Тери Пратчет

Нощна стража

Светът на диска  #29

Сам Ваймс въздъхна, когато чу писъка, но си довърши бръсненето, преди да предприеме нещо по въпроса.

Облече куртката си и спокойно излезе навън. Беше прекрасно утро на късната пролет; пееха птици, жужаха пчели. Небето обаче беше сиво, буреносните облаци на хоризонта носеха дъжд. Въздухът вече беше нажежен и тежък. В старата помийна яма зад бараката на градинаря един младеж размахваше ръце, за да се задържи над повърхността на водата.

Е… над повърхността на това, което имаше в ямата.

Ваймс спря на известно разстояние и запали пура. Вероятно нямаше да е благоразумно, ако бе доближил пламъчето към ямата. Падането на тялото от покрива на бараката бе пробило твърдата кора на повърхността.

— Добро утро! — поздрави той бодро.

— Добро утро, ваша светлост — отвърна усърдният плувец.

Гласът се оказа по-звънък, отколкото очакваше, и той осъзна, че за разлика от друг път младежът в ямата всъщност е девойка. Това не беше съвсем неочаквано (в Гилдията на убийците знаеха добре, че жените най-малкото не отстъпват на другия пол в изобретателните убийства) и все пак положението се промени донякъде.

— Струва ми се, че не се познаваме — отбеляза Ваймс. — Макар да се досещам, че вие знаете кой съм. А вие сте?…

— Уигс, сър — осведоми го плуващата. — Джокаста Уигс. За мен е чест да се запозная с ваша светлост.

— Уигс, значи? — промълви той. — Прочута фамилия в Гилдията. Впрочем достатъчно е да се обръщате към мен със „сър“. Веднъж май счупих крак на баща ви, ако не греша?

— Вярно, сър. Той ме помоли да ви предам поздравите му — сподели Джокаста.

— Не сте ли малко младичка, за да ви поверят такъв договор? — усъмни се Ваймс.

— Няма договор, сър — увери го тя, без да прекратява движенията си и за миг.

— Стига де, госпожице Уигс. Цената за главата ми е най-малко…

— Сър, Гилдията временно я отмени — прекъсна го упоритата плувкиня. — Засега сте изваден от списъка. В момента не приемат договори за вас.

— Олеле, защо така?

— Не бих могла да знам, сър — призна госпожица Уигс.

С търпеливото си упорство бе стигнала до края на ямата, но сега откриваше, че тухлената стена е в чудесно състояние, твърде хлъзгава и без удобни местенца за хващане. Ваймс също знаеше това, защото няколко часа от един следобед се беше трудил положението да е точно такова.

— Тогава защо ви изпратиха?

— Госпожица Банд ме прати да се упражнявам, сър — заяви Джокаста. — Впрочем тези тухли са доста хитро подредени, а?

— Да, така е — потвърди той. — Да не сте се държали грубо с госпожица Банд напоследък? Да не сте я ядосали?

— О, не, ваша светлост. Тя обаче ми заяви, че ставам прекалено самоуверена и ще имам полза от малко практически занимания за напреднали.

— Аха, схванах.

Ваймс се опитваше да си припомни госпожица Алис Банд, една от по-строгите преподавателки и Гилдията на убийците. Както чуваше, много наблягала на практическите упражнения.

— Значи… тя ви изпрати да ме убиете? — уточни той.

— Не, сър! Това е упражнение! Дори не си нося стрели за арбалета! Само трябваше да намеря позиция, откъдето да се прицеля във вас и да се върна да докладвам.

— И тя щеше ли да ви повярва?

— Разбира се, сър — обиди се Джокаста. — Честта на Гилдията ме задължава, сър.

Ваймс си пое дъх с пълни гърди.

— Вижте какво, госпожице Уигс, през последните години немалко от вашите приятелчета се опитваха да ме убият в дома ми. Както сигурно се досещате, това не ми допада особено.

— Много добре ви разбирам, сър — отвърна Джокаста.

Тонът й подсказваше колко е наясно, че единствената надежда да се измъкне от сегашните затруднения, е в доброто желание на човек, който няма никаква сериозна причина да се настрои доброжелателно.

— Затова бихте се изненадали, ако знаехте какви капани са заложени навсякъде — продължи Ваймс. — И някои от тях са много добри, макар да звучи като самохвалство.

— Сър, изобщо не очаквах керемидите на бараката да се разместят така.

— Плъзгат се по добре смазани релси — просвети я той.

— Чудесно измислено, сър!

— Немалка част от капаните водят към сигурна гибел — допълни Ваймс.

— Значи ми провървя, сър, че паднах точно тук, а?

— О, това място също е гибелно — възрази той.

Въздъхна. Наистина искаше да ги обезсърчи, за да не опитват, но… чак да го махнат от списъка? Не че му харесваше по него да стрелят закачулени фигури, наети временно от многобройните му всевъзможни врагове, но открай време го смяташе за някакъв източник на увереност. Показваше му, че дразни богатите и нагли типове, които трябва да бъдат дразнени.

Пък и не беше трудно да надхитри Гилдията на убийците. Те си имаха строги правила, които спазваха съвсем почтено, а това много допадаше на Ваймс, защото в някои практически области на живота той не се придържаше към абсолютно никакви правила.

Извадили го от списъка, тъй ли? Според мълвата само още една личност липсваше в този списък — лорд Ветинари, Патрицият. Убийците вникваха в политическите игрички на града по-умело от всички останали. Премахнат ли ти името от списъка, значи се досещат, че твоята кончина не само ще провали играта, но и ще потроши на парчета игралната дъска…

— Сър, ще съм ви благодарна, ако ме извадите оттук — обади се Джокаста.

— Какво? А, да. Извинявайте, но съм с чисти дрехи — отвърна Ваймс. — Щом обаче се върна в къщата, ще заръчам на иконома да дойде тук с подвижна стълба. Какво ще кажете?

— Най-сърдечно ви благодаря, сър. Приятно ми е, че се запознахме, сър.

Той се отправи обратно към къщата. Извън списъка ли? Те допускаха ли човек да обжалва подобно нещо? Вероятно си мислеха, че…

Уханието го обгърна.

Той погледна нагоре.

Над него цъфтеше люляк.

Ваймс се ококори.

По дяволите! По дяволите! По дяволите! Всяка година забравяше. Е, не беше така. Никога не забравяше. Просто прибираше спомените подобно на стари сребърни прибори, които не искаше да потъмнеят. И всяка година те се появяваха остри и искрящи, за да го пронижат право в сърцето. Точно днес ли трябваше…

Посегна нагоре и ръката му затрепери, когато хвана цвета и внимателно отчупи клончето. Помириса го. Постоя така с празен поглед. После грижливо понесе люляковото клонче към гардеробната.

За този ден Уиликинс му бе подготвил официалната униформа. Сам Ваймс я загледа с недоумение, после си спомни. Комитетът на Стражата. Вярно. Старият очукан нагръдник не подхождаше, нали… Не и за негова светлост, херцога на Анкх, командира на градската стража сър Самюъл Ваймс. Лорд Ветинари се бе изказал съвсем недвусмислено по въпроса, вдън земя да пропадне, дано!

И втори път вдън земя да пропадне, защото за жалост Сам Ваймс виждаше в това някакъв смисъл. Мразеше официалната униформа, но напоследък не представляваше само самия себе си. Сам Ваймс можеше да се явява на срещи със старата си броня, дори сър Самюъл Ваймс обикновено опитваше да остане по всяко време с всекидневната униформа, но един херцог… ами един херцог имаше нужда да е поизлъскан. Не беше редно задникът му да се показва от гащите, ако се среща с чуждестранни дипломати. Всъщност дори обикновеният стар Сам Ваймс не допускаше задникът му да се показва от гащите, но дори да го правеше, никой не би започнал война заради това.

Все пак обикновеният стар Сам Ваймс не се предаде без борба. Отърва се от повечето пера и от идиотския впит клин, накрая постигна парадна униформа, в която поне личеше, че принадлежи към мъжкия пол. Но на шлема имаше златна украса и оръжейниците, изпълнили поръчката, бяха изработили нагръдник с безполезни златни орнаменти по него. Щом облечеше униформата, Сам Ваймс се чувстваше класов предател. Мразеше да го смятат за един от хората, които носят глупаво украсена броня. От самата позлата започваше да го гризе съвестта.

Въртеше люляковото клонче в ръцете си и отново вдъхна замайващото ухание. Да… невинаги беше така…

Някой каза нещо. Той вдигна глава.

— Какво?! — излая Ваймс.

— Ваша светлост, осведомих се дали нейна светлост е добре? — промълви икономът стреснато. — А вие добре ли се чувствате, ваша светлост?

— Какво? О, да. Не. Нищо ми няма. Както и на нейна светлост, да, благодаря. Надникнах там, преди да изляза на двора. Госпожа Доволсън е при нея. Казва, че нямало да е съвсем скоро.

— Въпреки това, ваша светлост, вече наредих в кухнята да са готови с големи количества гореща вода — сподели Уиликинс, докато му помагаше да нагласи позлатения нагръдник.

— Да… Според теб защо ли им трябва толкова много топла вода?

— Не знам, ваша светлост — отвърна икономът. — И вероятно е по-добре да не разпитваме.

Ваймс кимна. Макар и тактично, Сибил вече съвсем ясно даде да се разбере, че точно в този случай неговото присъствие не е необходимо. И той си признаваше, че малко му олекна.

Подаде люляковото клонче на Уиликинс. Икономът го взе, пъхна го в сребърна тръбичка с вода, която щеше да поддържа цветчетата свежи много часове, и го закрепи на един от ремъците на бронирания нагръдник.

— Времето си минава, ваша светлост, нали? — Подхвърли той, заел се да изтупа господаря с малка четка.

Ваймс си извади часовника.

— Няма спор. Слушай, ще намина през Участъка на път към двореца, ще подпиша каквото се е събрало и ще се прибера колкото се може по-скоро, бива ли?

Уиликинс го изгледа с почти неподобаваща на иконом загриженост.

— Ваша светлост, убеден съм, че с нейна светлост всичко ще е наред. Разбира се, тя не е… не е…

— … млада — довърши Ваймс.

— Предпочитам да кажа, че е малко по-богата на години от повечето жени, които раждат за пръв път — невъзмутимо изрече Уиликинс. — Но тя е дама с прекрасно телосложение, ако нямате нищо против да го спомена, а в нейния род по традиция почти не е имало затруднения при раждане… Несъмнено нейна светлост би предпочела да знае, че тичате подир злосторници, вместо да протърквате дупка в килима на библиотеката.

— Май си прав. Ъ-ъ… о, да. Уиликинс, една девойка усъвършенства кучешкия стил на плуване в старата помийна яма.

— Щом казвате, ваша светлост. Незабавно ще изпратя там момчето от кухнята с подвижна стълба. Да има ли съобщение до Гилдията на убийците?

— Добра идея. Тя ще се нуждае от чисти дрехи и баня.

— Ваша светлост, дали все пак маркучът в старата миялна няма да е по-подходящ? Поне като начало?

— Навреме се сещаш. Погрижи се. А сега трябва да тръгвам.

* * *

В претъпканата главна канцелария на участъка на стражата, разположен в двора на Псевдополис, сержант Колън разсеяно нагласи люляковото клонче, което бе забучил на шлема си вместо перо.

— Големи чудаци стават, Ноби — промълви той, докато прелистваше вяло книжата, събрали се за тази сутрин. — Тъй си е с ченгетата. И на мене ми се случи, като се пръкнаха моите хлапета. Човек става корав.

— Как тъй корав? — учуди се ефрейтор Нобс, може би най-добрият жив пример, че е възможен плавен еволюционен преход между хората и животинския свят.

— Ами-и… — проточи Колън и се облегна на стола. — Един вид… а, бе, като стигнеш нашата възраст…

Взря се в Ноби и се подвоуми. Ефрейторът от години определяше възрастта си „горе-долу на тридесет и четири“. В семейство Нобс не си падаха много по точното броене.

— Исках да кажа, че когато мъж стигне… до определена възраст — опита отново, — знае, че светът никога няма да бъде съвършен. Вече е свикнал, че снегът си е малко… малко…

— Дефектен ли? — подсказа Ноби. Зад ухото му, на мястото, което обикновено беше запазено за папироската, също имаше вехнещ люляк.

— Именно — потвърди Колън. — Един вид никога няма да е съвършен, ама правиш каквото ти е по силите, ясно? Но като се чака дете, ами… мъжът почва да вижда нещата другояче. Мисли си: „Мойто хлапе ще трябва да расте в тая каша. Време е да я поразчистим. Време е да съградим По-добрия свят.“ Става малко… разпален. Кипи отвътре. И като чуе за Силен в ръката, тука доста ще се сгорещи поне за… добрутро, господин Ваймс!

— За мен ли говорите, а? — подхвърли Ваймс докато минаваше покрай стражниците, изопнали се в стойка мирно.

Всъщност не бе дочул нищо от разговора, но по лицето на сержант Колън можеше да се чете като от книга, която Ваймс научи наизуст още преди години.

— Само се чудехме дали щастливото събитие… — подхвана Колън, повлякъл се след командира на стражата, който взимаше по две стъпала наведнъж.

— Още не — кратко го осведоми Ваймс и отвори вратата на кабинета си.

— Добрутро, Керът!

Капитан Керът бързо се изправи и отдаде чест.

— Добрутро, сър! Дали лейди…

— Не, Керът. Още не. Какво се случи през нощта?

Погледът на капитана се стрелна към люляковото клонче и пак се върна на лицето на Ваймс.

— Нищо добро, сър. Още един наш служител бе убит.

Ваймс застина.

— Кой? — попита рязко.

— Сержант Силен в ръката, сър. Убит е на Шосето на петмезената мина. Пак е бил Карсър.

Ваймс си погледна часовника. Имаха десет минути да стигнат до двореца. Но изведнъж времето загуби всякакво значение. Седна зад бюрото си.

— Има ли свидетели?

— Този път са трима, сър.

— Толкова много?

— Всички са джуджета. Силен в ръката дори не беше на работа, сър. Свърши му дежурството, отишъл да си купи пай с месо от плъх и картофки от един магазин и на излизане се натъкнал право на Карсър. Онзи дявол го намушкал в шията и си плюл на петите. Вероятно е помислил, че сме го открили.

— Търсим този тип седмици наред! И той е налетял на горкия стар Силен в ръката, когато джуджето само си е мислело за закуската?! Ангуа тръгна ли по следата?

— До определено място, сър — отвърна смутено Керът.

— Защо само до определено място?

— Той… е, предполагаме, че го е сторил Карсър… е хвърлил анасонова бомба на площад „Сатор“. От почти чисто масло.

Ваймс въздъхна. Изумително е как се приспособяват хората. В стражата си имаха върколак.

Мълвата се разнесе из подземния свят. И престъпниците се промениха, за да оцелеят в общество, където законът имаше твърде остър нюх. Намериха решението в ароматичните бомби. Нямаше нужда да стигат до крайности. Счупваш стъкленица с чист извлек от мента или анасон на улица, където мнозина ще стъпят в локвичката, и изведнъж сержант Ангуа се озовава пред сто, не — при хиляда кръстосващи със следи и си ляга вечерта със страхотно главоболие.

Слушаше намръщен как Керът описваше, че хората им били върнати от отпуск или поемали двойни дежурства, изкопчвали сведения от доносниците, насърчавали провокаторите, ровели тук-там, душели и се ослушвали. Знаеше колко малка ще е ползата от всичко това. Служителите на стражата все още не наброяваха и стотина, и то ако се брои госпожата, обслужваща бюфета. В града пък имаше милион жители и милиард скривалища. Анкх-Морпорк направо се състоеше от леговища. А и Карсър беше същински кошмар.

