemēģiniet nodibināt ar viņu sakarus bez laulībām. Cilvēks jūsu stāvoklī to nevar atļauties. Jūs esat pārāk redzama persona. Jūs taču zināt, ka pēdējos gados jūsu vārds iemantojis zināmu popularitāti Ņujorkā, vai ne?

— Jā, zinu, — Jūdžins atbildēja, — bet es uzskatīju, ka esmu vienojies ar misis Deilu.

— Acīm redzot, tā tas nav. Viņa sacīja, ka jūs mēģinot pierunāt viņas meitu kļūt par jūsu mīļāko, ka jums neesot cerību panākt tuvākā laikā šķiršanos, ka jūsu sieva esot... lūdzu, piedošanu... bet jūs, ar to nerēķinādamies, gribot uzsākt sakaru ar viņas, meitu. Pēc misis Deilas domām tas ir nepieļaujami, un man gribas viņai piekrist. Tas ir ļoti nepatīkami, bet ko lai dara? Viņa apgalvo, ka jūs esot draudējis aizvest meiteni līdzi un dzīvot ar viņu, ja viņas māte nedošot piekrišanu. — Viņš atkal mirkli nogaidīja. — Vai tas tiesa?

— Jā, — Jūdžins atbildēja.

Kolfakss gausi pagriezās uz loga pusi un palūkojās ārā. Kāds ērmīgs cilvēks! Dīvaina lieta tāda mīlestība!

— Un kad jūs esat nolēmis to realizēt? — viņš beidzot ievaicājās.

— Nezinu! Patlaban viss tā sarežģījies. Man vajag padomāt.

Kolfakss mirkli klusēja.

— Jā, visai dīvains atgadījums. Tādu nebūs daudz, kas to saprot tik labi kā es, Vitla. Jūs esat pārrēķināies, mans dārgais, un jums nāksies samaksāt par to. Tā tas notiek ar mums visiem. Es nevaru atļaut jums palikt šeit. Ļoti nožēloju, bet nevaru. Jums vajadzēs ņemt atvaļinājumu uz gadu un labi pārdomāt visu. Ja nekas nenotiks, ja nekāda trača nebūs, — grūti gan pateikt, kā es tad rīkošos. Iespējams, ka es izdomāšu jums kādu posteni, — protams, to ne, kuru jūs pašreiz ieņemat, taču kaut kas jau atradīsies, to mēs tad nokārtosim. Un pagaidām... — viņš apklusa un atkal iegrima domās.

Jūdžins saprata savu stāvokli. Runa par atgriešanos izdevniecībā — tukši vārdi. Kolfakss nācis pie slēdziena, ka Jūdžins jāatlaiž, un tam par iemeslu nav ne misis Deila, ne Sjūzena, ne jautājuma morālā puse, bet galvenokārt tas, ka viņš, Jūdžins, ir pazaudējis Kolfaksa uzticību. Tā ir izgadījies, ka Kolfakss, pateicoties Vaitam, pateicoties misis Deilai, pateicoties paša Jūdžina uzvedībai, konstatējis, ka Jūdžins ir nenoteikts, nenosvērts, un tāpēc — tikai tāpēc Kolfakss tagad atlaiž viņu. Viss savijies kopā: Sjūzena, liktenis un paša Jūdžina nelaimīgais raksturs. Jūdžins ilgi sēdēja mocošās pārdomās un beidzot jautāja:

— Kad jūs gribat, lai aizeju no iždevniecības?

— O, kad jūs vēlaties, un, jo ātrāk, jo labāk, ja jums draud publisks skandāls. Zināms, ja gribat, varat pagaidīt nedējas trīs, nu, mēnesi, pusotra. Labāk izlikties, ka vainojama jūsu veselība un ka jūs lūdzat atlaist jūs veselības uzlabošanas dēļ, — tā mums būs iespējams ievērot ārējo pieklājību. Izdevniecībai jūsu aiziešana robu neieraus — darbs ir jau tik labi ievadīts, ka tas kādu gadu var pilnīgi ritēt pēc inerces. Un pēc gada jau varbūt viss būs nokārtojies. Redzēsim....

Jūdžinam būtu bijis vieglāk, ja Kolfakss nebūtu izteicis pēdējo liekulīgo frāzi.

Kolfakss paspieda viņam roku un izgāja, bet Jū- džins gausi aizsoļoja pie loga. Tātad stiprais pamats, uz kā dibinājās viņa karjera, sabrucis viņam zem kājām, it kā šāviņa sadragāts. Viņš ir pazaudējis savu patiešām izcilo posteni, savus divdesmit piecus tūkstošus dolāru. Kur viņš atradīs vēl tādu vietu? Kas cits, kāda cita akciju sabiedrība var maksāt tādu algu? Vai viņam izdosies paturēt dzīvokli Riversaiddraivā? Varbūt tikai tad, ja viņš apprecētu Sjūzenu. Un kā saglabāt personisko mašīnu un kalpotāju? Kolfakss ne vārda nebija minējis par to, ka atstās Jūdžinam kādu laiku viņa algu, un kāpēc lai viņš to darītu? Kolfakss nav Jūdžinam nekāds parādnieks. Viņš maksāja Jūdžinam labu algu, labāku nekā jebkur citur maksātu.

Jūdžins tagad rūgti nožēloja, ka tā aizrāvies ar «Zilās jūras» projektu un aiz sava muļķīgā jūsmīguma ieguldījis tur visu savu naudu. Vai misis Deila ies arī pie Vinfīlda? Vai viņai izdosies arī tur kaitēt Jūdžinam? Vinfīlds vienmēr bija Jūdžinam labs draugs. Viņš izturējās pret Jūdžinu ar lielu cieņu. Jā, bet šāds apvainojums, šādas valodas par Jūdžina nodomu pavest meiteni! Cik tas viss nejauki! Iespējams, ka arī Vinfīlds uzgriezīs viņam muguru, lai gan varētu jautāt: kāpēc? Vinfīldam bija mīļākās, — tiesa, viņam nebija sievas.

Kolfaksam taisnība. Jūdžins ir rīkojies neapdomīgi. Tas ir pilnīgi skaidrs. Tagad viņa sapņu pasaule sāka bālēt kā rieta mākoņi. Iespējams, ka viņš dzinies pakaļ maldugunīm. Vai tiešām tā tas ir? Vai tiešām?

XXII n o d a ļ a

Kā jau bija gaidāms, šis pēkšņais trieciens lika Jū džinam sākt svārstīties. Viņam kļuva baigi. Misis Deila bija griezusies pie Kolfaksa, lai pierunātu viņu izlietot visu savu ietekmi un piespiest savu apakšnieku nākt pie prāta, bet viņa nedomāja ar to aprobežoties. Viņa lauzīja galvu tikai par to, kā nomelnot Jūdžinu. kā celt viņam neslavu, bet tā, lai Sjūzenas vārds paliktu neskarts. Kā agrāk Jūdžins bez žēlastības darīja viņai pāri, tā arī viņa tagad nepazina saudzības. Viņa gribēja piespiest Jūdžinu galīgi atteikties no Sjūzenas un pat nesatikties ar meiteni. Apmeklējusi Vinfīldu, viņa tūliņ dzīrās traukties uz Lenoksu, lai stātos ceļā jebkuriem turpmākajiem mīlētāju plāniem, Sjūzenas nepārdomātajam lēmumam vai iespējamai Jūdžina atbraukšanai.

No Vinfīlda viņa nesaņēma ne morālu atbalstu, ne pat vienkāršu līdzjūtību, jo Vinfīlds uzskatīja, ka viņam nav nekāda iemesla iejaukties. Viņš nejutās ne Jūdžina aizbildnis, ne arī sabiedrības tikumības sargātājs. Viņš atvairīja šo notikumu ar cēlu žestu, jo tas viņam sniedza zināmas priekšrocības. Tiesa, viņam bija arī mazliet žēl Jūdžina, un kurš vīrietis gan nebūtu jutis pēdējam līdzi? Tomēr Vinfīlds bija aizņemts ar domām par savas celtniecības sabiedrības reorganizāciju, un gaidāmie Jūdžina zaudējumi viņu daudz neapbēdināja. Kad Jūdžins mazliet vēlāk griezās pie drauga, cerēdams ar tā palīdzību realizēt savus ieguldījumus «Zilajā jūrā», Vinfīlds atbildēja, ka neesot nekādas iespējas to izdarīt. Akciju sabiedrības stāvoklis neesot nekāds spožais. Tās finanses nepieciešams nostiprināt ar jauniem kapitāla ieguldījumiem. Ja visdrīzākajā laikā neizdošoties izvietot visas akcijas, tad neizbēgama pilnīga reorganizācija.-Pats labākais, ko Jūdžins varot gaidīt no jaunās vadības, esot viņa vērtspapīru apmaiņa pret jaunām akcijām, tiesa, par krietni mazāku summu. Tādā kārtā Jūdžins pārliecinājās, ka arī no šās puses viņa cerībām draud sabrukums.

Kad Jūdžins pilnīgi apzinājās, kādu triecienu saņēmis no misis Deilas, viņš saprata, ka tagad vaļsirdīgi jāizrunājas ar Sjūzenu. Visa šā notikuma sekas bija pārāk bēdīgas, un Jūdžins sāka prātot, kas tagad ar viņu būs. Savus divdesmit piecus tūkstošus gadā viņš ir pazaudējis, cerības uz pilnīgu materiālu neatkarību, ko solīja «Zilā jūra», ir izgaisušas kā dūmi; par agrāko dzīves veidu nav vairs ko sapņot, jo uzturēšanās sabiedrībā prasa lielus līdzekļus, — tas viss lika viņam apzināties, ka viņš tiklab sociālā, kā komerciālā ziņā ir pilnīga nulle. Un, ja nu vēl paklīdīs valodas par viņa un Sjūzenas attieksmju morālo pusi, par viņa nežēlīgo izturēšanos pret Andželu, ja tas, piemēram, nonāks līdz Vaita ausīm, kas tad notiks? Vaits pacentīsies izbazūnēt to pa visu Ņujorku. Par Jūdžinu sāks runāt visa pilsēta, vismaz visi preses darbinieki. Jūdžinam aizvērsies visu redakciju durvis. Pats Kolfakss diezin vai izrunāsies. Jūdžins gan nepieļāva domu, ka misis Deila apmeklējusi arī Vinfīldu, bet tomēr, ja viņa to izdarījusi, vai tad šīs ziņas neizplatīsies aizvien tālāk? Vai Kolfakss pastāstīs visu Vaitam? Vai pēdējais paturēs to kā noslēpumu, ja uzzinās? Nekad! Pamazām Jūdžins sāka apjaust, cik neprātīgi ir uzvedies. Ko viņš ir izdarījis! Kā cilvēks, ko iemidzinājuši ar stipru narkotisku vielu un kas gausi nāk pie samaņas, tā arī Jūdžins pūlējās aptvert, kas ar viņu noticis. Viņš ir Ņujorkā. Viņam nav vairs darba. Skaidras naudas viņam nav daudz, tikai pieci seši tūkstoši. Viņa vienīgā bagātība ir Sjūzenas mīla, bet Sjūzenas māte pieteikusi viņam karu, un viņu pašu saista Andžela, kura nedod šķiršanos. Kā lai to visu nokārto? Bet vai viņš spējīgs domāt par to, ka jāatgriežas pie Andželas? Nekad!

Viņš apsēdās pie galda un uzrakstīja Sjūzenai vēstuli, lai visu izskaidrotu un pavērtu meitenei ceļu uz atkāpšanos, jo to Jūdžins uzskatīja par savu galveno pienākumu attiecībā uz Sjūzenu.

«Manu ziediņ!

Šorīt man bija saruna ar misteru Kolfaksu. Noticis tas, no kā es baidījos. Jūsu māte nav braukusi uz Bostonu, kā Jūs domājāt, bet uz Ņujorku. Viņa satikusies ar Kolfaksu un droši vien ar manu draugu Vinfīldu. Tur gan viņa man nevar kaitēt, jo ar Vinfīlda akciju sabiedrību mani nesaista ne alga, ne arī noteikti ienākumi, toties misis Deilas saruna ar Kolfaksu ir nodarījusi man neizlabojamu ļaunumu. Īsi izsakoties, es pazaudēju vietu. Acīm redzot, galvenais te ir bijušas citu personu intrigas. Jūsu mātei ar šīm personām nav nekādu sakaru, bet viņas sūdzības un apvainojumi ir neapšaubāmi noveduši līdz galam to, ko viena viņa nekad nebūtu panākusi. Manu ziediņ, vai Jūs saprotat, ko tas nozīmē? Es Jums kādreiz izteicos, ka visa mana skaidrā nauda ieguldīta kūrvietā «Zilā jūra», kurai pēc. maniem uzskatiem ar laiku jāizvēršas par lielu pasākumu. Iespējams, ka tā tas arī notiks, bet vietas pazaudēšana stipri ietekmēs manu stāvokli arī tur, ja vien man neizdosies nekavējoties sameklēt kādu citu darbu. Droši vien es būšu spiests atteikties arī no dzīvokļa Riversaiddraivā un no personiskās mašīnas un vispār uzvilkt citas buras savam kuģim, pirms izbraucu vētrainos ūdeņos. Tas nozīmē, ka mums, ja Jūs gribēsiet dzīvot kopā ar mani, vajadzēs iztikt ar mākslinieka aprobežotajiem ienākumiem, ja vien es nenolemšu meklēt kādu citu darbu un ja man tas izdosies. Apmēram tādu nākotni es jau iztēlojos, kad braucu pēc Jums uz Kanādu, bet, tā kā nu tas ir noticis fakts, tad iespējams, ka Jūs gribēsiet mainīt savu apņemšanos. Ja ar ieguldījumiem «Zilajā jūrā» nekas nenotiks, tad mana paja ar laiku var mani materiāli nodrošināt. Patlaban to grūti noteikt, un, šā vai tā, līdz tam vēl pārāk tālu, tāpēc pagaidām es varu rēķināties vienīgi ar mākslinieka ienākumiem, un arī tos daudzējādā ziņā noteiks tas, cik tālu Jūsu māte domā iet savā atriebībā. Viņa noskaņota pret mani ārkārtīgi naidīgi. Jūs taču dzirdējāt, ko viņa runāja «Atpūtā»? Acīm redzot, tie bijuši tikai tukši vārdi.

— Es to visu rakstu tādēļ, manu ziediņ, lai Jums būtu skaidrs pārskats. Ja Jūs nolemsiet saistīt savu likteni ar manējo, tad iespējams, ka Jums būs jādzīvo kopā ar cilvēku, kura labā slava stipri cietusi. Jums jāsaprot, ka starp United Magazines Corporation direktoru Jūdžinu Vitlu un mākslinieku Jūdžinu Vitlu ir liela starpība. Mīla uz Jums mani padarīja drosmīgu un izaicinošu. Tā kā Jūs esat tik skaista, tā kā Jūs esat pati pilnīgākā būtne, kādu es jebkad esmu pazinis, tad es upurē]u visu uz mīlas altāra. Es ar prieku izdarītu to pašu vēl tūkstoš reižu. Kamēr Jūs nebijāt ieradusies, mana dzīve bija tukša. Es tikai izlikos, ka dzīvoju, kaut apzinājos savā sirdī, ka tāda dzīve ir tukša ārišķība, necienīgi meli. Bet tad ieradāties Jūs, un pasaule atdzima. O, cik skaistas bija šīs dienas, šie vakari! Vai es varu aizmirst Vaitvudu vai «Zilo jūru», vai Braierklifu, vai to burvīgo pirmo dienu Sautbīčā? Meitenīt, mūsu jūtās bija tik daudz skaistuma un neaptumšotas laimes. Mēs izšķīrāmies spert pārdrošu soli, bet es pats neko nenožēloju. Es sapņoju brīnišķīgu, aizraujošu sapni. Varbūt Jūs, izlasījusi manu vēstuli un uzzinājusi par notikušo, apsvērsiet visu — un es Jūs lūdzu to darīt, — un daudz ko nožēlosiet, un pieņemsiet citu lēmumu. Rīkojieties bez svārstīšanās tā, kā atzīstat par vajadzīgu.

Atcerieties, ka es lūdzu Jūs visu mierīgi apdomāt vēl ilgi pirms tam, kad Jūs atklājāt visu savai mātei. Mēs abi gribējām drosmīgi iet dzīvē savu ceļu. Nevarēja taču cerēt, ka cilvēki lūkosies uz visu ar mūsu acīm. Gluži otrādi, varēja droši sacīt, ka mūs gaida lielas nepatikšanas. Tomēr mani tas nebiedēja un arī tagad nebiedē. Ja nolemsiet braukt šurp pie manis, paziņojiet man par to. Ja gribat, lai aizbraucu pie Jums, aiciniet mani. Mēs dosimies uz Angliju vai Itāliju, un es atkal atsākšu gleznot. Esmu pārliecināts, ka gleznot vēl varu. Un, ja mēs paliksim te, es papūlēšos atrast kādu darbu.

Jums tomēr jāpatur prātā, ka Jūsu māte nav nolikusi ieročus. Manuprāt, viņa spējīga lietot vēl bargākus līdzekļus nekā līdz šim. Jūs domājat, ka viņu iespējams pierunāt, taču redzams, ka tā tas nav. Man šķita, ka tur Kanādā mēs guvām uzvaru, bet, acīm redzot, esmu maldījies. Ja viņa negribēs pieļaut, ka Jūs saņemat savu mantojuma daļu, tad arī tas viņai var izdoties. Ja viņa vēlas, viņa var Jums atņemt brīvību. Man gribētos parunāt ar Jums. Vai varu ierasties Lenoksā? Vai domājat atgriezties Ņujorkā nākamajā nedēļā? Mums viss jāapdomā un tad jārīkojas — tagad vai nekad. Tomēr, ja Jūs pārņem šaubas, tad nerēķinieties ar mani. Atcerieties, ka stāvoklis ir mainījies. Visa Jūsu nākotne atkarīga no Jūsu lēmuma. Man varbūt sen jau vajadzēja runāt ar Jums tā, kā es runāju pašreiz, bet es nedomāju, ka Jūsu māte spējīga izdarīt to, ko viņa izdarījusi, un ka šai jautājumā būs kāda nozīme manam materiālajam stāvoklim.

Manu ziediņ, man pienācis vislielāko pārbaudījumu laiks. Es esmu dziļi nelaimīgs, bet tikai aiz bailēm, ka varu Jūs pazaudēt. Viss pārējais īstenībā ir bez nozīmes. Kopā ar Jums viss liksies skaists, lai ko man gatavotu liktenis. Bez Jums dzīve būs tumša kā nakts. Izšķirošais lēmums ir Jūsu rokās, un Jums ir jārīkojas. Kā Jūs izlemsiet, tā arī būs. Atkārtoju: ar mani nerēķinieties. Jūs esat jauna, Jūs gaida spoža nākotne. Es galu galā esmu divreiz vecāks par Jums. Es cenšos spriest aukstasinīgi, lai Jūs skaidri redzētu, kas Jūs gaida, ja Jūs nolemsiet kļūt manējā.

Es lāgiem vaicāju sev, vai tikai Jūs pareizi sapratīsiet mani. Vai tikai tas viss nav bijis sapnis? Jūs esat tik skaista! Jūs bijāt mans iedvesmas avots. Vai tiešām tie bijuši tikai māņi, tikai maldugunis! Kas zina, kas zina. Un tomēr es mīlu Jūs, mīlu, mīlu! Tūkstoš skūpstu, dievišķā liesma! Gaidu Jūsu lēmumu.

Jūdžins.»

Sjūzena izlasīja šo vēstuli Lenoksā un pirmo reizi mūžā iegrima dziļās un nopietnās pārdomās. Ko lai viņa tagad dara? Ko domā darīt Jūdžins? Viņu biedēja tuvais atrisinājums. Māte izrādījās neatlaidīgāka, nekā meita bija domājusi. Vai nav briesmīgi, ka māte varēja iet pie Kolfaksa, varēja tā melot, tā svaidīties ar savu goda vārdu? Sjūzena nekad nebūtu ticējusi, ka viņas māte spējīga tā rīkoties. Viņa nekad nebūtu ticējusi, ka Jūdžins var pazaudēt vietu. Viņš šķita visuspēcīgs, viņš pats sev deva likumus. Kādreiz izbraucienā Jūdžins bija jautājis, par ko Sjūzena viņu mīlot, un meitene bija atbildējusi:

— Par to, ka jūs esat ģēnijs un varat darīt visu, ko vien gribat.

— Ko jūs runājat! — viņš bija atbildējis, — Tā nebūt nav. Es neko sevišķu izdarīt nevaru. Jums ir nepareizs priekšstats par mani.

— Nemaz ne, — viņa bija turējusies pie saviem uzskatiem, — Jūs esat mākslinieks un turklāt rakstnieks. — Šīs glaimojošās domas viņai bija izraisījušas reklāmu brošūras, ko Jūdžms sastādīja Vinfīldam, viņai veltītie dzejoļi un veci avīžu izgriezumi ar Čikāgā rakstītajiem feļetoniem, ko viņš reiz bija parādījis Sjūzenai, kad tā bija ieradusies Riversaiddraivā. — Un jūs vadāt tādu lielu uzņēmumu un esat kādreiz vadījis reklāmas un mākslas nodaļas.

Viņa bija atmetusi galvu un jūsmīgi raudzījusies Jūdžinam acīs.

— Ak dievs, kāds garš talantu uzskaitījums! Acīm redzot, dievi patiešām nolaupa prātu tiem, kurus viņi grib pazudināt. — Un viņš bija noskūpstījis meiteni.

— Un jūs tik skaisti mīlat, — viņa bija noslēgumā piemetinājusi.

Sjūzena bieži atcerējās šo sarunu, un tagad viņa ieraudzīja Jūdžinu pavisam citā gaismā. Izrādās, ka viņš nebūt nav visuvarens. Viņš nebija pratis stāties ceļā misis Deilai, un vai viņa, Sjūzena, būtu spējīga uzveikt savu māti? Lai kādās domās viņa būtu par mātes izturēšanos, skaidrs ir tas, ka māte gatava apgriezt visu pasauli otrādi, lai nejautu viņiem savienoties. Un ja nu viņai tomēr ir daļēji taisnība? Kopš tās neaizmirstamās nakts Senžakā, kad nenotika tas, ko viņa bija gaidījusi, Sjūzenu sāka mākt šaubas. Vai viņa patiešām vēlas pamest ģimeni un iet pie Jūdžina? Vai viņa gatava cīnīties ar māti par mantojumu? Pilnīgi iespējams, ka viņai vajadzēs aizstāvēt savas tiesības. Sākumā viņa sapņoja, ka viņu satikšanās ar Jūdžinu notiks eleganti iekārtotā studijā un dzīvot viņi dzīvos katrs par sevi. Bet šādas runas par trūkumu, par atteikšanos no mašīnas, par nepieciešamību pamest savējos — tas jau bija pavisam kas cits. Un tomēr viņa mīlēja Jūdžinu. Varbūt vēl iespējams kaut kā pierunāt māti?

Turpmākajās divās trijās dienās notika vēl vairākas vētrainas scēnas, kurās piedalījās Sjūzenas aizbildnis, Mārkvorda aizbildniecības kantora pārstāvis misters Herberts Pitkems, un atkal tas pats doktors Vulijs. Nabaga Sjūzenai vajadzēja izturēt īstu uzbrukumu. Viņa vairs nezināja, par ko izšķirties. Viņai bija jānoklausās mātes melīgie apgalvojumi, ka neviens necelšot nekādus šķēršļus, ja Sjūzena nogaidīšot gadu un pēc tam pasacīšot, ka joprojām mīl Jūdžinu, mistera Pitkerna paziņojums, ka ikviena tiesa, kurā grieztos misis Deila, atzītu, ka Sjūzena nav spējīga rīkoties ar savu īpašumu, un doktora Vulija piesardzīgais brīdinājums, ka diezin vai būšot lietderīgi pieprasīt medicīnisku ekspertīzi, taču, ja misis Deila paliekot pie sava priekšlikuma, tad ārsti noteikti atzīšot, ka Sjūzena nav atbildīga par savu rīcību, — kaut vai tādēļ vien, lai nepieļautu jaunavai doties laulībā bez baznīcas svētības. Sjūzenas sirdī iezagās bailes. Viņas dzelžainā griba sāka pagurt, it īpaši pēc Jūdžina vēstules. Viņa bija dziļi sašutusi par mātes rīcību, bet tikai tagad sāka apsvērt, kā pret visu izturētos viņas pašas draugi. Pieņemsim, ka mātei izdodas ieslodzīt viņu vājprātīgo namā. Ko par to domās paziņas? Vai tie nopratīs, kur Sjūzena atrodas? Dienām un nedēļām ilgais drausmīgais sasprindzinājums, kas bija galīgi nomocījis māti, sāka ietekmēt arī meitas gribu, pareizāk sakot, viņas nervus. Sasprindzinājums bija pārāk liels, un Sjūzena sāka jau prātot, vai labāk nevajadzētu rīkoties tā, kā nesen ieteica Jūdžins, un mazliet pagaidīt? Senžakā viņš bija sacījis, ka ir ar mieru gaidīt, ja Sjūzena arī ir tādās domās. Viņš tikai izvirzīja noteikumu, ka viņiem abiem ir brīv satikties, bet māte jau atkal bija mainījusi uzskatus un daudzināja par briesmām, kādas draudot no Jūdžina nevēlamās ietekmes. Sjūzenai vajagot nodzīvot vismaz gadu bez Jūdžina, lai varētu spriest, vai patiešām viņa Jūdžinu mīlot.

— Ko tu vari spriest par savām jūtām? — misis Deila uzbruka Sjūzenai, lai gan meitene nemaz nevēlējās cilāt šo jautājumu. — Tu ļāvies pierunāties, pat nepapūlējusies visu pienācīgi pārdomāt. Viens gads neko nenozīmē. Kādu ļaunumu taš var nodarīt tev vai viņam?

— Bet kāpēc tu pateici visu misteram Kolfaksam, maman? — Sjūzena atkal un atkal taujāja. — Kā tu varēji rīkoties tik riebīgi, tik nežēlīgi?

— Tāpēc, ka bija nepieciešams piespiest misteru Vitlu apdomāties. Badā viņš nenomirs. Viņš ir talantīgs cilvēks. Viņu vajadzēja vest pie prāta. Misters Kolfakss neatlaida viņu no darba. Viņš man apsolīja, ka to nedarīs. Viņš tikai sacīja, ka piespiedīs misteru Vitlu iet uz gadu atvaļinājumā. Lai misters Vitla pa to laiku labi apdomā visu. Neko citu misters Kolfakss nav izdarījis, un nekā slikta tur nav. Un, pat ja būtu, — vai tu esi padomājusi par to, cik daudz es esmu izcietusi mistera Vitlas dēļ?

Misis Deila juta briesmīgas dusmas pret Jūdžinu un priecājās, ka beidzot var viņam atmaksāt.

— To es tev nekad nepiedošu, maman, — Sjūzena turpināja. — Tu rīkojies nekrietni. Es pagaidīšu, bet tik un tā viss beigsies pēc mana prāta. Es neatteikšos no viņa.

— O, pēc gada tu vari darīt, ko vēlies! — misis Deila iepriecināta veikli uztvēra. — Galvenais, pagaidi vienu gadu, apdomā visu, kā pienākas, un, ja tu arī tad paliksi pie savas apņemšanās, — lai tad notiek, kā vēlies. Tikmēr viņš būs šķīries no sievas.

Viņa nebūt nedomāja to, ko runāja, taču katrs iegansts bija labs, kas palīdzēja novilcināt laiku.

— Es taču nemaz negribu viņu precēt, — Sjūzena stūrgalvīgi atkārtoja, turēdamās pie savām sākotnējām iedomām. — To es nemaz neesmu gribējusi.

— Tava darīšana, — misis Deila vēlīgi atsaucās. — Pēc gada tu spriedīsi citādi. Es negribu lietot varu, bet no manis nevar prasīt, lai es mierīgi noskatītos, ka sabrūk mana ģimene un labklājība un ka tu pati sevi grūd postā. Tu taču neapjēdz, ko tu dari. Un beidzot man tiesības prasīt, lai tu parādi man kaut mazdrusciņ cieņas kaut vai to gadu dēl, kurus esmu tev veltījusi. Gads paies nemanot ir viņam, ir tev. Tu pārliecināsies, vai viņš patiešām tevi mīl. Iespējams, ka tā ir pārejoša iedoma. Viņam ir bijušas citas sievietes pirms tevis un droši vien būs arī pēc tevis. Var arī būt, ka viņš atgriežas pie misis Vitlas. Tam nav nekādas nozīmes, ko viņš tev saka. Tev vajag viņu pārbaudīt, iekams tu izārdi ir viņa ģimeni, ir savējo. Ja viņš patiešām tevi mīl, tad labprāt būs ar mieru gaidīt. Dari to manis dēļ, Sjūzen, un es vairs nekad nestāšos tev ceļā. Kad paies gads, tad vari rīkoties, kā gribi. Es varu tikai cerēt, ka tu aiziesi pie viņa vismaz kā pilntiesīga sieva. Ja turpretim jūs abi paliksiet pie savām iedomām, es papūlēšos, lai nebūtu skandāla. Aizraksti viņam, ka pēc tavām domām jums vēl gads jāpagaida. Tev nevajag runāt ar viņu personiski. Tas ir veltīgs pārbaudījums nerviem. Arī viņam būs labāk, ja tu tikai aizrakstīsi vien. Viņam būs daudz grūtāk, ja jūs sastapsieties, un viss sāksies no jauna.

Misis Deila ārkārtīgi baidījās no Jūdžina ietekmes uz Sjūzenu, bet šoreiz viņai neizdevās neko panākt.

— Nekā tamlīdzīga, — Sjūzena kategoriski noteica. — Nekā tamlīdzīga! Es braucu uz Ņujorku, un par to mēs vairāk nerunāsim.

Misis Deilai bija jāpiekāpjas. Nekas cits viņai neatlika.