Ваймс бе свикнал с останалите видове смахнати, които се държат съвсем нормално до мига, когато сграбчват някого и му размазват главата с ръжена, защото си е издухал носа твърде шумно. Но Карсър беше различен. Двете половинки от раздвоеното му съзнание не се караха, а се състезаваха. Имаше по един демон на всяко рамо, които взаимно се насъскваха.

И въпреки това… той се усмихваше през цялото време като весело чуруликаща птичка, държеше се подобно на мошеник, изкарващ си прехраната с продажба на златни часовници, които след седмица позеленяват. И, изглежда, беше убеден, че никога не върши нищо лошо. Стоеше насред касапницата с окървавени ръце и откраднати скъпоценности в джобовете и питаше с тон на оскърбена невинност: „Аз ли?! Че какво пък съм направил аз?“

Изглеждаше съвсем искрен, ако човек не се взреше в тези палави засмени очи и не види как демоните отвръщат на погледа му.

… обаче не бива да се взираш прекалено в очите на Карсър, защото така следиш ръцете му, в едната от които вече се е появил нож.

За типичното ченге не беше лесно да се справи с такива хора. Ченгето очаква хората, изправени пред многократно превъзхождащи ги сили, да се предадат, да се пазарят или поне да не се движат. И не допуска хората да убиват заради часовник, който струва пет долара. (Да беше от стодоларовите, щеше да е друга работа. В края на краищата живееха в Анкх-Морпорк.)

— Женен ли беше Силен в ръката?

— Не, сър. Живееше на „Нова обущарска“ с родителите си.

„Родители — рече си Ваймс. — Така е още по-зле.“

— Някой отиде ли да им съобщи? — попита той. — Само не ми казвай, че се е отбил Ноби. Не искам да се повтарят дивотиите от рода на „хващам се на бас, че вие сте вдовицата Джонсън“.

— Аз отидох, сър. Веднага щом научихме новината.

— Благодаря ти. Зле ли го приеха?

— Приеха го… сериозно, сър.

Ваймс изпъшка. Представи си израженията им.

— Аз ще им напиша официалното писмо — заяви той и дръпна чекмеджето. — Ще пратиш някого да го занесе, нали? И да предаде, че ще намина по-късно при тях. Може би сега не е моментът да… — задръж, те са джуджета, не се притесняват да говорят за пари. — Забрави какво казах… да предаде, че ще уредим всички подробности около пенсията и така нататък. Освен това е умрял при изпълнение на служебния си дълг. Е, почти. Значи ще има надбавки. — Порови в шкафчетата на бюрото. — Къде е личното му дело?

— Ето го, сър — веднага му връчи папката Керът. Сър, трябва да отидем в двореца в десет часа. Ще се проведе заседание на Комитета по въпросите на стражата. Убеден съм обаче, че те ще проявят разбиране — добави, щом видя лицето на Ваймс. — Ще отида да разчистя шкафчето на Силен и ръката, сър. Предполагам, че момчетата ще пуснат шапката да съберат пари за цветята и останалото…

След излизането на капитана, Ваймс започна да умува над листа със служебно заглавие. Лично дело… трябваше да сверява думите си с проклето лично дело. Но напоследък имаше толкова ченгета…

„Пускаме шапката да платим за цветята. И за ковчега. Грижим се за своите докрай. Каза го сержант Дикинс толкова отдавна…“

Не си служеше добре с думите, особено пък с написаните, но с няколко надничания в делото съчини най-доброто, на което беше способен.

И думите бяха хубави, освен това горе-долу верни. В действителност обаче Силен в ръката беше обикновено почтено джудже, което получаваше заплата, за да бъде ченге. Записа се при тях, защото напоследък работата в стражата беше доста примамлив избор на занятие. Заплатата не беше за изхвърляне, пенсията си струваше бъхтенето, имаше и чудесно медицинско обслужване, ако ти стигне смелостта да се оставиш в ръцете на Игор в подземието, а след около година едно обучено в Анкх-Морпорк ченге можеше да замине и да си намери работа, в която и да е стража из градовете по равнините, и то с незабавно повишение. Случваше се непрекъснато. Наричаха ги „самчовци“ дори там, където не бяха чували за Сам Ваймс. „Самчовци“ означаваше стражници, които умеят да мислят, без да си мърдат устните беззвучно, не взимат подкупи (или поне не прекаляват, ограничавайки с бира и фъстъци, а дори Ваймс признаваше, че това е смазката, за да се въртят добре колелата) и, общо взето, можеш да им имаш доверие. Ако не влагаш твърде много в думата „доверие“.

Тропотът на тичащи крака подсказа, че сержант Детритус връща някои от най-пресните новобранци от сутрешния им крос. Чуваше строевата песничка, на която Детритус ги бе научил. Незнайно защо веднага проличаваше, че е съчинена от трол:

Пеем ний сега таз тъпа песен!

Пеем я и тичаме кат бесни!

Хич не знаем що я пеем!

Даже да римуваме ний не умеем!

— Отброявай!

— Раз! Два!

— Отброявай!

— Много! Купища!

— Отброявай!

— Ъ-ъ… какво?

Ваймс още се ядосваше, че малката школа в стария цех за лимонада бълва такива тълпи ченгета, които напускат града още с края на изпитателния им срок. Но и това си имаше предимства.

Досега „самчовците“ се бяха пръснали почти до Юбервалд и бързичко се катереха по местните стълбици на чиновете и ранговете. Имаше полза да разполага с познати къде ли не, и то хора, свикнали да му отдават чест. Приливите и отливите на политиката често водеха дотам, че местните владетели не си говореха, затова пък „самчовците“ непрекъснато разменяха по някоя приказка с помощта на семафорните кули.

Усети се, че си тананика тихичко. От години не си бе припомнял мелодията на тази песен. Вървеше си заедно с люляковото клонче. Млъкна гузно.

Довършваше писмото, когато някой почука на вратата.

— Ей сега приключвам! — извика той.

— Аз шъм, шър — съобщи полицай Игор и добави: — Игор, шър.

— Кажи, Игор — подкани го Ваймс и за кой ли път се зачуди защо е нужно човек с толкова шевове на тавата да подсказва на околните кой е той[1].

— Шамо ишках да кажа, сър, че можех отново да изправя на крака младия Шилен в ръката — с лек укор изрече Игор.

Ваймс въздъхна. Лицето на Игор излъчваше загриженост и мъничко разочарование. Не му бяха позволили да приложи своите… умения. Естествено беше да се разочарова.

— Игор, това вече сме го обсъждали. Не е същото като да пришиеш крак на мястото му. А джуджетата са абсолютно против подобни истории.

— Шър, няма нищо швръхештештвено. Аз шъм привърженик на натурфилошофията! И той още беше топъл, когато го донешоха в…

— Такива са правилата. Все пак ти благодаря. Знаем, че имаш добро сърце…

— Сърца, сър — натърти Игор и в гласа му пак имаше укор.

— Точно това исках да кажа — увери го Ваймс, без да се запъне като някой Игор.

— Е, добре, сър — примири се Игор, помълча и попита: — А как е нейна светлост, сър?

Той очакваше този въпрос. Колкото и да беше ужасно от страна на съзнанието му, то вече му бе поднесло идеята за събирането на Игор и Сибил в едно и също изречение. Не че изпитваше неприязън към Игор. Напротив. И в момента по улиците ходеха стражници, които нямаше да имат по два крака, ако не беше Игор. Но…

— Тя е много добре — отсече Ваймс.

— Само дето чух, че госпожа Доволсън била малко разтревож…

— Игор, има области, в които… Слушай, ти знаеш ли изобщо нещо за… жени и бебета?

— Не би могло да се каже, сър, но съм установил, че щом просна нещо на работната маса и хубавичко… сещате се, поровя в него, ушпявам да разбера повечето му…

В този миг въображението на Ваймс отказа да си върши работата.

— Благодаря ти, Игор — смънка някак, без гласът му да трепери, — но госпожа Доволсън е опитна акушерка.

— Както кажете, сър — примирено отвърна Игор.

— А сега трябва да тръгвам — заяви Ваймс. — Доста дълъг ще ми се стори този ден.

Хукна надолу по стълбата, подхвърли писмото на сержант Колън, кимна на Керът и двамата закрачиха припряно към двореца.

След като вратата се затвори, един стражник вдигна глава зад бюрото, на което се бореше с доклада си. Полагаше големи усилия (както се случва с полицаите) да напише онова, което би трябвало да се е случило.

— Сержант?

— Да, ефрейтор Пинг?

— Сержант, защо някои от вас носят люляков цвят?

Наоколо настъпи едва доловима промяна — всички наостриха уши. Стражниците в стаята престанаха да пишат.

— Питам, щото видях вас, Рег и Ноби да ги носите по същото време миналата година и се зачудих дали и от нас се иска да…

Пинг се запъна. Обикновено дружелюбните очи на сержант Колън сега се присвиха и посланието в тях гласеше: „Стъпваш на тънък лед, момко, започва да пращи…“

— Тоест моята хазяйка има градина, лесно ще отида да отрежа… — продължаваше Пинг в неприсъщ за него опит за самоубийство.

— Готов си да носиш люляк днес, а? — тихо подхвърли Колън.

— Само питах дали искате да отида и да…

— А ти беше ли там? — процеди сержантът и се изправи толкова бързо, че столът му се катурна.

— Кротко, Фред — промърмори Ноби.

— Не съм искал… — подхвана Пинг. — Тоест… къде да съм бил, сержант?

Колън се облегна на бюрото и кръглото му червендалесто лице доближи до това на Пинг.

— Ако не знаеш къде е „там“, значи не си бил — натърти със същия тих глас и се изправи. — Сега двамата с Ноби имаме малко работа. Свободно, Пинг. Ние излизаме.

— Ъ-ъ…

Денят не се очертаваше да е добър за ефрейтор Пинг.

— Да? — подкани го Колън.

— Ъ-ъ… съгласно действащия правилник, сержант… вие сте най-старшият присъстващ, а аз съм дежурен днес, иначе нямаше да ви питам, но… щом ще излизате, трябва да ми съобщите къде отивате. Просто в случай че някой иска да се свърже с вас, нали разбирате? И аз трябва да го отбележа в дневника. С перо, мастило и прочее — добави той.

— Пинг, знаеш ли коя дата е днес? — попита Колън.

— Ъ-ъ… двайсет и пети май, сержант.

— Пинг, известно ли ти е какво означава тя?

— Ъ-ъ…

— Означава — вметна Ноби, — че ако някой е толкова важен да пита къде сме…

— … той ще знае къде сме — завърши Фред Колън.

Вратата се затръшна зад тях.

* * *

Гробището на Малките богове беше за онези хора, които не знаеха какво се случва после. Нямаха представа в какво вярват, има ли живот след смъртта, често не знаеха и какво ги е сполетяло. Минаваха през живота с дружелюбна несигурност, докато накрая ги споходи окончателната увереност. Сред градините на тленните останки в града това гробище беше съответствието на чекмеджето, на което има етикет „Разни“ — хората бяха полагани там в земята, без да очакват кой знае какво.

Повечето стражници попадаха тук. След няколко години на служба полицаите не успяваха да запазят и вярата си в хората, камо ли в някого, когото не могат и да зърнат.

За разнообразие този път не валеше. От лекия ветрец покритите със сажди тополи край стената се поклащаха и шумоляха.

— Да бяхме донесли малко цветя — сети се Колън, когато закрачиха във високата трева.

— Сержант, що не отмъкна малко от наскоро затрупаните гробове — предложи Ноби.

— Ноби, хич не искам да чувам такива неща от тебе в такъв момент — сурово изрече той.

— Извинявай, сержант.

— В такъв момент човек трябва да мисли за безсмъртната си душа и да я съпоставя с безкрайната река, дето й викаме История. На твое място тъй бих постъпил, Ноби.

— Прав си, сержант. Ще го направя. Като гледам, някой друг вече го прави.

До едната стена растяха люляци. По-точно незнайно кога в миналото е бил засаден люляк и както е присъщо на това растение, дал началото на стотици израстъци. Сега вместо едно стъбло имаше гъсталак. Всяко клонче беше отрупано с бледоморави съцветия.

Гробовете едва се виждаха от зеленината. Пред тях стоеше Диблър сам си прерязвам гърлото, най-лишеният от сполука бизнесмен в Анкх-Морпорк, който имаше люляково клонче на шапката си.

Зърна стражниците и им кимна. Те му отвърнаха. Тримата постояха, загледани в седемте гроба. Само един изглеждаше поддържан. Мраморната плоча лъщеше, почиствана от мъха, тревата окосена, ограждащите камъни искряха.

Дървените табели на другите шест гроба бяха обрасли с мъх, но на централния бе почистена и името се четеше:

ДЖОН КИЙЛ

Отдолу някой старателно бе гравирал:

„Така те се въздигат.“

Огромен венец от цъфнал люляк с лилава панделка бе поставен на гроба. Върху него имаше яйце, което също беше вързано с лилава панделка.

— Госпожа Палм, госпожа Бати и някои от момичетата дойдоха малко по-рано — обясни Диблър. — Разбира се, мадам се грижи винаги да има едно яйце.

— Много мило, че винаги си спомнят — промълви Колън.

Тримата замълчаха. Общо взето в подобни моменти трудно намираха думи. След време обаче Ноби почувства желание да говори.

— Веднъж той ми даде лъжица — сподели сякаш с околния въздух.

— Ъхъ, знам — потвърди Колън.

— Татко ми я отмъкна, като излезе от затвора, но лъжицата си беше моя — продължи Ноби. — А за едно хлапе е голяма работа да си има своя лъжица.

— Като се заприказвахме за това, той беше първият, който ме направи сержант — рече Колън. — После ме понижиха, разбира се, но вече знаех, че мога отново да го постигна. Той беше свястно ченге.

— Той купи от мен пай още в първата седмица, когато започнах бизнеса — похвали се Диблър. — И го изяде целия. Не изплю нищичко.

Отново настъпи мълчание. По някое време сержант Колън се прокашля — знак за всички, че могат да се поотпуснат.

— Трябва да дойдем един ден тука с градинарски сечива и да разчистим малко парцела — обади се сержантът.

— Сержант, казваш го всяка година — напомни Ноби, докато се отдалечаваха. — И нито веднъж не го направихме.

— Ако ми даваха долар за всяко погребение на ченге, на което съм идвал тук — отвърна Колън, — щях да събера… деветнайсет долара и петдесет пенса.

— И петдесет пенса ли? — сепна се Ноби.

— За оня път, дето ефрейтор Хилдибидъл се събуди точно навреме и затропа по капака. Случи се преди ти да постъпиш. Всички разправяха, че било изумително спасение.

— Господин сержант?

Тримата се обърнаха. Към тях пъргаво се промъкваше облечената в черно, кльощава фигура на Законен пръв, постоянния гробар тук.

Колън въздъхна:

— Казвай, Закончо.

— Добра ви утрин, мили… — подхвана гробарят, но сержантът размаха пръст насреща му.

— Престани веднага. Колко пъти сме те предупреждавали? Никакви щуротии от роличката на комичния гробар. Нито е смешно, нито е умно. Просто кажи каквото имаш да казваш. Без глупости.

Закончо се умърлуши.

— Ами, добри ми господа…

— Закончо, от години се познаваме — с досада натякна Колън. — Поне опитай, бива ли?

— Фред, дяконът иска да изровим гробовете — подхвана начумерено Закончо. — Минаха над трийсет години. Отдавна им е време да ги преместим в криптите…

— Не — отсече Фред Колън.

— Фред, ама аз съм им отделил чудно рафтче долу — примоли се гробарят. — Почти най-отпред.

— Имаме нужда от мястото, Фред! Тука стана много пренаселено, сериозно ти говоря! Дори червеите се редят на опашка! Най-отпред ще бъдат, Фред, където мога да си бъбря с тях, когато пийвам чай. Какво ще речеш?