— Pēc trim dienām Jūdžins saņēma Sjūzenas vēstuli, kurā viņa rakstīja, ka pašreiz neko sīkāk nevarot paskaidrot, bet drīzumā ieradīšoties Ņujorkā un satikšoties ar viņu. Un pēc tam misis Deilas namā mātes klātbūtnē — doktors Vulijs un misters Pitkems atradās otrā mājas galā — Jūdžins un Sjūzena sastapās un no jauna apsprieda visus jautājumus.

Jūdžins, uzzinājis, ko misis Deila prasa no viņa, iesēdās mašīnā un brauca uz šo satikšanos tik sadrūmis un reizē tik satraukts kā vēl nekad savā mūžā. Viņu māca smagas nojautas un domas par nedrošo materiālo stāvokli. Tiesa, bija mirkļi, kad uzliesmoja cerība, ka Sjūzena atkal nevaldāmi un dedzīgi sacelsies, metīsies viņa apskāvienos, nerēķinoties ne ar vienu, un pilnīgā pārliecībā, visiem dzirdot, paziņos, ka mīl Jūdžinu, un kā uzvarētāja kopā ar viņu pametīs misis Deilas namu. Tik liela bija vēl Jūdžina ticība Sjūzenas mīlai.

Bija salts oktobra vakars. Svina pelēkajās debesīs blāvi vizēja augošs mēness, sala vēstnesis, virs galvas dzirkstīja biezs zvaigžņu birums. Sēdot mašīnā uz prāmja, kas veda viņu pāri uz Steitenailendu, Jūdžins ieraudzīja baru meža pīļu, kas. laidās uz dienvidiem, uz tiem meldru klātajiem purviem, kurus apdzied Braiants savā «Uzrunā ūdens putniem». Pīles žēli klaigāja, un viņu vārgā pēkšķēšana klīda gaisos, modinot Jūdžina sirdī smeldzi un vientulības sajūtu. Izjoņojis caur kailo koku rindām, viņš piebrauca pie nama un iegāja lielajā viesistabā, kur kādreiz bija dejojis ar Sjūzenu. Kamīnā liesmoja spoža uguns. Jūdžina sirds sāka strauji pukstēt. Pēc mirkļa viņš ieraudzīs Sjūzenu, un meitenes skatiens vienmēr ietekmēja viņu kā balzāms uz sūrstošas brūces, kā malks svaiga ūdens slāpju nomocītam cilvēkam.

Misis Deila saņēma viņu ar izaicinošu izskatu, toties Sjūzena metās ap kaklu.

— O! — viņai izlauzās, un viņa cieši un ilgi kļāva Jūdžinu pie sevis, elpai aizraujoties aiz uzbudinājuma. Kādu brīdi valdīja pilnīgs klusums.

— Maman tomēr pieprasa, Jūdžin, lai mēs pagaidām vienu gadu, — Sjūzena beidzot sacīja. — Un es domāju, ka varbūt tā arī vajadzēs darīt, ja tagad sacēlies tāds troksnis. Iespējams, ka mēs esam mazliet pārsteidzīgi rīkojušies, kā jums šķiet? Es pateicu maman, kādas manas domas par viņas sarunu ar misteru Kolfaksu, bet viņai, acīm redzot, tas ir vienalga. Viņa draud, ka pasludinās mani par psihiski slimu. Viens gads — tas jau nav nemaz ilgi, ja mēs zināsim, ka es tik un tā būšu jūsējā, vai ne? Tikai es nolēmu, ka man pašai tas jums jāpasaka un jāuzzina jūsu domas.

Viņa apklusa, vērdamās Jūdžinā.

— Manuprāt, mēs par visu jau norunājām Senžakā, — Jūdžins sacīja, pagriezdamies pret misis Deilu. Viņa dvēselē pamazām iezagās šausmas.

— Jā, pateizi, bet tur nepieciešams viens labojums, proti, ka jūs nesatiksieties šai laikā ar Sjūzenu. Es esmu pret jūsu satikšanos. Pašreizējos apstākļos tas nav pielaižams. Var sākties visādas tenkas. Turklāt jums nepieciešams nokārtot attieksmes ar sievu. Pilnīgi neiedomājams, ka jūs varētu rādīties sabiedrībā kopā ar Sjūzenu, kad jūsu sieva gaida bērnu. Es gribu, lai Sjūzena aizceļotu uz vienu gadu un pavadītu to tādā vietā, kur viņa var atjēgties un nomierināties. Jums jāļauj, lai viņa aizceļo. Ja viņa arī pēc tam apgalvos, ka mīl jūs, un nevēlēsies rēķināties ar elementāro loģiku attiecībā uz laulībām, tad es mazgāju rokas nevainībā. Lai viņa saņem savu mantojumu. Lai iet pie jums, ja jūs viņai esat tik ļoti nepieciešams. Ceru, ka tikmēr arī jūs nāksiet pie prāta un vai nu panāksiet šķiršanos, vai atgriezīsieties pie misis Vitlas, vispār rīkosieties kā normāli domājošs cilvēks.

Viņa nevēlējās sakaitināt Jūdžinu, tomēr katrā viņas vārdā skanēja ļaunums.

Jūdžins sadrūmis pievērsās Sjūzenai.

— Vai tas ir arī jūsu lēmums? ~ viņš gurdi jautāja.

— Manuprāt, maman ir negodīgi izturējusies, Jūdžin, — Sjūzena izvairīgi sacīja. Iespējams, ka tā bija atbilde uz mātes vārdiem. — Mums abiem ir tiesības rīkoties ar mūsu dzīvi pēc sava prāta, un galu galā mēs tā arī darīsim. Zināms, mēs bijām mazliet patmīlīgi. Es domāju, ka gads varbūt nav nekāds ilgais laiks, ja vien izbeidzas visa šī kņada. Es varu pagaidīt, ja jūs esat ar mieru.

Šie vārdi pamodināja Jūdžinā tādu neizsakāmu izmisumu, tādas dziļas sāpes, ka viņš nespēja parunāt. Viņš nevarēja ticēt, ka Sjūzena viņam kaut ko tādu ieteic. Vai viņš ar mieru gaidīt vienu gadu? Un to saka viņa, kura ar tādu spīvumu apgalvoja, ka nedomā gaidīt. «Gads varbūt nav nekāds ilgais laiks.. .» Kas to būtu domājis, ka dzīve, liktenis un misis Deila gūs pār viņu tādu uzvaru! Vai tiešām liktenis var tā ņirgāties par viņu? Vai dzīve var tik nedzirdēti viltīgi apkrāpt cilvēku? Viņš ir zaudējis darbu. «Zilā jūra» nonākusi strupceļā un droši vien nedos viņam nekādus ienākumus. Sjūzena aizceļo uz veselu gadu, varbūt uz visiem laikiem. Droši vien uz visiem laikiem, jo misis Deila, palikusi viena ar meitu, panāks no viņas šai gadā visu, ko vien gribēs. Andžela kļuvusi viņam sveša, un drīz vien nāks pasaulē bērns. Kāds bēdīgs atrisinājums!

— Vai jūs to esat stingri apņēmusies, Sjūzen? — viņš bēdīgi jautāja, juzdams, ka sāpes ietin viņu kā miglā.

— Es domāju, ka tā varbūt būs labāk, Jūdžin, — viņa izvairīgi atbildēja. — Es zinu, ka tas ir liels pārbaudījums, bet es palikšu jums uzticīga. Es jums apsolu, ka manas jūtas nemainīsies. Mēs taču varam pagaidīt gadu, vai ne? Kā jūs domājat?

— Veselu gadu neredzēt jūs, Sjūzen?

— Jā, bet laiks paies ātri, Jūdžin.

— Veselu gadu?

— Jā, Jūdžin.

— Tādā gadījumā man nav vairs ko piebilst, misis Deila,. — viņš sacīja, pievērsdamies Sjūzenas mātei. Viņa acīs dega drūma, baiga uguns, sirdī uz mirkli uzliesmoja naids pret Sjūzenu. Kā Sjūzena varēja tā rīkoties, — aizmest viņu, kā Jūdžins domās to apzīmēja. Ko lai dara, tāda ir dzīve. — Jūs uzvarējāt, — viņš turpināja. — Man tā ir rūgta mācība. Jā, mīla ir nežēlīga. Es mīlu Sjūzenu. Viņa man ir dārgāka par dzīvību. Dažreiz es šaubos, vai viņa to saprot.

— Viņš pagriezās pret Sjūzenu, un pirmo reizi visā šai laikā viņam šķita, ka viņš nesaskata meitenes acīs to izpratni, ko vienmēr bija tur redzējis. Vai liktenis melojis viņam arī šoreiz? Vai arī te viņš maldījies un dzinies pakaļ skaistam, vilinošam māņu tēlam? Vai arī šī mīla ir tikai slazdi, kas nostādīti viņam ceļā, lai atkal padarītu viņu par nevērtīgu nulli?

Ak dievs! Viņš atcerējās astrologa pareģojumu, ka pēc septiņiem vai astoņiem gadiem viņu gaida otrs neveiksmju un bēdu posms.

— O, Sjūzen! — viņš izdvesa. Viņa balsī skanēja, neapzināts traģiskums. — Vai jūs patiešām mīlat mani?

— Jā, Jūdžin, — viņa atbildēja.

— Vai tas tiesa?

— Jā.

Viņš izstiepa rokas, un meitene metās tanīs, bet nekādi spēki pasaulē nespēja izkliedēt Jūdžina dziļās šaubas. Tās laupīja skūpstam visu prieku, it kā viņš sapnī redzētu, ka tur savās rokās ideālu būtni, bet pamodies ieraudzītu, ka tās ir tukšas. It kā dzīve, gribēdama viņu pazudināt, būtu sūtījusi viņam Jūdasu meitenes izskatā.

— Pietiek, mister Vitla! — misis Deila dzestri ierunājās. — Nevajag vilkt atvadīšanos garumā. Mēs šķiramies uz gadu un pēc tam redzēsim.

— Sjūzen, pavadiet mani līdz durvīm, — Jūdžins lūdza, un viņa balss skanēja sāpīgi kā tāla zvana sauciens.

— Nē, — misis Deila iejaucās. — Tur ir kalpotāji. Es jūs lūdzu atvadīties šeit.

— Maman, — pikti un izaicinoši iesaucās Sjūzena, kuru Jūdžina bēdas bija uztraukušas, — nerunā tādā tonī! Atstāj mūs vienus, citādi es pavadīšu viņu līdz durvīm un vēl tālāk. Lūdzu, ej ārā.

Misis Deila izgāja.

— Manu ziediņ, — Jūdžins izsaucās dziļā izmisumā. — Es tam nevaru ticēt. Nevaru! Acīm redzot, esmu pieļāvis kādu kļūdu. Man sen jau vajadzēja jūs aizvest. Tad tāds ir noslēgums! Gads! Vesels gads! Un vai tikai gads vien?

— Tikai gads, — Sjūzena apgalvoja. — Ticiet man, tikai gads. Es nebūt nepārmainīšos šai laikā. It nemaz.

Viņš papurināja galvu, un Sjūzena kā agrāk piekļāva savas plaukstas pie viņa deniņiem. Viņa skūpstīja Jūdžina acis, lūpas un matus.

— Ticiet man, Jūdžin. Varbūt es jums šodien liekos nejūtīga, bet jūs nezināt, ko esmu pārcietusi. Uz katra soļa visādi briesmīgi sarežģījumi. Pagaidīsim vienu gadu. Es jums apsolos, ka būšu jūsējā! Zvēru! Tikai vienu gadu. Vai tad mēs nevaram pagaidīt vienu gadu?

— Tikai gadu, — Jūdžins atkārtoja. — Tikai gadu! Es tam neticu. Ko var zināt, kas notiks pēc gada! Mana dievišķā uguns, mans prieks, mans mirtes zieds! Es to nepārcietīšu. Tas ir pāri maniem spēkiem. Tagad es maksāju par to. Jā, es viens pats.

Viņš satvēra meitenes galvu abās rokās un ilgi raudzījās uz maigo, burvīgo sejiņu, uz viņas acīm, lūpām, vaigiem, matiem.

— Un es domāju... Es domāju... — viņš murmināja.

Sjūzena klusēdama glāstīja viņa matus.

— Nu, ja vajag šķirties, tad jāšķiras, — viņš beidzot noteica.

Viņš devās uz durvīm, bet atkal atgriezās, vēlreiz apskāva Sjūzenu un neatskatīdamies izgāja no istabas. Misis Deila gaidīja viņu hallē.

— Ardievu, misis Deila, — viņš drūmi noteica.

— Ardievu, mister Vitla, — viņa atbildēja ledainā balsī, tomēr arī viņa juta, cik daudz traģisma ir iegūtajā uzvarā.

Jūdžins paņēma platmali un izgāja ārā.

Melnajās oktobra debesīs spilgti dzirkstīja zvaigžņu miriādes. Ņujorkas osta un līcis laistījās tādā pašā burvīgā gaismā kā tonakt pēc balles Vudsvortas fortā, kad Sjūzena bija iznākusi pie viņa uz terases. Jūdžins atcerējās pavasara aromātu, brīnišķīgo jaunības un mīlas nojausmu, cerību, kas toreiz iedegās viņa sirdī. Un nu pēc kāda pusgada tam visam beigas. Nav vairs viņam Sjūzenas, viņas laipnās balss, viņas ziedošā skaistuma, viņas mīļo čukstu, maigo pieskārienu. Pagalam! Viss pagalam!

Kam vītis zieds, tik smaržains un tik spirgts?

Kur skaistums cēlais, manas mīlas stāsts?

Kur tā, ko laimīgs kļāvu es pie sirds,

Kur mīļā balss, kur maigo roku glāsts?

Beigušās skaistās dienas, kad viņi abi kopā izjāja, kopā ēda pusdienas, kopā pastaigājās mežā netālu no mašīnas, kas viņus gaidīja. Te viņš pirmo reizi bija spēlējis tenisu ar Sjūzenu. Netālu no šejienes viņi bieži bija slepus satikušies. Un nu viņas nav, viņa ir projām.

Viņš bija atbraucis ar mašīnu, bet tagad viņam gribējās iet kājām. Nolādētā dzīve! Viss sabrucis. Drīz viņam vairs nebūs ne mašīnas, ne dzīvokļa Riversaid- draivā, ne darba izdevniecībā — it nekā!

— Ak dievs, es to neizturēšu! — Jūdžinam izlauzās, un pēc brītiņa viņš atkārtoja: — Es to neizturēšu! Neizturēšu!

Nobraucis līdz Baterijai, viņš atlaida šoferi, piekodinādams aizvest mašīnu uz garāžu, bet pats sadrūmis sāka klīst pa Ņujorkas lejasgala ielu tumšajām ejām. Te ir Brodveja, kur viņš tik bieži bijis ar Kolfaksu un Vinfīldu. Te ir Volstrītas varenā finansistu pasaule, kurā arī Jūdžins kādreiz bija cerējis spīdēt. Šīs augstās, mēmās celtnes likās vairāmies no viņa. Tālu augstienē spoži dega saltas, možas zvaigznes, bet šobrīd taš neko nespēja teikt Jūdžinam. Kā iekārtot dzīvi? Ko darīt? Vesels gads! Nē, viņa nekad neatgriezīsies, nekad! Viss pagalam. Izgaisis sudraba mākonītis. Mirāža izkliedēta tukšumā. Augstais postenis, stāvoklis sabiedrībā, paša māja, mīla — kur tas viss palicis? Drīz viņš sāks šaubīties, vai tas nav rādījies sapnī. Pie velna! Lai nolādēts, viltīgais liktenis, kurš izspēlējis šādu joku, lai viņu pazudinātu!

Palikusi viena, Sjūzena ieslēdzās savā istabā. Ar katru mirkli sāpīgāk viņa izjuta visu briesmīgo notikumu. Stingi lūkodamās grīdā, viņa atcerējās Jūdžina seju.

— O! — viņai izlauzās, un pirmo reizi savā mūžā viņa juta, ka varētu izmisīgi raudāt aiz lielām, patiesām sāpēm. Bet asaru nebija.

Tikmēr Riversaiddraivā cita sieviete, vientuļa un nelaimīga, ar šausmām domāja par uzbrukošo katastrofu. Ko darīt? Kur meklēt glābiņu? Ak dievs, viņas dzīve, viņas bērns! Kā likt Jūdžinam visu to saprast? Ja kaut kā varētu atvērt viņam acis!

XXIII n o d a ļ a

Pēc sarunas ar Kolfaksu un Sjūzenas pieņemtā lēmuma, kas būtībā bija līdzvērtīgs pilnīgam noraidījumam, Jūdžins stājās pie savu dienesta un ģimenes lietu nokārtošanas. Tas nebūt nebija viegli. Pēc Kolfaksa padoma viņš paziņoja līdzstrādniekiem, ka brauc uz ārzemēm sakarā ar izdevniecības darīšanām un turklāt visai drīz; materiāli viņš ieinteresēts citā uzņēmumā, par ko viņi varbūt ir dzirdējuši vai nojautuši, un tāpēc pilnīgi iespējams, ka viņš vairs neatgriezīsies izdevniecībā vai atgriezīsies uz īsu laika sprīdi. Jūdžins izturējās mierīgi un pārliecināti, un nevienam nebija ne jausmas, ko Jūdžinam nozīmē šī aiziešana. Darbiniekiem tas bija liels pārsteigums. Viņiem radās iespaids, ka Jūdžinu gaida vēl augstāks stāvoklis. Tagad viņš droši vien visus spēkus veltīs paša uzņēmumam.

Andželai Jūdžins paziņoja, ka viņiem jāšķiras. Šai jautājumā viņš nepieļāva nekādu neskaidrību. Lai viņa zina, kāds ir stāvoklis. Darbu viņš ir pazaudējis, ar Sjūzenu tik drīz nevarēs savienoties. Viņš piepraīja, lai Andžela iet projām no viņa, jeb vai viņš aizies pats. Viņš ieteica Andželai apmesties kādu laiku Viskonsinā, aizceļot uz Eiropu vai kaut kur citur un ļaut viņam vienam tikt ārā no visām grūtībām. Īstenībā viņš tagad Andželai nav vajadzīgs. Andžela var iztikt bez viņa. Ir taču slimo kopējas, pie kurām viņa var griezties, ir sanatorijas grūtniecēm un dzemdību nami. Viņš maksās par visu. Jūdžins bija gatavs darīt nezin ko, lai tikai nebūtu jādzīvo kopā ar Andželu. Tagad, kad viņu kremta tādas skumjas, Andželas izskats vien būtu viņam mūžīgs pārmetums, mūžīgs atgādinājums par pārciesto negodu. Nē, viņiem jāšķiras, un varbūt, kas zina, Sjūzenai rasies pietiekami daudz drosmes un apņēmības, lai ierastos pie viņa. Tā tam jābūt. Varbūt Andžela nomirs. Jā, šī nežēlīgā doma ienāca viņam prātā. Viņa nomirs, un tad ... tad... Viņš nespēja iedomāties, ka bērns varētu palikt dzīvs, pat ja Andžela nomirtu. Kaut ko tādu viņš nevarēja aptvert. Bērns viņam bija tikai abstrakts jēdziens.

Jūdžins noīrēja istabu kādā lielā namā Kingsbridžas rajonā, kur neviens viņu nepazina un kur viņš necerēja sastapt kādus paziņas, un šās istabas sienas kļuva par bēdīgas ainas lieciniecēm. Tās skatīja cilvēku, kura dzīve sadragāta, kura jūtās, priekšstatos, dziņās un uztverē valda haoss, cilvēku, kurš pārdzīvojis briesmīgu vilšanos un sabrucis .zem likteņa smaguma. Ja Jūdžins būtu par gadiem desmit vai piecpadsmit vecāks, tad šāds noskaņojums novestu viņu pie pašnāvības. Ja viņam būtu citāds raksturs, viņš varētu izdarīt slepkavību vai jebkuru citu noziegumu, bet viņš tikai iegrima pilnīgā apatijā un, atcerēdamies savas izirušās cerības, domāja par to, kur patlaban atrodas Sjūzena, ko dara Andžela, ko runā un spriež par viņu ļaudis un kā savākt savas salauztās dzīves drumslas un kaut ko izveidot no tām.

Vienīgais glābiņš izrādījās vēlēšanās strādāt, — tā neradās uzreiz, taču pakāpeniski, lika sevi manīt. Vajadzēja kaut ko darīt, kaut vai gleznot. Šādā noskaņojumā nebija ko domāt skraidīt pa Ņujorku, darbu meklējot. «Zilā jūra» nevarēja viņam neko dot, bet strādāt vajadzēja, lai uzturētu Andželu, lai nepaliktu viņas acīs par pēdīgo nelieti. Pārdomājot pēc visa notikušā savu izturēšanos pret Andželu, Jūdžins sāka saprast, ka viņa rīcība bijusi ļoti neglīta. Andžela ir viņam svešs cilvēks, bet vai viņu par to var vainot? Lai vai kā, bet patlaban nepieciešams izdomāt, ar ko nodarboties, no kā dzīvot un ko darīt tālāk.

Viņiem bija daudz sarunu par šo tematu, bija asaras un lūgšanās, jo Andželai sabruka viss, kam bija kāda vērtība viņas dzīvē, taču viņi izšķīrās par spīti Andželas bēdīgajam stāvoklim. Bija pienācis novembris, un, tā kā nama īpašnieks bija kaut ko padzirdējis par sava īrnieka finansiālajām grūtībām, pareizāk sakot, par viņa neveiksmēm, tad Jūdžinam izdevās lauzt nomas līgumu, kura termiņš izbeidzās pēc vairākiem gadiem, un atteikties no dzīvokļa. Andžela, kura bija pilnīgi prātu zaudējusi aiz bēdām, nezināja, kur meklēt palīdzību. Viņa bija nokļuvusi tai pazemojošajā stāvoklī, kas spiež cilvēku bēgt no citu cilvēku sabiedrības. Izmisumā viņa metās pie Jūdžina māsas Mirtlas, kura sākumā bija apņēmusies noslēpt savam vīram šo apkaunojošo un traģisko notikumu savu tuvinieku ģimenē, bet vēlāk visu izstāstījusi un kopā ar viņu prātoja, ko te darīt. Frenks Bengss kā praktiski noskaņots cilvēks, turklāt pārliecināts «kristietības zinātnes» piekritējs (viņš bija tāds kļuvis kopš tā laika, kad Mirtla dīvainā kārtā bija atveseļojusies no nervu kaites) mēģināja piemērot arī šeit minētās mācības galveno dogmatu par labā uzvaru.

— Nebēdājies, Mirtla, — viņš sacīja sievai, kuru par spīti ticībai bija satriekušas un nobiedējušas likstas, kas piemeklējušas brāli. — Tas viss tikai lieku reizi parāda, cik ļoti spējīgs maldīties cilvēka prāts. Tas, par ko tu stāsti, šķiet gan esam kas nopietns, bet tā kunga acīs tas nav nekas. Es tev galvoju, ka viss beigsies labi, ja vien mēs tam ticēsim, Andželai vislabāk būtu iet uz dzemdību namu — vai nu tūliņ, vai tad, kad pienāks īstais laiks. Es ceru, ka mums izdosies pārliecināt Jūdžinu rīkoties taisnīgi.

Viņi pierunāja Andželu meklēt padomu un palīdzību kristietības zinātnes mācībā. Pati Mirtla devās pie pazīstamas dziednieces un. lūdza viņu izlietot visas savas zināšanas vai savu ietekmi, lai pievērstu brāli patiesības ceļiem. Dziedniece atbildēja, ka tas neesot iespējams, kamēr pats Jūdžins to nevēloties, bet apsolījās aizlūgt par viņu. Jā, kad izdotos pierunāt Jūdžinu labprātīgi meklēt pie viņas garīgu vadību vai dieva palīdzību, tad būtu citādi. Lai gan Mirtlas acīs Jūdžina grēki bija briesmīgi, ticība tomēr neatļāva viņai brālim pārmest. Turklāt Jūdžins bija viņai mīļš. Jūdžins ir neikdienišķs cilvēks, tā viņa stāstīja dziedniecei, un visai savdabīgs. Iespējams, ka viņš un Andžela nav bijuši ideāli laulāti draugi, bet «kristietības zinātne» taču var to visu izlabot.

Andžela pārdzīvoja mokpilnas dienas, kamēr viņas mantas tika saiņotas un vestas glabāšanā uz noliktavu. Šīs pagātnes drupas bija viņai bezgala dārgas kā atgādinājums par bijušo godību un stāvokli sabiedrībā, kā dzīves labumu apliecinājums. Ar sāpēm sirdī viņa pārcilāja Jūdžina mantas, viņa gleznas, spieķus, pīpes, viņa drēbes un sāka rūgti raudāt, kad patrāpījās skaists zīda halāts, kuru viņš parasti valkāja mājās, — tik spilgti atausa atmiņā kādreizējie laimīgie laiki. Arī tagad Andželai šad tad izlauzās saltais, nepiekāpīgais tonis, viņu no jauna pārņēma agrākais valdonīgais gars, bet uz īsu laiku. Viņa bija cietusi sakāvi un labi apzinājās to. Viss bija sabrucis pīšļos. Ausīs dunēja saltas, bargas jūras bangas.

Sjūzenai kādu laiku patiešām šķita, ka viņa mīl Jūdžinu. Viņa personības maģiskā burvība bija pārāk liela, un meitene nespēja tai pretoties. Jūdžinā bija nojaušams kaut kas dziļi naidīgs vispārpieņemtajiem aizspriedumiem. Ja pirmā paviršā acu uzmetienā viņš šķita īsts jērs, paklausīgs konvencionālo jūtu un priekšstatu vergs, tad īstenībā savā nicināšanā pret konvencijām viņš bija nikns vilks. Vispārpieņemtajām sadzīves formām, uz visiem laikiem nodibinātajai kārtībai viņa acīs nebija nekādas vērtības. Dziļāk ieskatoties, viņš redzēja tanī nevis to materiālo būtību, bet garīgo vai, teiksim, nemateriālo; materiālajā viņš saskatīja tikai garīgās būtības ēnu. Kāda daļa dzīves varenajiem spēkiem gar to, vai saglabāsies viena vai otra sabiedriskās iekārtas sistēma, pie kuras cilvēki tveras, saceldami ap to tādu kņadu un brēku? Itin nekādas! Reiz, apmeklējis morgu, kur cilvēku ķermeņi acīm redzami pārvēršas ķīmiskā mistrā, viņš sacīja pats sev, ka smieklīgi pat iedomāties, it kā cilvēka dzīvība kaut ko nozīmētu tiem spēkiem, kuri rada šādas pārgrozības. Te darbojas negrozāmi ķīmijas un fizikas likumi, kuri dažkārt piejauj kādu savdabīgu ēnu rotaļu, bet tikai īslaicīgu un pārejošu. Un tomēr cik skaista ir šī rotaļa, kamēr tā turpinās!

Neapšaubāmi, ka arī Sjūzenu viss notikušais bija stipri nomācis, jo viņa bija spējīga just sāpes ne mazāk par Jūdžinu. Bet viņa bija solījusies gaidīt un apņēmusies turēt solījumu, kaut vienreiz bija to lauzusi. Viņa iegāja divdesmitajā mūža gadā — Jūdžinam drīz vajadzēja būt četrdesmit gadu. Neatkarīgi no viņas vēlēšanās dzīve vēl varēja sadziedēt viņas rētas, turpretī Jūdžina sāpes aizvien pieauga, jo tālāk ritēja uz priekšu laiks. Misis Deila ar Sjūzenu un pārējiem bērniem aizbrauca uz ārzemēm. Viņa viesojās pie cilvēkiem, kuri neko nezināja par Sjūzenas aizraušanos un diezin vai varēja uzzināt, ļaunākajā gadījumā varēja tikai kaut ko nojaust. Ja arī kaut kas būtu uzpeldējis dienas gaismā, un šādu iespēju misis Deila pieļāva, tad viņa bija nolēmusi paskaidrot, ka Jūdžinam bijis negodīgs nolūks attiecībā uz viņas meitu, bet viņai, misis Deilai, izdevies ātri atklāt viņa plānus un izjaukt tos, Sjūzenai gandrīz neko nezinot. Tas skanēja pietiekami ticami.

Ko tagad darīt? Kā dzīvot tālāk? Šī doma pastāvīgi krimta Jūdžinu. Vai apmesties kādā nomaļā ieliņā, kādā lētā istabiņā, kur viņi ar Andželu varētu pa logu vērot kādu jauku ainavu, ja viņš paliktu pie sievas? Neparko! Samierināties ar domu, ka Sjūzena zaudēta vismaz uz gadu, ja ne uz visiem laikiem, ka viņa nolaupīta tik negaidīti un varmācīgi? Nē, tas nav iespējams! Atzīt, ka viņš kļūdījies, kaut viņš vēl neaptvēra, kur īsti, izrādīt nožēlu un papūlēties kaut kā atgriezties agrākajā dzīvē? Nekādā gadījumā! Viņam nebija ko nožēlot. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties pie Andželas. Viņa Jūdžinam derdzās, — pareizāk sakot, derdzās būt atkal iekaltam visādos aizliegumos un aizspriedumos, ar ko viņš bijis spiests samierināties tik ilgus gadus. Jūdžinam derdzās doma, ka viņam uzspiež bērnu pret viņa gribu. Uz to viņš neielaidīsies. Andželas pašas vaina, ka viņa nonākusi tādā stāvoklī. Nē, tad labāk mirt. Viņš apdrošinājis savu dzīvību Andželai par labu un iemaksājis pēdējos piecos gados apmēram astoņpadsmit tūkstošus dolāru, — viņa nāves gadījumā Andžela saņems šo summu, Un viņš vēlējās mirt. Ar to viņš vismaz izpirktu Andželas acīs tos nežēlīgos pārbaudījumus, ko liktenis viņai sagādājis, bet dzīvot ar Andželu kopā viņš vairs negrib. Neparko! Vienalga, vai viņai ir bērns vai nav! Palikt pie Andželas viņu dzīvoklī pēc tā vakara, — vai tas iespējams? Tad taču viņam vajadzētu izlikties, ka nekas nav noticis, ka nekas nav mainījies viņa attieksmēs ar Sjūzenu. Bet viņa var atgriezties. Varbūt! Varbūt! O, kāds izsmiekls — uzgriezt viņam muguru, kad Sjūzena varēja nākt pie viņa, kad viņai vajadzēja nākt! O, cik daudz indes ir likteņa bultās!