Стражниците и Диблър се спогледаха. Повечето жители на града бяха влизали в криптите на Закончо, ако ще и само да покажат, че не се страхуват. И почти всички оставаха потресени, осъзнавайки, че тържественото погребение не е за вечни времена, а за броени години, за да може, както подхвърляше Закончо, „неговите пълзящи помощничета“ да си свършат работата. След това последното място на вечен покой се оказваха криптите и вписването в огромните регистрационни книги.

Гробарят живееше долу в криптите. Често отбелязваше, че е единственият жив там, но че компанията му допада.

Всички го смятаха за смахнат.

— Не ти е хрумнало на теб, нали? — попита Фред Колън.

Закончо заби поглед в краката си.

— Новият дякон е, а, бе, нов. Сещате се… настървен. Иска да прави промени.

— Ти не му ли каза защо не са изровени досега? — обади се и Ноби.

— Той разправя, че това била прастара история — сподели гробарят. — Време било да оставим миналото зад гърба си.

— А ти каза ли му, че трябва да си поговори за това с Ветинари? — продължи Ноби.

— Да, но той не се съмнявал, че негова светлост е човек, чийто поглед е насочен в бъдещето, и нямало да държи на някакви си реликви от миналото.

— Май наистина е новак — съгласи се Диблър.

— Ъхъ — потвърди Ноби. — И като гледам, няма да се задържи. Всичко ще е наред, Закончо, предай му, че си ни питал.

На гробаря явно му олекна.

— Благодаря, Ноби. Искам да знаете, господа, че като ви дойде времето, ще бъдете на хубав рафт с приятен изглед. Вписах имената ви в книгите, за да знаят и онези, които ще ме заместят.

— Ами… много си добър с нас, Закончо — смънка Колън, въпреки че се съмняваше в думите си.

Заради вечния недостиг на място костите в криптата се съхраняваха по размери, а не според бившия им собственик. Имаше стаи с ребра. Имаше булеварди на бедрените кости. И рафт след рафт с черепи около входа, разбира се, защото крипта без изобилие от черепи не е никаква крипта. „Ако някои религии казват истината и някой ден настъпи възкресение в плът и кръв — умуваше Фред, — ще настане страхотна бъркотия и суетене.“

— Тъкмо подбрах местенцето… — започна Закончо и се запъна. Посочи ядосано към входа. — Знаете какво ви казах за неговото идване тук!

Обърнаха се. Ефрейтор Рег Шу, вързал цял люляков букет на шлема си, крачеше тържествено по настланата с чакъл алея. Бе метнал на рамо лопата с дълга дръжка.

— Ама това е Рег — помирително изрече Фред. — Закончо, той има пълното право да е тук, известно ти е.

— Той е мъртвец! Не ща мъртъвци да се разхождат из моето гробище!

— Закончо, гробището е пълно с мъртъвци — опита се да го успокои Диблър.

— Да, ама останалите не се мотаят насам-натам!

— Стига де, Закончо, всяка година се сърдиш — намеси се Фред Колън. — Той не е виновен, че са го убили по такъв начин. Като е зомби, не е задължително да е и лош човек. Рег е полезно момче. Пък и тук щеше да е доста по-подредено, ако всеки си наглеждаше парцела като него. Добрутро, Рег.

С посивяло, но усмихнато лице Рег Шу кимна на четиримата и продължи нататък по алеята.

— И си носи своя лопата — мърмореше Закончо. — Гадост!

— Аз пък открай време си мисля, че е много хубаво, дето той върши тези неща — сподели Фред. — Закончо, остави го на мира. Почнеш ли да мяташ камъни по него като по-миналата година, командир Ваймс непременно ще чуе за това и ще си имаш неприятности. Не го забравяй. Добре се оправяш с… с…

— … с покойниците — помогна Ноби.

— … но… слушай, Закончо, ти не беше там — довърши Колън. — И в това е същината. А Рег беше там. Няма какво да говорим повече. Щом не си бил там, не разбираш. Я бягай пак да преброиш черепите, знам колко ти харесва. Чао, Закончо.

Законен Пръв ги изпроводи с поглед. У сержант Колън остана усещането, че му е взета мярката.

— Отдавна се чудя за името му — спомена Ноби, който се обърна да помаха с ръка на гробаря. — Все пак… защо Законен?

— Ноби, не можеш да виниш една майка за гордостта й — промълви Колън.

* * *

— Какво още трябва да науча днес? — попита Ваймс, докато двамата с Керът си пробиваха път по улиците.

— Получихме писмо от „Черните лентички“[2], сър — твърдят, че би било голяма крачка напред към хармонията между разумните видове в града, ако прозрете необходимостта от…

— Искат вампир в стражата, така ли?

— Да, сър. Според мен мнозина членове на Комитета за стражата са на мнение, че въпреки изложените от вас възражения ще бъде добре да…

— Имам ли вид на мъртвец?

— Не, сър.

— Тогава и отговорът е „не“. Нещо друго?

Като подтичваше, за да не изостане, Керът прелисти множеството хартийки, притиснати към подложката.

— Във „Вестника“ съобщават, че Борогравия е нахлула в Мулдавия — сподели той.

— Това добре ли е? Не я помня къде се намира.

— И двете са принадлежали към Мрачната империя, сър. Съвсем близо са до Юбервалд.

— Ние на чия страна сме?

— Сър, във „Вестника“ се казва, че трябва да подкрепим малка Мулдавия срещу агресора.

— Значи вече харесвам Борогравия — отсече Ваймс.

Предишната седмица „Вестникът“ бе поместил една особено неласкава (по собствената преценка на Ваймс) карикатура на командира на стражата, а сякаш за да го вкисне още повече, Сибил поиска оригинала и си го сложи в рамка.

— И какво означава всичко това за нас? — продължи той.

— Вероятно нови бежанци, сър.

— О, богове, не остана място! Защо продължават да прииждат насам?

— Търсят по-добър живот, струва ми се.

— По-добър живот ли? — промълви Ваймс. — Тук?

— Мисля, че там, откъдето идват, сър, е още по-зле — отсъди Керът.

— И за какви бежанци става дума?

— Предимно хора, сър.

— Имаш предвид, че повечето ще бъдат хора или че всеки поотделно ще е предимно човек? — уточни Ваймс.

Поживееш ли в Анкх-Морпорк, научаваш се да задаваш и такива въпроси.

— Ъ-ъ… там единствената по-многобройна раса освен хората, за която съм чувал, са квечите. Те живеят в горските дебри и целите са покрити с козина.

— Сериозно? Е, вероятно ще научим повече за тях, когато поискат да наемем някой от тях в стражата — заядливо отбеляза Ваймс. — Друго има ли?

— Доста обнадеждаващи вести, сър — увери го Керът. — Нали знаете за Хумите? Онази улична банда?

— И какво за тях?

— Приели са първия трол.

— Какво?! Нали уж се размотаваха и пребиваха тролове! Нали уж заради това са банда!

— Ами май и на младия Калцит му харесва да пребива тролове.

— Че така да не е по-добре?

— В известен смисъл, сър. Може да се каже, че е крачка напред.

— Аха, единни в омразата ли?

— Както се оказва, сър… — смънка Керът. Прехвърляше листовете на подложката. — Още какво имаше? А, да, лодката на речния патрул пак потъна…

„Къде ли сбърках? — умуваше Ваймс, докато капитанът нареждаше. — Някога бях ченге. Истинско ченге. Преследвах разни хора. Бях ловец. В това ме биваше най-много. Щом стъпех някъде, ботушите ми познаваха в коя част на града съм. А я ме погледни сега! Херцог! Командир на стражата! Политическо животно! Трябва да знам кой с кого се сражава на хиляди километра от града, защото заради това тук може да има безредици!

Кога излязох да патрулирам за последен път? Миналата седмица? Или миналия месец? Пък и никога не е истинско патрулиране, щото сержантите се престарават всеки да знае, че съм излязъл от сградата, и всеки проклет редови полицай направо смърди на лустро за броня и се е обръснал, докато се добера до него, ако ще и да се промъкна по задните улички. (Поне в тази мисъл имаше мъничко гордост, защото показваше, че при него все пак не работят тъпи сержанти.) Никога не прекарвам по цяла нощ под дъжда, нито пък се боря за живота си, борейки се в канавката с някой главорез, а и спокойно ходя, без да бързам. Отнеха ми тези неща. И заради какво?

Уют, власт, пари и прекрасна жена…

… Ъ-Ъ…

… чудесно е, разбира се, но… въпреки това… По дяволите! Аз обаче вече не съм ченге, ами съм… управител. Принуден съм да говоря с проклетия комитет, все едно е съставен от дечица. Ходя на приеми и нося адски тъпа броня, която става само за играчка. Само политика и книжа. Всичко много се разрасна.

Къде се дянаха дните, когато беше толкова просто?

Увехнаха като люляка.“

Влязоха в двореца и се качиха по централната стълба до Правоъгълния кабинет.

Завариха патриция на Анкх-Морпорк да гледа през прозореца. Нямаше никой друг в стаята.

— А, Ваймс — промълви той, без да се обръща. — Допуснах, че ще закъснееш. И при тези обстоятелства отмених заседанието на комитета. И те се наскърбиха като мен, щом научиха новината за Силен в ръката. Не се съмнявам, че си бил зает с официалното писмо до близките му.

Ваймс изгледа въпросително Керът, който изви очи нагоре и вдигна рамене. Ветинари твърде бързо научаваше какво става.

— Да, това правех — потвърди Ваймс.

— И то в такъв хубав ден — промърмори Ветинари. — Макар че виждам и да се задава буря. — Обърна се към тях. На робата му бе забодено люляково клонче. — Всичко наред ли е с лейди Сибил? — попита, щом седна.

— Не знам повече от вас — призна Ваймс.

— Без съмнение, че за някои неща не бива да се бърза — невъзмутимо отбеляза Ветинари и порови в книжата си. — Да видим сега… да видим — имаше няколко въпроса, които изискват решението ми… а, да, обичайното писмо от нашите приятели в Храма на Малките богове. — Патрицият внимателно отдели листа от купчината и го остави настрана. — Мисля да поканя новия дякон на чай и да му обясня положението. Докъде бях стигнал… да, политическата ситуация в… Какво има?

Вратата се отвори и влезе Дръмнот, старшият чиновник.

— Съобщение за негова светлост — обяви той, но го връчи на Патриция, който учтиво го подаде над бюрото.

Ваймс разгъна листчето.

— Предадено е по семафорите! — кресна той. — Приклещили сме Карсър в Новата зала! Трябва да отида там веднага!

— Колко вълнуващо — отбеляза Ветинари и изведнъж се изправи. — Тръпката на преследването. Но дали е необходимо да присъствате лично, ваша светлост?

Ваймс го изгледа:

— Вижте какво, ако не отида, някой окаяник, обучен от мен да върши всичко правилно, ще се опита да арестува мръсника. — Обърна се към Керът: — Капитане, веднага се заеми с това! Семафори, гълъби, вестоносци — каквото е нужно. Искам всички да се отзоват, ясно? Но никой, повтарям — никой да е се опитва да го спипа без голямо подкрепление! Разбрано? И Суайърс да се вдига във въздуха! Ох, проклятие…

— Какво не е наред, сър? — попита Керът.

— Това съобщение е от Дребнодупе. Пратила го е направо тук. Какво прави там? Нали е от отдела по криминалистика? Не обикаля по улиците! Ще свърши всичко по правилата!

— А не бива ли? — обади се Ветинари.

— Не. Карсър има нужда от стрела в крака само за да му привлечем вниманието. Първо стреляш…

— … после питаш — довърши Патрицият.

Ваймс се позабави на вратата, колкото да подхвърли:

— Нищо не искам да го питам.

* * *

Наложи му се да поспре на площад „Сатор“, за да си поеме дъх, и това беше отвратително. Преди няколко години щеше тепърва да набира скорост! Но напиращата над равнината буря тласкаше жегата пред себе си, а не подобаваше на един командир да пристигне на мястото с хъркащи гърди. В момента, въпреки притаяването зад една сергия за няколко големи глътки въздух, Ваймс се съмняваше дали ще успее да изрече някое по-дълго изречение.

За негово огромно облекчение до стената на университета го чакаше невредимата ефрейтор Дребнодупе. Тя отдаде чест:

— Разрешете да докладвам, сър.

— Мм… — отвърна Ваймс.

— Зърнах двама тролове от регулиращите уличното движение, сър, затова ги пратих при Водния мост. След това се появи сержант Детритус и му казах… тоест предложих му да влезе в университета през главната порта и да се качи някъде нависоко. Дойдоха сержант Колън и Ноби, пратих ги към Възголемия мост…

— Защо? — прекъсна я той.

— Защото много се съмнявам той да тръгне натам — отвърна Веселка, старателно придала си невинно изражение. Ваймс едва се сдържа да не кимне. — С пристигането на още от нашите хора ги разпределям по периметъра. Но си мисля, че се е качил някъде и си стои горе.

— Защо?

— Защото, сър, как ще си пробие насила път през купища магьосници? Най-голям шанс има, ако се промъкне по покривите и се спусне в някое тихо кътче. Има какви ли не скривалища и може да стигне чак до Улицата на прасковения сладкиш, без да стъпва на земята.

„Тя била от криминалистите — укори се Ваймс. — Ха… А ако имаме късмет, той няма да научи за Бъги.“

— Добре си го обмислила — похвали я.

— Благодаря, сър. Имате ли нещо против да застанете по-наблизо до тази стена?

— Това пък защо?

Нещо изтрещя на калдъръма. Ваймс изведнъж се озова притиснат до стената.

— Има арбалет, сър — осведоми го Веселка. — Смятаме, че го е откраднал от Силен в ръката. Но не борави много умело с него.

— Браво на теб, ефрейтор — промърмори Ваймс. — Справяш се.

Насочи поглед към площада. Вятърът подхващаше навесите на сергиите. Търговците покриваха стоките си, поглеждайки от време на време към небето.

— Но не можем да го оставим да се размотава горе — продължи Ваймс. — Ще почне да стреля и все някого ще прониже.

— За какво му е да го прави, сър?

— Карсър не се нуждае от причини. Сам ще си намери повод.

Някакво движение високо горе привлече погледа му и той се ухили.

Голяма птица се издигаше над града.

Чаплата издаваше звуци на недоволство, но се опитваше да набере височина по широка спирала. Градът се въртеше под ефрейтор Бъги Суайърс, той стисна още по-силно с коленете си, после насочи птицата надолу и тя кацна върху Кулата на занаята, най-високата постройка в Анкх-Морпорк. С привично движение гномът сряза връвта, крепяща преносимия семафор, и скочи след него върху покрилия горната площадка на кулата плътен слой бръшлянови листа и стари гнезда на гарвани.

Чаплата кокореше тъпо кръглите си очи. Бъги я бе опитомил по обичайния за гномите начин. Боядисваш се в жабешко зелено, свираш се из мочурищата и крякаш, а когато някоя чапла се опита да те изяде, притичваш по клюна й и я цапардосваш. Докато се опомни, вече си издухал в човката й специалното масло (цял ден загуби да го приготви и миризмата набързо опразни участъка на стражата), тя те поглежда и решава, че си нейното мамче.

Чаплата беше много полезна. Можеше да пренася оборудване. Но Бъги предпочиташе ястреб врабчар за контрол на уличното движение, защото се рееше по-добре.

Натика преносимите рамене на семафора в стълбчето, което бе сложил тайно преди седмици. След това извади миниатюрния телескоп от дисагите на чаплата и го върза на ръба на каменната ограда, насочвайки го почти право надолу. Бъги харесваше такива моменти — единствените, когато всички останали изглеждаха по-дребни от него.

— Сега… да видим какво има за виждане — промърмори той.