Un tad pienāca diena, kad visa viņu dzīvokļa iekārta bija aizvesta uz noliktavu un Andžela pagaidām apmetās pie Mirtlas, un tad pienāca arī tas bēdīgais brīdis, kad viņa aizbrauca no Ņujorkas uz Reisinu, kur dzīvoja viņas māsa Marieta. Andžela bija apņēmusies, ka uzticēs briesmīgo traģēdiju māsai kā lielu noslēpumu tikai atvadoties. Jūdžins pavadīja Andželu uz staciju, lai gan viņam nebija ne mazākās vēlēšanās būt klāt pie sievas aizbraukšanas. Andželu tomēr nepameta cerības, ka laiks nesīs līdzi izlīgšanu. Ja viņa pietiekami ilgi gaidīs Jūdžinu, ja savaldīsies, ar godu izturēs pārbaudījumu, nenomirs un nedos Jūdžinam šķiršanos, viņš varbūt nāks pie prāta un sajēgs, ka Andžela ir vismaz tik daudz vērta, lai dzīvotu ar viņu zem viena jumta. Bērns var veicināt izlīgšanu. Nav domājams, ka šāds notikums varētu atstāt Jūdžinu vienaldzīgu, Jūdžins būs spiests palīdzēt viņai tai laikā. Viņa iegalvoja sev, ka ar prieku izcietīs visas mokas, ja vien ar to varēs atgūt Jūdžinu. Viņas bērns — kāda uzņemšana viņu gaida! Nevēlams, atstumts jau pirms dzimšanas! Ko Jūdžins darīs ar bērnu, ja viņa nomirs? Nevar būt, ka viņš pamestu bērnu likteņa varā. Skumdama un bažīdamās Andžela jau sāka pieķerties bērnam.

— Saki man tikai vienu, — viņa kādreiz uzrunāja Jūdžinu, kad abi strīdējās un lauzīja galvu, kā tālāk dzīvot. — Ja man piedzims bērns un es ... es nomiršu,, tu taču nepametīsi viņu dieva ziņā? Tu parūpēsies par viņu, vai ne?

— Protams, parūpēšos, — viņš atbildēja. — Par to tev nav jāraizējas. Tāds nelietis jau nu es neesmu. Tiesa, es neesmu gribējis bērnu, tu viņu man uzspiedi, bet skaidrs, ka es par viņu parūpēšos. Un. es nebūt negribu, lai tu mirtu, to tu zini.

Ja viņa paliktu dzīva, tā Andžela prātoja, tad viņa būtu gatava no jauna kopā ar Jūdžinu izturēt visus trūkuma un nabadzības radītos pārbaudījumus, lai tikai redzētu, ka Jūdžins kļūst par prātīgu, godīgu cilvēku, kaut arī ne visai veiksmīgu. Bērns palīdlzēs viņiem, noteikti palīdzēs. Jūdžinam taču nekad nav bijis bērnu. Kaut arī viņam tagad nav patīkama doma par bērnu, bet viss var pārgrozīties, kad bērns piedzims. Kaut tikai viņa pati paliktu dzīva! Grūti viņai klāsies, jo viņa nav vairs jauna un. muskuļiem trūkst elastības.

Šai laikā viņa apspriedās ar juristu, ārstu, zīlnieci, astrologu un Mirtlas ieteikto dziednieci; tā bija aplama, smieklīga kombinācija, bet Andžela bija galīgi zaudējusi galvu, un vētrā ikviena osta sola glābiņu.

Ārsts pasacīja Andželai, ka viņas muskuļi gan zaudējuši elastību, bet viņš cerot, ka viss beigšoties laimīgi, ja viņa ievērošot noteiktu režīmu. Astrologs atklāja viņai, ka šo pārbaudījumu viņiem nolēmušas zvaigznes — drīzāk gan viņas vīram nekā viņai, jo vīrs, acīm redzot, iziešot laimīgi cauri visiem satricinājumiem un vēl gūšot panākumus dzīvē. Kas attiecoties uz pašu Andželu — te astrologs nogrozīja galvu — o, protams, arī viņai viss beigšoties laimīgi. Viņš meloja. Zīlniecei Andžela jautāja, vai Jūdžins apprecēšot Sjūzenu, un ar prieku noklausījās atbildi, ka šī meitene nekad neienākšot Jūdžina dzīvē. Uzposusies, dārglietām apkārusies, zīlniece bija drausmīga kā nāves grēks. Andžela ilgi gaidīja viņas priekšistabā kopā ar citām apmeklētājām, kuras te bija atvedušas dažādas likstas — sirdēsti, pazaudēta nauda, greizsirdība, bailes no dzemdībām. Kristietības zinātnes sludinātāja paskaidroja Andželai, ka viss pasaulē ir dievišķīgā gara, visuvarena un visuaptveroša labā izpausme un ka ļaunuma īstenībā nav, ir tikai ļaunuma ilūzija. Viņa mierināja Andželu, ka šai ilūzijai vara tikai pār tiem, kas tai tic, bet tā ir bez nozīmes un jēgas tam, kurš apzinās, ka viņš ir pilnīgs un neiznīcināms dievišķīgās idejas atspulgs. Dievs ir princips. Ja to sev noskaidro un arī to, ka cilvēks ir dieva neatņemama daļa, tad viss ļaunais izgaist kā nelabs sapnis, un tas viņš īstenībā arī ir. Ļaunums nav reāls. Pēc viņu mācības nekāds ļaunums nevar Andželu skart, tā viņa centās Andželai iegalvot. Dievs ir mīlestība.

Jurists, noklausījies Andželas satraukto stāstu par Jūdžina netikumīgo uzvešanos, paziņoja, ka pēc Ņujorkas štata likumiem (jo visi pārkāpumi pastrādāti šai štatā) viņa var pretendēt tikai uz visai niecīgu daļu no vīra mantas, ja viņam tāda vispār ir. Šķiršanās procedūra prasīs vismaz divus gadus. Viņš ieteiktu Andželai nodot lietu tiesā tikai tādā gadījumā, ja viņai izdotos pierādīt, ka vīra rīcībā ir lieli līdzekļi, pretējā gadījumā nav vērts neko uzsākt. Un viņš paņēma no Andželas divdesmit piecus dolārus par padomu.

XXIV n o d a ļ a

Ja cilvēks ilgi dzīvojis zināmā vidē, lēni un neatlaidīgi izveidojot zināmus paradumus, uzskatus un uzvedības noteikumus, ja turklāt viņš sasniedzis redzamu stāvokli sabiedrībā un viņa vārds ir likums citiem, ja viņš izbaudījis, ko nozīmē pilnīga rīcības brīvība, viegla un bezrūpīga attieksme pret visu, ko sniedz bagātība, greznība un gods, tad pēkšņa līdzekļu pazaudēšana, bīšanās no sabiedrības sprieduma, mūžīgās bailes no publiska pazemojuma un negoda tā spīdzina viņu, ka lielākas mokas grūti iedomāties. Tas viņam ir nesaudzīgas pārbaudes laiks. Tam, kas sēž starp šās pasaules varenajiem un netraucēts noskatās uz dzīvi, ko pārvalda kāds augstāks spēks, kurš izraudzījies viņu par savu spožo ieroci, tam nav jausmas, ko izjūt cilvēks, kurš nomests no saviem augstumiem, kuram laupīti visi šās zemes labumi, kurš mājo tumsībā starp bijušās godības pīšļiem un grimst skumjās pārdomās par zudušo slavu. Šī traģēdija ir tāda patosa pilna, kuru parastais cilvēks nespēj aptvert. Vecās derības pravieši gan to sapratuši. Viņi nerimās sludināt, kāds liktenis piemeklēs tos, kuri, aizrāvušies savā neprātībā, nogājuši no īstā ceļa un kuru dzīvei, kā to nolēmis laba darītājs un arī sodītājs spēks, vajadzējis kļūt par paraugu citiem. «Un tā saka tas kungs: «Tāpēc ka tu sacēlies pret visuvareno dievu un tev tika atnesti tie svētie trauki, un tu, un tavi karakungi, un tavas sievas, un tavas liekās sievas dzēra vīnu no tiem, un tu pielūdzi dievus, kas taisīti no zelta, no sudraba, no vara un dzelzs, no koka un akmens... Tavas valdīšanas dienas ir skaitītas, un tavai valstij ir pienācis gals. Tu esi svērts un par vieglu atrasts, un tava valstība tiks sadalīta starp mīdiešiem un persiešiem.»»

Jūdžina liktenis varētu zināmā mērā noderēt par paraugu šai taisnības iluzorajai uzvarai. Viņa valstībai, lai cik tā niecīga, patiešām bija pienācis gals. Mūsu sabiedriskajā dzīvē aklie instinkti ir vēl pārāk stipri, un mēs gandrīz neapzināti bēgam prom no visa, kas runā pretī tradīcijām, parašām, aizspriedumainiem uzskatiem un mērķiem, kuriem aiz savas tuvredzības piešķiram lielu nozīmi. Kurš no mums nebēg no cilvēka, ko par kādu rīcību nosodījusi tā sabiedrības daļa, kuras domas mēs nezin kāpēc augsti vērtējam? Kaut viņš stalti tur galvu un izturas nevainojami — ja uz viņu kritusi kaut aizdomu ēna, visi novēršas no viņa, draugi, tuvinieki, kompanjoni, — vārdu sakot, visa sabiedrība. «Nešķīsts!» skan brēciens. «Nešķīsts, nešķīsts!» Un, kaut mēs paši būtu pilnīgas nulles savā dvēselē, kaut mēs paši būtu tie nobaltētie kapi, mēs bēgtu projām kopā ar visiem. Bet ar to mēs tikai apliecinām, cik pārāki par mums ir tie viedīgie spēki, kuri vada cilvēku uz nosprausto mērķi, nepieļaujot viņa izlaidībai, viņa verdziskajiem atdarināšanas refleksiem aptumšot to gaišo spriedumu.

Andžela aizbrauca uz Blekvudu apmeklēt tēvu, kurš bija jau pavisam vecs un nevarīgs, un pēc tam uz Aleksandriju apciemot Jūdžina māti, kuras veselība bija stipri iedragāta.

«Es vēl joprojām nezaudēju cerību, ka Tu apdomāsies,» Andžela rakstīja Jūdžinam. «Raksti man laiku pa laikam, ja ir vēlēšanās. Tev tas taču neuzliek nekādus pienākumus. Nekas neizmainīsies, ja Tu man atrakstīsi dažus vārdus, bet es esmu tik vientuļa. Ak Jūdžin, ja es varētu nomirt! Ja es varētu nomirt!»

— Ne Blekvudā, ne Aleksandrijā Andžela ne ar pušplēstu vārdu neminēja par tagadējo stāvokli. Viņa stāstīja, ka Jūdžinam sen jau apnicis komersanta darbs un tagad, kad apstākļi Kolfaksa uzņēmumā iegrozījušies viņam nelabvēlīgi, viņš ar prieku atgriezīsies uz kādu laiku pie savas mākslas. Iespējams, ka viņš arī atbrauks, lai gan viņš ļoti aizņemts. Tā viņa meloja visiem, tikai Mirtlai rakstīja sīki jo sīki par savām cerībām un, galvenais, par savām bailēm.

Jūdžins vairākkārt sastapās ar Mirtlu. Viņa kopš bērnības juta pret Jūdžinu maigumu kā pret jaunāko brāli. Daudz kas brāļa raksturā arī tagad viņai bija tikpat mīļš kā tolaik, kad viņi bija bērni. Viņa uzmeklēja Jūdžinu viņa bēdīgajā istabā Kingsbridžā.

— Kāpēc tu nevarētu pārcelties pie mums, Jūdžin? — viņa sāka brāli pierunāt. — Mums ir ērts dzīvoklis. Tu varētu ņemt sev lielo istabu, kas blakus mūsu guļamistabai, tur pa logu tik skaists skats. Frenks par tevi tik labās domās. Andžela mums abiem visu izstāstīja, un es domāju, ka tu esi nepareizi rīkojies, bet tu esi mans brālis, un es gribu, lai tu dzīvo pie mums. Viss beigsies labi, gan tu redzēsi. Dievs izspriedīs jums tiesu. Mēs ar Frenku lūdzam dievu par tevi. Tev jāzina, ka pēc mūsu mācības ļaunuma pasaulē nav. Nu, lūdzu, — un Mirtla uzsmaidīja savu agrāko meitenes smaidu.

Ko tu sēdi te, ieslēdzies viens pats? Vai tev nepatīk dzīvot kopā ar mani?

— Protams, man būtu patīkami dzīvot pie jums, Mirtla, bet patlaban tas nav iespējams, un es negribu. Man jāapdomājas, jāpadzīvo kādu laiku vienam. Es vēl neesmu izlēmis, ko darīt tālāk. Mēģināšu sākt gleznot. Naudas man pagaidām pietiek un laika, cik nevajag. Tur pakalnā ir dažas pieklājīgāka izskata mājas, tur es droši vien atradīšu istabu studijai ar logiem uz ziemeļiem, bet tas viss vēl jāapdomā. Es vēl pats nezinu, ko darīšu.

Starp citu, viņam atkal sākās sāpes pakrūtē, kā toreiz, kad misis Deila aizveda Sjūzenu uz Kanādu un viņš sabijās, ka vairs neredzēs meiteni. Tās bija īstas fiziskas sāpes, tik griezīgas kā naža dūriens. Jūdžins brīnījās, ka spējīgs tagad izjust fiziskas sāpes. Viņš juta arī durstīšanu acīs un pirkstgalos. Vai tas nebija dīvaini?

— Apspriedies ar kādu no mūsu dziedniekiem, — Mirtla ieteica. — Tur taču nav nekāda riska. Ticēt tāpēc vien nav vajadzīgs. Ja gribi, es tev nopirkšu grāmatu, kur tas viss izklāstīts, palasi to. Tu redzēsi, Jūdžin, gan tu pats sacīsi, ka tur kaut kas ir. Nujā, tu ironiski smaidi, bet es tev nemāku pat izstāstīt, cik daudz man tas palīdzējis. Nu, ļoti ļoti daudz. Es esmu pavisam citāda nekā pirms pieciem gadiem un Frenks tāpat. Tu taču zini, ka es biju slima?

— Jā, zinu.

— Tad kāpēc gan tu nevarētu apmeklēt misis Džonsu? Nestāsti viņai neko, ja negribi. Gadās, ka viņa dara taisni brīnumus.

— Ko man var palīdzēt tava misis Džonsa? — Jūdžins rūgti atsaucās, un viņa lūpas saviebās dzēlīgā smīnā. — Vai viņa var izdziedināt mani no grūtsirdības? Panākt to, lai mana sirds nesāp? Ko mēs velti runājam? Labāk jādara tam visam gals.

— Viņš drūmi novērsās.

— Misis Džonsa nevar palīdzēt, bet dievs gan var. Ak Jūdžin, es labi saprotu, kas notiek tavā sirdī, bet es tevi lūdzu, aizej pie viņas. Vai tas tik grūti? Rīt es tev atnesīšu grāmatu. Vai tu lasīsi to, ja es atnesīšu?

— Neko es nelasīšu.

— Jūdžin, dari to manis dēļ!

— Kāpēc, ja es neticu? Un es nevaru ticēt. Man pārāk daudz veselā saprāta, lai es piešķirtu nopietnu nozīmi tādām aplamībām.

— Cik tu dīvaini spried, Jūdžin! Pienāks laiks, kad tu runāsi citādi. Es zinu tavus uzskatus, tomēr izlasi gan. Nu, lūdzu! Man gan nevajadzētu tevi pierunāt. Tas jādara pavisam citādi, bet es gribu, lai tu vismaz ieskaties tai grāmatā. Un aizej pie misis Džonsas.

Jūdžins atteicās. No visiem idiotiskajiem padomiem, kādus vien varēja viņam dot, šis bija pats muļķīgākais. Kristietības zinātnei Kristietības murgojums! Viņš pats zina, kas darāms. Sirdsapziņa sacīja, ka viņam jāaizmirst Sjūzena un jāatgriežas pie Andželas šajā viņai tik grūtajā brīdī, jāatgriežas pie sava bērna — vismaz uz kādu laiku. Bet cik visuspēcīga ir skaistuma un mīlas burvju vara! Dienas, ko viņš pavadījis ar Sjūzenu Ņujorkas apkaimē! Svētlaimes brīži, kad viņa bija tik daiļa! Kā to visu uzveikt? Kā aizmirst? Viņa taču bija tik valdzinoša, tik neiedomājami jauka. Katra atmiņa par meiteni dūrās sirdī kā neizturamas sāpes, un Jūdžins pūlējās dzīt projām šīs domas, kaut kur gāja, kaut ko darīja, vienkārši skraidīja pa istabu, lai nevajadzētu domāt. Kāda dzīve! Kāda elle!

Ja tolaik Jūdžina redzes lokā iekļuva «kristietības zinātne», tad tas izskaidrojams vienīgi ar to, ka Mirtla ar savu vīru bija jūsmīgi šās sektas piekritēji. Tāpat kā Lurdā un Sentandeboprē svētceļniekiem nāk palīgā cerība, izveseļošanās alkas un fanātiska ticība uz kāda augstāka spēka labvēlīgu iejaukšanos, tā notika arī ar Mirtlu, kura šādā kārtā bija atbrīvojusies no grūti ārstējamām un nopietnām slimībām. Viņa bija mocījusies ar nervozu bezmiegu, gremošanas traucējumiem, vēdera aizcietējumu, audzējiem un neskaitāmām citām kaitēm, kuras, acīm redzot, nebija izārstējamas ar parastajiem medicīnas līdzekļiem. Viņa bija grūti slima miesīgi un garīgi, kad viņai patrāpījās misis Edijas rokasgrāmata «Zinātne un veselība — ar svēto rakstu atslēgu». Un, lasot šo grāmatu, viņa pēkšņi atbrīvojās no visām savām kaitēm, jo viņu pārņēma doma, ka viņa ir vesela, un pēc kāda laiciņa viņa arī patiešām izveseļojās. Viņa izmeta atkritumu kastē visus savus pulverus un mikstūras, kuru viņai bija sakrājies krietni daudz, negāja vairs pie ārstiem, sāka lasīt kristiešu sektas izdevumus, cītīgi apmeklēt sektas tuvāko baznīcu un drīz vien pilnīgi iegremdējās metafiziskos prātojumos par to, kas ir šās zemes dzīve. Mirtlas vīrs, kurš sievai bija ļoti pieķēries, arī kļuva par šās mācības piekritēju, nospriedis, ka tas, kas labs viņa sievai un spējis viņu izdziedināt, būs labs arī viņam pašam. Aizrāvies no «kristietības zinātnes» retoriskā spirituālisma, viņš kļuva pat vēl dedzīgāks šās mācības sekotājs un skaidrotājs nekā pati Mirtla.

Tie, kas kaut mazliet pazīst «kristietības zinātni», zina, ka tās galvenais dogmats skan: dievs ir princips, nevis personība, ko uztver mūsu jutekļi, jo to liecība ir šķietama, un cilvēks ir dieva ģīmis un līdzība garīgā ziņā. Cilvēks nav ne dievs, nedz daļa no dieva, viņš ir dieva doma, tātad saskaņas un visādu cēlu īpašību iemiesojums, kā tam arī jābūt. Šie vārdi ir bez kāda satura tiem cilvēkiem, kuri nesliecas uz metafiziku, toties tiem, kuriem tā tuva, te slēpjas vesela atklāsme. Matērija viņiem šķiet tikai izveicīgi savienotas ilūzijas, — nav svarīgi, vai tās pakļautas kādai evolūcijai vai ne, bet tās noteikti radušās no nekā un katrā gadījumā tām trūkst jebkura redzama un jaušama pamata. Pašas par sevi, ārpus tās ticības un nozīmes, ko tām piešķir tas, kas pats ir tikai gars, šīs ilūzijas nenozīmē neko. Līdzko tās apšauba, tās izgaist kā maldu aina.

Jūdžinam, kurš bija galīgi nomāktā omā, zaudējis drosmi, kļuvis drūms, visā vīlies un visur redzēja darbojamies tikai ļaunus, postošus spēkus, šī mācība būtu pamodinājusi interesi, ja viņš vispār būtu par to ieinteresējies. Jūdžins piederēja pie tā tipa cilvēkiem, kuri kopš bērna kājas sliecas uz metafiziku. Visu mūžu viņš nerimis prātoja par esības mīklām, lasīja Spenseru, Kantu, Spinozu, vēlāk arī tādus autorus kā Darvinu, Haksliju, Tindalu, lordu Everberiju, Alfrēdu RaseluVollesu, bet pēdējā laikā seru Oliveru Lodžu un Viljamu Kruksu, pūlēdamies ar induktīvās, naturālistiskās metodes palīdzību noskaidrot, kas ir dzīve. Iedziļinādamies tādos darbos kā Emersona «Pārdvēsele», Marka Aurēlija «Pārdomas» un Platona dialogi, viņš šķita saskatām tur kaut ko no patiesības. Dievs ir gars, viņš domāja, tāpat kā Kristus kādreiz bija sacījis zamariešu sievai pie akas, bet tikai liels jautājums, vai dievs pievērš uzmanību šai zemei, kur tik daudz savstarpēja naida un ciešanu. Pats Jūdžins tam neticēja, vismaz stipri šaubījās par to. Viņu vienmēr dziļi aizkustināja Kalna sprediķis, kur izpaudās Kristus attieksme pret pasaulīgajām likstām, kā arī seno praviešu kvēlā ticība tam, ka dievs ir dievs, ka nav cita dieva, izņemot vienu, un ka tas soda jebkuru pretlikumību. Soda vai nesoda, tas vēl stipri apšaubāms, — tā domāja Jūdžins. Grēka, it īpaši pirmā grēka jēdziens Jūdžinam vienmēr bija mīkla. Vai tad iespējams, ka zemes virsū būtu pastāvējuši kādi likumi vēl pirms cilvēka rašanās? Un kādi tie varēja būt? Vai tur, piemēram, bija likums par laulību, par kādu garīgu savienību, kurš tātad būtu vecāks par pašu dzīvību? Vai šie likumi paredzēja tādu parādību kā zādzība? Bet kā var runāt par zādzību ārpus sakara ar dzīvi? Kur bija zādzība, kad nebija vēl cilvēka? Jeb vai tā radās zemes virsū reizē ar cilvēku? Smieklīgi! Acīm redzot, te darbojas kādi citi likumi, līdzīgi tiem, kādi pastāv ķīmijā un fizikā. Kāds profesors, plaši pazīstams sociologs, kurš lasīja lekcijas kādā koledžā, bija sacījis Jūdžinam, ka tādos jēdzienos kā panākumi, neveiksmes, grēks, liekulība viņš redzot tikai pirmatnējo instinktu kā pašaizsargāšanās vai vairošanās instinkta atvasinājumus. Ārpus tiem nekas nepastāvot. Absolūta morāle? Blēņas! Nekā tamlīdzīga nav.

Šis galējais agnosticisms spēja aizraut Jūdžinu, jo viņam bija tieksme visu apšaubīt. Kā jau bija minēts, viņš ar savu skalpeli sadalīja dzīvi atsevišķos elementos, tikai savākt tos vienkopus viņš vairs neprata, jo nemācēja loģiski domāt. Piemēram, ļaudis spriež par laulības svētumu, bet, ak dievs, laulība taču arī ir kādas evolūcijas rezultāts! Tas viņam bija labi zināms. Reiz viņš izlasīja kādu traktātu divos sējumos ar nosaukumu «Cilvēku laulības vēsture» vai apmēram uz to pusi. Tanī bija sacīts, ka dzīvnieki sapārojoties tikai uz to laiku, kas nepieciešams, lai izaudzētu mazuļus, tas ir, lai novadītu tos līdz tam vecumam, kad tie paši spēj par sevi gādāt. Un vai tad tas nav arī mūslaiku laulības pamatos? Cik viņš atcerējās, tai pašā grāmatā bija arī sacīts: laulību tikai tāpēc sākuši uzskatīt par svētu un nesaraujamu, ka cilvēkam vajag ilga laika, lai izaudzinātu savus pēcnācējus, tik ilga, ka vecāki paspēj laimīgi novecot, kamēr bērni nostājas uz savām kājām. Un kāda pēc tam nozīme šķirties!

Taču laist pasaulē bērnus ir katra pienākums; Te ir tas suns aprakts! Tieši te sākās visas Jūdžina mocības. Te izrietēja ģimenes pavarda problēma. Bērni! Cilvēku dzimuma turpināšana! Jūdzieties iekšā evolūcijas ratos! Vai patiešām ikviens ir nosodīts, kas to nedara? Vai viņš saceļ pret sevi savas cilts dusmas? Ir taču tik daudz vīriešu un sieviešu, kuriem nav bērnu, kuriem nevar to būt! Tādu ir neskaitāmi tūkstoši, un tie, kam ir bērni, nosoda tos, kam viņu nav. Jūdžins zināja, ka Amerikā pārsvarā ir tāds viedoklis: cilvēkam jālaiž pasaulē bērni un jāizaudzina tie — tas ir praktisks un konservatīvs viedoklis. Lai ņem kaut vai Jūdžina tēvu. Bet vai neatrodas gudrinieki, kuri to izmanto savos nolūkos: viņi pārceļ savas fabrikas tur, kur šis vairošanās instinkts ir sevišķi spēcīgs, lai tad par nieka atlīdzību pieņemtu bērnus darbā, un nekas ar šiem cilvēkiem nenotiek — jeb vai varbūt notiek?

Mirtla nerimās lūgt brāli iepazīties ar jauno bibeles izskaidrošanu, apgalvojot, ka tā izgaisināšot visas viņa šās zemes bēdas, jo tā mācot, ka pasaulē pastāv tikai absolūts gars, kas nav cilvēka saprātam aptverams. Ja viņam būšot lemts šķirties no Andželas, tad tā arī notikšot, runāja Mirtla, bet, ja ne, tad viss palikšot pa vecam. Bet, lai kur meklējama patiesība, laime un dvēseles miers atgriezīšoties pie viņa. Viņam tikai pareizi jārīkojoties («meklējiet visupirms pēc debesu valstības»), tad pārēiais nākšot pats no sevis.

Sākumā Jūdžinu ļoti kaitināja šīs sarunas, bet vēlāk viņš ieinteresējās par tām. Gan pie brokastīm, gan pusdienām viņu centās pamācīt un pierunāt bez sava gala. Bengss un Mirtla minēia neskaitāmus argumentus par labu «zinātnei», un vairākas reizes Jūdžins pat pavadīja viņus uz baznīcu, kur trešdienās ticīgie stāstīja par brīnumiem, kurus paši piedzīvojuši vai kuriem bijuši par lieciniekiem. Šie stāsti Jūdžinam likās maz ticami. Kamēr viss aprobežojās ar vēstījumiem par tādām kaitēm, kuras zināmā mērā varēja uzskatīt par slimīgu iedomu augļiem, Jūdžins sliecās izskaidrot šos šķietamās izdziedināšanas gadījumus kā reliģiskas ekstāzes sekas. Tačur kad izrādījās, ka šķietamie slimnieki izārstējušies no vēža, tuberkulozes, progresīvās paralizes, kākšļa, kaulu slimībām un brukas, Jūdžins nosprieda, ka viņi maldās, jo, viņos klausoties, neradās tāds iespaids, ka viņi būtu melkuļi. Kā var šie ļaudis vai viņu mācības dibinātāji, lai viņi būtu kas būdami, izārstēt vēzi? Žēlīgais dievs!

Tā viņš joprojām sīksti turējās pie savas neticības un atsacījās lasīt atnesto grāmatu, kamēr kādā trešdienas vakarā viņam gadījās iegriezties kristietības zinātnes piekritēju Ceturtajā baznīcā. Kāds vīrs, kas sēdēja vienā rindā ar Jūdžinu, piecēlās un sacīja:

— Es gribu apliecināt jūsu priekšā to mīlestību un žēlastību, ko man parādījis dievs tas kungs, jo vēl nesen es slimoju ar neizārstējamu kaiti un jutos pazudis cilvēks. Es izaugu ģimenē, kur no bībeles nešķīrās ne dienu, ne nakti, jo mans tēvs ir iesīkstējis prezbiterietis, un man mūžīgi skandināja bībeles gudrības, un man tā apriebās redzēt ik uz soļa un pat pie maniem tuvākajiem radiniekiem novērot, ka šie svētuļi runā vienu un dara pavisam ko citu, ka es klusībā apņēmos: kamēr dzīvoju tēva mājā un ēdu tēva maizi, tamēr nerunāšu neko pretī, bet, līdzko tikšu uz savām kājām, tā darīšu to, ko gribēšu. Tā es nodzīvoju līdz septiņpadsmit gadu vecumam un tad pārcēlos dzīvot uz lielu pilsētu Cinci- nati. Un, līdzko es biju brīvībā un nometu kā vecas skrandas visu reliģisko audzināšanu, nolēmis dzīvot pēc sava prāta, tā laidu vaļā uz nebēdu un sāku iedzert, lai gan, patiesību sakot, no vīna man liela prieka nebija, un tāpēc es nekļuvu par žūpu.

Jūdžins pasmaidīja.

— Es spēlēju arī kārtis, bet arī tās mani nepievilka, un par spēlmani es nekļuvu. Taču man bija traka kāre pēc sieviešu dzimuma, un te es jau iepriekš lūdzu jūsu piedošanu un domāju, ka jūs man piedosiet, jo droši vien starp jums ir arī tādi, kam mans stāsts varētu nest kādu labumu. Teikšu tikai vienu: sievietes bija man lielākais kārdinājums. Miesas kāre valdīja pār visām manām domām. Mani mocīja nežēlīga iekāre. Un tik stipra bija manī miesas balss, ka es nevarēju paskatīties uz glītu sievieti, lai, kā sacīts svētajos rakstos, neiekārotu viņu. Tā es dzīvoju apgrēcībā un pretlikumībā, bet tad tas kungs piemeklēja mani. Es saslimu ar tūsku, nieru iekaisumu un progresīvo paralīzi. Un pēc tam, kad biju ārstējies piecus gadus un izdevis visu, kas man bija, par ārstiem un visādām zālēm, mani piederīgie kādreiz atnesa mani, gluži slimu, uz kristietības zinātnes piekritēju Pirmo baznīcu Čikāgā. Līdz tam es vienmēr griezos pēc palīdzības pie parastajiem ārstiem.