Различаваше сградите на университета. Виждаше часовниковата кула на Стария Том и веднага разпозна туловището на сержант Детритус, който се катереше между близките комини. Жълтеникавата светлина на наближаващата буря се отразяваше в шлемовете на стражници, които щъкаха припряно по улиците. А ето там зад парапета припълзяваше…

— Пипнах те — тихо процеди Бъги и посегна към ръчките на семафора.

— Д… Т… Р… Т… С… интервал… С… Е… интервал… К… Р… И… Е… интервал… С… Т… Р… интервал… Т… О… М… — четеше Веселка.

Ваймс кимна. Детритус беше на покривите до кулата на Стария Том. Тролът носеше обсаден арбалет, толкова тежък, че трима мъже не биха могли да вдигнат. Беше го приспособил да изстрелва наведнъж дебел сноп стрели. Те се разцепваха във въздуха от напрежението и до мишената достигаш разширяващ се облак от пламнали трески. Ваймс му бе забранил да го използва срещу хора, но си оставаше дяволски добър начин за проникване в здания. Можеше да отвори едновременно и предния, и задния вход.

— Кажи му да даде предупредителен изстрел — нареди той. — Улучи ли Карсър с онова нещо, няма да намерим дори труп.

„Макар че бих предпочел да намерим именно труп“ — добави безмълвно.

— Слушам, сър.

Веселка измъкна от колана си две боядисани в бяло палки с кръгчета накрая, обърна се към върха на кулата и изпрати кратък сигнал. Далечният Бъги й отговори.

— Д… Т… Р… Т… С… интервал… П… Р… Д… П… Р… Д… Т… Л… Н… интервал… З… С… Т… Р… Л… — мърмореше си Веселка, докато предаваше заповедта.

Пак получи потвърждение отгоре. След миг над кулата се издигна червена ракета и избухна — чудесен начин да привлечеш вниманието на всички. После Ваймс видя, че съобщението е предадено.

Около университета стражниците, разчели заповедта, побързаха да се изпокрият по входовете на сградите. Знаеха добре що за арбалет е този.

Минаха няколко секунди, докато тролът подреди буквите в главата си. Чу се далечен тежък удар, последван от жужене като от сърдити пчели, накрая изтрещяха керемиди и зидария. Парчетата затропаха по площада. Цял комин, от които още се виеше струйка дим, се стовари на няколко крачки о Ваймс.

После полетяха прахоляк и късчета дърво, полека се спусна облак от гълъбови пера.

Ваймс изтръска малко мазилка от шлема си.

— Да, струва ми се, че това е достатъчно предупреждение.

Половинка от ветропоказател падна до комина. Веселка издуха перата, полепнали по телескопа й, и пак го насочи към върха на кулата.

— Сър, Бъги съобщава, че той е престанал да се движи.

— Нима? Каква изненада. — Ваймс си намести колана. — А сега ще ми дадеш арбалета си. Аз се качвам.

— Сър, нали казахте никой да не се опитва да го арестува! Затова изпратих съобщението до вас!

— Правилно. Аз ще го арестувам. И то веднага. Докато брои всички части на тялото си, за да се увери, че още ги има. И предай на Детритус какво ще правя, защото не искам да се превърна в седемдесет килограма кайма. И стига са отваряла уста така. Преди да сме организирали подкреплението, да сме проверили бронята на всекиго и да сме се подредили, той ще се е сврял другаде.

Последните думи изрече на бегом.

Стигна до една врата и се шмугна вътре. В Новата зала бяха настанени студенти, но в десет и половина сутринта повечето от тях сигурно още бяха в леглата си. Няколко лица надникнаха от вратите, когато Ваймс мина в тръс по коридора и стигна до стълбата в отсрещния му край. Така стигна (вече ходом и далеч не толкова уверен в близкото си бъдеще) до най-горния етаж. Така, вече бе идвал тук… да, имаше отворена врата, парцалите и кофите вътре подсказваха, че това е килерче на чистач. В дъното се виждаше отвесна стълба към покрива.

Ваймс внимателно запъна спусъка на арбалета.

Карсър също имаше арбалет на стражник. Добър класически модел с еднократен изстрел, за чието презареждане се губеше време. Ако стреля по Ваймс и не го улучи, няма да успее да пусне втора стрела. След това… не можеш да го намислиш предварително.

Ваймс се закатери по стълбата и отново зазвуча в главата му песента:

— „Те се въздигат с краката нагоре, с краката нагоре, с краката нагоре…“

Спря точно под ръба на отвора, през който се излизаше на покрития с олово покрив. Карсър нямаше да се хване на стария номер „шлем на пръчка“, особено щом може да стреля само веднъж. Налагаше се да рискува.

Ваймс рязко подаде глава, завъртя се припряно, шмугна се надолу за миг и изскочи нагоре. Претърколи се тромаво по оловото и се надигна приклекнал. Тук нямаше никого. Още беше жив. Изпусна въздуха от гърдите си.

До него стръмно се издигаше покрив с било. Ваймс пропълзя, притисна се до комин, осеян с парченца дърво, и вдигна глава да погледне кулата.

Небето над нея тъмнееше в синьо-черно. Бурите набираха голяма ярост, докато прекосят равнината, а тази май се канеше да счупи всички рекорди. Но ярка слънчева светлина открояваше Кулата на занаята и най-горе проблясваха трескавите точици от сигналите на Бъги…

С… С… С…

„Стражник в беда.“ Някой техен побратим е загазил.

Ваймс се извъртя мигновено. Никой не го дебнеше в гръб. Заобиколи полека комините и там, наместил се между други два комина и достъпен за погледите само на Ваймс и издигналия се под небесата Бъги, беше Карсър.

Той се прицелваше.

Ваймс изви глава да открие коя е целта.

На петдесетина разкрача от тях Керът се промъкваше върху Крилото за високоенергийна магия на университета.

Проклетият глупак изобщо не умееше да се прикрива. О, да, снишаваше се, пълзеше, но противно на всякаква логика още повече се набиваше на очи. Така и не овладя изкуството да си представя, че е невидим. Ето го там, крадешком се мъкне подобно на шлеп през боклуците по покрива и изпъкваше като голям паток в малка вана. И бе дошъл без подкрепление.

Ама че глупак…

Карсър внимателно се прицелваше. Покривът на КВМ беше лабиринт от изоставени апарати и Керът се придвижваше покрай платформата с грамадните бронзови кълба, известни в целия град като Топките на магьосниците — те разсейваха прекомерната магия, ако (или по-скоро когато) експериментите в залата отдолу се оплескваха. Зад такова прикритие Керът не беше чак толкова лесна мишена.

Ваймс вдигна своя арбалет.

Изтрещя гръмотевица, сякаш огромна желязна сфера се търкулна по стълбата на боговете — тътнещ, пращящ грохот, който сякаш разцепи небето на две и разтресе сградата.

Карсър вдигна поглед и забеляза Ваймс.

* * *

— К’во праиш, гуж’дине?

Бъги не се отлепяше от телескопа. В този момент и лост не би могъл да го помръдне.

— Млък, бе, празноглави врескала! — процеди той.

И двамата долу стреляха, и двамата пропуснаха целта, защото се опитаха хем да отскочат, хем да пуснат стрелите.

Нещо твърдо мушна рамото на Бъги.

— К’во става, гуж’дине?

Обърна се. Зад него се бяха струпали десетина опърпани гарвана, приличаха на старци в твърде широки черни наметала. Птиците обитаваха Кулата на занаята. Стотиците поколения живот в магическа среда с висок заряд усъвършенстваха интелекта на тварите, които поначало си бяха схватливи. Но колкото и способни да бяха гарваните, тези не се отличаваха с особен ум. Само им беше присъща по-упорита тъпота, както подобаваше на птици, за които вълнуващата панорама на града, ширнал се под тях, беше нещо като дневна телевизионна програма.

— Разкарайте се! — изрева Бъги и пак се долепи до телескопа.

Сега Карсър бягаше, Ваймс тичаше след него и се изсипа градушката…

От нея всичко побеля. Ледените топчета заудряха силно наоколо, шлемът му зазвъня. Парчета колкото главата му отскачаха от камъните и халосваха Бъги отдолу. Той се разпсува, закри лицето си с ръце, пързаляше се по леда, а през цялото време го налагаха пръскащи се кристални топки, някои от които му вещаеше бъдеще, изпълнено с болка. Добра се до обрасъл с бръшлян свод между две по-малки кули, където вече се бе подслонила чаплата, и се вмъкна вътре. Замразеният шрапнел долиташе и тук, жилеше го, но поне можеше да вижда и да диша.

Една човка го мушна силно в гърба.

— Сега к’во става, гуж’дине?

Карсър тупна тежко върху арката между общежитието и главните сгради и едва не загуби равновесие върху керемидите. Стрела, пусната от някой стражник долу, одра крака му.

Ваймс скочи долу след него тъкмо когато се изсипа градушката.

С ругатни и пързаляне мъжете се гонеха по арката. Карсър стигна до сплетения бръшлян, покрил стената на Библиотеката чак до покрива, и се закатери, пръскайки ледени късчета.

Ваймс докопа бръшляна в мига, когато Карсър се скри от погледа му на плоския покрив. Озърна се към трясъка отзад — Керът се опитваше да мине покрай стената откъм Крилото за високоенергийна магия. Ледените парченца на градушката оформяха ореол около главата му.

— Остани там! — изрева Ваймс.

Отговорът на Керът се изгуби в шума.

Ваймс размаха ръце и веднага се вкопчи в бръшляна, защото единият му крак се подхлъзна.

— Остани там, дяволите те взели! — провикна се той. — Това е заповед! Да не искаш да паднеш долу!

Пак се обърна напред и запълзя по студения мокър бръшлян.

Вятърът стихна, последните ледени топчета отскачаха от покрива.

Ваймс спря няколко стъпки под горния край на бръшляна, стъпи здраво между древните разкривени стъбла и посегна нагоре да се хване добре.

След това се изхвърли, стисна полетелия към него ботуш и продължи нагоре, събаряйки Карсър. Другият мъж се просна по гръб сред хлъзгавите парчета, понечи да се надигне и пак се плъзна. Ваймс се издърпа върху покрива, прекрачи напред и установи, че не може да се задържи на крака. Двамата с Карсър се изправиха, опитаха се да помръднат и пак тупнаха.

Както бе легнал, Карсър се опита да ритне рамото на Ваймс, двамата се плъзнаха в противоположни посоки, после той се извъртя и изпълзя на ръце и колене към големия купол от стъкло и метал на Библиотеката. Сграбчи ръждивата рамка, успя да се изправи и извади нож.

— Хайде де, ела да ме хванеш — подкани той.

Отново се чу тътен на гръмотевица.

— Няма нужда — отвърна Ваймс. — Ще почакам. „Поне докато си поема дъх.“

— Защо ме тормозите? Какво съм направил според вас?

— Като кажа „две-три убийства“, подсещам ли те за нещо?

Ако оскърбената невинност можеше да носи пари, лицето на Карсър беше цяло богатство.

— Нищо не знам за…

— Карсър, не съм дошъл да си играя с теб. Зарежи тези приказки.

— Жив ли ще ме заловите, ваша светлост?

— Не ми се иска, да знаеш. Но хората си мислят, че така е по-правилно.

Отляво изтропаха керемиди, огромен обсаден арбалет се стовари с грохот върху билото на близкия покрив. Зад него се появи главата на Детритус.

— Извинете, господин Ваймс, трудничко се изкачих заради тая градушка. Вие само се дръпнете по-назад.

— Ще оставиш тази твар да ме застреля? — обади се Карсър и захвърли ножа. — Невъоръжен човек?

— При опит за бягство — уточни Ваймс.

Само че тази история потръгваше зле, вече надушваше това.

— Аз ли? Просто си стоя тук, ха-ха!

Най-после прозвуча гадният смях, придружен от противната усмивчица. Не се налагаше да го чакат дълго. „Ха-ха“ дори приблизително не предава цялата му гнусотия. Беше по-скоро трептене на гласа, вбесяващо снизходително кискане, което намекваше, че всичко това е много смешно, но ти не разбираш шегата.

За жалост не можеш да простреляш някого само заради дразнещия му кикот. А той спокойно си стърчеше там. Побегнеше ли, можеше да бъде застрелян. Вярно, щеше да го стори Детритус и макар че с неговия арбалет на теория беше възможно само да рани някого, ранените вероятно щяха да се намират в съседното здание.

А Карсър си стоеше и обиждаше света с присъствието си.

Всъщност вече не само стоеше. С едно движение се метна по стръмния купол на Библиотеката. Стъклата (поне онези, които не се потрошиха от ненадейната градушка) заскърцаха в железните си рамки.

— Не мърдай! — провикна се Ваймс. — И слез веднага!

— Че къде ли мога да отида? — ухили му се Карсър. — Просто чакам да ме арестуваш, нали така? Ей, виждам дома ти оттук!

„Какво има под купола? — размишляваше Ваймс. — До каква височина стигат шкафовете с книгите? Има и горни етажи в Библиотеката. Нещо като странични галерии. Но от пода куполът се вижда. Ако внимаваш, не може ли да се залюлееш и да скочиш в галерията от ръба на купола? Рисковано е, но ако човек знае, че скоро ще се залюлее за последен път…“

Стъпваше предпазливо и се добра до купола. Карсър се покатери още малко.

— Предупреждавам те…

— Само показвам доброто си настроение, господин Светлост, ха-ха! Няма да ме виниш, че искам да се порадвам на последните си минути като свободен човек, а?

„Виждам дома ти оттук…“ Ваймс се придвижи нагоре по купола. Карсър го насърчи:

— Браво на теб, ваша Ваймскост!

Той също пропълзя към върха.

— Не ме разигравай, Карсър, иначе лошо ти се пише!

— По-лошо, от това, което ме очаква? — Карсър надникна през едно счупено стъкло. — До долу се пада дълго, господин Ваймс. Като си помисля, човек ще умре на мига, като се стовари, нали?

Ваймс погледна надолу и Карсър скочи.

Но не стана каквото бе намислил. Ваймс напрегнато очакваше нещо подобно. След малко Карсър лежеше върху желязната решетка, едната му ръка беше подвита под тялото, другата — изпъната и удряна безмилостно от Ваймс в метала. Ножът, който тя стискаше доскоро, се плъзна надолу по купола.

— Богове, ти май ме смяташ за тъпанар — изръмжа Ваймс. — Не би захвърлил ножа, Карсър, ако нямаше още един!

Доближи лице достатъчно, за да надникне над палавата усмивчица и да види как демоните му махат от очите.

— Причиняваш ми болка, а това не е позволено!

— О, не искам нищо да ти се случи, Карсър — увери го той. — Искам да те видя изправен пред Патриция. Искам поне веднъж да те чуя как признаваш нещо за разнообразие и да видя тази скапана лукава усмивчица изтрита от лицето ти. Сержант Детритус!

— Сърр! — кресна тролът от своя далечен покрив.

— Дай сигнал. Искам още хора тук. А ние с Карсър ще си кротуваме ей така, за да не опита и други номера.

— Слушам, сър.

Пак изтропаха обречени керемиди и тролът се скри от погледите им.

— Не биваше да отпращаш капитан Керът — обади се Карсър. — Той не обича стражниците да се държат грубо с невинни граждани…

— Вярно е, че той още не е схванал някои тънкости в практиката на поддържането на реда — призна Ваймс, без да отслабва хватката си. — Всъщност аз не ти причинявам болка, а те пазя. Не искам да паднеш толкова от високо.

Отново се чу гръмотевица. Небето не само тъмнееше буреносно. В облаците се мяркаха розови и лилави петна, сякаш бяха натъртени. Ваймс виждаше как облаците се гърчат подобно на змии в чувал с несекващ недоволен грохот. Питаше се дали магьосниците не са си играли отново с времето.

Нещо ставаше с въздуха. Миришеше на обгорен метал и кремък. Ветропоказателят върху купола започна да се върти неспирно.

— Не те смятам за тъпанар, господин Ваймс…

— Какво? — сепна се той и сведе поглед към веселата усмивка на Карсър.

— Казах, господин Ваймс, че не те смятам за тъпанар. Хитро ченге като теб непременно ще се сети, че имам два ножа.

— Ъхъ, то си е ясно — промърмори Ваймс.

Усещаше как косата му се изправя. Сини гъсенички от светлина припукваха по желязната рамка на купола, дори по бронята му.

— Господин Ваймс…

— Какво? — озъби се Ваймс.

Лагерът на ветропоказателя вече димеше.

— Имам три ножа, господин Ваймс — сподели Карсър и замахна.

Светкавицата се заби.

* * *

Прозорците се пръскаха, железните улуци се стапяха. Покривите подскачаха във въздуха и пак се наместваха. Сградите се разлюляваха.

Тази буря налиташе отдалеч по равнината и тласкаше пред себе си разсеяното естествено магическо поле. И сега го стовари наведнъж.

После разказваха, че мълнията се забила в часовникарски магазин на Улицата на хитроумните занаятчии, като в същия миг спряла всички часовници. Но това не беше нищо. На Улицата на пекарите възникна такова електрическо привличане между двама души, които никога не се бяха срещали, че два дни по-късно те се ожениха по неволя, за да не оскърбяват чувството за приличие на обществеността. В Гилдията на убийците старшият оръжейник придоби огромно и — тъй като в момента се намираше в оръжейната — трагично влечение към метала. Яйца се изпържваха в кошниците, ябълки се печаха по рафтовете на зарзаватчийниците. Свещите се палеха сами. Каруци се разхвърчаха на късове. А тенекиената вана с натруфена украса, в която се намираше архиканцлерът на Невидимия университет, бе повдигната спретнато от пода, прелетя с пращене през кабинета му, политна от балкона и се озова на моравата в осмоъгълника няколко етажа по-долу, без да разлее повече от чаша-две сапунени мехурчета.

Архиканцлерът Муструм Ридкъли застина с ръка, плъзнала по гърба му чесалото с дълга дръжка, и се заозърта.

Парчета керемиди падаха на земята. Водата в декоративното фонтанче наблизо кипеше.

Ридкъли се сгуши във ваната, когато един препариран борсук (така и не стана ясно откъде се е взел) прелетя през моравата и се заби в прозорец отсреща.

После се присви от краткия и необясним порой зъбни колелца, тупкащи навсякъде около него.

Опули се — половин дузина стражници нахлуха в осмоъгълника и изтичаха по стъпалата в Библиотеката.

Тогава архиканцлерът се хвана за ръбовете на ваната и се надигна. Пенлива вода се стичаше на струи от него като от древно чудовище, изскочило от морските бездни.

— Господин Стибънс! — изрева той и гласът му заподскача между внушителните стени. — Къде по… е моята… шапка?!

Пак седна и зачака.

Последваха няколко минути в тишина, после Пондър Стибънс, завеждащ Катедрата по нежелателно приложна магия и старши лектор в Невидимия университет, изтича от главния вход, понесъл островърхата шапка на Ридкъли.

Архиканцлерът сграбчи шапката и я нахлупи на главата си.

— Тъй, значи — рече той и се изправи за втори път. — А сега… ще ми каже л… акво става п… олите? И защо Старият Том[3]… епрекъснато?

— … на магия, сър! Ще… някого да… механизма! — Пондър се опита да надвика тишината, заличаваща звуците.

Откъм голямата часовникова кула се разнесе затихващо чегъртане на метал. Пондър и Ридкъли изчакаха още малко, но градът си остана наситен с нормален шум като срутване на зидове и далечни писъци.

— Ха така — промълви архиканцлерът, сякаш неохотно пишеше на света отличен за старанието. — Каква беше тая щуротия, Стибънс? И защо има полицаи в Библиотеката?

— Мощна магическа буря, сър. Няколко хиляди гигатавми. И доколкото знам, стражата преследва престъпник.

— Да, ама не може просто да нахлуват тук, без да питат — заяви Ридкъли, излезе от ваната и закрачи напред. — В края на краищата за какво плащаме данъци?

— Ъ-ъ… всъщност не плащаме данъци, сър — напомни му Пондър, докато подтичваше след него. — Така е нагласено, че сме обещали да платим, ако градът някога поиска това от нас, а градът никога не го иска. Правим доброволни…

— Е, поне имаме уговорка, Стибънс.

— Да, сър. Позволявате ли да изтъкна, че вие сте…

— И това означава, че трябва да искат разрешение. Основните правила на приличието трябва да се зачитат — отсече Ридкъли. — А аз съм главата на това учебно заведение!

— По въпроса за… ъ-ъ, приличието, сър, всъщност вие не носите…

Архиканцлерът влезе през зейналата врата на Библиотеката.

— Какво става тук? — попита властно.

Стражниците се обърнаха към него и се опулиха. Голяма буца пяна, която до този миг безупречно служеше на основните норми на приличието, се плъзна бавно към пода.

— Какво има? — сопна се Ридкъли. — Досега не сте ли виждали магьосник?

Един стражник застана мирно и отдаде чест.

— Аз съм капитан Керът, сър. Ние никога не бяхме… виждали толкова много от един магьосник.

Архиканцлерът го изгледа неразбиращо.

— Стибънс, какви ги дрънка тоя? — подхвърли, без да извива глава.

— Сър, вие сте облечен… ъ-ъ, твърде оскъдно.

— Моля?! Сложил съм си шапката, нали?

— Да, сър…

— Шапка = магьосник, магьосник = шапка. Всичко друго е превземки. Впрочем аз съм убеден, че всички тук сме светски мъже — добави Ридкъли и се огледа. За пръв път откри още подробности у стражниците. — И светски джуджета… аха… светски тролове също, както виждам… и… светски жени също, забелязвам… ъ-ъ… — Архиканцлерът помълча и изрече: — Господин Стибънс…

— Да, сър?

— Ще бъдеш ли така добър да изтичаш до моите покои и да донесеш робата ми?

— Разбира се, сър.

— Междувременно бъди така добър, моля те, да ми услужиш с твоята шапка…

— Но вие, сър, всъщност наистина сте с шапка — напомни му Пондър.

— Вярно, съвсем вярно — съгласи се Ридкъли бавно и натъртено със скована усмивчица. — А сега, господин Стибънс, освен това желая незабавно ти, именно ти да ми услужиш с твоята шапка, моля те.

— О — сепна се Пондър. — Ъ-ъ… да…

Няколко минути по-късно много чистият и благоприлично облечен архиканцлер стоеше в самия център на Библиотеката и гледаше нагоре към повредения купол, а до него Пондър Стибънс (който по неясна причина реши да остане без шапка на главата, макар и тя да му бе върната) се взираше намръщен в някакви магически уреди.

— Нищичко ли няма? — попита Ридкъли.

— Уук — потвърди библиотекарят[4].

— Навсякъде ли претърси?

— Сър, той не може да претърси навсякъде в тази библиотека — възрази Пондър. — Това би отнело повече време, отколкото изобщо е възможно да съществува. Но ако говорим за най-обикновените рафтове — несъмнено. Ъ-хъм…

Керът се обърна към Пондър:

— Моля ви, господине, кажете ми за какво се отнасяше това „ъ-хъм“?

— Нали разбирате, че тази библиотека е магическа? И това означава, че дори при нормални обстоятелства има област с висок магически потенциал над библиотечните рафтове?

— Вече съм идвал тук — подчерта Керът.

— Следователно сте осведомен, че времето в библиотеките е… донякъде по-гъвкаво? — продължи Пондър. — И като добавим допълнителната мощност на бурята, нищо чудно да е възникнала възможността за…

— Нима ще ми кажете, че той е бил преместен във времето? — прекъсна го стражникът.

Пондър се стъписа. Никой не му бе казвал, че стражниците са схватливи. Обаче не издаде изненадата си.

— Ех, да беше толкова просто. Мълнията обаче… ъ-хъм, явно е добавила и страничен вектор…

— Какво? — попита Ридкъли.

— Значи и във времето, и в пространството — каза Керът.

Пондър съвсем се обърка. Хората извън магьосническото съсловие не би трябвало да имат толкова бърз ум.

— Не е… точно така — смънка той и се отказа от обясненията. — Архиканцлер, наистина се налага да поумувам над това. Невъзможно е някои от данните, които получавам, да са истина.

* * *

Ваймс се свести. Бе имало мрак, дъжд и страшна болка в лицето му.

После бе имало друго избухване на болка в тила му и усещане, че го влачат насам-натам.

А сега имаше светлина.

Виждаше я през клепачите си. Поне през левия. В другата половина на лицето му се усещаше само болка. Остави окото си затворено и наостри слух.

Някой се движеше наоколо. Изтрака метал. Женски глас промълви:

— Той е буден.

— Сигурна ли си? — отвърна мъжки глас. — Как позна?

— Познах, защото веднага усещам дали един мъж е заспал — обясни жената.

Ваймс отвори окото си. Лежеше на някаква пейка или маса. До него на стената се облягаше млада жена. По дрехите, държанието и позата й полицейският мозък на Ваймс веднага я определи: „шивачка“, но от по-умните. Мъжът носеше дълга черна роба и глупаво провиснала шапка, за които също се намери определение: помощ, попаднал съм в ръцете на лекар!

Подскочи и седна.

— Само да ме пипнеш и ще те просна! — ревна той, опитвайки се да спусне краката си от масата.

Половината му глава сякаш пламна.

— На твое място щях да кротувам — посъветва го лекарят и полека го бутна назад. — Това порязване беше доста гадно. И не пипай превръзката на окото!

— Порязване ли? — Ръката на Ваймс докосна коравия плат на превръзка за око. Спомените му се сляха. — Карсър! Някой спипа ли го?

— Който и да те е нападнал, се е измъкнал — осведоми го лекарят.

— След такова падане? — усъмни се Ваймс. — Сигурно поне е накуцвал! Слушайте, аз трябва да…

Едва тогава забеляза всичко останало. Тези неща през цялото време бяха пред очите му, но едва сега осъзна какво се е случило.

Не носеше собствените си дрехи…

— Какво стана с униформата ми? — попита и долови гримасата на жената към лекаря: „Нали ти казвах?“

— Нападателят те е съблякъл по долни гащи и те е оставил да лежиш на улицата — намеси се тя. — Добре, че при мен имаше мъжки дрехи. Не е за вярване какви неща си забравят мъжете.

— Кой ми е взел бронята?

— Никакви имена не знам — отрече жената. — Видях обаче неколцина мъже, които тичаха с някакви неща в ръцете.

— Обикновени крадци ли? Не оставиха ли разписка?

— Не! — прихна тя. — Защо пък да оставят?

— А ние може ли да задаваме въпроси? — обади се лекарят, докато си събираше инструментите.

Нищо не беше наред…

— Ами аз… благодаря, да — смотолеви Ваймс.

— Как се казваш?

Ръката му застина, докато я вдигаше към лицето си.

— Значи не ме познавате?

— А трябва ли? — отвърна лекарят.

Нищо не беше наред…

— Това нали е Анкх-Морпорк? — провери Ваймс.

— Ъ-ъ… да — потвърди мъжът и се обърна към жената. — Ударен е по главата, но не мисля, че е чак толкова зле…

— Виж какво, губя си времето — намеси се тя. — Ти кой си, господине?

Нали уж всеки в града знаеше кой е Ваймс? Поне в Гилдията на шивачките. А и лекарят нямаше вид на глупак. Може би в момента не биваше да е напълно откровен. Нищо чудно да е попаднал на място, където не е особено желателно да си ченге. Можеше да се окаже опасно за него, а точно сега не беше толкова добре, че да се справи с положението.

— Кийл — каза им той.

Името просто изскочи в ума му — през целия ден се въртеше в ума му, още щом видя цъфналия люляк.

— Ъхъ, да, бе — подсмихна се жената. — Ще си съчиниш ли и малко име?

— Джон — заяви Ваймс.

— Подходящо. Е… Джон, ето какво ще ти кажа. Наоколо голите мъже, проснати на улицата, не са рядка гледка. Колкото и да ти е странно, но обикновено те не искат всеки да знае истинските им имена или къде живеят. И ти няма да си първият, когото доктор Лоун е закърпил. Аз се казвам Рози. Сега ще има и малка такса, нали разбираш? И за двама ни.

— Добре, добре, знам как стават тия неща — вдигна ръце Ваймс. — Това са Сенките, нали? — И двамата кимнаха. — Значи се спогодихме. И ви благодаря. Вижда се, че нямам никакви пари, но щом се прибера у дома…

— Ще те придружа, бива ли? — предложи жената и му подаде вехто палто и чифт прастари ботуши. — Не искам нищо да те сполети. Например внезапна загуба на памет.

Ваймс побесня, но не показа яда си. Лицето го мъчеше, имаше натъртвания къде ли не и бе облечен в дрехи, които воняха на клозет. Ще отиде в участъка на стражата, ще се почисти и ще се преоблече, после ще си напише доклада и оттам — право вкъщи. А тази млада дама може да прекара една нощ в килиите и после да бъде предадена на Гилдията на шивачките. Там се отнасяха сурово към подобни случаи на изнудване, защото вредяха на оборота.

— Бива — съгласи се той.

Нахлузи ботушите. Стягаха го, а подметките им бяха направени от тънък влажен картон.

Доктор Лоун разпери ръце в знак, че се отървава от тях.

— Оставям го на теб, Рози. Господин Кийл, не сваляй превръзката няколко дни и ако ти провърви, ще виждаш с окото. Някой те е резнал с остър нож. Направих каквото ми беше по силите и шевовете са добри, но ще ти остане грозен белег.

Ваймс за пореден път вдигна ръка към бузата си.

— Не пипай! — скастри го Лоун.

— Да вървим… Джон — подкани го Рози. — Да те върнем у дома, където ти е мястото.

Излязоха навън. От стрехите капеше вода, но дъждът бе отслабнал.

— Живея оттатък Двора на Псевдополис — съобщи Ваймс.

— Ти водиш — отвърна Рози.

Още преди да стигнат до края на улицата, той забеляза, че две тъмни фигури са тръгнали подире им. Понечи да се обърне, но Рози впи пръсти в ръката му.

— Не ги закачай и те няма да те закачат — увери го тя. — Само идват с нас да пазят.

— Кого? Теб или мен?

Жената се засмя:

— И двама ни.

— Да, ти само си върви, добри ми господине, и ние ще си кротуваме като мишчици — обеща пронизителен глас зад него.

Малко по-плътен добави:

— Точно тъй си е, миличък. Бъди добро момче и не карай леля Млати да си отваря чантичката.

— Това са Млати и Сади! — възкликна Ваймс. — Мъчните лелки! Е, те адски добре знаят кой съм!

Извъртя се.

Тъмните фигури, носещи старомодни черни сламени качулки, отстъпиха назад. В тъмата се чуха няколко метални звука и Ваймс бе принуден да се подчини. Макар че, общо взето, бяха от същата страна на барикадата като закона, с Мъчните лелки човек никога не беше сигурен какво може да му случи. Разбира се, тъкмо заради това бяха толкова полезни. Всеки клиент, който наруши реда в някой от тукашните домове, ползващи се с добро име, се боеше от лелките далеч по-силно, отколкото от стражата. Все пак стражниците спазваха някакви правила. А и в стражата нямаха ръчната чанта на Млати. Сади пък умееше да върши ужасни неща с чадър, чийто връх приличаше на папагалска човка.

— Хайде, стига де — подхвърли той. — Млати? Сади? Да не се бъзикаме, а?

Нещо го побутна в гърдите. Сведе поглед. В края на предмета имаше гравирана папагалска глава.

— Трябва да продължиш по пътя си, драги ми господине — изрече един глас.

— Докато още имаш пръстчета на крачетата, миличък — добави друг.