Ja starp klātesošajiem ir tādi, kas pārdzīvo to pašu, ko esmu pārdzīvojis es, tad lai uzklausa mani. Jo es gribu sacīt jums, ka esmu kļuvis par veselu cilvēku ne tikai fiziski vai morāli — nē, es esmu stiprināts arī garā, kā to man saka mans vājais prāts. Es ārstējos sešus mēnešus Čikāgā pie kādas kristietības zinātnes sludinātājas, un te nu es stāvu jūsu priekšā kā pilnīgi izdziedināts cilvēks. Dievs ir žēlīgs!

To sacījis, viņš apsēdās.

Kamēr viņš runāja, Jūdžins vērīgi pētīja viņa seju. Tas bija kalsnējs, slaids gaišmatis ar rudu bārdiņu. Seja svaiga, sārta, slaids, pagarš deguns, zilās acis raugās pārliecināti un mierīgi. Vispār viņš izdveš veselību, enerģiju un možumu. Balss viņam skanīga, skaidra, droši vien viņu labi sadzird pat pēdējās rindās. Viņš ģērbies jaunā, nevainojami piegrieztā un labi pašūtā uzvalkā. Tas nav klaidonis vai kāda aizdomīga persona, bet cilvēks ar solīdu profesiju, varbūt inženieris. Jūdžins labprāt būtu aprunājies ar viņu, bet kautrējās. Kaut kas viņa liktenī Jūdžinam likās radniecīgs. Tiesa, Jūdžins nepazina visas tādas slimības, bet vai ideāls sievietes skaistums nav modinājis viņā kaislu vēlēšanos? Bet diezin vai var šim vīram ticēt? Nē, vai nu viņš ies melot! Smieklīgi! Varbūt viņš pats maldās? Šis cilvēks? Neiespējami! Viņš ir pārāk stiprs, nosvērts, enerģisks, pārāk skaidri un prātīgi spriež, lai varētu viņu apvainot maldos vai melos. Un tomēr... Bet ja nu Jūdžinam šo svešinieku sūta kāds nezināms aizbildnīgs spēks — tas laipnais liktenis, kurš vēl nav viņu pilnīgi pametis? Vai tas būtu iespējams? Jūdžinu pārņēma dīvainas jūtas, kā toreiz, kad viņš ieraudzīja melnbārdaino vīru iekāpjam vilcienā, ar kuru Jūdžins brauca uz Trīrivērsu pie Sjūzenas, vai kad viņš atrada pakavu, šo pārdabisko spēku norādījumu uz gaidāmo labklājību, un, pārnācis mājās, viņš pirmo reizi nopietni piesēdās pie māsas dāvātās grāmatas «Zinātne un veselība.»

XXV n o d a ļ a

Tas, kas kādreiz mēģinājis lasīt šo savdabīgo un pēc daudzu uzskatiem arī visai ievērojamo grāmatu, zina, ka ārēji tā ir drausmīgu pretrunu un metafizisku aplamību jūklis. Pietiek jau ar vienu pašu apgalvojumu priekšvārdā, ka cilvēki pēc grēku plūdiem sākuši slimot biežāk un nopietnāk nekā pirms tam, lai apstulbinātu ikvienu, kurš pieradis paļauties uz materiālistiski nepamatotām zinātnēm. Un, kad Jūdžins, tikko stājies pie lasīšanas, uzdūrās uz šo nejēdzību, viņš mirklī aizsvilās. Patiešām, kāda jēga rakstīt tādas muļķības? Visiem taču zināms, ka nekādu grēku plūdu nav bijis. Kāpēc izdomu nosaukt par faktu? Tas viņu kaitināja, lai gan, no otras puses, likās amizanti. Un tad viņš uzdūrās uz citu nesaprotamu un būtībā pretrunīgu vietu — par matēriju un garu. Misis Edija apgalvoja, ka mūsu jutekļu liecībai nevar ticēt, bet pati vienā laidā atsaucās uz tiem un, ilustrēdama savas domas, minēja uz jutekļu pieredzes dibinātās alegorijas. Jūdžins vairākkārt meta grāmatu pie malas, jo viņu kaitināja pastāvīgā atsaukšanās uz bībeli. Jūdzina acīs bībele nebija nekāds autoritatīvs avots. Arī pats kristietības jēdziens neiedvesa viņam cieņu tāpat kā tam vīram, kas bija runājis baznīcā. Vai var nopietni apgalvot, ka Kristus izdarītie brīnumi notiek arī vēl mūsu dienās? Bet kā tad lai raugās uz minētā vīra vārdiem? Vai tanīs nebija jūtama dziļa sirsnība, patiess saviļņojums, kādu izjūt tas, kas ir grēkojis un nožēlojis savus grēkus? Drīz tomēr atsevišķas, šur tur izkaisītas domas un tāpat kristietības spirituālistiskais izskaidrojums pamodināja Jūdžinā interesi par šo grāmatu. It īpaši viena vieta piesaistīja viņa uzmanību, jo viņš nekad nebija vairījies no metafizikas.

«Apzinies uz mirkli, ka mēs dzīvojam un domājam tikai garā un ka nekā materiāla nav ne mūsos pašos, ne ap mums, un tava miesa atbrīvosies no sāpēm. Ja tu ciet aiz šķietamām kaitēm, tās tūdaļ pametīs tevi. Tur, kur miesa pakļauta garam un mīlestībai, pašas bēdas kļūs par priekiem.»

80i

«Dievs ir gars,» Jūdžins atcerējās Jēzus vārdus. «Un tie, kas to pielūdz, lai pielūdz to garā un patiesībā!»

«Tavas kaites tevi atstās. Un pašas bēdas kļūs par priekiem!»

«Bēdas? Kādas bēdas?» Jūdžins domāja. «Vai patiešām mīlas bēdas? Acīm redzot, tas nozīmē, ka šās zemes mīla beigsies; tā taču ir pārejoša.»

Tālāk lasīdams, viņš atklāja, ka «kristietības zinātnes» piekritēji tic, ka jaunava Marija ieņēmusi no svētā gara, un arī tas pārsteidza viņu kā liela muļķība. Viņi ticēja arī, ka cilvēki galu galā atteikšoties no fiziskiem sakariem kā no maldīgas ilūzijas par cilvēku dzimuma pašradīšanu un turpināšanu. Viņu ticības simbolā ietilpa arī cilvēka miesas dematerializācija un cilvēka atgriešanās pie garīgās būtības, kurai svešs gan grēks, gan slimības, gan miesas sairšana un nāve. Jūdžinam tamlīdzīgi apgalvojumi šķita brēcoša aplamība, taču reizē ar to tie atbilda viņa prāta nosliecei uz metafizikas pusi un viņa nojautai, ka dzīvē ir kāds noslēpums.

Jāatzīmē ka Jūdžina temperaments, viņa tieksme uz pašanalizi un ārkārtīgais jūtīgums, kā arī izmisums, kad viņš kā slīkonis pie salmiņa ķērās pie visa, kas solīja atvieglojumu viņa sāpēm, bezcerības un pilnīga sabrukuma izjūtai, ne mazumu veicināja viņa pievēršanos šās diezgan fantastiskās esības teorijas pētīšanai. Viņš bija daudz dzirdējis par «kristietības zinātni», zināja, ka tās piekritēji ceļ baznīcas, ka viņu skaits pieaug, it sevišķi Ņujorkā, ka viņi bazūnē visur, ka esot atbrīvojušies no ļaunuma varas. Un, tā kā Jūdžinam nebija ne darba, ne izklaidēšanās un nekas nenovirzīja viņu no domām par sevi, tad pilnīgi dabiski, ka viņu ieinteresēja šādi īpatnēji apgalvojumi.

Jūdžins zināja tiklab no pirmavota, kā arī no citu domātāju darbiem, ka Karleils saka: «Matērija pati par sevi, ārējā materiālā pasaule ir vai nu nekas, vai cilvēka iztēles produkts» («Karleila dienasgrāmata», no Frūda uzrakstītās Karleila biogrāfijās), — un ka pēc Kanta mācības visums pastāv vienīgi mūsu uztverē vai apziņā un ir tikai doma. No otras puses, Marks Aurēlijs mācīja savās «Pārdomās», ka visuma dvēsele ir mīlestības un žēlsirdības pilna, ka tanī nav ļaunuma un tā nav pakļauta ļaunumam. Kādreiz šie vārdi bija pārsteiguši Jūdžinu; tie bija izsacījuši diametrāli pretēju viedokli viņa paša uzskatam par visumu, kura gars viņam šķita viltīgs, nežēlīgs un ļauns. Viņš brīnījās, kā cilvēks, kurš kļuvis par Romas ķeizaru, varējis domāt citādi. Kalna sprediķī Jūdžins redzēja tikai no dzīves īstenības tāla sapņotāja daiļsirdīgus prātojumus, un tomēr bauslis: «Nekrājiet mantas zemes virsū, kur kodes un rūsa tās maitā un kur zagļi tās atrod un paņem,» — viņu vienmēr pārsteidza ar savu skaistumu. Laikam tas ir taisnība: «Jo, kur ir jūsu manta, tur ir arī jūsu sirds.» Kītss bija sacījis: «Skaistums —tā ir patiesība, un patiesība— tas ir skaistums.» Un vēl kāds cits bija apgalvojis: «Patiesība — tas ir tas, kas pastāv.»

«Bet kas tad pastāv?» Jūdžins jautāja sev. Un pats sev atbildēja: «Skaistums, — jo dzīve savā būtībā ir skaista ar visām savām šausmām.»

Tikai cilvēkiem ar tieksmi uz metafiziku vai reliģiozu prāta noslieci būtu interesanti izsekot šim gausajam un pusceļā palikušajam procesam, ko varētu nosaukt par Jūdžina «atgriešanu» un kas vilkās mēnešiem ilgi, kamēr Andžela viesojās Reisinā un vēlāk, paklausīdama Mirtlas uzstājīgajam lūgumam, bija atgriezusies Ņujorkā, un apmetusies grūtnieču namā, kur Jūdžins bija viņu novietojis. Šādos bezdibeņos iedrošinās ielūkoties tikai pats bezbailīgākais prāts, un Jūdžins izmērīja visus to dziļumus. Viņš mēdza bieži pārspriest ar Mirtlu un viņas vīru visādus — gan sadzīves, gan abstraktus tematus. Ar Andželu tiem nebija nekāda sakara: Jūdžins atklāti pateica, ka nemīl viņu, neatgriezīsies pie viņas un nevar iedomāties turpmāko dzīvi bez Sjūzenas. Viņš kāri tvēra filozofiskas un reliģiskas grāmatas un lasīja tās pat vairākkārt, jo nekāda cita darba viņam nebija. Kaut arī viņam bija Andželas žēl, viņš tomēr necentās uzturēties viņas tuvumā. Viņš lasīja Kenta «Ebreju vēsturi», Veiningera «Dzimumu un raksturu», Karla Snaidera «Pasaules radīšanas mehānismu,» Mēzija «Gara varoņus», Džonsona tulkoto «Bhagavadhitu», Emersona «Pārdvēseli», Hakslija «Zinātni un ebreju leģendas», kā arī «Zinātni un kristīgo leģendas». Jūdžins atklāja šais darbos interesantus faktus par reliģiju, kurus viņš agrāk nebija zinājis vai varbūt aizmirsis, proti, ka ebreji ir gandrīz vai vienīgā rase vai nācija, kas sniegusi pasaulei veselu virkni reliģisku domātāju un praviešu; ka ebreju ideāls no sākuma līdz beigām ir bijis viens dievs jeb dievība — sākumā tikai ciltij, vēlāk vispārīgs. Turklāt dieva jēdziena saturs un nozīme kļuvuši aizvien plašāki un iespaidīgāki, kamēr dievs identificēts ar visumu, kļuvis pats par visumu, par vadošo pirmsākumu un reizē ar to par vienīgo dievu. Ticība viņam, viņa spējām dziedināt, radīt un sagraut nekad nav mirusi.

Vecajā derībā daudz par to runāja īstenībā tikai par to vien. Jūdžins izbrīnā uzzināja, ka senie pravieši vēstures rītausmā maz atšķīrušies no trakojošiem dervišiem — viņi tāpat noveduši sevi līdz pilnīgam neprātam, vārtījušies pa zemi, locīdamies kā krampjos, durstījuši sevi ar nažiem, kā to vēl šais laikos dara fanātiķi persieši, svinot gada desmito mēnesi, un ķērušies pie visdīvainākajiem līdzekļiem, lai uzturētu sava fanātisma kvēli, un tomēr palikuši savdabīgi diženi savā garā. Viņi bieži apmeklējuši tempļus, visur atšķirdamies no pārējiem ar savu mežonīgo izskatu un savādo ietērpu. Pravietis Ezaija trīs gadus staigājis bez jebkāda apģērba (Ezaijas gr., 21, 22); Jeremija (kā raksta Mēzijs) staigājis pa Jeruzalemes ielām ar koka siekstu kaklā un daudzinājis: «Tā nolieks Jūda savu kaklu Bābeles jūgā» (Jeremijas gr., 27, 2); Cedekija, piestiprinājis sev dzelzs ragus kā vērsim, ieradies pie karaļa Akaba, pavēstīdams: «Ar tiem tu nobadīsi sīriešus» (Ķēniņu grāmata, 1, 22, 11). Viņu uzskatījuši par neprāti, jo viņš izturējies kā prātu zaudējis. Pravietis Eliza ieradies nometnē pie rupjā karavadoņa Jehu, sasitis tam uz galvas eļļas trauku, izsaukdamies: «Tā pavēlējis Izraēļa dievs — es tevi svaidīju par valdinieku viņa izredzētajai tautai,» — tad atvēris durvis un aizskrējis. Visas šīs epizodes, lai cik ērmīgas tās likās, nerunāja pretī Jūdžina priekšstatiem par pravietošanu. Tanīs nebija nekā vulgāra, gluži otrādi, daudz cildenības un kvēla dramatisma, kā tas dieva vārdam piederas. Jūdžins arī pārsteigts uzzināja, ka evolūcijas teorija nebūt neizslēdz priekšstatu par dievišķu būtni, kas pārvalda pasauli, un par dievišķo aizgādību, kā Jūdžinam bija licies. Tagad, kad šie jautājumi bija viņam kļuvuši tik aktuāli, viņš vienā laidā sāka saskatīt avīzēs zinātnieku izteiktās domas, kuras lika viņam ne mazumu brīnīties. Piemēram, Džordža Goulda recenzijā par kāda biologa grāmatu Jūdžins uzdūrās uz šādu citātu:

«Dzīvība valda pār fiziskajiem spēkiem ar šūniņu mehānisma palīdzību un, cik mums zināms, tikai ar šo palīdzību vien.» Tas, ko Jūdžins bija lasījis misis Edi jas grāmatā un dzirdējis no Bengsa, diezin kā vis nesaskanēja ar šo apgalvojumu, bet viņu pārsteidza tas, ka šis apgalvojums galu galā spieda atzīt kādu aktīvu dievību, kura nosprauž mūsu mērķus. «Organiskajā molekulā nevar atklāt nekādas prāta vai arī apzināti virzītas gribas pazīmes; tā ir matemātiski determinētu un nemainīgu fizisku spēku produkts. Dzīvība apzinās sevi šūniņas īpašajā, diferencētajā darbībā; tātad cilvēks ir vēl vairāk diferencētu funkciju komplekss, viņš ir vēl augstāks un pilnīgāks iemiesojums nekā atsevišķa šūniņa. Dzīvība jeb dievs izpaužas šūniņā (un arī visur ārpus tās robežām un tikpat aktīvi, ja ne vēl aktīvāk, — domās piemetināja Jūdžins). Šūniņas prāts ir dievišķais prāts. (Pēc misis Edijas mācības tam nevarēja piekrist. Viņai šūniņa bija iluzora.) Cilvēks galu galā nav nekas cits kā dievs... Ja vārdu «dzīvība» aizstātu ar vārdu «biologos» jeb «dievs», ko es no savas puses varu tikai apsveikt, tad mums atklātos visdiženākais bioloģijas fakts. Šūniņa ir dieva ierocis un viņa starpnieks matērijas pasaulē; tas ir iemiesošanās mehānisms, vārds, kas kļuvis par miesu un dzīvo mūsu vidū.»

Kādā no avīzes svētdienas numuriem Jūdžinam patrāpījās fragments, kurā bija izklāstīta šolaiku fiziķa Edgara Lisjena Larkina teorija.

«Pēc tam kad tika izgudrots un pašā pēdējā laikā arī papildināts jaunais mikroskops, kas darbojas ar ultravioleto staru palīdzību, un atbilstoša mikrofotokamera ar kustīgu, jutīgu filmu, acīm redzot, ticis sasniegts viss, ko spējīga saskatīt cilvēka acs. Mūsu redzei kļuva pieejami tādi sīki jo sīki organiski un neorganiski ķermeņi, ka salīdzinājumā ar tiem paši sīkākie objekti, kurus mēs agrāk uztvērām ar veco instrumentu palīdzību, šķiet prāvas pikas. Mums pavēries jauns novads — mikropasaule, kas ir tikpat brīnumaina kā zvaigžņu pasaule. Mēs vairs nešaubāmies par šās sarežģītās pasaules esību, taču tās izpētīšana nule tikai sākusies. Var cerēt, ka pēc simt gadiem mikropasaule būs kaut cik izpētīta. Droši vien mikrokustību likumi būs atklāti un publicēti mācību grāmatās blakus visplašāko saules sistēmu kustību likumiem. Mēģinot apjēgt šo sīko jo sīko dzīvo būtņu un sīko jo sīko kustību būtību, es nevaru tās citādi iedomāties kā tikai ar garīgām spējām apbalvotas. Katru kustību te noteic saprāts. Jo ilgāk es vēroju šīs ērmīgās būtnes, jo vairāk manī nostiprinās pārliecība, ka mikropasaules dzīvi pārvalda saprāts. Šīs kustīgās daļiņas zina savu ceļu. Aplūkojot vecajā mikroskopā prāvākās, šķidrumos suspendētās daļiņas, tika konstatēts, ka tās visai lielā ātrumā kustas visos ģeometriskajos virzienos, bet ultravioleto staru mikroskops atklāj mums miljoniem sīku jo sīku ķermeņu, kuri kustas ar neticamu ātrumu visos ģeometriskos virzienos un zem visiem leņķiem, kas vienmēr atšķirīgi katrai atsevišķai sugai.»

Kas tie par leņķiem? — Jūdžins sev jautāja. Kas tos radījis? Un kas noteicis šos ģeometriskos virzienus? «Dievišķīgais saprāts», par ko runāts misis Edijas grāmatā? Vai tiešām šās sievietes vārdos ir kāda patiesība? Tā viņš lasīja joprojām un pārdomāja lasīto, kamēr uzdūrās avīzē uz Alfrēda Rasela Vollesa izsacītajām domām par visumu un tā pārvaldīšanu, kuras viņu ieinteresēja, jo apstiprināja to, par ko runāja Kristus un viņa izskaidrotāja misis Edija, proti, ka pastāv «dievišķīgais saprāts» jeb «centrālā doma», kura nepazīst ļaunu un kurā koncentrēts viss labais. Citāti skanēja:

«Dzīvība — tas ir spēks, kas no gaisa, ūdens un tanī izkusušām vielām rada gan pašus vienkāršākos, gan augstākā mērā sarežģītus organismus, kuriem ir noteikta uzbūve un funkcijas; šie organismi atrodas nepārtrauktā sairšanas un atjaunošanās stāvoklī; to realizē iekšējās cirkulācijas, nobrieduma un vecuma stadijas, tātad pārdzīvo jaunības, nobrieduma un vecuma stadijas, tad mirst un strauji sadalās sastāvdaļās. Tādā kārtā tie rada nepārtrauktu virkni sev līdzīgu indivīdu, un labvēlīgos apstākļos tiem, acīm redzot, piemīt potenciāla nemirstība.»

«Lai izskaidrotu sev, kā tiek realizēta šo zemāko spēku vadība atbilstoši evolūcijas sistēmai, jo evolūciju mēs novērojam visur, mēs esam spiesti pieņemt, ka eksistē kāds visuaptverošs saprāts, visuresošais gars. Nekas cits mūs nevar apmierināt...»

«Bet, ja mēs speram šo soli, tad mums jāiet vēl tālāk... Mums ir pilnīgs zinātnisks un loģisks pamats uzskatīt dzīvnieku un augu valsts bagātības, kuras izmanto tikai cilvēks, par kādu zināmu priekšdarbu, kam vajag veicināt mūsu apziņas attīstību un sagatavot mūs augstākām dzīves formām, kur mēs eksistēsim kā garīgas būtnes.»

«... Būtu dabiski pieņemt, ka milzu bezdibeni, kas šķir mūs no dievības, apdzīvo bezgalīga hierarhija dažādu būtņu, kurām piešķirtas aizvien pieaugošas spējas attiecībā uz visuma veidošanu, attīstību un pārvaldīšanu.»

«... Tāpat pilnīgi iespējams iedomāties visai plašu sadarbības sistēmu, kas pastāv starp šīm būtnēm, kuras atrodas uz dažādām spēju un saprāta pakāpēm, sākot ar augstākajām būtnēm un beidzot ar tām «šūniņdvēselēm», par kurām runā Hekelis un kurām daļēji vai pilnīgi trūkst apziņas.»

«Es arī varu iedomāties tādu... bezgalīgu būtni, kura paredz un noteic vispārējos vilcienos visuma gaitu.»

«Šī būtne varēja, piemēram, iedvest dažiem no saviem augstākajiem eņģeļiem ideju radīt ar savu gribas spēku sākotnējo kosmosu, kurš sastāv tikai no ētera, kam piemīt tās īpašības un īpatnības, no kurām cēlies viss turpmākais. Citi eņģeļi, kuri pakļauti pirmajiem, izdalītu no ētera nepieciešamajās telpiskajās un daudzuma attiecībās visus matērijas elementus, lai, iedarbojoties tādiem likumiem un spēkiem kā gravitācijas spēks, siltums un elektrība, tie varētu izveidot plašus miglājus un sauļu sistēmas, no kurām sastāv zvaigžņu universums.»

«Tālāk mēs varam pieņemt, ka neskaitāmie eņģeļu pulki, kuriem gadu tūkstoši līdzīgi vienai dienai, seko šai sauļu un planētu sistēmu attīstībai, kamēr vienā no tām (un varbūt vairākās) ir radies visu to nepieciešamo noteikumu savienojums — zināmas telpiskas attiecības, elementu uzbūve, atmosfēra un ūdens masas, kas atrodas tik tālu no siltuma avotiem, ka tās var nodrošināt uzbūves stabilitāti un temperatūras vienveidību uz noteiktu laika minimumu — miljoniem gadu vai gadsimtu, kuri nepieciešami pilnīgai dzīvības izveidei, sākot no amēbas līdz cilvēkam, un vēl piedevām dažus simtus miljonu gadu, kas nepieciešami, lai noslēgtos cilvēka attīstības cikls..»

«Un tas liek mums secināt, ka pastāv veseli garu karapulki — tos varētu nosaukt par organizējošiem gariem, — kuriem uzdots tā iedarboties uz «šūniņdvēseļu» miriādēm, ka tās precīzi un bez apstāšanās veic savu darbu...»

«Tālākajos dzīvības attīstības posmos varēja rasties nepieciešamība pēc vēl lielāka daudzuma spēku, kuri apbalvoti ar vēl augstāku saprātu un virzītu galvenās sugas un varietātes pa tām nospraustajiem ceļiem, atbilstoši vispārējam plānam, un nepārtraukti uzmanītu, lai nerastos pārtraukums tai īpašajā attīstības līnijā, kura vienīgā spējīga galu galā novest pie cilvēka rašanās ...»

«Es loloju cerību, ka šī abstraktā konstrukcija atradīs atbalsi dažu manu lasītāju dvēselēs kā šobrīd vienīgi iespējamais mēģinājums formulēt dziļākos un fundamentālākos iemeslus, kuri noteikuši matērijas, dzīvības un apziņas rašanos, kā arī cilvēka rašanos — cilvēka, kurš savos augstākajos sasniegumos gandrīz neatpaliek no eņģeļiem un, tāpat kā viņi, ir nolemts augšupejošai attīstībai gara pasaulē.»

Šis visai savdabīgais un šķietami progresīvais apgalvojums, kas nāca no dabas zinātņu pārstāvju aprindām un tātad nerunāja pretī dabaszinātnieku secinājumiem par pasaules uzbūvi, šķita Jūdžinam visai tuvs tam, ko mācīja misis Edija, proti, ka itin viss pasaulē ir saprāts tā neskaitāmajās izpausmēs; vienīgā starpība starp misis Ediju un angļu zinātniekiem naturālistiem bija viņu pieļāvums, ka var pastāvēt kaut kāda noregulēta hierarhija, kura izpauž sevi un vada pasauli atbilstoši iepriekš norādītiem vai no tās labprātīgi pieņemtiem likumiem, kas pieejami mūsu izpratnei un izpētīšanai, turpretim misis Edija runāja par visuresošu garu, kurš valda un darbojas ar paša radītiem un regulētiem likumiem un spēkiem. Dievs bija tāds pats neapšaubāms princips kā aritmētikas aksioma, ka divreiz divi ir četri, un viņš izpaudās ik dienā, ik stundā un ik mirklī kā nabaga būdiņā, tā sauļu un planētu kustībā. Dievs ir princips. Beidzot Jūdžins saprata to. Princips taču var būt visā un visur vienlaicīgi. Nevar iedomāties tādu vietu, kur, piemēram, divreiz divi nebūs četri, kur šī patiesība nav piemērojama. Tas pats attiecināms arī uz visuspēcīgo, visuresošo un visuzinošo dievišķīgo saprātu.

XXVI n o d a ļ a

Nav nekas bīstamāks cilvēka prātam par uzmācīgu ideju. Tā var novest un bieži noved cilvēku pie bojā ejas. Jūdžinam tādas briesmas slēpās priekšstatā par astoņpadsmitgadīgas meitenes skaistumu. Šis ideālā skaistuma kults reizē ar Andželas nespēju saglabāt vīra mīlu un uzticību bija daļēji par iemeslu visām viņa nelaimēm līdz pašam pēdējam laikam. Šauri uztverta reliģijas sistēma varēja viņu novērst uz citām domām, bet varēja arī viņu pazudināt, ja viņš būtu spējīgs aizrauties ar to. Par laimi tai mācībai, ar kuru Jūdžins aizrāvās, nebija nekā kopīga ar šauru dogmu, tā bija reliģija šā vārda plašākajā nozīmē, tas ir, tālaika garīgā sintēzē vai metafizisku sistēmu kopojums, kas varēja radīt interesi ikvienā domājošā cilvēkā. Visas nodibinātās reliģijas un to sekotāji noraidīja «kristietības zinātni» kā kultu vai reliģiju, saskatot tanī kaut ko aplamu, ķēmīgu, pretdabisku, līdzīgu melnajai maģijai, fantastikai, hipnotismam, mesmerismam, spiritismam; īsi sakot, redzēja to, kā tanī nebija, un ļoti maz vai nemaz to, kas tanī bija. Misis Edija bija tikai formulējusi, pareizāk sakot, lieku reizi izsacījusi domu, ko varēja atrast indiešu svētajās grāmatās un jūdu Vecajā un Jaunajā derībā, tāpat Sokrātā, Marka Aurēlija, sv. Augustīna, kā arī Emersona un Karleila rakstos. Vienīgais, ar ko misis Edijas mācība atšķīrās no tolaiku filozofu uzskatiem, bija, ka viņas «vienvienīgais princips» nebija ļauns, kā to iztēlojās Jūdžins un daudzi citi, bet gan visulabs. Viņas dievs bija mīlestība. Dievs bija viss, tikai ne ļauna avots, ļaunums pēc misis Edijas domām bija tikai ilūzija bez reālības, bez substances, tukša skaņa bez satura.

Jāpatur prātā, ka visu to laiku, kad Jūdžins nodevās šiem mokošajiem reliģiskajiem meklējumiem, viņš dzīvoja pilsētas ziemeļu nomalē, strādāja ar pārtraukumiem pie dažām gleznām, kuras cerēja pārdot, laiku pa laikam apmeklēja Andželu, kura atradās drošās rokās grūtnieču patversmē Simt desmitajā ielā, un ne uz mirkli neatmeta domas par Sjūzenu un par to, vai viņi vēl kādreiz redzēsies. Šās meitenes skaistums un garīgā pilnība bija tā iekveldējuši viņa smadzenes, ka viņu diezin vai varēja uzskatīt par normālu cilvēku. Lai piespiestu viņu atjēgties, bija nepieciešams kāds satricinājums, kāda katastrofa, kas pārspētu visu līdz šim pārdzīvoto. Zināma pozitīva loma te bija materiālajām likstām. Sjūzenas pazaudēšana tikai iesvēla viņa mīlu uz meiteni. Andželas stāvoklis mazliet novirzīja Jūdžina domas, jo viņu nodarbināja jautājums, kas gan ar Andželu notiks. «Kaut nu viņa nomirtu!» Jūdžins klusībā vēlējās, jo cilvēkam piemīt tā laimīgā spēja no sirds ienīst tos, kam viņš nodarījis visvairāk ļauna. Viņam vajadzēja piespiesties, lai Andželu apmeklētu, tā viņu bija apstājusi doma, ka sieva stāv viņam ceļā, bet, atceroties, ka Andžela padarīs viņu par tēvu, viņš virda niknumā. Ja Andžela mirs, viņš paliks ar bērnu uz rokām, un tad iespējams, ka Sjūzena neatgriežas pie viņa.