— Май така ще е най-добре — подръпна го за ръката Рози. — Но ще ти кажа, че ги впечатли.

— По какво съдиш?

— Не си се превил на две и не бълбукаш. Да вървим, тайнствен страннико.

Ваймс се взираше напред, търсеше синия фенер пред Двора на Псевдополис. Там всичко все някак щеше да се изясни.

Но когато стигнаха, нямаше никакъв син фенер над арката на входа. Само няколко прозореца горе.

Ваймс задумка по вратата, докато тя не се открехна.

— Какво става тук, по дяволите? — попита сърдито обитателят на къщата, от който се виждаше само носа и едното око. — Я не ми пречи да вляза!

Избута вратата и нахълта.

Вътре нямаше участък на стражата. Вярно, виждаше се познатата стълба, но една стена минаваше през дежурната стая, имаше килими на пода, гоблени по стените… и прислужница с поднос в ръцете, която се опули, изтърва подноса и изпищя.

— Къде са всичките ми служители?! — кресна Ваймс.

— Напуснете незабавно, чувате ли? Не можете да нахлувате така! Махайте се оттук!

Ваймс се обърна към стареца, който му отвори. Приличаше на иконом и бе докопал сопа. Може би от нерви, а може би заради старческо треперене краят на сопата се люшкаше пред носа на Ваймс, който я сграбчи и я захвърли на пода.

— Какво става тук? — пожела да разбере той.

Старецът изглеждаше не по-малко озадачен от него.

Ваймс почувства как някакъв древен кух ужас набъбва у него. Стрелна се през отворената врата във влажната нощ навън. Рози и Лелките се бяха изпарили, както е присъщо на нощните птици, щом надушат неприятности. Той обаче хукна по Кралския път, като разблъскваше другите минувачи и окачаше от редките карети.

Тъкмо започваше да диша по-равномерно, когато се добра до авеню „Скуун“ и свърна по алеята към дома си. Нямаше представа какво ще завари там, но мястото изглеждаше съвсем нормално и от двете страни на вратата пламтяха факли. Познатият чакъл хрущеше под краката му.

Замахна да блъсне вратата, но с голямо усилие на волята се принуди да спре и дръпна шнурчето на звънеца.

След малко вратата бе отворена от иконом.

— Слава на боговете! — отдъхна си Ваймс. — Аз съм, човече. Попаднах в схватка. Няма за какво да се безпокоиш. Как е…

— Какво желаете? — грубо го прекъсна икономът.

Отстъпи крачка назад и лампите във фоайето го осветиха по-ярко. Ваймс виждаше за пръв път този мъж.

— Къде се дяна Уиликинс? — попита веднага.

— Момчето от кухнята ли? — Тонът на иконома се вледени. — Ако сте му роднина, предлагам да попитате за него отзад, на черния вход. Би трябвало да ви е известно, че не бива да стоите пред парадния.

Ваймс поумува как да преглътне тези думи, но юмрукът му не си направи труда да чака. Умело просна мъжа на земята.

— Нямам време за това — заяви Ваймс и го прекрачи.

Застана насред просторното фоайе и сви шепи пред устата си.

— Госпожо Доволсън? Сибил? — нададе вопъл той, усещайки как ужасът се усуква на възли в него.

— Моля? — обади се глас от стаята, която Ваймс отдавна наричаше Страшно розовата дневна.

Оттам излезе Сибил.

Наистина беше Сибил. И гласът беше същият, и очите, и стойката. Само не и възрастта — момичето беше прекалено младо, за да е Сибил…

Погледът на Сибил се отмести от него към поваления иконом:

— Вие ли сторихте това на Форсайт?

— Аз… ъ-ъ… аз… стана грешка… — мънкаше Ваймс и отстъпваше:

Но тя вече сваляше меч от стената. Не бе сложен там само за украса. Той не помнеше дали жена му някога е овладявала фехтовката, но дълго няколко стъпки остро оръжие е достатъчна заплаха, ако го размахва разярен аматьор. И на аматьорите понякога им излиза късметът.

Той отскочи припряно.

— Грешка… сбърках къщата… и лицето…

Едва не се препъна в падналия иконом, но успя да се втурне през вратата и надолу по стъпалата.

Мокри листа се лепяха по него, докато напираше слепешката през храстите към портата. Облегна се на стената и пое дълбоко дъх.

Скапаната Библиотека! Нали дочу веднъж, че там човек можел да се мести във времето или нещо подобно? Събрани натясно, всички онези магически книги вършеха странни неща.

Сибил беше толкова млада. Изглеждаше на шестнайсет! Нищо чудно, че нямаше участък на стражата в Двора на Псевдополис! Нали се преместиха там преди броени години!

Влагата се просмукваше през вехтите дрехи, с които беше облечен. А у дома… някъде… беше огромното му промазано кожено палто, топло като препечена филийка…

Мисли, мисли, не оставяй ужаса да вземе връх…

Дали не би могъл да обясни на Сибил какво става? В края на краищата тя пак си беше Сибил, нали? Мила към окаяните създания. Но дори най-мекото сърце би проявило склонност към вкоравяване, ако в къщата се появи груб отчаян мъж с пресен белег и облечен в дрипи и заяви, че ще ти бъде съпруг. Една млада жена би могла да разбере съвсем погрешно тези думи, а на него изобщо не му трябваше това, особено докато тя е с меч в ръка. И лорд Рамкин вероятно още беше жив, а Ваймс бе останал с впечатлението, че е бил кръвожаден стар дявол.

Превил гръб, той се облегна на стената и бръкна за пура — ужасът го обзе отново…

В джоба му нямаше нищо. Никакви тънки пурети от Пантуид. И още по-важно — никаква кутия за пури…

Бе специално изработена. Имаше лека извивка. От деня, в който Сибил му я подари, непрекъснато беше в джоба му. И стана част от него, доколкото това е възможно за една вещ.

„Ние сме тук и това е сегашният миг.“ Редови стражник Визит, пламенно вярващ в омнианската религия, понякога цитираше тези слова от тяхната свещена книга. Доколкото Ваймс ги разбираше, на не толкова възвишения жаргон на ченгетата означаваха, че трябва да свършиш работата, която с изпречила пред очите.

„Аз съм тук — рече си той, — и сегашният момент е тогавашният.“ Обаче някакъв вътрешен глас добави: „Нямаш никакви приятели тук. Нито дом. Нито цел. Тук си сам.“

„Не, не си сам“ — възрази друг.

Някой го наблюдаваше.

Човекът се отдели от сенките на улицата и закрачи към него. Ваймс не успяваше да види лицето, но нямаше значение. Знаеше, че на него е изписана особената усмивчица на хищника, който знае, че е притиснал жертвата с лапа, известно му е, че и жертвата знае това. Уверен е, че жертвата ще се държи, сякаш си бъбрят като първи приятели, защото жадува, копнее да е именно така…

„Нали не искаш да умреш тук“ — подсказа скритата дълбоко, тъмна частица от душата на Ваймс.

— Имате ли огънче, господине? — попита хищникът.

Дори не си направи труда да държи незапалена цигара.

— Ами да, разбира се — отвърна Ваймс.

Уж посегна да се потупа по джобовете, но се завъртя с протегната ръка и улучи по ухото мъжа, който се прокрадваше зад него. После скочи към търсещия огънче и го събори на земята, стоварвайки ръка върху гърлото му.

Щеше да успее. По-късно си казваше, че наистина щеше да успее. Ако нямаше други двама в сенките, непременно щеше да успее. Но само ритна единия по коляното, преди да усети как гаротата се стяга около гърлото му.

Издърпаха го да стане. Раната сякаш изпищя от болка, докато той се мъчеше да вкопчи пръсти във въжето.

— Задръж го така — каза някой. — Гледай какво стори на Джез. Проклятие! Ще го сритам в…

Сенките се размърдаха. Ваймс се опитваше да си поеме дъх, единственото му здраво око се насълзяваше и съвсем смътно долови какво става. Имаше пъшкане, тихи и странни звуци, после натискът върху гърлото му изведнъж изчезна.

Падна по очи и се изправи с усилие, като леко се олюляваше. Двама мъже лежаха на земята. Единият се бе свил на кълбо и бълбукаше по малко. В далечината затихваше тропот на бягащи крака.

— Голям късмет е, че те намерихме навреме, драги ми господине — разнесе се глас точно зад него.

— За някои не е чак такъв късмет, миличък — добави друг глас до първия.

Рози пристъпи напред от мрака.

— Мисля, че е най-добре пак да дойдеш с нас. Ще пострадаш, като се размотаваш така. Да вървим. То се знае, няма да те заведа у нас…

— … то се знае — промърмори и Ваймс.

— … но вярвам, че Моси Лоун ще ти намери къде да си опънеш гърбината.

— Моси Лоун! — изведнъж му се зави свят. — Той е, значи! Докторът по срамните болести! Помня го!

Опитваше се да фокусира умореното си око в младата жена. Да, очертанията на лицето съвпадаха. И тази брадичка… Жена, която не търпи глупости. С такава брадичка хората стигат далеч.

— Рози… ти си госпожа Палм!

— Госпожа ли? — повтори тя студено, а Мъчните лелки се закискаха пискливо. — Определено не.

— Не, аз исках да кажа… — оплете се Ваймс.

Разбира се, само старшите представителки на тази професия приемаха „госпожа“ като почтително обръщение. Но тя още не беше от старшите. Дори гилдията още не съществуваше.

— И досега не те бях виждала — продължи Рози. — Нито пък Млати и Сади, а те имат изумителна памет за лица. Но ти, Джон Кийл, ни познаваш и се държиш, все едно всичко тук е твое.

— Тъй ли?

— Да. Личи ти по стойката. Така стоят офицерите. Храниш се добре. Може и да прекаляваш мъничко. Не ти е излишно да смъкнеш две-три килца. И целият си в белези. Видях ги, като беше при Моси. Краката ти са загорели от коленете надолу и това ми шушне „стражник“, защото те ходят с голи до колене крака. Но аз познавам всеки стражник в града и ти не си от тях, значи може да си военен. Биеш се по инстинкт, и то мръснишки. Значи си свикнал да се бориш за живота си в мелето, а това си е странно, защото пък ми шушне „кашик“, а не офицер. Разнесе се мълва, че ония момчета взели от теб хубавичка броня. Офицерска. Но ти не носиш пръстени. Пак „кашик“ — пръстените се закачат къде ли не и можеш да си откъснеш пръста, ако не внимаваш. Женен си.

— А това по какво си личи?

— Всяка жена ще познае — невъзмутимо го увери Рози Палм. — Сега стъпвай по-живо. Вече нарушаваме полицейския час. Стражниците няма да ни досаждат много, но с теб ще се захванат.

Полицейски час… Това беше много отдавна. Ветинари никога не налагаше полицейски час. Пречеше на бизнеса.

— Май съм си загубил паметта, когато са ме нападнали — подхвърли Ваймс.

Реши, че звучи добре. Най-голяма нужда имаше от някое тихо местенце, за да размисли хубавичко.

— Тъй ли? А аз май съм кралицата на Хершеба — заяде се Рози. — Едно запомни, добри ми господине. Не правя всичко това, защото си ми интересен, макар да си признавам, че ме мъчи силно любопитство още колко ще оцелееш. Да не беше толкова студена и влажна нощта, щях да те зарежа на пътя. Аз съм работещо момиче и не ми трябват неприятности. Но ти приличаш на мъж, който може да натрупа малко долари, а ще си платиш, да знаеш.

— Ще ти оставя парите на нощното шкафче — изтърси Ваймс.

Плесницата го отхвърли към стената.

— Това да ти е за урок. Аз нямам никакво чувство за хумор, разбрахме ли се? — промълви Рози и раздвижи изтръпналите си пръсти.

— Аз… извинявай — смънка той. — Не исках да… Тоест… слушай, благодаря ти за всичко. От душа го казвам. Но нощта никак не е лека за мен.

— Да, виждам.

— По-лошо е, отколкото си мислиш. Сериозно ти говоря.

— Всички си имаме тежки грижи. Сериозно ти говоря.

Ваймс се радваше, че Мъчните лелки бяха зад тях, когато навлязоха в Сенките. Защото това бяха старите Сенки, а Лоун живееше на една пряка от края им. Стражата никога не припарваше тук. Честно казано, новите Сенки не бяха много по-приятни, но хората си бяха научили урока какво става, ако някой нападне стражник. С лелките беше друго. Тях никой не нападаше.

„Само да поспя една нощ. Може би на сутринта ще излезе, че нищо от това не се е случвало.“

— Тя не беше там, нали? — обади се Рози по някое време. — За жена ти питам. Онази къща е на лорд Рамкин. Да нямаш разправии с него?

— Никога не съм го виждал — отвърна Ваймс разсеяно.

— Провървя ти, че един човек ни каза накъде си тръгнал. На онези мъже сигурно плаща някой от обитателите на големите къщи. Тузарите в Анкх признават само своите закони. Някакъв грубиян се разхожда насам-натам, без да носи инструментите на някой занаят… Значи трябва да бъде разкаран, а ако наемниците го оберат до шушка покрай останалото, на кого му пука?

„Да — рече си Ваймс. — Тъкмо така става. Да си привилегирован означава да си имаш частни закони. Два вида хора се надсмиват над законите — първите ги нарушават, а вторите ги създават. Е, сега вече не е така…

… но сега аз не съм в моето «сега». Проклети да са магьосниците…

Магьосниците. Ами да! Сутринта ще отида да им обясня! Лесна работа! Поне те ще разберат! Хващам се на бас, че могат да ме върнат право там, откъдето се пренесох! Имат си цял университет, пълен с хора, които могат да се справят с това! Вече не е мой проблем!“

Облекчението изпълни тялото му като топла розова мъгла. От него се искаше само да избута жив нощта…

Но защо да чака? При тях е отворено по цяла нощ, нали? Магията няма работно време. Ваймс помнеше среднощните патрули, когато виждаше ясно в сиянието, идващо от някои прозорци на университета. Можеше просто да…

Задръж, задръж. Хрумна му типично полицейска мисъл. Лелките не тичаха. Бяха прочути с това. Застигаха човек бавно. Всяко, както те се изразяваха, „много лошо момче“ би спало твърде неспокойно, ако знае, че лелките са го подгонили и бавно се примъкват към него, поспирайки само да пият чай със сметана или да посетят интересна разпродажба на ниски цени. Но Ваймс бе бягал по целия път чак до авеню „Скуун“ в тъмнината, през множеството коли и тълпите хора, които бързаха да се приберат у дома преди началото на полицейския час. Никой не му обърна внимание, а и в никакъв случай не би могъл да види лицето му. Пък и той несъмнено не познаваше никого тук. Поправи се — никой не познаваше него.

— Е — подхвана нехайно, — кой ви каза накъде съм тръгнал?

— О, един от престарелите монаси — обясни Рози.

— Какви престарели монаси?

— Че знае ли ги човек? Плешив дребосък с расо и метла. Винаги ще видиш някъде монаси да просят и да напяват. Този беше на Федърското шосе.

— И вие го попитахте къде съм отишъл?

— Какво? Не. Просто се огледа и каза: „Господин Кийл изтича към авеню «Скуун»“, после продължи да си мете.

— Да мете ли?

— Ами това е някакво тяхно свято занимание. За да не настъпват мравките, тъй си мисля. Или пък помитат греховете от пътя си. А може би държат наоколо да е чисто. Кого засягат делата на монасите?

— И нищичко в тази случка ли не ви се стори странно?

— Защо? Рекох си, че може по душа да си благ с просяците! — сопна се Рози. — Не ми влиза в работата. Млати обаче каза, че пуснала нещо в паничката му.

— Какво?

— А ти би ли я попитал?

Ваймс умуваше: „Вярно, кого засягат делата на монасите? Те са си монаси. Тъкмо затова са особняци. Нищо чудно един от тях да е бил осенен или нещо такова, на тях това им харесва. И какво толкова? Намери магьосниците, обясни им какво се случи и ги остави те да се оправят.“

Но полицаят в него мислеше друго: „Откъде дребничките монаси ще знаят, че се наричам Кийл? Надушвам нещо гнило.“

Ваймс се опита да го опровергае: „Значи тази миризма е отпреди трийсетина години.“

И полицаят подчерта: „Ами да, затова вони.“

— Чуйте, трябва да проверя нещо — започна той. — Аз… може и да се върна.

— Е, няма да те оковавам във вериги — отвърна Рози. Поусмихна се мрачно и продължи: — Защото това се плаща допълнително. Но ако не се върнеш и имаш намерение да се застоиш в този град, тогава лелките…

— Давам ти дума, че най-малко от всичко на света искам да напусна Анкх-Морпорк — прекъсна я Ваймс.

— Наистина прозвуча правдиво — съгласи се Рози. — Ами върви. Полицейският час вече започна. Но защо ли си мисля, че това няма да те притесни?

Той се скри в мрака, а Млати пристъпи към Рози.

— Миличка, искаш ли да го проследим?

— Не си правете труда.

— Скъпа, защо не позволи на Сади да го смуши лекичко? Щеше да го поукроти.

— Мисля си, че доста усилия са нужни, за да укротиш този мъж. Не ни трябват главоболия. Не и сега. Остава ни съвсем малко.

* * *

— Господине, хич не ти трябва да си навън по това време.

Ваймс се обърна. Досега тропаше по затворената порта на университета.

Зад него стояха трима стражници. Единият носеше факла. Другият държеше лък. Третият явно бе решил, че задълженията му тази нощ не включват носене на тежести.

Ваймс бавно вдигна ръце.

— Като гледам, иска му се да прекара нощта в приятна студена килия — отбеляза онзи с факлата.

„Олеле. Състезанието «Комедиант на годината». Ченгетата не бива да си опитват силите в него, но те въпреки всичко упорстват.“

— Просто щях да посетя университета — сподели той.

— О, тъй ли било? — обади се стражникът без факла или лък. Беше пълен, Ваймс различаваше помътнелия блясък на сержантски нашивки. — Та къде живееш?

— Никъде. Току-що пристигнах. Хайде да продължим веднага нататък, а? Нямам работа, нямам и пари. Нито едното от двете не е престъпление.

— Ами оставането навън в полицейския час? И явната липса на средства да се издържаш? — възрази сержантът.

— Краката още ме държат.

— Засега, хър-хър — засмя се единият.

Млъкна, щом Ваймс впери поглед в него и заговори:

— Сержант, искам да се оплача.

— От какво?

— От теб — заяви той. — И от тези ухилени смешници. Не го правите както му е редът. Като ще арестувате някого, захващайте се веднага. Имате си значки и оръжия, нали? А той е с вдигнати ръце и гузна съвест. Всеки е с гузна съвест. Затова човекът се чуди какво ли знаете и какво ли ще го праите, а от вас се иска да го затрупате с въпроси, без да си поплювате. Не пускате тъпи шегички, щото това е твърде човешко, не го оставяте да се опомни, за да не съчини и едно свястно изречение, и преди всичко не го оставяте да направи ей това движение, да сграбчи ръката ти и да я извие така, че още малко и ще се счупи, нито да докопа меча ти и да го опре в гърлото ти по този начин. Нали ще кажеш на хората си да отпуснат мечовете си към земята? Както ги размахват, някой може да пострада.

Сержантът изгъргори.

— Правилно — поощри го Ваймс. — Ох, сержант… това меч ли е? Някога да си го наточвал? За какво го ползваш, да пребиваш с него хората до смърт ли? Чуйте сега какво ще направите — всички ще хвърлите оръжията си на земята ей там, после ще пусна сержанта и ще хукна по онази уличка, ясно? И докато си вземете оръжията — а повярвайте ми, съветвам ви да сте с оръжие в ръка, когато ме подгоните, — аз ще съм набрал преднина. И край на всякакви проблеми. Имате ли въпроси?

И тримата стражници мълчаха. После той чу съвсем слаб и твърде познат звук. Косъмчетата в ушите му зашаваха, когато върхът на арбалетна стрела се пъхна много внимателно в едното от тях.

— Да, сър, имам един въпрос — изрече глас зад гърба му. — Вие някога вслушвате ли се в собствените си съвети?

Ваймс усети натиска на арбалета и се запита докъде ли ще стигне стрелата, ако спусъкът бъде натиснат. Дори един-два пръста щяха да му дойдат в повечко.

Понякога просто се примиряваш с несполуката. Той изтърва меча с подчертана предпазливост, пусна сержанта и покорно се отдръпна, а четвъртият стражник през цялото време се целеше в него.

— Просто ще застана мирно, бива ли? — подхвърли той.

— Ъхъ — изръмжа сержантът и се извъртя към Ваймс. — Ъхъ, така ще си спестим малко време. Макар че за теб, господинчо, ще отделим цялата нощ. Браво, редови полицай. Ще направим стражник от теб.

— Ъхъ, браво на теб — съгласи се Ваймс, вторачен в младежа с арбалета.

Но сержантът вече се засилваше към него.

* * *

Мина време. Изпитваше силна болка.

Ваймс лежеше на коравия нар в килията и се стараеше да я прогони. Можеше да е и по-зле. Онази сбирщина дори не знаеше как да се разправи с някого. Изобщо не проумяваха, че човек може да падне малко по-рано от удара, а и половината време си пречеха един на друг.

Дали се наслаждаваше на това? Не на болката. Нея се опитваше да пренебрегне, и то толкова усърдно, че в един момент бе изпаднал в несвяст. Но у него имаше и една частица, която дочуваше понякога при тежки арести след изтощителни гонитби — онази частица, която жадуваше да удря с юмруци още дълго, след като юмручните удари са постигнали целта си. В нея имаше радост. Ваймс си я наричаше „звяра“. Оставаше скрита, докато не му потрябва и тогава изскачаше. Болката я изваждаше наяве, страхът — също. Бе убивал върколаци с голи ръце, обезумял от ярост и ужас, а дълбоко навътре усещаше кръвта на звяра… и сега той душеше въздуха.

— Здрасти, господин Ваймс, ха-ха! Чудех се кога ще се събудиш.

Веднага седна. Килиите бяха преградени с решетки откъм коридора, но и помежду си — за да научат попадналите в клетка, че са се озовали именно в клетка. А в съседната клетка, подложил ръце под главата си, се излежаваше Карсър.

— Хайде де — подкани го той весело. — Ще ме спипаш през решетките ли, а? Искаш да провериш кога ще довтасат пазачите, тъй ли?

— Поне и теб са прибрали — изсумтя Ваймс.

— Не за дълго, не за дълго. В сравнение с теб съм много добре, ха-ха! Гост на града, залутал съм се, държах се много сговорчиво със Стражата, извиних се, че им губя времето, бутнах им и нещичко за услужливостта… Не биваше да спираш рушветите в Стражата, господин Ваймс. С тях животът на всички е по-лек, ха-ха!

— Значи ще намеря друг начин да те спипам.

Карсър пъхна пръст в носа си, повъртя, дръпна го, огледа придирчиво изваденото и го цъкна с нокът към тавана.

— Е, тук вече се оплеска, господин Ваймс. Нали разбираш, мен не са ме довлекли вътре четири ченгета. Не съм нападал стражници, нито пък съм се опитвал да вляза с взлом в университета…

— Чуках на портата!

— Аз ти вярвам, господин Ваймс. Но нали ги знаеш ченгетата. Само да ги погледнеш накриво и мръсниците ти лепват всяко престъпление, дето е записано в законите. Ужасно е какво могат да припишат на един почтен човек, ха-ха!

Той наистина знаеше.

— Значи си се сдобил с пари.

— Ми то се знае, господин Ваймс. Аз съм си кримка. И най-хубавото е, че става твърде лесно да съм кримка, ако никой не ме знае като такъв. Ама за да си ченге, хората трябва да вярват, че си ченге. Каква историйка, направо да си я запишеш, а? Знаеш ли, че сме в доброто старо време, ха-ха?

— Така изглежда — съгласи се Ваймс.

Неприятно му беше да си приказва с Карсър, но в момента му се струваше, че той е единственият действително съществуващ човек наоколо.

— И къде се изтърси, ако мога да попитам?

— В сенките.

— Аз също. Две типчета се помъчиха да ме ограбят, както бях полегнал. Мен! Представяш ли си, господин Ваймс! Все пак носеха някакви парици, тъй че всичко се подреди. Да, мисля си, че тук ще съм много щастлив. А, ето ги и нашите доблестни момчета…

Един стражник идваше по коридора, размахал връзка ключове. Беше доста възрастен, бе от ченгетата, които е по-вероятно да получат работа с размахване на ключове вместо с размахване на палка. Най-забележителното у него беше носът му — двойно по-широк и по-къс от нормалния. Позагледа се във Ваймс, после отиде до килията на Карсър и отключи вратата.

— Ей, ти. Изчезвай.

— Да, сър. Благодаря, сър — побърза да излезе Карсър и посочи Ваймс: — Този го дръжте под око, сър. Същинско животно. Не бива да затваряте почтени хора до такива като него, сър.

— Казах да се разкараш.

— Вече се разкарвам, сър. Благодаря, сър.

Карсър намигна с усмивка на Ваймс и се разкара.

Надзирателят се обърна към Ваймс:

— А твоето име как е, хнъ, господинчо?

— Джон Кийл.

— Тъй ли?

— Тъй, ами, и вече достатъчно ме ритаха. Май ми стига толкова. Искам да изляза оттук.

— О, ще ти се да излезеш, тъй ли? Хнъ! Ще ти се да ти дам тия ключове, хнъ, и пет пенса от общата касичка за, хнъ, неприятностите, а?

Мъжът стоеше до решетката и се хилеше на заблудата на човек, който се смята за остроумен, докато всъщност е слабоумен. Ако рефлексите на Ваймс бяха по-бързи от неговите (би се обзаложил, че дори в момента е така), само за секунда би придърпал стария глупак към решетката, за да му сплеска носа още малко. Нямаше съмнение, че психопатите се оправят по-лесно в живота.

— Стига ми и свободата — сподели той, като се пребори с изкушението.

— Ти никъде няма да ходиш, хнъ, освен да се видиш с капитана — осведоми го надзирателят.

— Той трябва да е капитан Тилдън, нали? — подхвърли Ваймс. — Нали не бъркам? Пуши като комин? Има месингово ухо и дървен крак, нали?

— Ъхъ, и може да заповяда да те застрелят, хнъ, тогаз ще ти се усладят ли бананите, а?

Отрупаното бюро, което представляваше паметта му, най-сетне измъкна подложката на спомена изпод чаената чаша на забравата.

— Ти си Зурльо. Познах, нали? Някакъв ти беше счупил носа и така и не го наместиха добре! Пък и очите ти сълзят през цялото време, затова те назначиха постоянно да наглеждаш килиите…

— А аз познавам ли те, господинчо? — попита Зурльо, присвил подозрително воднистите си очи към него.

— Мен ли? Не. Не! — припряно отрече Ваймс. — Но съм чувал хората да говорят за теб. На практика той се разпорежда в участъка, тъй казват. Много справедлив човек бил, казват. Строг, но справедлив. Не плюе в кашата, не пикае в чая. И никога не се оплита в приказки за плодове.

Видимите части от лицето на Зурльо се разкривиха в презрителната гримаса на човек, който не вниква в разиграващия се сценарий.

— Тъй ли било? — успя да рече той. — Е, хнъ, аз винаги държа чисти килиите, това си е вярно. — Изглеждаше малко смутен, но някак направи поредната гримаса. — Ти си стой тука, а аз ще отида да кажа на капитана, че си се освестил.

Ваймс пак легна на нара и се загледа в лошия правопис и анатомичните грешки на драсканиците по тавана. Известно време отгоре се чуваше гръмовен глас, прекъсван понякога с „хнъ“ от Зурльо.

После надзирателят отново изтрополи по стълбата.

— Брей, брей, брей — занарежда той. — Както излиза, нашият капитан иска да приказва с теб тутакси. Да видим сега — ще ме оставиш ли да те окова, хнъ, или да викам момчетата?

„Боговете те закрилят“ — каза си Ваймс. Може и да беше вярно, че ударът, разплескал носа на Зурльо, му е наместил накриво мозъка. Трябва да си много голям идиот, за да се опиташ сам да сложиш белезници на опасен арестант. Ако например бе опитал същия номер с Карсър, от пет минути щеше да е мъртъв идиот.

Надзирателят отвори вратата. Ваймс стана и подаде китките си. След миг колебание Зурльо му сложи белезниците. Винаги си струва да се държиш прилично с надзирател — може ръцете ти да не се окажат оковани зад гърба. А човек със събрани отпред ръце има доста голяма свобода на движенията.

— Ти мини пред мен по стъпалата — нареди Зурльо, наведе се и взе арбалет, който изглеждаше в пълна изправност. — Ако дори се опиташ да вървиш бързо, господинчо, ще те прострелям тъй, хнъ, че да пукнеш бавно.

— Така си е редно — потвърди Ваймс.

Качваше се по стъпалата съвсем внимателно и чуваше тежкото дишане на Зурльо точно зад гърба си. Подобно на мнозина с ограничен ум надзирателят се отнасяше изключително сериозно към нещата, които все пак можеше да прави. Например би проявил оригинална липса на задръжки спрямо натискането на спусъка.

Ваймс стигна до горната площадка и спря нерешително.

— Хнъ, върви наляво, ей ти — подсказа отзад Зурльо.

Ваймс кимна. После веднага сви надясно. Всичко изплуваше като огромна вълна. Това беше Шосето на петмезената мина. Първият му участък на стражата. Тук започна всичко.

Вратата на капитана беше отворена. Възрастният мъж с уморен вид вдигна глава зад бюрото си.

— Сядай — нареди хладно Тилдън. — Благодаря, Зурльо.

Ваймс имаше противоречиви спомени за капитан Тилдън. Бил военен, преди да му дадат тази работа като един вид пенсия, а това никак не беше добре за старше ченге. Означаваше, че вечно чака заповеди от властта и им се подчинява, докато Ваймс откри, че предпочита да очаква заповеди от властта, а после да ги прецежда през ситото на здравия разум, като щедро примесва изобретателна способност да не ги разбира и дори зачатъци на глухота, ако обстоятелствата я налагат, защото властта рядко слиза на уличното равнище. Тилдън твърде много държеше на лъскавите нагръдници и строевата подготовка. Не можеше да се отрече, че и това е необходимо донякъде. Не бива да позволяваш на хората да се разпускат. Но макар че Ваймс никога не изразяваше публично мнението си, харесваше му да вижда от време на време и някоя очукана броня. Показваше, че някой е удрял о нея, пък и когато се спотайваш в сенките, не е нужно да лъщиш…

На едната стена бе окачен флагът на Анкх-Морпорк, червеното в него бе избледняло до оръфано оранжево. Носеха се слухове, че Тилдън всеки ден му отдава чест. Имаше и извънредно голяма сребърна мастилница с позлатена емблема на полк, която заемаше значителна част от бюрото. Зурльо я излъскваше всяка сутрин и тя сияеше. Тилдън така и не бе успял да остави армията в миналото си.

Все пак Ваймс пазеше и топли спомени за стареца. Бе постигал успехи като военен — общо взето, неговата страна побеждавала, убивал повече врагове с добра, макар и скучна тактика, отколкото свои войници с лоша, но блестяща. Посвоему беше благ и поносимо справедлив. Мъжете от стражата го въртяха на малкия си пръст.

Сега Тилдън пробваше върху него „дългия поглед, подкрепен с тежки книжа“. Би трябвало да внуши: „Знаем всичко за теб и щом е така, защо не си признаеш всичко сам?“ Липсваше му обаче дарбата да го прави.