Šai periodā Jūdžins vairījās no cilvēkiem, jo jutās to vidū kā atkritējs un domāja, ka, parādīdamies sabiedrībā, piesauks nelaimi; tas neatbilda patiesībai un bija viņa iztēles auglis. Tā nebūtu bijis, ja viņš nebūtu tam ticējis. Tieši tāpēc viņš apmetās klusā apvidū, kur gandrīz nemaz neatplūda lielpilsētas troksnis. Te viņš varēja nodoties savām domām pilnīgā mierā. Ģimene, kas viņam bija izīrējusi istabu, neko par viņu nezināja. Tuvojās ziema ar aukstumu, sniegu un stipriem vējiem, un Jūdžins ar patiku domāja, ka te tikai retais var ieklīst, it īpaši no viņa iespaidīgo paziņu skaita. Viņš saņēma daudz vēstuļu, kuras tika atsūtītas no agrākā dzīvokļa, jo viņa vārds joprojām skaitījās visādu komiteju sarakstos, kā arī adrešu kalendārā, un viņam bija arī daudz samērā vienkāršu draugu, ar kuriem varētu satikties bez liekiem izdevumiem un kuri būtu priecīgi, satikdami viņu. Tomēr Jūdžins neatbildēja uz ielūgumiem un nevienam nepaziņoja savu jauno adresi; vakaros viņš daudz staigāja, dienu lasīja, zīmēja vai sēdēja stundām ilgi, nogrimis pārdomās. Viņš nepārtraukti domāja par Sjūzenu un par to, kā liktenis izmantojis šo meiteni, lai ievilinātu viņu, Jūdžinu, slazdos. Sjūzena vēl atgriezīsies pie viņa, viņai jāatgriežas. Jūdžins iztēlojās aizraujošu, smeldzīgu atkalredzēšanos ar meiteni, redzēja savā fantāzijā, kā Sjūzena krīt viņa apskāvienos, lai vairs nekad nešķirtos no viņa. Par Andželu, kura gulēja grūtnieču patversmes palātā, viņš domāja ļoti maz. Andžela atradās pieredzējušu ārstu uzraudzībā, Jūdžins maksāja visus rēķinus. Līdz kritiskajam momentam vēl bija tālu. Mirtla pastāvīgi apmeklēja Andželu. Lāgiem Jūdžins notvēra sevi pie domām, ka viņš ir cietsirdīgs, ka viņa prāts dzen projām to, kas bijusi viņam uzticams balsts dzīvē, taču viņš vienmēr atrada sev kādu attaisnojumu. Andžela viņam nav piemērota. Kāpēc viņa nevar dzīvot viena pati bez Jūdžina? Arī «kristietības zinātne» noliedz laulību, uzskatīdama to par cilvēku ilūziju, kura runā pretī cilvēka un dieva nesaraujamajai vienotībai. Kāpēc Andžela beidzot nevarētu dot viņam brīvību?

Viņš rakstīja Sjūzenai veltītus dzejoļus un lasīja senu dzejnieku darbus, ko atrada saimnieku lādē starp nevajadzīgām grāmatām. Atkal un atkal viņš lasīja Šekspīra XXX sonetu, kas sākās ar vārdiem: «No cilvēkiem un likteņa es atstumts, — šai izmisīgajā saucienā no tumsas viņš pazina pats savu balsi. Viņš nopirka Jītsa dzejoļus, un viņam šķita, ka tanīs rakstīts par Sjūzenu:

Par sāpēm tām, ko sniegusi man viņa

Es nepārmetīšu...

Viņa stāvoklis nebija tik grūts kā pirms astoņiem gadiem, kad viņš bija saslimis, taču tomēr visai nopietns. Viņa domas atkal kavējās pie dzīves mānīguma, pie tās nepastāvības un untumiem. Viņu saistīja vienīgi tas, kam bija sakars ar dabas mīklām, tāpēc viņā no jauna sāka mosties slimīgas bailes no dzīves. Mirtla bija ļoti noraizējusies. Viņa sāka baidīties, ka brālis sajuks prātā.

— Kāpēc tu nevarētu apspriesties ar kādu mūsu dziednieku? — viņa reiz noprasīja Jūdžinam. — Tici man, ka viņi tev palīdzēs. Pietiek tiepties. Tais cilvēkos kaut kas ir, es tikai nemāku izteikt, kas īsti. Tāds apbrīnojams miers. Tev uzreiz kļūs vieglāk. Dari to manis dēļ.

— Nekremt mani, Mirtla. Liec mani mierā. Es ne pie viena neiešu. Esmu ar mieru atzīt, ka šai mācībā no metafizikas viedokļa kaut kas ir, bet kāpēc man jāiet pie dziedniekiem? Ja dievs ir, tad viņš tikpat tuvu man kā jebkuram citam.

Mirtla izmisumā lauzīja rokas, un, redzēdams viņas ciešanas, Jūdžins nolēma paklausīt. Kas zina, varbūt šiem cilvēkiem piemīt hipnotisks spēks vai tiešas iedarbības spēja, kāds magnētisms, kas var ietekmēt Jūdžinu un remdināt viņa dvēseles sāpes. Viņš ticēja hipnozei, iedvesmai un daudz kam citam. Galu galā viņš piezvanīja misis Džonsai, vecai sievietei, kuru ļoti slavēja gan viņa māsa, gan citi; viņa dzīvoja Brodvejas dienvidu daļā ne visai tālu no Mirtlas. Stāstīja, ka šī misis Altea Džonsa daudziem palīdzējusi atgūt veselību. Noceldams klausuli, Jūdžins pats sev vaicāja, aiz kādiem iemesliem viņš, Jūdžins Vitla, bijušais United Magazines Corporation direktors, bijušais mākslinieks (viņš atzina, ka nevar vairs saukties par mākslinieku šā vārda īstajā nozīmē), ies pie kādas dāmas, kura sludina «kristietības zinātni», lai izārstētos, — no kā? No bezcerības izjūtas? Jā. No apziņas, ka viņš dzīvē bankrotējis? Jā. No sirds sāpēm? Jā. No grēcīgām domām, kādas nožēloja toreiz nepazīstamais baznīcā? Jā. Vai tas nav smieklīgi? Taču reizē ar to viņu bija pārņēmusi ziņkāre. Viņš prātoja, vai tas patiesi iespējams, vai viņš var izārstēties no domas, ka cietis dzīvē katastrofu. Vai var izārstēties no skumjām, kas viņu kremt? Vai viņš grib, lai šīs skumjas pārietu? Nē! Protams, ne! Viņam vajag Sjūzenas. Viņš labi izprata Mirtlas nodomu — māsa cerēja ar «kristietības zinātnes» palīdzību piespiest viņu atgriezties pie Andželas un aizmirst Sjūzenu, bet viņš zināja, ka tas nav iespējams. Viņš nolēma apmeklēt veco dziednieci, bet tikai tāpēc, ka viņu mocīja bezdarbība, vientulība un pilnīgs jebkāda mērķa trūkums. Viņš nolēma iet, |jo īstenībā nemaz nezināja, ko iesākt.

Misis Džonsa — misis Altea Džonsa dzīvoja vienā no tiem standarta namiem ar daudziem dzīvokļiem, kādu Ņujorkā ir tūkstošiem. Plata eja starp diviem gaišdzelteniem ķieģeļu korpusiem veda dziļāk, kur atradās ar skaistiem dzelzs apkalumiem rotātas parādes durvis un tām abās pusēs uz glītiem postamentiem — elektriskie lukturi ar matstikla spuldzēm, kuras lēja blāvu gaismu. Aiz durvīm bija parastais vestibils, lifts, pret visu vienaldzīgais lifta apkalpotājs — nēģeris formas tērpā un telefona komutators. Namam bija septiņi stāvi. Bija janvāra vakars, un sniga. Putenis grieza plašā virpulī mitrās sniega pārslas, un ielas sedza mīksts čagana sniega paklājs. Par spīti drūmajam noskaņojumam Jūdžins, kā vienmēr, pakļāvās tās brīnumainās ainas varai, kādu sniedza apkārtne — pilsēta, ietērpta sermuliņādas mantijā. Tramvaji dārdēdami traucās garām, gājēji soļoja uzkumpuši, tīdamies kažokos, lai paglābtos no vēja. Judžinam patika sniegs, pūkainās pārslas, ikdienišķās dzīves brīnumi. Tie viņu piespieda atkal domāt par gleznošanu un izkliedēja bēdas. Misis Džonsa dzīvoja septītajā stāvā. Jūdžins pieklauvēja, un istabene atvēra durvis un ieveda viņu uzgaidāmajā telpā, jo viņš bija ieradies pirms norunātā laika. Te jau gaidīja savu rindu klienti, pēc izskata veselīgi vīrieši un sievietes. «Vai tas nepierāda, ka visai šai «zinātnei» ir darīšanas ar izdomātām kaitēm?» Jūdžins nodomāja atsēzdamies. Un viņš atkal atcerējās nepazīstamo baznīcā, kurš ar tik sirsnīgu pārliecību bija stāstījis par savu izārstēšanos. Nekas, dzīvosim — redzēsim. Jūdžins gan nevarēja ticēt, ka šis apmeklējums nesīs viņam kādu labumu. Drīzāk jāķeras pie darba. Jūdžins sēdēja uzgaidāmās istabas kaktā, atspiedis elkoņus uz ceļgaliem, atbalstījis zodu uz sakrampētajiem pirkstiem, un domāja. Viņu nomāca šās telpas neizskatīgiims, bezgaumīgās, tirgū pirktās mēbeles. Vai tad dievišķīgais saprāts nevar radīt saviem pārstāvjiem pieklājīgāku apkārtni? Vai iespējams, ka cilvēkam, kurš aicināts paust dieva visvarenību, tik ļoti trūkst skaistuma izjūtas, ka viņš var dzīvot tādā namā? Tas nemaz nepārliecina par dieva visuvarenību, kaut gan ...

Ienāca misis Džonsa, maza auguma pilnīga, neglīta sieviete — sirma, grumbaina, bezgaumīgi ģērbusies, ar visai prāvu degunu un kārpu pie mutes. Šķita, ka daba, radīdama misis Džonsu neglītu, nebija gribējusi aprobežoties ar sīkumiem, un Jūdžins nodomāja, ka cienījamā dziedniece stipri atgādina Dikensa misis Mikoberu no vecas gravīras. Dziedniecei bija melni izturīga materiāla svārki, bet slikti pašūti un tēraudzilas krāsas blūze. Jūdžins tomēr ievēroja, ka viņai dzidras, pelēkas acis un patīkams smaids.

— Misters Vitla, vai ne? — viņa jautāja, nākdama pie viņa pāri visai istabai, jo Jūdžins bija apsēdies pašā kaktā pie loga. Viņa runāja ar vieglu skotu akcentu. — Ļoti priecājos jūs redzēt. Lūdzu, ienāciet pie manis.

Viņa pieņēma Jūdžinu pirmo, jo abi bija telefoniski norunājuši laiku. Misis Džonsa izvadīja viņu cauri visai istabai un pie sava kabineta durvīm spieda viņam roku, un palaida pirmo iekšā. Jūdžins piesardzīgi atbildēja uz šo rokas spiedienu.

«Tad tāda ir šī misis Džonsa!» viņš nodomāja, ieiedams kabinetā un pārlaizdams tam skatienu. Bengss un Mirtla apgalvoja, ka viņa darot brīnumus vai arī ka tos caur viņu darot dievišķīgais saprāts. Rokas viņai bija krunkainas, seja veca. Kāpēc viņa nevar padarīt sevi jaunāku, ja viņa spēj darīt brīnumus? Un kāpēc istabā tāda nekārtība? Pie sienām bija tik daudz litogrāfiju un gravīru ar ainām no bībeles un Kristus dzīves, ka burtiski tās māca cilvēku nost. Uz grīdas atradās lēts, sarkans grīdceliņš vai paklājs; ar ādu apvilktie krēsli bija rupji darināti, galds apkrauts ar grāmatām, pie sienas karājās izbalējusi misis Edijas ģīmetne un muļķīgi, uzbāzīgi izteicieni. Cik neapdāvināti ir cilvēki, ja runa par mākslu dzīvot! Un kā tas, kas pat par dzīvi neko nezina, var apgalvot, ka izpratis dievu? Jūdžins jutās noguris, šī telpa viņam derdzās. Arī pati misis Džonsa. Viņai turklāt bija nepatīkama, spiedzīga balss. Un šī persona uzņemas izārstēt vēzi un diloni, un citas briesmīgas slimības, kā apgalvo Mirtla? Kādas muļķības!

Noguris, bet juzdams aizvien pieaugošu nervozitāti, viņš atsēdās uz misis Džonsas norādītā krēsla un cieši vērās viņā, bet misis Džonsa, nosēdusies iepretim, pārlaida viņam laipnu, smaidīgu skatienu.

— Nu, — viņa iesāka bez kāda ievadījuma, — par ko sūdzas dieva radība?

Jūdžins sapīcis sakustējās krēslā. Dieva radība! Ir gan liekule — ko izdomājusi! Nē, uz tāda āķa viņš neuzķersies! Cik stulbi, cik neiedomājami stulbi! Kāpēc nevarētu apjautāties cilvēcīgi, kas viņam par bēdām? Tomēr viņš atbildēja:

— Par daudz ko, tā ka man droši vien nebūs iespējams palīdzēt.

— Nu, nu, tas gan nevar būt. Pie reizes, nevajag aizmirst, ka dievam nekas nav neiespējams. Tam taču jūs piekrītat, vai ne? — viņa smaidot piemetināja. — Es ceru, ka jūs ticat dievam vai kādam vadošam spēkam?

— Nezinu. Varbūt arī ticu. Es zinu, ka ir pieņemts dievam ticēt. Iespējams, ka es ticu.

— Un viņš šķiet jums Jauns dievs?

— Jā, un vienmēr tāds šķitis, — Jūdžins atbildēja, iedomājies par Andželu.

— Nīcīgais prāts, nīcīgais prāts! — misis Džonsa noteica, it kā skaļi apstiprinādama pati savas domas. — Kādos maldos tas noved cilvēku.

Tad viņa uzrunāja Jūdzi nu:

— Cilvēkam jātiek izdziedinātam, — un pat pret viņa gribu, lai viņš saprastu, ka dievs ir mīlestības dievs. Tātad jūs uzskatāt sevi par neatgriezīgu grēcinieku, vai ne, un domājat, ka dievs ir dusmīgs? Varat man neatbildēt. Mēs visi esam vienādi savā šās zemes stāvoklī. Es tikai gribētu jums atgādināt pravieša Ezaijas vārdus: «Un, kaut jūsu grēki būtu sarkani kā asinis, tie taps balti kā sniegs...»

Jūdžins jau sen gadus nebija dzirdējis šo izteicienu un diezin vai maz atcerējās to. Un pēkšņi tas atdzīvojās viņa dvēselē visā spilgtajā tēlainībā, kura raksturo bībeles praviešu runas. Viņš juta, ka gatavs piedot misis Džonsai tās kārpu, lielo degunu un neizskatīgo apģērbu par to, ka viņa pratusi īstā vietā minēt šo izteicienu. Tas uzreiz pacēla veco dziednieci viņa acīs, jo liecināja par prātu vai vismaz par taktu.

— Vai jūs varat izdziedināt mani no bēdām? — viņš jautāja drūmi un zināmā mērā sarkastiski. — Vai jūs varat mani izdziedināt no bailēm un sirdēstiem?

— Pati es neko nevaru, — misis Džonsa atbildēja, nopratusi viņa noskaņojumu, — taču dievam nav nekā neiespējama. Ja jūs ticat augstākajai gudrībai, tad tā izdziedinās jūs. Svētais Pāvils saka: «Es daru visu no tā kunga žēlastības, jo viņš dāvā man spēku.» Vai esat izlasījis misis Edijas grāmatu?

— Lielāko daļu. Es to vēl lasu.

— Vai jums viss saprotams?

— To es nevaru apgalvot. Tur ir pārāk daudz pretrunu.

— Es zinu, tā parasti domā visi, kas pirmo reizi iepazīstas ar mūsu mācību. Taču neraizējaties par to. Jūs taču gribat atbrīvoties no saviem sirdēstiem. Svētais Pāvils saka: «Jo šās pasaules gudrība nevar pastāvēt priekš tā kunga vaiga,» — un: «Viņš zina to gudro domas, ka tie zūdījās savā prātā.» Aizmirstiet, ka es esmu vāja sieviete un ka jūs esat ieradies pie manis pēc palīdzības. Atcerieties apustuļa Pāvila vārdus par tiem, kuri darbojas patiesības vārdā: «Mēs esam sūtīti Jēzus Kristus vārdā, ar mūsu muti runā pats dievs, un mēs Kristus vārdā lūdzam: saderiet mieru ar to kungu.»

— Bībeli jūs gan zināt no galvas, — Jūdžins piezīmēja.

— Tas ir vienīgais, ko es zinu, — viņa atbildēja.

Nu sākās viena no tām reliģiskajām pārrunām, kuras tik parastas «kristietības zinātnes» piekritējiem un tā pārsteidz iesācējus. Misis Džonsa lūdza Jūdžinu koncentrēt domas pie dievlūgšanas.

— Tas neko nenozīmē, ja mans lūgums liekas jums bez kādas jēgas... Jūs te ieradāties pēc palīdzības, jūs esat radīts pēc dieva ģīmja un līdzības, un dievs nepieļaus, ka jūs aizietu no šejienes ar tukšām rokām. Taču vispirms ļaujiet man nolasīt psalmu, kas, manuprāt, visai piemērots iesākumam.

Viņa atvēra bībeli, kas atradās uz galda, un sāka lasīt Dāvida 91. dziesmu:

«Kas sēž tā visuaugstākā patvērumā un mīt tā visuvarenā ēnā,

Tas saka uz to kungu: mana cerība un mana stipra pils, mans dievs, uz ko es paļaujos.

Jo viņš tevi glābj no medinieka valgiem, no ļaunā mēra.

Viņš tevi sedz saviem spārniem, un apakš viņa spārniem tu esi glābts; viņa patiesība ir par apsegu un par priekšturamām bruņām,

Ka tev nav ko bīties no nakts baidekļiem, no bultām, kas dienā skraida,

No mēra, kas tumsā lien, no sērgas, kas dienas vidū samaitā.

Jebšu tūkstoši krīt tev sānis un desmit tūkstoši pie tavas labās rokas, taču tevi neaizņems.

Tiešām, ar savām acīm tu uzlūkosi un redzēsi, kā bezdievīgiem top atmaksāts.

Tu, kungs, esi mans patvērums! To visuaugstāko tu esi licis par savu stiprumu.

Ļaunums tevi neuzies, un pie tava mājokļa mokas nepiestāsies.

Jo viņš saviem eņģeļiem par tevi pavēlēs tevi pasargāt uz visiem taviem ceļiem.

Tie tevi uz rokām nesīs, ka tu savu kāju pie akmins nepiedauzīsi.

Pār lauvām un odzēm tu kāpsi un samīsi jaunos lauvas un pūķus.

Viņš tveras pie manis, un es viņu izglābšu, es viņu paaugstināšu, jo viņš pazīst manu vārdu.

Viņš mani piesauc, un es viņu paklausīšu. Es viņam esmu klāt bēdās, es viņu gribu no tām izraut un viņu celt godā.

Ar ilgu dzīvošanu es viņu gribu paēdināt un viņam parādīt savu pestīšanu.»

Klausoties šai visžēlīgajā dieva manifestā, Jūdžins sēdēja, aizdarījis acis, un atcerējās savas nesenās likstas. Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņš mēģināja koncentrēt domas pie visuviedīgās, visuresošās un visuspējīgās dieva žēlsirdības. Tomēr viņam tas neizdevās, jo viņš nevarēja saskaņot dieva žēlsirdības solījumu ar apkārtējo notikumu raksturu. Kāpēc sacīt: «Tie tevi uz rokām nesīs, ka tu savu kāju pie akmins nepiedauzīsi,» — ja patiesībā viņam un Andželai pēdējā laikā nācies izciest tik daudz sāpju? Vai tad uz viņiem nevar attiecināt: «Kas sēž tā visuaugstākā patvērumā un mīt tā visuvarenā ēnā.» Kāpēc tad tieši viņiem laupīts šis patvērums? Tiesa, tur sacīts: «Viņš tveras pie manis, un es viņu izglābšu.» Varbūt tā ir atbilde? Vai Andžela un viņš pats ir pieķērušies dievam mīlestībā? «Viņš mani piesauc, un es viņu paklausīšu. Es viņam esmu klāt bēdās, es viņu gribu no tām izraut un viņu celt godā.» Vai Jūdžins kādreiz ir piesaucis viņu? Vai Andžela ir to darījusi? Vai viņi nav abi nogrimuši izmisuma slīkšņā? Bet tik un tā — Andžela nav viņam piemērota sieva. Kāpēc dievs nav labojis šo kļūdu? Nekad Jūdžins neatgriezīsies pie viņas.

Tā viņš prātoja pa pusei nopietni, pa pusei skeptiski, kamēr misis Džonsa pabeidza lūgšanu. Un ja nu patiešām par spīti viņa šaubām visa šī kņada un nemiers, šīs ciešanas un bažas nav nekas cits kā pašapmānīšanās? Bet Andžela taču cieš. Un ne tikai Andžela vien. Kā tas saprotams? Vai šādi fakti neatspēko pasaules iluzoritāti? Jeb vai varbūt paši šie fakti ir iluzori?

— Un tagad pamēģināsim iegaumēt, ka mēs abi esam bezgrēcīgi tā kunga bērni, — misis Džonsa turpināja pēc īsas pauzes. — Katrs no mums taču domā, ka ir liels un stiprs un neapšauba savu esību. Un mēs patiešām arī esam, bet tikai kā dieva doma. Un tas nozīmē, ka neviens nevar nodarīt mums kādu kaiti un vainu un nekāds ļaunums nevar mums tuvoties. Jo dievs ir bezgalība. Viņš ir spēks un dzīvība. Viņš ir patiesība un mīlestība. Viņš ir augstāks par visiem un pāri mums.

Un, aizvērusi acis, viņa iedziļinājās sevī, acīm redzot, atbilstoši saviem vārdiem, mēģinādama iztēloties Jūdžina gara pilnību dievā. Jūdžins centās atcerēties lūgšanas vārdus, bet īstenībā domāja par šo istabu un tās neglītajām mēbelēm, par lētajām litografijām pie sienām, par neizskatīgo telpas saimnieci un par to, cik smieklīgi, ka viņš pats atrodas te. Par viņu, Jūdžinu, aizlūdz! Ko Andžela domātu par to? Un kāpēc šī sieviete tik veca, ja dievs ir visuvarens? Kāpēc viņa nav parūpējusies par savu ārējo izskatu? Ko viņa tagad dara? Kā tas saucas? Hipnotisms? Mesmerisms? Tomēr viņš labi atcerējās to vietu misis Edijas grāmatā, kur bija skaidri sacīts, ka nekam tamlīdzīgam nav vietas «kristietības zinātnē». Nē, šī vecā sieviete neizliekas. Viņas vārdi, viņas smaids nemelo. Viņa patiesi tic kādam labam spēkam. Bet vai šis spēks palīdzēs Jūdžinam, kā psalmā tika sacīts? Vai sāpes pametīs viņu? Vai izdosies aizmirst Sjūzenu? Un ja nu tieši tas ir kas ļauns? Jā, zināms. Un tomēr... Viņam ieteikts lūgt dievu. Augstākie spēki var viņu izdziedināt. Spēkiem, kuri pārvalda visu pasauli, nav nekā neiespējama. Pietiek atcerēties telefonu, bezstiepļu telegrāfu... Un saule, mēness... «Jo viņš saviem eņģeļiem par tevi pavēlēs...»

Minūtes piecpadsmit pagāja mēmās pārdomās, tad misis Džonsa atvēra acis.

— Un nu paskatīsimies, vai nejūtamies labāk, — viņa smaidīdama sacīja. — Protams, mums kļūs labāk, tāpēc ka mēs paši kļūsim labāki un tāpēc ka apzināsimies, ka dieva domai neviens nevar nodarīt nekādu ļaunumu. Viss pārējais ir māņi. Tiem nav varas pār mums, jo tie ir bezspēcīgi. Lai jūsu domās mājo labais — dievs, un jūs pats būsiet labs. Ja jūsu domās mājos ļaunums, jūs pats būsiet ļauns, kaut arī ļaunais pastāv tikai jūsu iztēlē. Iegaumējiet to.

Viņa runāja ar Jūdžinu kā ar mazu bērnu.

Jūdžins izgāja ārā saltajā naktī, kur vējš grieza sniegu fantastiskos virpuļos. Viņš cieši aizpogāja mēteli. Pa Brodveju traucās tramvaji kā vienmēr. Vienā laidā šaudījās garām taksometri. Cilvēki, šī neatņemamā lielpilsētas sastāvdaļa, ar pūlēm brida uz priekšu pa sniegu. Cauri krītošajām pārslām spiedās lokspuldžu dzidrā, gaiši zilā gaisma. Soļodams pa ielu, Jūdžins domāja par to, vai viņam tagad kļūs labāk. Misis Edija apgalvoja, ka pasaulē viss ir nereāls — nīcīgais saprāts radījis garam nepieņemamu pasauli, — nīcīgais saprāts, kas pats ir «meli un melus dzemdina»; Jūdžins bija iegaumējis šo izteicienu. Vai tā ir? Vai patiešām ļaunums ir nereāls un bēdas tikai pašapmānīšanās? Vai viņam izdosies atbrīvoties no baiļu un kauna jūtām un atkal raudzīties acīs visai pasaulei? Viņš iekāpa tramvajā, kas devās uz pilsētas ziemeļu daļu, nobrauca līdz Kingsbridžai un, domās iegrimis, soļoja uz mājām. Kā viņš var cerēt atgriezties dzīvē un atkal atrast pats sevi? Viņam jau ir četrdesmit gadu. Viņš apsēdās krēslā pie lampas un, paņēmis grāmatu «Zinātne un veselība», sāka to izklaidīgi šķirstīt. Tad aiz ziņkāres nolēma paskatīties, ko viņam atklās uz labu laimi atšķirta lappuse vai fragments. Viņš vēl atradās māņticīgu jūtu varā.. Atšķīris grāmatu, viņš izlasīja:

«Kad mirstīgais saskaņo domas par zemi ar domām par debesīm un, rīkojas tā, kā rīkojas tas kungs, tad viņš vairs nestaigā tumsībā un netveras pie zemes kā tāds, kas neko nezina no debesīm. Mūsu miesīgie priekšstati pieviļ mūs. Tie padara cilvēku par liekuli pret viņa gribu, jo viņš dzemdina ļaunu, kad būtu gribējis darīt labu, rada kroplību, kaut sapņo par skaistumu un harmoniju, sagādā sāpes tiem, ko būtu gribējis svētīt. Viņš kļūst par melu radītāju, kas iedomājas sevi par pusdievu. Viņa pieskaršanās pārvērš cerību pīšļos, kurus mēs minam kājām. Viņš varētu sacīt par sevi ar bībeles vārdiem: «To labu, ko gribu, to es nedaru, un to ļaunu, ko negribu, to es daru.»

Jūdžins aizvēra grāmatu un iegrima domās. Labi būtu ticēt tam visam, ja tas tā ir. Tomēr viņam nemaz negribējās kļūt par sektantu, reliģiozu fanātiķi. Tie visi ir tik aprobežoti. Viņš paņēma avīzi, nule iznākušu Evening Post numuru, un kaut kur literārā pielikuma beigās uzdūrās uz nelaiķa Frenša Tompsona poēmas «Dievišķais pēdu dzinējs» fragmentu. Tas sākās tā:

No viņa bēgu dienu nakti es,

No viņa bēgu es zem gadu velvēm...

Noslēgums Jūdžinu dīvaini saviļņoja:

Tam seja nekustīga,

Skatiens salts,

Un solis neatlaidīgs baigi skan...

No viņa neizbēgt!

Pauž liktenīga balss:

«Tam nebūs pajumtes, kas to ir liedzis man.»

Vai tiešām dzejnieks tā ir jutis? Vai tam var ticēt? Jūdžins atkal ķērās pie grāmatas, un pamazām viņam sāka likties, ka grēks, ļaunums un slimības patiešām ir tikai ilūzijas un ka no tā visa var atbrīvoties, ja notic dievišķīgajam principam. Bet tūliņ viņam uzmācās šaubas. Bet kā tad ar šo mocošo netaisnības apziņu? Vai viņš spējīgs atteikties no Sjūzenas? Vai viņš to grib? Nē!...

Viņš piecēlās, piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā. Tur vēl aizvien virpuļoja sniegs.

«Atteicies no viņas! Atteicies!» Un Andželas stāvoklis ir tik bīstams. Pie velna, ir gan viņš iepinies ķezā! No rīta jāapmeklē Andžela. Vismaz jāizturas laipni pret viņu. Tādā brīdī nedrīkst viņu pamest. Jūdžins apgulās un mēģināja iemigt, bet bija jau aizmirsis, ko nozīmē īsts, atspirdzinošs miegs. Viņš jutās pārāk noguris, pārāk nonervozējies un saspringts. Tomēr viņš iemiga uz neilgu laiciņu, un tas bija pats lielākais, uz ko viņš tais dienās varēja cerēt.

XXVII n o d a ļ a

Apmēram pēc diviem mēnešiem, kad Jūdžins joprojām bija pilnīgā izmisumā, Andželas dzīvē notika lielais pavērsiens, un Jūdžins nevarēja palikt nomaļus. Viņa atradās Morningsaidheitsas grūtnieču namā pie katedrāles laukuma, ērtā palātā, kas bija iekārtota atbilstoši visām higiēnas prasībām, un nepārtraukti domāja par to, ko viņai liktenis gatavo. Andžela vēl nebija īsti atlabusi no pērnās niknās reimatisma lēkmes un aiz smagajiem pārdzīvojumiem izskatījās bāla un vārga, kaut arī nejutās slima. Galvenais ķirurgs ginekologs Lamberts, kalsnējs, gadus sešdesmit piecus vecs vīrietis ar sirmu bārdu un sirmiem, vijīgiem matiem, platu, kumpainu degunu, skadrām, pelēkām acīm, kuras pauda enerģiju, asredzību un izcilas spējas, kas bija viņam sagādājušas šo posteni, ļoti lielu uzmanību veltīja Andželai. Viņš uzskatīja Andželu par vienu no tām vienkāršajām, lēnprātīgajām būtnēm, kuras visu mūžu ziedojas citu labā. Viņam patika tas, ka paciente tik moža, saprātīga un jautra par spīti viņas stāvoklim — ļoti nopietnam, kas dūrās acīs pat neieinteresētām personām. Kad Andželu nekas nenomāca un viņa nesirdījās, viņai bija spirgta, mundra seja, viņas trāpīgās, asprātīgās piezīmes liecināja, ka tā ir gudra sieviete, kurai patīk, ka jebkuros apstākļos viss tiek darīts ar jēgu un prasmi. Māsa, mis de Sale, tukla, flegmatiska, trīsdesmit piecus gadus veca persona, pastāvīgi uzteica Andželu par pacietību un savaldību un pat pieķērās šai simpātiskajai, mazajai sievietei, kura nezaudēja dūšu un garīgu možumu un bija cerību pilna, kaut arī viņu gaidīja visai nopietns pārbaudījums.

Galvenā ķirurga, ordinatora un māsas domas bija, ka Andželai vāja sirds un ka viņas stāvoklī jābīstas par nierēm. Andžela pēc biežajām sarunām ar Mirtlu nezin kāpēc nāca pie slēdziena, ka kritiskā brīdī «kristietības zinātne» savu dziednieku personā sniegs viņai palīdzību, lai arī viņai nav īstas ticības. Viņa nešaubījās, ka arī Jūdžins agri vai vēlu atgriezīsies pie viņas, jo Mirtla bija sacījusi, ka brālis tiekot ārstēts neklātienē un ka viņš studējot grāmatu «Zinātne un veselība». Kad piedzims bērns, viņi izlīgs, tāpēc ka.,. nu, tāpēc ka bērni ir tik burvīgi! Jūdžins patiesībā nav cietsirdīgs — viņš tikai stipri aizrāvies. Sirēna ievilinājusi viņu savos tīklos, bet tas pāries.

Mis de Sale mēdza sapīt viņai bizes kā īstai Grietiņai un iesiet tanīs platas, sārtas lentes. Kopš neilga laika viņu sāka tērpt vieglos, vaļīgos halātos, ērtos un mīkstos, — tā saģērbta viņa sēdēja atzveltnes krēslā, prātodama par to, kas viņu gaida. No slaidas, elegantas sievietes viņa bija pārvērtusies par izblīdušu, bezveidīgu radījumu, taču neskuma. Jūdžins viņu apmeklēja, — viņam bija Andželas no sirds žēl. Ziema tuvojās beigām, aiz logiem sniga te gausi un rāmi, te neprātīgi virpuļojot, un parks iepretim grūtnieču namam kļuva gluži balts. Andžela varēja redzēt pa logu kailās papeles, kuras kā sargi stāvēja ierindā katedrāles priekšā. Viņa izturējās mierīgi, pacietīgi un nezaudēja cerību, lai gan vecais ginekologs, runādams par pacienti ar ordinatoru, šaubīdamies grozīja galvu.

— Nepieciešama vislielākā piesardzība. Es pats saņemšu bērnu. Papūlieties nostiprināt viņas organismu, cik varat. Cerēsim, ka bērnam būs maza galviņa.

Andželas sīkais augums un drosmīgums aizkustināja viņu. Pirmo reizi ilgajos prakses gados viņš izjuta patiesu žēlumu.

Ordinators stingri pildīja visus viņa norādījumus. Andželai gatavoja speciālus ēdienus un dzērienus. Viņu bieži ēdināja. Viņai bija parakstīts pilnīgs miers.

— Man nepatīk viņas sirds stāvoklis, — ordinators ziņoja galvenajam ķirurgam. — Tā ir novājināta un tās puksti traucēti. Man ir aizdomas uz kādu funkcionālu traucējumu.

— Nezaudēsim cerības, — ķirurgs nopietni atteica. — Papūlēsimies iztikt bez ētera.

Jūdžins savā pašreizējā noskaņojumā nebija spējīgs aptvert visu Andželas stāvokļa nopietnību. Viņš jutās tālu no Andželas — viņus nesaistīja ne jūtas, ne kaislība. Māsa un ordinators, domādami, ka viņš ļoti mīl sievu, nolēma viņam neko neteikt. Viņi negribēja Jūdžinu sabiedēt. Viņš vairākkārt jautāja, vai drīkstētu būt klāt pie dzemdībām, bet viņam atbildēja, ka tas neesot vēlams. Pēc māsas padoma Andžela lūdza viņu neierasties todien, taču Jūdžins domāja, ka ir Andželai vajadzīgs, lai cik tāli viņi būtu. Turklāt viņam gribējās visu redzēt.

Ja viņš būs blakus, tā viņam likās, tad Andžela vieglāk pārcietīs šo pārbaudījumu. Kad termiņš tuvojās un viņam kļuva skaidrs, ar kādu katastrofu tas viss var beigties, viņš nolēma, ka jāsniedz Andželai šī palīdzība. Viņš atkal izjuta kaut ko no tā maiguma, kuru viņā kādreiz bija izraisījusi Andželas miniatūrā figūriņa. Viņa droši vien netiks galā ar saviem spēkiem. Viņai gaidāmas briesmīgas ciešanas. Viņa taču nekad nav vēlējusi Jūdžinam ļaunu, tikai pūlējusies savaldīt viņu. Cik daudz rūgtuma, cik daudz traģisma šai nežēlīgajā cilvēku attieksmju jūklī! Kāpēc dzīve ir tik sarežģīta?

Dzemdību laiks pienāca, un Andželai sākās drausmīgas sāpes. Noslēpumainais process mātes klēpī, kur nākamā dzīvība gulēja saišu un muskuļu šūpulī, bija īstenībā jau beidzies, un tagad visa mātes organisma enerģija pārslēdzās uz citu mērķi. Saspīlētās saites sagādāja Andželai nepanesamas ciešanas. Viņa krampjaini žņaudzīja rokas, seju klāja nāves bālums, uzmācās raudas. Jūdžins vairākkārt apmeklēja viņu šo lēkmju laikā un tikai tad redzēja, cik sarežģīts un nepielūdzams ir mūžsenais dzimuma turpināšanas process, kurš noved sievieti līdz nāves slieksnim, lai zemes virsū neiznīktu dzīvība. Viņš sāka domāt, vai tikai nav taisnība «kristietības zinātnes» piekritējiem, kad tie apgalvo, ka dzīve ir tikai meli un ilūzijas, aplami drudža murgi, par kuriem tā kunga gudrība negrib neko zināt.

Reiz viņš aizgāja uz bibliotēku un paņēma tur vecmāšu rokasgrāmatu, kurā bija aprakstīta ķirurģiskā iejaukšanās dzemdību gadījumos. Viņš atrada tanī daudzus zīmējumus, kas attēloja bērnu mātes klēpī neparasti dīvainos stāvokļos. Bērns kaut kā atgādināja ziediņu vai saritinājušos ziedlapiņu. Zīmējumi bija ļoti labi izstrādāti, daži, kaut tiem bija tīri praktiska nozīme, pat lieliski, un Jūdžins jutās savaldzināts. Tie attēloja jau izveidojušos mazuli, bet cik sīks tas bija! Tā galviņa atradās te vienā, te otrā stāvoklī, sīciņās rociņas bija smieklīgi savilktas, bet tas viss bija piemīlīgi un aizkustinoši. Pavirši izskatījis grāmatu, Jūdžins uzzināja, ka galvenās grūtības dzemdībās sagādā bērna galviņa — mirklis, kad tā nāk ārā. Acīm redzot, citu grūtību bērnu saņēmējam nav. Bet kā lai tiek galā ar to? Ja galva bērnam liela, bet māte nav vairs jauna un vēdera dobuma sienas zaudējušas elastību un stiegrainas, tad dabiskās dzemdības var izrādīties neiespējamas. Grāmatā bija veselas nodaļas par kraniotomiju un cefalotripsiju, kas vienkāršā cilvēciskā valodā nozīmēja, ka zināmos gadījumos bērna galvaskauss jāsašķaida ar speciālu instrumentu ...

Viena nodaļa bija veltīta «ķeizargriezienam», pie tam aprakstītas šās operācijas grūtības un plaši apspriesta šādas rīcības ētiskā puse. Kas pareizāk: nonāvēt bērnu, lai izglābtu māti, vai otrādi, un kura dzīvība ir sabiedrībai vērtīgāka? Vai tas nav briesmīgi, ka pats ķirurgs kritiskā mirklī izspriež, kas darāms, un izpilda to. Jā, šeit dzīves sīkumainie likumi zaudē savu varu! Te mēs atkal apelējam pie cilvēka sirdsapziņas, kuru misis Edija nosauca par «imanentā saprāta atspulgu». Ja dievs ir labs un gudrs, tad šai lēmumā skanēs viņa balss. Viņš norādīs, kas darāms. Grāmatas autors runāja par augstāko morāles likumu, kurš vienīgais var vadīt ķirurgu šai briesmu brīdī.

Tālāk tika stāstīts, kādi instrumenti vajadzīgi ķirurgam, cik asistentu (divi), cik medicīnas māsu (četras), kādas pārsaitēs, adatas, diegi (zīds un ketguts), skalpeļi, paplašinātāji un gumijas cimdi. Bija norādīts, kādā vietā, kad un kā izdarāms grieziens. Jūdžins šausmās aizvēra grāmatu. Viņš piecēlās un steidzās iziet svaigā gaisā. Viņu trenca vēlēšanās ātrāk redzēt Andželu. Viņš zināja, ka Andželai vājš organisms. Viņa bija bieži sūdzējusies par sirdi. Acīm redzot, arī viņas muskuļi nav vairs tik elastīgi. Ja nu dzemdējot rodas kaut viena no tām grūtībām, par kurām viņš nupat bija lasījis... Viņš negribēja, lai Andžela nomirtu. Jā, bija laiks, kad viņš vēlējās sievas nāvi, bet nu vairs nevēlējās kļūt par slepkavu. Nē, nē, Andžela vienmēr bijusi viņam tik uzticīga. Velns lai parauj, vai maz viņa izcietusies tais gados, kurus viņi pavadījuši kopā? Viņš ir slikti izturējies pret Andželu, ļoti slikti, un tāpēc nabadzīte, juzdamās bez palīdzības un vientuļa, nezinādama, ko darīt, nonākusi tādā bezizejas stāvoklī. Protams, viņa ir vainīga. Viņa mēģināja, kā vienmēr, apvaldīt vīru, bet vai par to viņai var pārmest? Vai tas ir noziegums, ka Andžela gribēja, lai Jūdžins mīl viņu? Viņi bija pilnīgi nesaderīgs pāris, tā ir visa nelaime! Viņš negribēja nodarīt Andželai pārestību un apprecēja viņu, bet pēc tam — cik daudz pārestību viņš tai nodarija!... Viņu kopdzīve — tie bija pastāvīgi ķīviņi un savstarpēja neapmierinātība, un abi bija nelaimīgi, un viņai vēl piedevām draud nāve no necilvēciskajām ciešanām, aiz vājās sirds, slimajām nierēm, no ķeizargrieziena ... Vai tad viņa var kaut ko tādu izturēt? Nav pat ko domāt! Viņa ir par vārgu, turklāt viņa nav vairs jauna.

Interesanti, vai Andželu varētu glābt «kristietības zinātne» vai kāds slavens ķirurgs, kurš prastu iztikt bez naža? Bet kā? Kā? Ja misis Džonsa varētu ar savām aizlūgšanām izpestīt Andžeļu no šās nelaimes, cik Jūdžins būtu viņai pateicīgs! Ja ne sevis, tad Andželas dēļ. Viņš varētu atteikties no Sjūzenas ... varētu, ja vien... Ak, kāpēc viņam uzmācas tagad šādas domas!;;.

Pulkstenis bija trīs pēc pusdienas, kad viņš ieradās pie Andželas: no rīta viņš bija iegriezies uz mirkli, bet tad viņa bija jutusies samērā ciešami. Patlaban viņai bija daudz sliktāk. Skaudrās sāpes sānos, par kurām viņa jau agrāk sūdzējās, bija pieņēmušās, seja te sarka, te bālēja un krampjaini raustījās. Mirtla arī bija ieradusies, abas runājās, Jūdžins stāvēja līdzās un, sirdij smeldzot, domāja, kas viņam jādara, ko viņš varētu darīt. Andžela manīja, ka viņš noraizējies. Kaut viņa pati jutās slikti, viņai kļuva žēl Jūdžina. Viņa zināja, ka Jūdžins cietīs, jo viņš nav ļauns pēc dabas, un tagad viņa pirmo reizi nojauta, ka Jūdžina sirds atmaigusi. Viņa uzsmaidīja vīram un nodomāja, ka varbūt Jūdžina prāts grozīsies un viņš atgriezīsies pie viņas, Andželas. Mirtla apgalvoja, ka viss beigšoties labi. Arī medicīnas māsa domāja, ka viss noritot normāli; viņa to atkārtoja ordinatoram, gadus divdesmit astoņus vecam vīrietim ar vērīgām, pelēkām acīm, kad tas ienāca palātā. Viņa rudie mati un sārtā seja liecināja par kareivīgu raksturu.

— Vai dzemdību sāpes vēl nav sākušās? — viņš prasīja Andželai, uzsmaidīdams viņai un parādīdams divas rindas mirdzošu, baltu zobu.

— Nezinu, kādas tās ir, doktor, — viņa atbildēja, — man ir bijušas visādas sāpes.

— Drīz jūs iepazīsieties ar tām, — ārsts pasmīnēdams atteica. — Dzemdību sāpes — tās nav ne ar ko samaināmas.

Viņš gāja ārā, un Jūdžins viņam sekoja.

— Kāds ir viņas stāvoklis, doktor? — Jūdžins jautāja, kad abi izgāja gaitenī.

— Nekas ... samērā labs. Jūs jau zināt, ka viņai nav diezin cik stiprs organisms. Manuprāt, viss norit tīri labi. Drīz atbrauks doktors Lamberts, parunājiet labāk ar viņu.

Ordinators negribēja melot. Viņš domāja, ka Jūdžinam jāzina patiesība. Doktors Lamberts bija tais pašās domās, bet viņš bija nolēmis gaidīt līdz pēdējam mirklim, lai varētu sniegt vismaz aptuveni pareizu prognozi. Viņš atbrauca pulksten piecos, kad ārā jau valdīja tumsa, un, ienācis palātā, paskatījās uz Andželu ar nopietnajām, labsirdīgajām acīm. Viņš pataustīja Andželai pulsu un izklausīja sirdi ar stetoskopu.

— Kā jūs domājat, doktor, vai es tikšu galā? — Andžela klusu ievaicājās.

— Nu, protams, protams! — ārsts laipni atbildēja, noglāstīdams viņas roku. — Maza sieviete — liela vīrišķība!

— Kā ir, doktor? — Jūdžins jautāja, notvēris viņu gaitenī.

Pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem viņš domāja par kaut ko tādu, kam nebija sakara ne ar viņam uzbrukušajām neveiksmēm, ne ar Sjūzenu.

— Man jāsaka jums, mister Vitla, ka jūsu sievas stāvoklis ir visai nopietns, — vecais ārsts atbildēja. — Es negribētu sagādāt jums nevajadzīgas bažas, — viss vēl var beigties labi. Man nav pamata apgalvot, ka laimīgas beigas nav iespējamas. Tomēr jūsu sieva par vēlu nodomājusi iegādāties pirmo bērnu. Viņas muskuļi jau pazaudējuši elastību. Galvenais, no kā mums jābīstas, ir sarežģījumi ar nierēm. Sievietei viņas gados allaž gaidāmas nepatikšanas, kad jānāk ārā bērna galviņai. Varbūt mums vajadzēs upurēt bērnu, to es vēl nezinu. Es labprāt izvairos no ķeizargrieziena. Šī operācija mums, ārstiem, nav pa prātam, un tā ne vienmēr labi beidzas. Viss, kas būs mūsu spēkos, tiks izdarīts, bet es gribu, lai jums stāvoklis būtu skaidrs. Pirms spersim kādu nopietnu soli, mēs lūgsim jūsu piekrišanu, bet, kad kritiskais moments iestāsies, jums vajadzēs izšķirties ātri.

— Es jau tagad varu jums pateikt visu, — Jūdžins sacīja, mirklī aptvēris visu stāvokļa nopietnību. Šai momentā viņš atkal atguva kādreizējo gribas spēku un pašcieņu. — Glābiet manas sievas dzīvību — vienalga, ar kādiem līdzekļiem. Tā ir mana vienīgā vēlēšanās.

— Pateicos, — ķirurgs atbildēja. — Mēs darīsim visu? kas iespējams.

Pēc tam Jūdžins ilgas stundas nosēdēja pie Andželas gultas. Viņa cieta tādas mokas, kādas, likās, neviens cilvēks neviens cilvēks nevarētu izturēt. Jūdžins redzēja, kā viņa pēkšņi izstiepās visā garumā, bez asins lāsītes sejā, ar sviedriem klātu pieri, un tad, kad sāpes atlaidās, viņas seja tumši pietvīka, viņa vairs skaļi nekliedza, bet tikai vaidēja. Jūdžins pārliecinājās, ka Andžela, lai cik tas savādi, atšķirībā no viņa nemaz nav bailīgs bērns, kas gatavs činkstēt par visādiem niekiem, ka Andželā slēpjas kāds milzīgs, radošs spēks, kas ļauj viņai izturēt tās lielās ciešanas, kuras šis spēks viņai uzkrāvis. Smaidīt gan viņa vairs nevarēja. Viņa cieta nebeidzamas, neticamas mokas. Mirtla aizbrauca uz mājām paēst pusdienas, bet solījās vēlāk atgriezties. Mis de Sale ieveda palātā citu māsu; Jūdžins izgāja no palātas, un Andželu sagatavoja pēdējam pārbaudījumam. Viņai bija uzvilkts parastais slimnieku halāts, mugurā vaļējs, kājās baltas diegu zeķes. Pēc doktora Lamberta rīkojuma augšstāva operācijas zālē tika sagatavots galds un aiz palātas durvīm novietoti slimnieku stumjamie ratiņi, lai pirmās nepieciešamības gadījumā varētu slimnieci uzvest augšā. Doktors Lamberts piekodināja, lai viņu pasauc, līdzko sāksies īstās dzemdību sāpes, — māsa ļoti labi prata tās noteikt. Ordinatoram vajadzēja visu laiku uzmanīt grūtnieci.

Šai mocošajā stundā Jūdžinu visvairāk pārsteidza medicīnas personāla nesatricināmā, ikdienišķā, lietišķā attieksme pret visām šīm traģēdijām dzemdību namā bija daudz grūtnieču. Mis de Sale rosījās ap Andželu ar nemainīgi mierīgu smaidu sejā. Viņa uzpurināja spilvenus, sakārtoja gultu, aizvilka loga aizkarus, darīja simtiem visādu sīku darbiņu vai, apstājusies pie spoguļa, kas atradās uz galdiņa vai karājās pie sienas, sakārtoja savu mežģiņu cepurīti un uzsvārci. Viņa nelikās redzam ne Jūdžinu, ne Mirtlu, kad tā bija palātā, nesatricināmi mierīga staigāja te ārā, te iekšā, runājās un jokojās ar citām māsām.

— Vai viņas mokas nekādi nevar atvieglināt? —: Jūdžins izmisis jautāja. Viņa nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. — Viņa taču to neizturēs. Viņai nepietiks spēku.

Māsa mierīgi papurināja galvu.

— Šādos gadījumos mēs neko nevaram palīdzēt. Neko narkotisku mēs viņai dot nevaram, jo tas aizturēs procesu. Atliek tikai ciest. Tāds ir visu sieviešu liktenis.

«Visu sieviešu liktenis!» Jūdžins domās atkārtoja. Ak dievs! Vai tiešām katru reizi, kad zemes virsū piedzimst bērns, sievietei jāizcieš tādas mocības? Uz zemeslodes ap divi miljardi cilvēku — tātad šīs šausmas atkārtojušās jau divi miljardi reižu? Vai arī viņš tā nācis pasaulē? Un Andžela? Un ikviens bērns? Kādu briesmīgu kļūdu izdarījusi Andžela, un cik tas bezjēdzīgi, cik stulbi! Tomēr tagad vēlu domāt par to. Andžela cieš. Viņa ārkārtīgi mocās.

Palātā ieskatījās ordinators doktors Viletss, bet, acīm redzot, neatrada nekāda iemesla bažām. Viņš pamāja mis de Salei, kura reizē ar viņu piegāja pie gultas, un mājiens bija noteikti apmierinošs.

— Manuprāt, viss rit normāli, — viņš sacīja.

— Jā, doktor, — māsa piekrita.

Jūdžins bija pārsteigts. Kā viņi varēja tā runāt? Andžela taču neizturami cieta.

— Es iegriezīšos uz brītiņu «A» korpusā, — ārsts teica. — Ja kas jauns, pasauciet mani.

«Kas var būt jauns?» Jūdžins domāja. «Vai Andželai var kļūt vēl sliktāk?» Viņš atcerējās zīmējumus grāmatā. Prātā pazibēja doma: vai patiešām būs jāķeras pie kāda no tiem briesmīgajiem paņēmieniem, kas tur bija minēti? Šie zīmējumi ļāva viņam iztēloties visas iespējamās šausmas.

Ap pusnakti iestājās tā pārmaiņa, ko Jūdžins gaidīja ar tādām bailēm un mocošu līdzcietību pret Andželu. Mirtla vēl nebija ieradusies. Viņa bija norunājusi ar Jūdžinu, ka gaidīs, kamēr viņš piezvanīs. Andžela jau agrāk vaidēja un te izstiepās konvulsijās, te saliecās vidū, te bezmērķīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, bet nu viņa pēkšņi salēcās gultā un atkal pakrita, it kā zaudējusi samaņu. Šīs kustības pavadīja spalgs kliedziens, kam sekoja otrs un trešais. Jūdžins metās uz durvīm, bet māsa aizsteidzās viņam priekšā.

— Šeit pat, — viņa mierīgi sacīja un piezvanīja doktoram Viletsam. Viņai piebiedrojās māsa no otras palātas. Lai gan Andželas seja bija tumši pietvīkusi un vēnas uz pieres satūkušas, abas māsas bija aizvien vēl mierīgas. Jūdžins tikko spēja ticēt savām acīm, bet viņš saņēma visus spēkus, lai savaldītos un arī izliktos mierīgs. Tad tādas mocības ir jāpārcieš mātēm!

Pēc dažiem mirkļiem ienāca doktors Viletss, arī mierīgs, enerģisks un lietišķs. Viņam bija mugurā melns uzvalks un balts audekla virssvārks, bet viņš steigšus izgāja no palātas un atgriezās, aizsējis garu, baltu priekšautu, kādus Jūdžins bija redzējis miesniekiem. Atrotījis piedurknes, viņš tuvojās Andželai un izdarīja tur sazin kādas manipulācijas; viņš kaut ko sacīja māsai blakus, bet Jūdžins neko nesadzirdēja. Viņš nevarēja skatīties, viņam sametās bail.

Pēc grūtnieces ceturtā vai piektā konvulsīvā brēciena palātā ienāca vēl viens ārsts, vienos gados ar Viletsu, tāpat tērpies, un nostājās Viletsam līdzās. Jūdžins viņu te nebija redzējis.

— Bez knaiblēm laikam nevarēs iztikt? — ienācējs jautāja.

— Nezinu, — Viletss atbildēja. — Doktors Lamberts pats saņems bērnu. Viņam jābūt te kuru katru mirkli.

Gaitenī atskanēja soļi, un palātā ienāca galvenais ķirurgs. Viņš jau lejā bija novilcis kažoku un zvērādas cimdus un palicis parastajā uzvalkā. Tomēr, līdzko viņš paskatījās uz Andželu, izklausīja viņai sirdi un pataustīja deniņus, tā izgāja un drīz vien atgriezās, svārku vietā aplicis balto priekšautu, tāpat kā pārējie. Piedurknes viņam jau bija atrotītas, lai gan pagaidām viņš vēl neko nedarīja, tikai vēroja, ko dara ordinators, kuram rokas jau bija asinīm notrieptas.

— Kāpēc viņai nedod hloroformu? —- Jūdžins, kuram vairs neviens neveltīja uzmanību, uzrunāja mis de Sali. Tā diezin vai dzirdēja viņa vārdus un tikai pakratīja galvu. Viņa ātri pildīja savas augstās priekšniecības — ārstu rīkojumus.

— Es jums ieteiktu iet ārā, — doktors Lamberts sacīja, pienākdams pie Jūdžina. — Jums te nav ko darīt. Palīdzēt jūs nevarat, tikai traucēt.

Jūdžins izgāja gaitenī un briesmīgā satraukumā sāka staigāt no viena gala uz otru. Smadzenēs pavīdēja saraustītas atmiņas par visu, ko viņš pārdzīvojis kopā ar Andželu, par visiem šiem ilgajiem nemiera un cīņu gadiem. Pēkšņi viņš iedomājās par Mirtlu un nolēma piezvanīt viņai, — viņa bija sacījusi, ka noteikti grib atbraukt, bet tad viņš nolēma, ka nav vajadzīgs, Mirtla neko nevar palīdzēt. Tikpat pēkšņi pazibēja doma par misis Džonsu. Mirtla varētu viņu palūgt kaut kā palīdzēt Andželai. Vienalga, kā un ar ko, bet šausmīgi, ka viņai tā jāmocās.

— Mirtla, — viņš, stipri nervozēdams, ierunājās, kad māsa pienāca pie telefona, — te runā Jūdžins. Andžela neizsakāmi cieš. Dzemdības sākušās. Vai tu nevarētu palūgt misis Džonsu palīdzēt Andželai? Tas ir šausmīgi!

— Protams, Jūdžin. Es pati arī tūliņ ieradīšos. Nebēdājies.

Viņš pakāra klausuli un atkal sāka staigāt pa gaiteni. Viņš dzirdēja neskaidrus vārdus un apslāpētus kliedzienus. Māsa. — nevis mis de Sale, bet otra — iznāca ārā un stūma palātā ratiņus.

— Vai viņu operēs? — Jūdžins drebošā balsī izrunāja. — Es esmu viņas vīrs.

— Laikam ne. Es gan nezinu. Doktors Lamberts grib viņu pārvest uz operāciju zāli katram gadījumam.

Pēc brītiņa ratiņus ar Andželu izveda pie lifta, kas savienoja stāvus. Andželas seja bija aizsegta, turklāt apkārt drūzmējās daudz cilvēku, un Jūdžins nevarēja labi saskatīt, kādā stāvoklī ir sieva. Viņš tikai brīnījās, ka Andžela guļ nekustēdamās, bet māsa paskaidroja, ka viņai likuši iedzert nelielu devu opija, aprēķinātu īsam brīdim, lai tas netraucētu operāciju, ja tā būs nepieciešama. Šausmu pārņemtais Jūdžins truli klusēja. Pēc tam viņš stāvēja gaitenī aiz operāciju zāles durvīm, baidīdamies iet iekšā. Viņš atcerējās galvenā ķirurga vārdus, —un patiešām, kāds labums varēja būt no viņa klātienes? Viņš nogāja līdz vāji apgaismotā gaiteņa galam un domīgi apstājās pie loga, aiz kura virpuļoja sniegs. Tālumā bija redzams spilgti apgaismots vilciens, kurš aizvijās pa augsto estakādi kā zeltaina čūska. Varēja dzirdēt automobiļu sirēnas, gājēji ar pūlēm brida pa sniegu. Cik dzīvē viss sarežģīts, Jūdžins domāja. Vēl nesen viņš bija vēlējies, kaut Andžela nomirtu, un tagad... Ak dievs, viņa atkal vaid! Viņš saņems pelnīto sodu par savām nekrietnajām domām. Jā, tā neapšaubāmi ir atmaksa par grēkiem, par visu viņa briesmīgo vieglprātību. Atriebības stunda ir klāt. Par kādu traģēdiju izvērtusies viņa dzīve! Par kādu katastrofu! Karstas asaras saplūda viņam acīs, lūpas drebēja. Viņu pārņēma pēkšņi liels žēlums — nevis pret sevi, bet pret Andželu, tomēr viņš apspieda šīs jūtas. Pie velna, viņš neraudās! Kāds labums no asarām? Andželai tās nevar palīdzēt.

Viņam uzplūda domas par Sjūzenu, par misis Deilu un Kolfaksu, bet viņš pasteidzās atvairīt tās. Ja tie visi redzētu viņu šobrīd! Atkal atskanēja apslāpēts kliedziens, un Jūdžins atsteidzās atpakaļ pie operāciju zāles durvīm. Viņš nespēja vairs izturēt. Tomēr iekšā viņš negāja. Viņš stāvēja, saspringti klausīdamies, un līdz viņam atplūda skaņas, kādas dzirdamas, kad cilvēks gārdz un smok nost. Vai tā būtu Andžela?

— Mazās knaibles! — tā bija doktora Lamberta balss.

— Lielās knaibles! — tā pati balss. Metala priekšmets atsitās pret trauka dibenu.

— Baidos, ka tā mēs neko nepanāksim, atkal ierunājās doktors Lamberts. — Vajadzēs griezt, kaut man ļoti negribētos.

No operāciju zāles iznāca māsa, lai paskatītos, vai Jūdžins nav tuvumā.

— Labāk ejiet lejā uzgaidāmā istabā, mister Vitla, — viņa sacīja. — Viņu drīz vien nesīs ārā, nu vairs nav ilgi.

— Nē, es gribu būt klāt pie operācijas, — viņš pats sev negaidot noteica. Viņš iegāja zālē, kuras vidū uz operāciju galda gulēja Andžela. No griestiem zemu nokarājās elektriskā lustra ar sešām spožām spuldzēm. Andželai galvgalī stāvēja doktors Viletss, kurš gādāja par anestēziju. Labajā prusē atradās doktors Lamberts, kurš neveltīja Jūdžinam ne mazākās uzmanības; rokās viņam bija asinīm notriepti gumijas cimdi un skalpelis. Viena māsa kaut ko kārtoja viņā operāciju galda galā, kur uz maza, atsevišķa galdiņa bija rūpīgi izvietoti instrumenti, ūdens, sūkļi un vate. Mis de Sale stāvēja kreisajā pusē un lika uz galda Andželai blakus marles gabalus. Viņai blakus iepretim doktoram Lam- bertam stāvēja vēl viens ķirurgs, kuru Jūdžins agrāk nebija redzējis. No Andželas krūtīm lauzās ārā smagi gārdzieni. Acīm redzot, viņa bija bez samaņas. Viņas seju apslēpa marles gabali un ērmīga gumijas piltuve.

Jūdžins iecirta nagus delnās. «Tātad tomēr operācija!» viņš nodomāja. Ķeizargrieziens. Acīm redzot, viņi nevar dabūt ārā bērnu, pat nonāvēdami to. Grāmatā bija sacīts, ka septiņdesmit pieci procenti šādu operāciju beidzoties labi, bet šī statistika attiecās tikai uz reģistrētiem gadījumiem, un cik ir nereģistrēto? Vai doktors Lamberts ir slavens ķirurgs? Vai Andžela ar savu vājo sirdi izturēs ēteri?

Jūdžins stāvēja un vēroja visu šo ainu. Doktors Lamberts aši nomazgāja rokas un satvēra mazu, spožu skalpeli; kas laistījās kā labi nospodrināts sudrabs. Vecā ārsta rokas gumijas cimdos izskatījās zilganbaltas elektrības gaismā. Andželas atsegtais ķermenis atgādināja vasku. Doktors Lamberts noliecās pār viņu.

— Pūlieties, cik iespējams, lai viņa pareizi elpotu, — viņš sacīja jaunākajam kolēģim. — Ja viņa atjēgsies, dodiet vēl ēteri, bet jūs, doktor, uzmaniet artērijas.

Viņš izdarīja vieglu griezumu vēdera lejasdaļā, un Jūdžins ieraudzīja, ka tai vietā, kurai pieskārās nazis, pašķīda asins strūkliņas. Griezums izskatījās pavisam neliels. Māsa ar sūkli noslaucīja asinis, līdzko tās parādījās. Tad ķirurgs izdarīja otru griezumu, un nu parādījās audi, kas sedza no iekšienes vēdera muskuļus un aizsargāja zarnas.

— Es negribu taisīt pārāk lielu griezumu, — ķirurgs mierīgi sacīja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Tad ir liela noņemšanās ar iekšām. Paceliet mazliet malas uz augšu, doktor. Ļoti labi. Sūkli, mis Vuda. Un tagad, ja mēs izdarīsim vienu griezumu vēl šeit...

Viņš atkal sāka rīkoties ar savu instrumentu gluži kā centīgs galdnieks vai namdaris. Tad viņš iemeta nazi bļodā ar ūdeni uz mis Vudas galdiņa un, iegremdējis pirkstus asiņojošajā rētā, kuru māsa visu laiku sausināja ar sūkli, kaut ko pavilka ārā. Kas tas ir? Jūdžina sirds sāka krampjaini raustīties. Doktors Lamberts iegremdēja pirkstus vēl dziļāk — vispirms vidējo, tad rādāmo — un runāja turklāt:

— Kas tas ir, ka nevar atrast kājiņu? Pameklēsim vēl. Ahā, te jau ir!

— Vai atļausiet, doktor, mazliet pabīdīt galviņu? — To jautāja jaunais ārsts pa kreisi no doktora Lamberta.

— Tikai uzmanīgāk! Uzmanīgāk! Galviņa pieliekta gandrīz pie paša astes kaula. Nu, tagad es to turu. Lēnāk, doktor, neaizmirstiet par placentu.

No baismīgās brūces parādījās kaut kas asiņains, kaut kas ērmīgs — sīciņa pēdiņa, kājiņa, ķermenītis, galviņa...

«Ak dievs, kādas šausmas!» Jūdžins domās noteica, un viņem atkal saskrēja asaras acīs.

— Placenta, doktor ... Uzmaniet vēderplēvi, mis Vuda. Bērns dzīvs, viss kārtībā. Kā slimniecei ar pulsu, mis de Sale?

— Diezgan vājš, doktor.

— Tādā gadījumā mazāk ētera. Nu, tagad var visu salikt atpakaļ. Sūkli. Vajadzēs uzlikt šuves, Vilets. Baidos, ka pats no sevis nesadzīs. Daži ķirurgi gan turas pie citiem uzskatiem, bet es neticu, ka viņai varētu tāpat sadzīt. Uzliksim vismaz trīs vai četras šuves.

Viņi strādāja kā namdari, kā galdnieki, kā elektromontieri. Andžela bija viņiem tikai manekens, tā likās. Un tomēr viņu nosvērtajās, drošajās kustībās bija jūtams sasprindzinājums un steiga. «Lēnāk brauksi, tālāk tiksi,» Jūdžinam pēkšņi ienāca prātā vecā paruna. Viņš noskatījās visā, kas norisinājās viņa acu priekšā, un viņam šķita, ka tas ir sapnis, baigs sapnis vai satricinoša glezna, līdzīga Rembranta «Nakts sardzei». Jaunais ķirurgs, kuru Jūdžins nepazina, augsti pacēla kādu mēļas krāsas priekšmetu, turēdams to aiz kājiņas kā nodīrātu trusīti. Jūdžins ar šausmām aptvēra, ka tas ir viņa bērns, Andželas bērns, tas pats, kura dēļ te tik izmisīgi cīnījās un cieta tādas drausmīgas mokas. Tas bija ķēms, dabas joks, kaut kas neiedomājams, bezveidīgs. Jūdžins negribēja ticēt savām acīm: viņš redzēja, ka doktors papliķē bērnam muguru un ar interesi aplūko mazuli. Un tai mirklī atskanēja vārgs kliedziens, īstenībā tas pat nebija kliedziens, bet tikko dzirdama, dīvaina skaņa.

— Viņa ir ārkārtīgi maziņa, bet es domāju, ka ar viņu viss kārtībā, — to sacīja doktors Viletss, viņš runāja par bērnu, Andželas bērnu. Tagad bērnu turēja māsa. Nupat viņi bija operējuši Andželu, bet tagad šuva brūci ciet. Tā nebija īstenība, tie bija baigi murgi. Jūdžinam šķita, ka viņš,zaudējis prātu, ka viņš nokļuvis ļaunu garu varā.

— Nu, doktor, es domāju, pietiks. Apsedziet viņu, mis de Sale. Tagad var vest lejā.

Viņi vēl ilgi noņēmās ar Andželu — pārsēja viņu, noņēma viņai piltuvi, noguldīja viņu uz muguras, apmazgāja, novietoja uz ratiņiem un izveda no operāciju zāles. Andžela gulēja bez samaņas, viņa atradās ētera iespaidā un vaidēja. Jūdžinam bija grūti klausīties viņas smagajā, mokpilnajā elpā. Likās neticami, ka tādas skaņas var plūst no Andželas krūtīm — it kā brēktu viņas dvēsele. Arī bērns brēca. Tas bija veselīgs bērna brēciens.

«Ak dievs, kādas mocības!» domāja Jūdžins. Cik neticami, ka varēja kaut kas tāds notikt. Nāves draudi, ķirurga nazis, nesamaņa, sāpes, — vai Andžela paliks dzīva pēc tā visa? Vai viņa dzīvos? Un viņš ir kļuvis par tēvu.

Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja neticami sīciņu meitenīti, kuru māsa turēja uz balta spilventiņa vai sedziņas. Viņa kaut ko darīja — apslaucīja bērnu ar eļļu. Bērns bija sārts kā visi bērni.

— Kāds prieks, vai ne? — māsa sacīja, vēlēdamās mazliet uzmundrināt Jūdžinu. Viņai gribējās, lai jaunais tēvs atjēdzas. Viņš izskatījās kā prātu zaudējis.

Jūdžins nenolaida acu no bērna. Viņu pārņēma dīvainas jūtas. Viņam uzplūda dziļš satraukums — neapvaldāms, nervozs, smeldzīgs. Viņš pieskārās pie bērna, paskatījās uz viņa rociņām, uz sejiņu. Kaut kāda līdzība ar Andželu. Neapšaubāmi. Tas ir viņa bērns. Tas ir Andželas bērns. Vai viņa izcietīs? Vai viņš labosies? Ak dievs, un tādam slogam vajadzēja uzvelties uz viņa pleciem taisni tagad — bet tas ir viņa bērns. Kā viņš varēja domāt... Nabaga mazulītis! Ja Andžela nomirst... Ja Andžela nomirst, tad pēc visas viņa ilgās, traģiskās cīņas Jūdžinam paliks šai pasaulē tikai bērns — viņa mazā meitiņa. Ja Andžela nomirs... Un viņas vietā ir ieradies šis bērns. Kādā nolūkā? Lai būtu sava tēva gaišums dzīvē? Lai dotu viņam spēku? Lai padarītu viņu labāku, godīgāku? Jūdžins nerada atbildi. Viņš tikai juta, ka viņu neviļus pārņem maigums pret bērnu. Bērns, kas dzimis vētrā. Bet Andžela, kura šobrīd viņam tik tuva, vai viņa paliks dzīva, vai redzēs savu bērnu? Te viņa guļ bez samaņas, nekustīga, baismīgi sagraizīta. Doktors Lamberts, kurš posās uz promiešanu, vēlreiz pienāca, lai aplūkotu viņu.

— Kā jūs domājat, doktor, vai viņa paliks dzīva? — Jūdžins jautāja slavenajam ķirurgam, balsij uztraukumā raustoties.

— Grūti sacīt, — ārsts atbildēja, ārkārtīgi noraizējies. — Grūti sacīt. Spēku viņai nav diezin cik daudz. Vāja sirds un slimas nieres — tā ir slikta kombinācija. Lai nu kā, bet mums bija tikai viena izeja, un to mums vajadzēja izlietot. Priecājos, ka izdevās izglābt bērnu. Māsa par viņu parūpēsies, tiks izdarīts viss, kas vajadzīgs.

Viņš izgāja no slimnīcas, kā strādnieks iziet no rūpnīcas, un iegremdējās savā ikdienas pasaulē. Mēs visi tā rīkojamies. Jūdžins piegāja pie Andželas. Kā viņš šobrīd nožēloja tos ilgos savstarpējas neuzticības pilnos gadus, kuri bija noveduši viņus pie šā rezultāta. Viņam bija kauns par sevi, kauns par dzīvi, par visu to jūkli, ko tā rada. Andžela šķita tik maza, bāla, nomocīta. Jā, pie visa vainīgs tikai viņš. Viņš ar saviem meliem, ar savu nepastāvību, ar savu nenosvērto raksturu bija novedis Andželu pie operāciju galda. No zināma viedokļa tā ir vienkārši slepkavība, it sevišķi tāpēc, ka viņa sirds bija atmaigusi tikai pēdējā mirklī. Taču dzīve arī viņu pašu nav diezin kā lutinājusi. Jā, jā... O, pie velna! Ellē ar visu! Kaut tikai Andžela izveseļotos, — viņš pacentīsies laboties. Jā, katrā ziņā. Viņam gan neklātos runāt ko tamlīdzīgu, bet viņš patiešām pacentīsies. Nudien, mīla nav to upuru vērta, ko tā pieprasa. Dievs ar to, ar mīlu, dievs ar to! Viņš iztiks arī bez tās. Alfrēdam Raselam Vollesam taisnība-— kaut kur pastāv mums nezināmi noslēpumaini spēki. Kaut kur ir dievs. Viņš valda pār pasauli. Šie varenie, tumšie, neizprotamie spēki — tiem ir savs uzdevums. Kaut tikai Andiela nenomirtu, — viņš -labosies, viņš uzvedīsies citādi. Jā, jā, viņš kļūs pavisam cits cilvēks.

Viņš ielūkojās Andželas sejā; Andžela likās tik vārga un bāla, ka Jūdžins nodomāja: «Nē, viņa nepaliks dzīva.»

— Brauksim uz manām mājām, — lūdza Mirtla, kura nupat bija atbraukusi. — Te mēs tik un tā neko nevaram darīt. Māsa sacīja, ka Andžela nāks pie samaņas tikai pēc vairākām stundām, un bērns ir drošās rokās.

Bērns, bērns! Viņš bija aizmirsis par bērnu, aizmirsis par Mirtlu. Viņš tikai domāja par to ilgo, drūmo traģēdiju, kāda bijusi viņa dzīve, par to, cik daudz ļauna viņš nodarījis.

— Brauksim, — viņš noguris atteica.

Tuvojās rīts. Viņi izgāja ārā, iesēdās taksometrā un aizbrauca pie Mirtlas, taču par spīti briesmīgajam nogurumam Jūdžins tikpat kā neiemiga. Viņš kā drudzī mētājās no vieniem sāniem uz otriem.

Viņš piecēlās agri. Nepacietība dzina viņu uz slimnīcu uzzināt, kā jūtas Andžela — un bērns.

XXVIII n o d a ļ a

Andželas stāvokli bez sirds vājuma padarīja sarežģītu vēl tas, ka pašā dzemdību momentā viņai radās tā saucamā eklampsija, ipaša veida nervu kaite, ko pavada konvulsijas. Konstatēts (vismaz tādi bija tālaika statistikas dati), ka vienai no piecsimt dzemdētājām vai grūtniecēm noteikti uzbrūk šī vai līdzīga kaite, kura parasti nozīmē jaunpiedzimušā nāvi. Pusē gadījumu iet bojā arī māte, lai ko darītu paši pieredzējušākie ķirurgi. Uz šādas slimības iespējamību norāda zināmas pārmaiņas nierēs, lai gan nieres nav tās cēlonis. Kamēr Jūdžins atradās gaitenī dzemdību laikā, viņš neredzēja šo briesmīgo skatu, kā Andžela gulēja, stīvi blenzdama griestos, kā viņas mute bija baismīgi sašķiebusies, kā viņas augums bija ķēmīgi izliecies, rokas savilktas, sarautie pirksti lēni kustējās kā mehāniskai figūrai, kurai atslābusi uzvelkamā atspere. Šim stāvoklim sekoja nesamaņa un stinguma krampji, un, ja bērns nebūtu savlaicīgi izglābts, ir viņš, ir māte būtu nomiruši briesmīgās mokās. Arī tagad Andželai nebija spēka cīnīties par savu dzīvību. Misis Džonsa gan mēģināja «realizēt viņas identitāti ar visu labo», bet agrāk Andželai trūka ticības, un tagad viņa bija bez samaņas. Viņa uz mirkli atžilba, viņai sākās ārkārtīgi stipra vemšana, tad nesamaņa un murgi. Viņa sauca Jūdžina vārdu. Viņai, acīm redzot, likās, ka viņa ir Blekvudā, un viņa lūdza Jūdžinu atbraukt. Jūdžins turēja sievas roku savējā un raudāja, jo zināja, ka nespēs vairs izpirkt savu vainu. Kāds nezvērs viņš bijis!

Viņš iekoda lūpu zobos un kā akls blenza logā. Reiz viņam izlauzās:

— Ak, kāds nelietis es esmu, pazudis cilvēks! Kaut es labāk būtu nomiris!

Visu dienu un lielāko daļu nakts Andžela pavadīja nesamaņā. Pulksten divos naktī viņa atjēdzās un lūdza parādīt bērnu. Māsa atnesa to. Jūdžins saņēma sievas roku. Bērnu noguldīja Andželai līdzās, un viņa apraudājās aiz prieka, bet viņas raudas bija klusas, tikko dzirdamas. Arī Jūdžins sāka raudāt.

— Meitene? — viņa vaicāja.

— Jā, — Jūdžins atbildēja un pēc brītiņa piebilda: — Andžela, es gribu tev sacīt... Piedod man. Man kauns. Es gribu, lai tu atlabtu. Es būšu pavisam cits cilvēks, nudien.

Bet pat tad, kad viņš izrunāja šos vārdus, viņš zemapziņā domāja par to, vai vispār ir spējīgs pārmainīties. Vai nepaliks viss pa vecam, ja Andžela atveseļosies, — varbūt būs pat ļaunāk?

Viņa noglāstīja vīra roku.

— Neraudi, Jūdžin, — viņa sacīja. — Viss būs labi. Es atveseļošos. Un mēs abi izturēsimies citādi. Es esmu tikpat vainīga kā tu. Es biju pārāk stingra.

Viņa glāstīja Jūdžina pirkstus, bet viņu asaras smacēja nost. Kaut kas žņaudza kaklu ciet.

— Piedod man. Piedod man, — viņš ar pūlēm izrunāja.

Pēc kāda laika bērnu aiznesa, un Andžela atkal sāka murgot. Viņa bija ārkārtīgi vārga — tik vārga, ka pat nevarēja parunāt, kad vēlāk nāca pie samaņas. Viņa mēģināja kaut ko rādīt ar zīmēm. Jūdžins, māsa un Mirtla saprata viņu. Bērnu! Mazo atnesa, māsa turēja to Andželai priekšā. Andžela pasmaidīja vārgu, sērīgu smaidu un pievērsa skatienu Jūdžinam.

— Esi mierīga, es gādāšu par viņu, — Jūdžins sacīja, noliecies pār gultu.

Domās viņš zvērēja, ka kļūs par kārtīgu cilvēku, — kopš šās dienas līdz mūža galam viņš uzvedīsies tā, kā pienākas. Bērnu atkal noguldīja Andželai blakus, bet viņa vairs nespēja pakustēties. Viņa kļuva aizvien vārgāka un drīz vien nomira.

Jūdžins sēdēja blakus, atspiedis galvu rokās. Tātad viņa vēlēšanās ir piepildījusies. Andžela ir mirusi. Viņš saņēmis labu mācību — lūk, ko nozīmē nostāties pret sirdsapziņu, pret veselīgiem instinktiem, pret dzīves negrozāmajiem likumiem. Viņš tā nosēdēja veselu stundu, neklausīdamies Mirtlā, kura mēģināja dabūt viņu projām no šejienes.

— Klausi mani, Jūdžin! — viņa lūdza. — Nāc, iesim projām!

— Nē, nē, — viņš atbildēja. — Uz kurieni es iešu? Man arī te ir labi.

Beidzot viņš tomēr piecēlās un sekoja Mirtlai, mulsi prātodams, kā tagad iekārtot savu dzīvi, kas tagad rūpēsies par... par...

«Andželu?» viņam ienāca prātā. Zināms, viņš nosauks meitiņu par Andželu. Viņš bija dzirdējis kādu sakām, ka bērnam būšot zeltaini mati.

Šā notikuma noslēgums ir stāsts par varoņa filozofiskajiem meklējumiem un šaubām un par viņa pakāpenisko atgriešanos parastās dzīves gultnē — parastās tādā nozīmē, kādā to saprot mākslinieks. Jūdžins sev apgalvoja, ka nekad vairs nebūs tas sentimentālais un aizrautīgais nelga, kuram iztēlē parādās pati pilnība, līdzko viņš ierauga skaistu sievieti. Un tomēr bija tāds laika posms, kad viņiem ar Sjūzenu, ja meitene būtu pēkšņi ieradusies, būtu varējušas atsākties agrākās attieksmes un varbūt pat vēl dedzīgākas par spīti Jūdžina dzīves apnikumam un abstraktajai interesei par «kristietības zinātni» kā par iespējamu izdziedināšanās līdzekli, par spīti tam, ka viņš apzinājās vainīgs Andželas priekšā, apzinājās savu nežēlību, kas robežojās ar slepkavību. Kādreizējās kaislības joprojām plosīja viņa sirdi. Tiesa, tagad viņam bija jāgādā par mazo Andželu, kura k]uva viņam par prieka avotu un zināmā mērā novirzīj a viņa domas no paša likstām. Viņam vajadzēja atgūt materiālo labklājību, un viņš jutās atbildīgs kādas abstrakcijas priekšā, ko dēvēja par sabiedrības uzskatiem un personificēja tie, kurus viņš pazina vai kuri viņu pazina. Un tomēr viņā mājoja tās pašas vecās sāpes, un apziņa, ka viņam neviens vairs neliedz stāties jaunā laulībā vai likt savai dzīvei pamatos brīvo mīlu, par ko reiz sapņoja Sjūzena, modināja neprātīgus sapņus. Sjūzena, Sjūzena! Viņu vajāja meitenes seja, viņas acis, katra viņas kustība. Ne Andžela par spīti savai traģiskajai nāvei, bet Sjūzena. Viņš bieži domāja par Andželu, par viņas pēdējiem mirkļiem slimnīcā, par viņas pavēlošo skatienu atvadoties, kas pauda: «Gādā par bērnu!»— un tad viņa rīkle sažņaudzās, kā spēcīgas rokas sagrābta, un acīs saplūda asaras, taču pat tādos mirkļos viņš nemainīgi juta, ka nezināmi spēki velk viņu pie Sjūzenas, tikai pie viņas. Sjūzena, Sjūzena! Viņas mati, viņas smaids, viss viņas tēls Jūdžinam personificēja romantisku sapni, kurš ir jau tik tuvu un šobrīd, kad Sjūzenas nebija tuvumā un viņu atšķirtībai nebija paredzams gals, mirdzēja tik spožā gaismā, kādas īstenībai neapšaubāmi trūka.

No tādas pašas vielas

Kā sapņi izveidoti arī mēs,

Un mūsu mazo dzīvi ietērpj sapņi.

[Šekspīrs, «Vētra».

Jā, mēs esam tikpat nereāli kā mūsu sapņi, un visa mūsu nerimstošā, steigas pilnā, grambainā ikdiena veidota no tiem pašiem sapņiem un fantāzijām. Nekas visā pasaulē tā neiepriecina un tā nemoca mūs, nekas nav mums tik dārgs kā mūsu sapņi.

Tai pirmajā pavasari un vasarā, kad Jūdžins apmetās pie Bengsa un Mirtlas, kura uzņēmās gādību par mazo Andželu, Jūdžins vairākas reizes apmeklēja misis Džonsu. Jūdžins gan diezin cik augsti vairs nevērtēja «kristietības zinātni»,, jo tā bija izrādījusies bezspēcīga palīdzēt Andželai, un Mirtla veltīgi pūlējās atrast kādu pieņemamu izskaidrojumu šai acīm redzamajai neveiksmei. Jūdžins joprojām bija ārkārtīgi nomākts, un Mirtla no jauna pierunāja viņu apmeklēt veco dziednieci. Mirtla apgalvoja, ka misis Džonsa palīdzēšot brālim uzveikt slimīgo dzīves apnikumu un pēc sastapšanās ar dziednieci viņš atkal atžirgšot.

— Saņemies, Jūdžin, — Mirtla sacīja, — citādi tu neko nesasniegsi. Tev taču ir talants. Tu par agru gribi sevi apbedīt. Tava dzīve nule tikai sākas. Gan redzēsi, ka tev atgriezīsies spēks un veselība. Met bēdas pie malas. Lai notiek kas notikdams, viss ir uz labu.

Un viņš atkal devās pie misis Džonsas, pats sevi bārdams par to, jo par spīti pārdzīvotajiem satricinājumiem, varbūt tieši pateicoties tiem, saprata, ka nekāda reliģija nevar sniegt viņam atbildi uz tiem jautājumiem, kas viņu mocīja. Andželu neizdevās glābt. Kāpēc tad viņam jātiek glābtam?

Un tomēr metafiziskais stimuls palika dzīvs — bija pārāk grūti ciest un neticēt, ka ir kaut kāds glābiņš. Dažreiz viņš nīda Sjūzenu par viņas vienaldzību. Lai tikai viņi sastopas, tad viņš izrēķināsies. Viņš vairs nepazemosies, nelūgsies un nemēģinās pierunāt. Sjūzena apzināti ievilinājusi viņu slazdos — viņa ir pietiekami gudra! — un tad ar vieglu sirdi pametusi. Vai tā rīkojas cilvēks ar dižu dvēseli, tā viņš sev jautāja. Vai tā, par kuru viņš sapņojis, būtu spējīga tā rīkoties? Ak, šie jaukie brīži Deilu namā, viņu vienīgā sāpīgā satikšanās Kanādā, ak, šī nakts, kad Sjūzena tik aizrautīgi dejoja ar viņu!

Trijos gados Jūdžins izbaudīja visas kaprīzes un ērmības, uz kādām spējīgs slims prāts, kas maldās neziņā. Te viņš bija gatavs noticēt «kristietības zinātnei», te atkal centās sevi pārliecināt, ka pasauli valda velns, kosmisks āksts ar Gargantuā un Brobdinjaka manierēm, kurš grib pazudināt visu tīro un svēto un ar ņirdzīgu prieku noraugās uz zemiskumu, trulumu un smacējošo, riebīgo, dzīvniecisko izvirtību. Ja vispār Jūdžinam kādreiz eksistēja dievs, tad tas pamazām pārvērtās divvienīgā pirmsākumā jeb laba un ļauna savienojumā: no vienas puses ideāls un askētiski šķīsts labais, no otras — pats baismīgākais un derdzīgākais ļaunais. Viņa dievs — vismaz kādu laiku — bija vētru un visādu šausmu un tai pašā laikā miera un visādas pilnības dievs. Viņa vēlāko stāvokli varētu raksturot nevis kā dieva noliegšanu, bet drīzāk kā filozofisku brīvdomību vai skepticismu. Viņš nonāca pie slēdziena, ka nezina, kam ticēt. Dzīvē, acīm redzot, viss ir atļauts un nav nekā stingri noteikta. Varbūt dzīve ir tikai raibs kaleidoskops, kur viss līdzsvarots — celšanās un krišana, bēdas un smiekli. Tomēr, kaut Jūdžins bija spējīgs skaļāk par visiem nopulgot dzīvi — gan vientuļās pārdomās, gan dedzīgos strīdos, — viņš tomēr skaidri saprata, ka īstenība, turklāt ne vien savos labākajos, bet arī sliktākajos brīžos ir skaistuma, poēzijas un līksmes pilna, un, kaut viņš pats noveco, vaid un gaužas, kaut notriekts zemē un cietis sakāvi, dzīve, kuru viņš ir mīl, ir nīst, mirdzēs joprojām. Viņš var to pelt, tas tai vienalga. Viņš var iet bojā, var mirt, — ar dzīvi tas nenotiks. Dzīvei viņš nenozīmē neko, — bet cik daudz skaudru sāpju, cik daudz līksmes viņš smēlies tās tempļa slēptuvēs, tās laipnajās ilūzijās!

Lai cik tas dīvaini, bet, kad Jūdžina dvēselē notika šis lūzums, viņš kādu laika sprīdi atkal sāka apmeklēt misis Džonsu, galvenokārt tāpēc, ka šī sieviete bija viņam simpātiska. Viņa izstaroja siltumu, kaut ko mātišķīgu; viņa mājoja atmosfērā, kas Jūdžinam atgādināja tēva mājas Aleksandrijā. Šī sieviete, kura mūžam domāja par kaut ko cildenu un, sekodama misis Edi jas piemēram, apgalvoja, pamatodamās uz savu ticību vai izpratni, ka visums ir vienots, ka to pārvalda labvēlīgi spēki, kuri nepazīst ļaunu, ka bailes, sāpes, kaites un pat nāve neeksistē, bija tik ļoti pārliecināta, ka ļaunais nepastāv (ja nu vienīgi mirstīgo priekšstatos), ka lāgiem pārliecināja par to arī Jūdžinu. Viņi mēdza ilgi pārspriest šos tematus. Jūdžins nāca pie viņas ar savām bēdām kā pie mātes.

Pasaule, viņa apgalvoja tāpat kā misis Edija, ir tīrs gars, nevis matērija, un nekādas ikdienas dzīves šausmas, lai cik iespaidīgas tās būtu, nespēja viņai atspēkot šo patiesību, nerunāja pretim dievišķajai harmonijai. Dievs ir labs. Viss, kas vien ir pasaulē, tas ir dievs, tātad viss pasaulē ir labs, un pārējais ir tikai ilūzija. Nekā cita nav. Jūdžina liktenis šai ziņā ne ar ko neatšķiras no daudzām citām cilvēku traģēdiiēm.

— Mīļā dieva radība, — viņa sacīja Jūdžinam, mēs abi esam dieva bērni, un mums nav zināms, kas mūs turpmāk gaida; mēs zinām tikai to: kad viņi mums parādīsies (viņa paskaidroja Jūdžinam, ka viņš — tas ir kosmiskais pilnības gars, kurā ietilpst arī cilvēki), mēs kļūsim viņam līdzīgi. Jo mēs ieraudzīsim viņu tādu, kāds viņš ir. «Un ikviens, kas paļaujas uz viņu, šķīstīsies, jo viņš ir šķīsts.»

Reiz viņa paskaidroja Jūdžinam, ka šķīstīšanās nebūt neprasa no cilvēka bezcerīgu dvēseles cīņu un askētisku atturēšanos. Nē, pietiek, ja cilvēks notic savam labajam pirmsākumam, tad šī ticība stiprinās viņu.

— Jūs smejaties par mani, — misis Džonsa kādreiz sacīja, — bet es jums saku, ka jūs esat dieva radība. Jūsu sirdī kvēl dievišķa dzirkstele. Pienāks diena, kad tā iedegsies gaišās liesmās. Es to zinu. Viss pārējais izgaisīs kā nelāga sapnis, jo tam trūkst reāla pamata.

Viņa izturējās pret Jūdžinu kā māte, pat dziedāja viņam psalmus, un, lai cik dīvaini, viņas spalgā balstiņa vairs nekaitināja Jūdžinu, un viņas garīgais spēks vērta viņu skaistu Jūdžina acīs. Jūdžinu vairs nemaz nemulsināja misis Džonsas ērmības un nepievilcīgais izskats, bezgaumīgais dzīvoklis, neglītais augums — vismaz pēc Jūdžina uzskatiem, — kā arī tas, ka viņa nezin kāpēc valzivīm atzīst dvēseli, bet blaktis un citus kaitīgus kukaiņus uzskata par cilvēka nīcīgā prāta izdomājumu. Viņas prātojumos, ka visums ir gars, ka visums nepazīst ļaunu, bija kaut kas pievilcīgs. Zināms, ar mūsu pieciem prātiem nepietiek, lai pazītu pasauli, un aiz šo jutekļu liecību robežām Jūdžins nojauta bezdibenīgas brīnumu un varenības dzīles. Tad kāpēc jau iepriekš noraidīt tādu lēmumu? Kāpēc to nepieņemt kā gluži noderīgu? Grāmatā «Pasaules radīšanas mehānisms», kuru Jūdžins kādreiz bija lasījis, tika stāstīts, ka planētu pasaule ir bezgala maza, ka no bezgalības viedokļa ar to nav ko rēķināties, kaut arī mums tā šķiet neaptverama. Kāpēc neatzīt kopā ar Karleilu, ka šī pasaule pastāv tikai mūsu uztverē un tāpēc tā ir nereāla? Pakāpeniski šīs domas nostiprinājās un aizvien vairāk pārņēma Jūdžinu.

Ap šo pašu laiku viņš sāka parādīties sabiedrībā. Nejauša sastapšanās ar mosjē Šarlu, kurš ilgi kratīja viņam roku un iztaujāja, kur viņš dzīvo un ko dara, atmodināja Jūdžinā kādreizējo tieksmi uz mākslu. Mosjē Šarls sāka Jūdžinu dedzīgi pārliecināt, ka viņam jāsarīko savu gleznu izstāde — vienalga, kādas tās būtu.

— Jūs! — viņš izsaucās kvēli, bet arī ar zināmu daļu sašutuma, jo Jūdžins viņa acīs vispirms bija mākslinieks, turklāt ļoti nozīmīgs. — Jūs, Jūdžins Vitla, — redaktors, izdevējs! Jūs, kura priekšā pēc dažiem gadiem noliektos visi mākslas cienītāji, ja vien jūs to gribētul Jūs, kurš, veltīdams savu mūžu mākslai, izdarītu amerikāņu mākslas labā daudz vairāk par jebkuru man pazīstamu meistaru! Jūs šķiežat savu laiku, lai vadītu mākslas nodaļas, lai ķēpātos ar redaktora darbu, ar izdevniecības lietām! Vai jums nemaz nav kauna? Nu, vēl nav par vēlu. Sarīkosim izstādi! Ko jūs teiksiet, ja es ierosinātu sarīkot to tad, kad sezona pilnā sparā, — janvārī vai februārī, ko? Tad visi interesējas par mākslu. Es nodošu jūsu rīcībā pašu lielāko zāli. Nu, ko jūs domājat?

Viņš kvēloja īstā franču sajūsmā, viņš pavēlēja, iedvesmoja, uzstāja.

— Ja vien man kaut kas izdosies, — Jūdžins pusbalsī atbildēja, noplātīdams rokas, un viņa mutes kaktiņos iezīmējās asas līnijas, kuras pauda nicināšanu pašam pret sevi. — Iespējams, ka mans laiks jau pagājis.

— Laiks pagājis! Laiks pagājis! Kādas muļķības! Un jūs man sakāt tādas aplamības? «Ja vien man kaut kas izdosies!» Nē, es negribu neko tādu dzirdēt! Jūs ar saviem samtainajiem toņiem, ar savām drosmīgajām līnijām! Nē, tas ir kas neiespējams, neiedomājams!

Kā jau tīrasinīgs galls, viņš patētiski pacēla rokas augšup, izbolīja acis, viņa uzacis uzšāvās augsti pierē. Tad viņš paraustīja plecus un sāka gaidīt, vai Jūdžina sejā neparādīsies možuma pazīmes.

— Labi, — Jūdžins, noklausījies viņā, sacīja. — Tikai solīt es gan neko nesolu. Paskatīsimies. — Un viņš iedeva mosjē Šarlam savu adresi.

Un atkal šī sastapšanās bija Jūdžinam zināms stimuls. Mosjē Šarls, kurš zināja speciālistu domas par Jūdžinu un bija savā laikā sekmīgi pārdevis visas Jūdžina gleznas, lūkojās uz tām kā uz ienesīgu preci, ja ne Amerikā, tad ārzemēs, un cerēja kā talantīga mākslinieka impresārijs iedzīvoties ir naudā, ir slavā.

Jācenšas iedabūt tirgū Amerikas māksliniekus, — kādam taču jāizvirzās, tad kāpēc ne Vitlam? Šis cilvēks patiešām pelnījis, ka viņu atbalsta.

Un Jūdžins sāka gleznot —ātri, nervozi, ar iedvesmu visu, kas vien patrāpījās, lāgiem juzdams, ka bijušais spēks pazaudēts uz visiem laikiem. Viņš noīrēja istabu ar logiem uz ziemeļiem netālu no Mirtlas dzīvokļa un mēģināja gleznot portretus — Mirtlu ar viņas vīru, Mirtlu ar mazo Andželu, klasiski vienkāršas kompozīcijas. Tad viņš sāka meklēt modeļus ielās — melnstrād niekus, vejas mazgātājas, žūpas, visus raksturīgos tipus. Gadījās, ka viņš iznīcināja savas gleznas, tomēr visumā darbs virzījās uz priekšu. Viņu pārņēma drudžaina vēlēšanās attēlot dzīvi tādu, kādu viņš to redz, iemūžināt to ar portretisku precizitāti, ar visām tās dīvainībām un ērmībām, ar tās bezjēdzību un nežēlību. Viņš bieži gleznoja pūli, tā nenosvērto, mainīgo noskaņojumu. Uz laiku viņa iztēli bija savaldzinājis paradokss: nolaidies žūpa, īsts dzīvs mironis, kūsojošas dzīves mutulī. Viņš tanī redzēja savu protestu, krampjainu tvarstīšanos pie dzīves, dabai acīs mestu apvainojumu, un tas iedvesa viņam lielu drosmi. Šo gleznu vēlāk pārdeva par astoņpadsmit tūkstošiem — rekorda skaitlis!

Tikmēr Sjūzena, Jūdžina zudušais sapnis, apceļoja ārzemes kopā ar māti. Viņa apmeklēja Angliju, Skotiju, Franciju, Ēģipti, Itāliju un Grieķiju. Nežēlīgā vētra, kam par cēloni bija viņas pēkšņā un īstenībā neapzinātā aizraušanās, nebija palikusi bez sekām, bet tagad meiteni tā bija satricinājušas katastrofas, kuras šās vētras ietekmē bija uzbrukušas Jūdžinam, ka viņa nezināja, ko darīt un ko domāt. Viņa vēl bija pārāk jauna un aizvien vēl tālu no dzīves. Viņa, kaut spēcīga miesā un garā, vēl aizvien dzīvoja sapņos un mirkļa iespaidos; viņas filozofiskie un morālie priekšstati vēl nebija nobrieduši. Misis Deila, baidīdamās no jauna stūrgalvības uzliesmojuma, kas varētu sadragāt visus viņas smalkos aprēķinus, pūlējās ietekmēt meitu gan ar laipnību, gan neatlaidību, gan viltību, lai tikai izvairītos no kāda pēkšņa jūtu uzplūduma un no pagātnes bīstamās pamošanās.

Bažas nepameta viņu ne uz mirkli. Kā salabt ar Sjūzenu? Ikviena meitas vēlēšanās, ikviens untums vai iedoma attiecībā uz tualetēm, izpriecām, ceļojumiem, iepazīšanos tika izpildīta bez kavēšanās. Vai viņai negribas kaut kur aizbraukt, kaut ko redzēt, ar kaut ko satikties? Un Sjūzena, labi saprazdama, no kādiem motīviem vadās māte, un reizē nobažījusies par tām ciešanām un bēdām, ko sagādājusi Jūdžinam, nevarēja izšķirties, vai toreiz pareizi rīkojusies. Viņu māca šaubas. Bet visvairāk viņu mulsināja doma, vai viņa patiešām ir mīlējusi Jūdžinu. Vai tā nav bijusi pārejoša aizraušanās? Vai tas nav bijis ļauns joks, ko ar viņu izspēlējušas dumpīgās asinis? Varbūt viņiem nav bijis ne mazākās garīgās tuvības? Vai tiešām Jūdžins būtu vienīgais cilvēks, ar ko viņa varētu būt laimīga? Vai viņš pārāk netiecas uz dievināšanu, vai nav pārāk patvaļīgs, pārāk pārsteidzīgs un neapdomīgs savās tieksmēs? Vai viņš patiešām ir tik apdāvināts, kā tas viņai licies? Vai tikai viss neizbeigtos tā, ka viņa drīz vairs nemīlētu Jūdžinu un varbūt pat sāktu nīst viņu? Vai viņi varētu būt patiesi laimīgi un uz ilgu laiku? Jeb vai varbūt viņai drīzāk piemērots cilvēks ar stingru raksturu, daudz skarbāks un vienaldzīgāks, cilvēks, par kuru viņa jūsmotu un par kuru būtu spiesta cīnīties? Nevis tāds, kas viņu dievinātu un kam vajadzētu viņas līdzjūtības, bet spēcīgs, drosmīgs, apņēmīgs. Vai tāds nav īstenībā viņas ideāls? Un vai par Jūdžinu var sacīt, ka viņš atbilst šim ideālam? Šādi un līdzīgi jautājumi pastāvīgi mocīja viņu.

Tas ir dīvaini, bet dzīve ir šādu traģisku paradoksu pilna. Cik bieži rakstura un asiņu kaisme noved mūs pie rupjām kļūdām, pret kurām protestē mūsu prāts, visi mūsu sadzīves apstākļi un sabiedriskās normas. Cilvēka sapņi ir viens, un viņa spējas tos realizēt — pavisam kas cits. Vienā gadījumā pilnīga sakāve, otrā — spoža uzvara. Jo vai tad Abelārs necieta pilnīgu sakāvi un vai Napoleons neguva spožu uzvaru, kad viņu kronēja Parīzē? Bet cik niecīgs ir uzvaru skaits salīdzinājumā ar sakāvēm!

Nevar tomēr sacīt, ka Sjūzena būtu nākusi pie slēdziena, it kā viņa nekad nebūtu mīlējusi Jūdzinu. Nebūt ne. Lai gan misis Deila ķērās pie visviltīgākajiem paņēmieniem, lai meitas tuvumā būtu daudz jaunāki un ievērības cienīgāki vīrieši, Sjūzenai, kura pēc dabas tiecās uz pašanalīzi un objektīvu novērošanu, tik drīz nedraudēja briesmas iemīlēties, ja pieņem, ka reiz tas bija jau noticis. Šķita, ka viņa devusi sev solījumu turpmāk vērīgāk izpētīt vīriešus un, nenoraidot viņu lakstošanos, gaidīt kādu soli no Jūdžina vai cita puses, kas piespiestu viņu pieņemt kādu lēmumu. Sjūzenā pamodās interese par to dīvaino un bīstamo spēku, kāds bija viņas skaistums: viņa tagad zināja, ka ir patiešām skaista, un bieži vēroja sevi spogulī, tīksminādamās par meistariski savītu sprogu, par zoda, vaiga vai pleca līniju. O, kā viņa atlīdzinās Jūdžinam par visām viņa mokām, ja kādreiz atgriezīsies pie viņa. Bet vai tā būs? Vai viņa var atgriezties pie Jūdžina? Varbūt ap to laiku viņš būs nācis pie prāta un tikai nicīgi paraustīs plecus, un augstprātīgi pasmīnēs, sastapies ar viņu. Jo, bez šaubām, Jūdžins ir ievērojams cilvēks, un drīz viņa zvaigzne atkal atmirdzēs. Un tad — ko viņš domās par Sjūzenu, par viņas klusēšanu, nodevību, morālo gļēvulību?

«Kas es esmu galu galā?» viņa domāja. «Bet cik augsti viņš pacēla mani, kā jūsmoja par mani, kā dega! Nē, protams, viņš ir neparasts cilvēks!

XXIX n o d a ļ a

Šī mīla piedzīvoja savu atrisinājumu vai, pareizāk sakot, to, ko var nosaukt par atrisinājumu, pēc diviem gadiem. Tolaik Sjūzenas uzskati jau bija vairāk nobrieduši, viņa bija intelektuāli attīstījusies, kļuvusi aukstasinīgāka, lai gan nebūt ne vēsāka, un kritiskāk lūkojās uz apkārtni. Vīrieši jau pārāk kvēli jūsmoja par viņas skaistumu, bet pēc Jūdžina viņu dedzīgie apgalvojumi un mūžīgas mīlas zvēresti Sjūzenu daudz neietekmēja.

Un tad reiz Ņujorkā, Piektajā avēnijā, notika viņu sastapšanās. Sjūzena bija atbraukusi kopā ar māti iepirkties, un nejauši drūzma abas uz mirkli izšķīra. Jūdžins ap to laiku jau bija galīgi atžilbis. Laiks bija sadziedējis viņa brūces, tikai mazliet aizmiglojis viņa sirdī mūžīgā, nevīstošā skaistuma tēlu. Ne vienreiz vien viņš bija prātojis, ko darītu, ja atkal sastaptu Sjūzenu, ko viņai teiktu? Vai pasmaidītu, palocītos? Un atkal iedegtos mīlā, ja redzētu viņas acis iemirdzamies? Jeb vai varbūt Sjūzena būtu pārvērtusies, salta un vienaldzīga? Varbūt viņš arī pats izturētos pret Sjūzenu ar ironisku vienaldzību? Vēlāk, protams, viņam būtu smagi ap sirdi, bet vismaz viņš justos atmaksājis. Ja Sjūzena patiešām viņu mīlējusi, lai tad divkārt cieš par to, ka bijusi stulba un bez gribas, kā lelle savas ,mātes rokās. Viņš nevarēja zināt, ka Sjūzena bija dzirdējusi par misis Vitlas nāvi un bērna piedzimšanu un bija norakstījusi viņam piecas vēstules, bet visas iznīcinājusi aiz bailēm ņo Jūdžina pārmetumiem, vienaldzības un nicināšanas.

Viņa bija dzirdējusi, ka Jūdžins atkal kļuvis slavens, jo izstāde bija sarīkota un guvusi labvēlīgas atsauksmes. Visi atzina viņa talantu. Sevišķi jūsmoja mākslinieki. Viņi uzskatīja, ka Jūdžins ir mazliet dīvains un ekscentrisks, bet ka viņam ir liels talants. Mosjē Šarls bija pierunājis kādu lielu finansistu, lai tas dod Jūdžinam izgleznot ar freskām tā bankas sienas, — banku cēla Ņujorkas finansu rajona centrā. Jūdžins uzgleznoja deviņus lielus panno, kuros dziļi izteiksmīgi atklāja savu dzīves uztveri. Viņa lielās, dzirkstoši krāsainās freskas varēja redzēt arī Vašingtonā divās lielās sabiedriskās celtnēs un triju dažādu štatu kapitolijos; Jūdžins tur bija iemiesojis savus drosmīgos sapņus par skaistumu, kāda vēl nav bijis pasaulē. Skatītājus, kuri kādreiz bija pazinuši Sjūzenu, piesaistīja te seja, te roka, te acis vai zods — nebija grūti uzminēt, kāds netverams tēls lidojis mākslinieka gara acu priekšā.

Taču par spīti tam Jūdžins tagad nīda Sjūzenu — vismaz viņam tā šķita. Ar nicināšanu viņš dzina projām skaisto tēlu, kuru kādreiz bija tā dievinājis. Viņš nīda un tomēr mīlēja. Dzīve un mīla bija ļauni izjokojušas viņu — aptumšojušas viņa prātu un tad izsmējušas neprāti. Nē, nekad vairs mīla nevaldīs pār viņu. Un tomēr sievietes skaistums joprojām palika viņam vislielākais kārdinājums, tikai ar to starpību, ka tagad viņš bija noteicējs par stāvokli.

Un tad viņu ceļi krustojās.

Viņš tikko spēja pazīt Sjūzenu, tik negaidīta un acumirklīga bija sastapšanās. Viņš nupat kā bija iznācis no juvelieru veikala Piektajā avēnijā pie Četrdesmit otrās ielas, kur bija nopircis mazajai Andželai gredzentiņu uz dzimšanas dienu, un ieraudzīja Sjūzenu. kura gāja pāri ielai krustojumā. Šās meitenes acis, paviršais skatiens, zibenīgi strauja atmiņa par kaut ko daiļu...

Jūdžins ieskatījās uzmanīgāk, — viņš nebija pārliecināts.

«Viņš pat nepazīst mani,» Sjūzena nodomāja, «bet varbūt viņš mani ienīst. Ak dievs, un pagājuši tikai pieci gadi...»

«It kā viņa,» Jūdžins domāja. «Bet varbūt arī ne. Un, ja arī tā ir viņa, lai vācas pie velna!»

Skarbas grumbas iegulās viņa mutes kaktiņos.

«Izlikšos, ka neesmu viņu pamanījis,» viņš domāja, «neko labāku viņa nav pelnījusi. Viņa nekad neuzzinās, ka es viņu mīlu.»

Un tā viņi izšķīrās, lai vairs nesatiktos, un abi alka pēc mīlas, abi bija nolieguši to, abi noglabājuši dziļi sirdīs zaudētā skaistuma atmiņas.

EPILOGS

Metafizika mums bieži vien kļūst par patvērumu dvēseles līdzsvara un morāla atbalsta meklējumos, lai gan vienmēr tā nav, un viss atkarīgs no tā, uz ko nosliec cilvēku viņa simpātijas un pieredze. Dzīve ik pagriezienā nozūd nezināmajā, un atmiņā paliek tikai svarīgākie nostaigātā ceļa posmi, un vēlāk izgaist arī tie. Var likties dīvaini, ka fiziski un morāli satriektais Jūdžins uz kādu laika sprīdi bija nomaldījies reliģisku izdomu miglā, bet tā notiek ar cilvēkiem, kuri cietuši no dzīves vētrām. Reliģijā viņi meklē glābiņu paši no sevis, no savām šaubām un izmisuma.

Ja man jautātu, kas ir reliģija, tad es sacītu, ka tā ir komprese, ko cilvēks uzliek savām dvēseles brūcēm, ka tas ir gliemežvāks, kurā viņš ielien, lai patvertos no neizbēgamā, mūžīgi mainīgā, bezgalīgā. Mēs visi meklējam kaut ko absolūtu un, ja neatrodam, tad radām to paši. Reliģija šķiet sniedzam dzīvei kādu pastāvīgu adresi, kādu etiķeti, bet tā ir pašapmānīšanās. Un mēs atkal atgriežamies pie tādām mūžsenām problēmām kā laiks, telpa un bezgalīgais saprāts, — bet kā saprāts? Jo tas ir tas pats, pret ko mēs neizbēgami atduramies un kur pieskaitām visu, kuru mums nav dots saprast.

Tomēr vajadzība pēc reliģijas nebūt vienmēr nepiemīt cilvēkam, kā, starp citu, arī viss pārējais dzīvē. Līdzko viņš izveseļojas, tā viņa sirds atkal nokļūst agrāko ilūziju varā. Jūdžina dzīvē atkal ienāca sievietes — citādi nemaz nevarēja būt. Varbūt tās pievilka viņa skumjas un vientulība, kad viņš, pārdzīvotās traģēdijas aizlauzts, atkal sāka parādīties sabiedrībā. Tomēr tagad viņš atbildēja uz sieviešu uzmanības parādījumiem skeptiski, lai arī vienmēr nepalika pret tiem vienaldzīgs. Sievietes, kuras viņš sastapa pie paziņām, — nobriedušas matronas un jauniņas meitenes ilgojās viņu ieinteresēt un ne dzirdēt negribēja par noraidīšanu. Tur bija gan aktrises, gan mākslinieces, gan dzejnieces bez talanta, varietē dziedātājas, žurnālistes un vienkārši dīkdienes. Sirsnīgas sarunas, vēstules un sastapšanās dažkārt noveda arī pie intīmākām attieksmēm, kuras beidzās tāpat kā visas iepriekšējās. Tātad Jūdžins nebija pārmainījies? Protams, ne, vienīgi mazliet Viņš tikai bija norūdījis jūtas un prātu, norūdījis dzīvei un darbam. Viņa dzīvē atkal bija vētrainas scēnas, šķiršanās un atsacīšanās asaras, saltas atkalredzēšanās, bet kaut kur aiz visa tā — Mirtlas paspārnē mitinājās mazā Andžela, viņa balsts un iepriecinājums.

Jebkuram paviršam skatienam Jūdžins tagad bija mākslinieks, galīgs pagāns, kurš lasa bībeli stila skaistuma dēļ, bet Šopenhaueru, Spinozu, Nīcši un Džeimsu to dzīves noslēpumu dēļ, kurus tie atsedz. Savā meitiņā viņš redzēja burvīgu būtni un reizē pētīšanas cienīgu objektu. Viņš vēroja meiteni ar mīlestību un interesi, jau atšķīra viņā kaut ko savu un kaut ko no Andželas un zīlēja, kas no tā visa izveidosies. Kāda viņa būs, kad pieaugs? Vai māksla viņai kaut ko nozīmēs? Viņa šķita tik pārgalvīga, jautra un untumaina.

— Meita tev ir īsts mežonis, — Mirtla mēdza sacīt. Un viņš smaidot atbildēja:

— Neko nevar darīt, gan jau kaut kā tikšu ar viņu galā.

Viņš priecināja sevi ar domu, ka gadījumā, ja viņš un mazā Andžela ar laiku sapratīsies un viņa pārāk agri neapprecēsies, viņš pacentīsies izveidot meitai skaistu māju. Varbūt arī meitasvīrs būs ar mieru dzīvot ar Jūdžinu zem viena jumta.

Mūsu stāsta pēdējā scēna noved lasītāju Montklēras studijā, kur Jūdžins apmeties un kur Mirtla, kas kopā ar vīru pārcēlusies pie viņa, vada saimniecību, bet mazā Andžela neļauj viņam garlaikoties. Kādā vēlā vakarā Jūdžins sēdēja pie kamīna, iegremdējies grāmatā, kad pēkšņi kāds izlasīts teikums vai fragments atsauca atmiņā kādu vietu no lieliskajām nodaļām «par neaptveramo» Spensera apcerējumā «Fakti un komentāri», un viņš piecēlās, lai pameklētu šo grāmatu. Atradis vajadzīgo sējumu, viņš ar gandarījumu izlasīja tās rindas, kas tik labi atbilda viņa uzskatiem un noskaņojumam. Un, tā kā šis fragments Jūdžinam bija tik ļoti pa prātam, tad minēsim to:

«Ja mums noslēpta mūsu jutekļu uztverto lietu būtība, tad pasaules radīšanas pamatu noslēpumi mums vēl jo mazāk pieejami, jo, ja pirmos var uzskatīt —un tos arī uzskata — par izskaidrojamiem vai nu atbilstoši hipotezei par pasaules radīšanu, vai mācībai par evolūciju, tad par otriem to nevar sacīt. Kā teistam, tā agnostiķim jā vienojas par to, ka izplatījums ir mūžsens un neviens to nav radījis, bet ka tas, gluži otrādi, eksistējis pirms pasaules radīšanas, ja tāda vispār notikusi. Tātad, ja mēs arī atklātu esības noslēpumu, tad tas nepalīdzētu atrisināt vēl daudzas citas nepieejamākas un tumšākas mīklas. Tas, ko mēs iedomājamies kā papriekš bijušu pirms jebkuras radības un jebkuras evolūcijas, nostāda mūs pretī mīklām, kuras vēl mazāk pakļaujas mūsu izziņai nekā redzamās un taustāmās pasaules parādības. Doma par pasauli, kas, būdama izpētīta no visām pusēm un šķietami līdz galam, slēpj sevī neizpētītu novadu, salīdzinājumā ar kuru mūsu iztēlei pieejamā daļa bezgala maza, — doma par izplatījumu, salīdzinājumā ar kuru mūsu neizmērojamā zvaigžņu sistēma saraujas līdz niecīgiem apmēriem, — šī doma ir tik grandioza, ka mūsu prāts nespēj to aptvert. Pēdējos gados priekšstats par bezgalīgo izplatījumu, kuram nav ne sākuma, ne cēloņa, — izplatījumu, kas vienmēr bijis un būs, modina manī bailēm līdzīgas jūtas.»

«Jā, tas, manuprāt, ir patiesi vispieņemamākais cilvēka izziņas spēju ierobežotības paskaidrojums, kādu man jebkad nācies lasīt,» Jūdžins nodomāja atskatoties, jo šķita dzirdam vieglu čaboņu aiz durvīm.

Un tad viņš ieraudzīja uz sliekšņa mazo Andželu platā pidžamā, kas mazliet atgādināja Arlekina kostīmu, un pasmaidīja, jo šās nerātnes untumi un triki bija viņam labi pazīstami.

— Kāpēc tu te ienāci? — viņš izgudrēm bargi jautāja. — Tev sen laiks gulēt. Gan tu dabūsi no krustmātes Mirtlas!

— Man nenāk miegs, tēti, —- atbildēja mazā šķelme, kurai gribējās mazliet pasēdēt ar tēvu pie kamīna, un viņa aši pārtecēja pāri istabai pamīlināties ar tēvu. — Ņem mani klēpī, tēt!

— Es jau zinu gan, ka tev nenāk miegs, viltniece! Tev gribas pablēņoties. Nu, ātrāk gultiņā!

— Ai nē, tēt!

— Nu labi, tad nāc šurp, — un Jūdžins, paņēmis bērnu klēpī, atsēdās pie kamīna. — Un tagad miedz ciet, citādi nesīšu tevi tūliņ uz gultiņu.

Meitene saritinājās viņam klēpī, noguldījusi uz tēva rokas zeltaino galviņu. Un viņš lūkojās šai sejiņā un domāja, cik vētraina bija meitenes nākšana pasaulē.

— Manu ziediņ! — viņš sacīja. — Manu mīļo mazulīt!

Viņa atvase neatsaucās. Mazliet pagaidījis, viņš ieguldīja miegaino bērnu gultiņā, rūpīgi apspraudīja sedziņu, tad atgriezās studijā un izgāja ārā rūsganajā maurā, kur novembra vējš čabināja nedzīvi nokārušās un nomelnējušās lapas. Pār galvu mirgoja zvaigznes — Oriona diženā josta, abu Lāču noslēpumainie zvaigznāji un tālais miglājs, kuru dēvē par Piena Ceļu.

«Kur gan visā šai matērijas bezgalībā ir Andžela?» viņš nodomāja, pārlaizdams roku pār matiem. «Un kur paliks tas, no kā sastāvu es? Cik haotiska, bet cik skaista ir dzīvei Cik daudz tanī dažādības, cik daudz maiguma un skarbuma. Tā ir kā spilgta simfonija!»

Viņš raudzījās dzirkstošajā izplatījuma bezdibenī, un viņa dvēselē dzima skaisti tēli.

«Cik jauki šovakar šalc vējš,» Jūdžins nodomaja.

Un viņš klusām iegāja atpakaļ namā un aizslēdza durvis.

Content

Dreizers Teodors Ģēnijs

PIRMĀ GRĀMATA. J A U N Ī B A

1 n o d a ļ a

II n o d a ļ a

III n o d a ļ a

IV n o d a ļ a

V n o d a ļ a

VI n o d a ļ a

VII n o d a ļ a

VIII n o d a ļ a

IX n o d a ļ a

X n o d a ļ a

XI n o d a ļ a

XII n o d a ļ a

XIII n o d a ļ a

XIV n o d a ļ a

XV n o d a ļ a

XVI n o d a ļ a

XVII n o d a ļ a

XVIII n o d a ļ a

XIX n o d a ļ a

XX n o d a ļ a

XXI n o d a ļ a

XXII n o d a ļ a

XXIII n o d a ļ a

XXIV n o d a ļ a

XXV n o d a ļ a

XXVI n o d a ļ a

XXVII n o d a ļ a

XXVIII n o d a ļ a

OTRĀ GRĀMATA. C Ī Ņ A

I n o d a ļ a

II n o d a ļ a

III n o d a ļ a

IV n o d a ļ a

V n o d a ļ a

VI n o d a ļ a

VII n o d a ļ a

VIII n o d a ļ a

IX n o d a ļ a

X n o d a ļ a

XI n o d a ļ a

XII n o d a ļ a

XIII n o d a ļ a

XIV n o d a ļ a

XV n o d a ļ a

XVI n o d a ļ a

XVII n o d a ļ a

XVIII n o d a ļ a

XIX n o d a ļ a

XX n o d a ļ a

XXI n o d a ļ a

XXII n o d a ļ a

XXIII n o d a ļ a

XXIV n o d a ļ a

XXVI n o d a ļ a

XXVII n o d a ļ a

XXVIII n o d a ļ a

XXIX n o d a ļ a

XXX n o d a ļ a

XXXI n o d a ļ a

XXXII n o d a ļ a

XXXIII n o d a ļ a

XXXIV n o d a ļ a

XXXV n o d a ļ a

XXXVI n o d a ļ a

XXXVII n o d a ļ a

XXXVIII n o d a ļ a

XXXIX n o d a ļ a

XL n o d a ļ a

XLI n o d a ļ a

XLII n o d a ļ a

XLIII n o d a ļ a

XLIV n o d a ļ a

TREŠĀ GRĀMATA. S A C E L Š A N Ā S

I n o d a ļ a

II n o d a ļ a

III n o d a ļ a

IV n o d a ļ a

V n o d a ļ a

VI n o d a ļ a

VII n o d a ļ a

VIII n o d a ļ a

IX n o d a ļ a

X n o d a ļ a

XI n o d a ļ a

XII n o d a ļ a

XIII n o d a ļ a

XIV n o d a ļ a

XV n o d a ļ a

XVI n o d a ļ a

XVII n o d a ļ a

XVIII n o d a ļ a

XIX n o d a ļ a

XX n o d a ļ a

XXI n o d a ļ a

XXII n o d a ļ a

XXIII n o d a ļ a

XXIV n o d a ļ a

XXV n o d a ļ a

XXVI n o d a ļ a

XXVII n o d a ļ a

XXVIII n o d a ļ a

XXIX n o d a ļ a

EPILOGS