Ваймс отвърна безизразно на погледа му.

— Та как ти беше името? — попита Тилдън, щом проумя, че задържаният се взира по-упорито.

— Кийл. Джон Кийл. — „Ами… Защо пък не, по дяволите…“ — Вижте, имате само един лист хартия с някакво значение и това е докладът на сержанта, стига да е грамотен.

— Всъщност имам два листа хартия — поправи го капитанът. — И другият се отнася за смъртта на Джон Кийл, ясно?

— Какво?! За сбиване със стражата?

— При сегашното извънредно положение и това стига за налагане на смъртно наказание — натърти Тилдън и се наведе над бюрото. — Но… ха, май няма да е нужно в този случай, защото Джон Кийл е умрял вчера. Ти си го пребил и си го обрал, ясно? Взел си му парите, но си зарязал писмата, защото такива като теб не могат да четат, ясно? Значи е нямало откъде да научиш, че Джон Кийл беше полицай, ясно?

— Какво?!

Ваймс се опули към кльощавото лице с победоносно щръкнали мустаци и бледосини очички. Тогава се чу как някой усърдно мете пода в коридора отвън. Капитанът погледна покрай Ваймс, изръмжа и метна една перодръжка.

— Я го махнете оттук! — излая той. — Впрочем какво търси при нас този дребен хитрец посред нощ?

Ваймс изви глава. На вратата стоеше слабоват, съсухрен човечец, с гола глава като бебе. Хилеше се глуповато и държеше метла.

— Той не взима скъпо, хнъ, и по-добре да идва, когато, хнъ, е по-спокойно — замърмори Зурльо, но хвана дребосъка за острия лакът. — Хайде да се махаш, господин Лукчо…

Така се оказа, че арбалетът не бе насочен към Ваймс. А той имаше две-три кила метал на китките си, иначе казано — ръцете му представляваха чук. Понечи да се надигне…

* * *

Ваймс се събуди и зяпна тавана. Някъде наблизо се чуваше тежък тътен. Мелница, задвижвана от хора или вода?

Думите му щяха да са от най-изтърканите, но е задължително да знаеш някои неща.

— Къде съм? — изрече и добави: — Този път?

— Чудесно — обади се някой зад него. — От свестяване до ехидност за пет секунди!

По въздушните течения личеше, че помещението е просторно, а играта на светлината по стените подсказваше запалени свещи зад гърба на Ваймс.

Човекът изрече:

— Бих искал да ме смяташ за приятел.

— Приятел ли? Защо? — попита Ваймс.

Надушваше дим от цигара.

— Всеки трябва да си има приятел — заяви човекът. — А, както виждам, забелязал си, че още имаш белезници на ръцете…

Изрече това, защото с едно движение Ваймс се метна от масата и политна напред…

Ваймс се събуди и зяпна тавана. Някъде наблизо се чуваше тежък тътен. Мелница, задвижвана от хора или от вода? В този миг мислите му се объркаха.

— Какво се случи току-що? — попита той.

— Момко, личеше си, че пак ще опиташ този номер — осведоми го невидимият приятел. — А тук разполагаме с дребни хитринки, както ти предстои да научиш. Просто седни. Знам, че много ти се насъбра, но нямаме време за щуротии. Случва се по-скоро, отколкото бих предпочел, но реших, че е по-добре да те измъкна оттам, преди всичко да се е оплескало напълно… господин Ваймс.

Ваймс се смръзна.

— Кой си ти?

— Официално съм Лу Цзе, господин Ваймс. Но ти можеш да ме наричаш Метача, щом сме приятели.

Ваймс предпазливо се надигна да седне и се огледа.

Сенчестите стени бяха покрити с… писмена, сигурно са писмена, каза си, но писмеността на страните към главината не се различаваше особено от мънички картинки.

Свещта бе поставена в чинийка. Малко по-назад, едва видими в сенките, имаше два цилиндъра, всеки широк колкото човек и двойно по-висок, нагласени в яки водоравни лагери един върху друг. И двата се въртяха бавно, пораждаха впечатлението, че са далеч по-големи от обикновените си измерения. Тътенът им изпълваше стаята. Около тях просветваше чудновата виолетова мараня.

Две фигури в жълти раса се занимаваха с цилиндрите, но здравото око на Ваймс се впи в кльощавия плешив дребосък, седнал на обърнат сандък до свещта. Пушеше гнусна ръчно свита папироска, по каквито си падаше Ноби, и приличаше на монах от чужди страни. Всъщност изглеждаше точно като онези монаси, които Ваймс виждаше понякога с панички за подаяния по улиците.

— Изглеждаш в добра форма, господин Ваймс — подхвърли Метача.

— Ти беше в участъка, нали? — промълви той. — Зурльо те нарече Лукчо!

— Да, господин Ваймс. Той така произнася Лу Цзе. Метях там всяка нощ през последните десет дни. Само срещу два пенса и всички ритници, от които не успея да отскоча. Просто те чаках.

— Пак ти си казал на Рози Палм накъде тръгнах, нали? Ти си бил онзи монах на моста, а?

— Отново си прав. Не бях сигурен, че тя ще те догони.

— А ти откъде знаеш кой съм?

— Не се вълнувай, господин Ваймс — невъзмутимо го посъветва кльощавият. — Тук съм, за да ти помогна… ваша светлост. И съм твой приятел, защото в този момент аз съм единственият човек в света, който е вероятно да се вслуша в приказките ти за… гръмотевични бури и падания, такива ми ти работи. Поне единственият — добави той, — който още е с ума си.

Позагледа се във Ваймс, който не помръдна половин минута.

— Браво — изрече Метача. — Мислиш. Харесвам това качество у хората.

— Това е магия, нали? — попита Ваймс накрая.

— Да, нещо подобно. Да речем, ей сега те върнахме назад във времето. Само няколко секунди. Само колкото да не сториш нещо, за което ще съжаляваш. Не бих могъл да те виня, че напираше да налетиш на някого след всичко, което преживя, но нали не искаме да пострадаш?…

— Ха?! Почти бях сключил пръсти около гърлото ти!

Усмивчицата на Метача обезсърчаваше.

— Пуши ли ти се?

Бръкна в расото си и извади оръфана папироска.

— Благодаря, но си имам… — започна по навик.

Ръката му спря, преди да стигне до джоба.

— О, да — съгласи се Метача. — Сребърната кутийка за пури. Сватбен подарък от Сибил, нали? Жалко за кутийката.

— Искам да се прибера у дома — почти прошепна Ваймс.

През последните дванайсет часа не бе спал, само се бе опомнял.

Този път Метача поседя смълчан, чуваше се единствено тътенът на цилиндрите.

— Ти си полицай, господин Ваймс — каза той накрая. — Е, ще ми се да повярваш поне за малко, че и аз съм един вид полицай, бива ли? Аз и колегите ми се грижим… нещата да се случват. Или да не се случват. Засега не задавай въпроси. Просто кимни.

Ваймс само сви рамене.

— Добре. И да речем, че по време на наш патрул те намерихме, образно казано, да лежиш в канавката в съботна нощ и да пееш цинична песен за ръчни колички…

— Не знам никакви цинични песни за ръчни колички!

Метача въздъхна.

— Нека да е за таралежи? Или за яйчен крем? Или за еднострунни гъдулки? Няма никакво значение. И така, намерихме те твърде далеч от мястото, където трябваше да си, и бихме искали да те върнем у дома, но е по-трудно, отколкото си мислиш.

— Преместил съм се назад във времето, нали? Заради проклетата Библиотека! Всеки знае, че тамошната магия причинява какви ли не странни случки!

— Е, да. Преди всичко в това е причината. По-вярно ще е да кажем, че ти… ъ-ъ, че ти се оказа оплетен в ключово събитие.

— Може ли някой да ме върне? Ти можеш ли?

— Ами-и… — посмути се Метача.

— Ако ти не можеш, магьосниците могат — отсече Ваймс. — Пак ще отида при тях още сутринта!

— О, нима? Ще ми се и аз да присъствам, когато отидеш. Те не са магьосниците, подчинени на достойния стар Ридкъли, от мен да го знаеш. Голям късмет ще имаш, ако само ти се присмеят. Впрочем дори ако проявят желание да ти помогнат, ще се натъкнат на същия проблем.

— И какъв е той?

— Не може да стане. Още не. — За пръв път от началото на разговора им Метача погледна смутено. — Изправен съм пред много голям проблем, господин Ваймс — налага се да ти обясня някои неща, които не ми е позволено да ти кажа при никакви обстоятелства. Но човек като теб не се успокоява, докато не научи фактите. Уважавам тази черта. И така… ако ти кажа всичко, ще ми отделиш ли… ами двайсет минути от времето си? Това би могло да ти спаси живота.

— Бива — съгласи се Ваймс. — Но какво…

— Договорихме се — прекъсна го Метача. — Я ги завъртете, момчета.

Шумът от големите цилиндри се промени за миг и Ваймс преживя съвсем леко сътресение, сякаш цялото му тяло бе издало звука „пльок“.

— Двайсет минути — повтори кльощавият. — Ще отговоря на всеки твой въпрос. После, господин Ваймс, ще те прехвърлим от бъдещето след двайсет минути в сегашния миг, за да кажеш на себе си онова, което се споразумеем, че е задължително да знаеш. Ти умееш да пазиш тайни. Съгласен ли си?

— Да, но… — подхвана той.

Звукът на въртящите се цилиндри се промени недоловимо.

Сам Ваймс видя себе си, застанал насред стаята.

— Това съм аз!

— Ъхъ, вярно — потвърди Метача. — Сега слушай внимателно човека.

— Здрасти, Сам — започна другият Ваймс, загледан малко встрани от него. — Аз не те виждам, но ми казаха, че ти ще ме виждаш. Помниш ли уханието на люляка? Спомни си за онези, които умряха. После каза на Уиликинс да полее с маркуча онова момиче. И… ъ-ъ… усещаш болки в гърдите, които малко те притесняват, но с никого не си споделял… Май че стига толкова. Знаеш, че аз съм ти. Виж, има неща, които не мога да ти кажа. Аз ги знам, защото съм в… — говорещият млъкна и се огледа, като че някой го наставляваше — … в затворена примка. Ъ-ъ… смятай, че аз съм двайсет минути от твоя живот, които ги няма в паметта ти. Помниш ли, когато…

… сякаш цялото му тяло бе издало звука „пльок“. Метача се изправи.

— Мразя да върша това, но ние сме в храма и можем да премахнем парадоксите. Ставай, господин Ваймс. Ще ти кажа всичко.

— Току-що заяви, че не можеш!

Дребосъкът се засмя.

— Имаш ли нужда от помощ с тези белезници?

— Какво, с тези „Капстик“, първи модел? Не, само ми дай един пирон и две-три минути. И как така се озовах в храм?

— Аз те доведох тук.

— Носил ли си ме?

— Не. Ти вървя до мен. С вързани очи, разбира се. После, когато дойдохме, аз ти дадох да пийнеш малко…

— Това не го помня!

— Естествено. С такава цел ти дадох да пийнеш. Питието не е кой знае колко загадъчно, но върши работа. Не искаме да се върнеш тук, нали? Мястото уж е тайно…

— Ровил си ми в паметта? Ей, я слушай…

Ваймс се надигна, но Метача вдигна ръце помирително.

— Не се тревожи, не се тревожи, само… те накара да забравиш няколко минути.

— Колко?

— Съвсем за кратко, съвсем за кратко. И в него имаше билки. Билките са полезни за здравето ти. После те оставихме да спиш. Не се тревожи, никой не ни е подгонил. Те изобщо няма да разберат, че си излязъл. Виждаш ли онова там?

Метача взе оставената до стола отворена кутия с механизми. Имаше ремъци като раница и Ваймс успя да различи цилиндър във вътрешността на кутията.

— Нарича се Забавител — обясни монахът — и е съвсем умалена версия на тези тук, дето малко приличат на цедилката за пране на баба ти. Няма да се впускам в технически подробности, но когато се върти, движи времето около теб. Разбра ли какво ти казах току-що?

— Не!

— Добре де, това е магическа кутия. Доволен ли си?

— Продължавай — мрачно го подкани Ваймс.

— Носеше такава, когато те доведох тук от участъка на стражата. И понеже я носеше, ти беше… да речем, извън времето. И след като си поприказваме, ще те отведа обратно в участъка, старият капитан нищичко няма да заподозре. Докато ние сме в храма, в света навън изобщо не минава време, а действат забавителите. Както вече ти казах, те преместват времето. В действителност те местят нас назад във времето, докато то ни мести напред. Имаме още от тях наоколо. Съхраняват свежестта на храната. Какво още мога да ти кажа… о, да. По-добре ще помниш последователността, ако просто си представяш, че нещата се случват едно след друго. От мен да го знаеш.

— Това е като сън — промълви Ваймс.

Белезниците щракнаха и се отвориха.

— Да, така изглежда — спокойно потвърди Метача.

— А може ли магическата ти кутия да ме отведе у дома? Да ме премести във времето чак дотам, където трябва да бъда?

— Тази ли? Ха… Не. Тя е само за дребни занимания…

— Виж какво, господин Метачо, през последния ден се бих с един страшен мръсник на покрив, два пъти ме смляха от бой, веднъж ме шиха и… ха! Лепнаха ми и обвинение. Все ми се струва, че е редно да ти благодаря за нещо, но проклет да съм, ако знам за какво. Искам искрени отговори, господине. Аз съм командирът на стражата в този град!

— Да не искаш да кажеш „ще бъда“? — вметна Метача.

— Не! Нали уж помагало, ако си представям, че нещата се случвали едно след друго! Е, вчера, в моето вчера, аз бях командирът на стражата и съм абсолютно сигурен, че още съм командирът на стражата. Хич не ми пука какво си мислят другите. Те не разполагат с всички факти!

— Тази мисъл не я забравяй — посъветва го Метача и стана. — Добре, командире. Искаш факти. Да се поразходим ли в градината?

— Можеш ли да ме отведеш у дома?

— Засега не. Според моето професионално мнение има причина ти да си тук.

— Причина ли? Паднах през скапания купол!

— Да, това също помогна. Успокой се, господин Ваймс. Виждам колко ти се е струпало на главата.

Метача излезе пред него от залата. Отвън имаше голяма канцелария, в която се носеше шумът на кротки, но целеустремени занимания. Тук-там между старите издраскани бюра имаше цилиндри като онези, които Ваймс видя в другото помещение. Някои се въртяха бавно.

— Доста е заето нашето поделение в Анкх-Морпорк — сподели Метача. — Наложи се да изкупим магазините и от двете страни. — Взе свитък от кошницата на едно бюро, плъзна поглед по съдържанието и го остави на мястото му с въздишка. — Всеки е претоварен с работа. Тук сме през цялото време. А когато ние казваме „през цялото време“, знаем за какво говорим.

— Но какво вършите?

— Грижим се нещата да се случват.

— Те не се ли случват бездруго?

— Зависи какво искаш да се случи. Ние сме Монасите на историята, господин Ваймс. Грижим се тя да се случи.

— Никога не съм чувал за вас, а познавам този град като линиите на дланта си.

— Именно. Колко често се вглеждаш в линиите на дланта си, господин Ваймс? Намираме се на Глинената алея, за да не се чудиш повече.

— Какво?! Онези смахнати монаси в чудатото чуждестранно здание между заложната къща и магазинчето за вехтории? Онези, дето танцуват по улицата, като думкат барабани и крещят?

— Браво, господин Ваймс. Смешно е, като си помислиш колко тайно можеш да шеташ, ако си смахнат монах, който танцува по улиците и удря барабан.

— Като малък повечето ми дрехи бяха от магазинчето за вехтории на Глинената алея — призна си Ваймс. — И всичките ни познати си купуваха дрехите от същото магазинче. Държеше го един чужденец със странно име…

— Брат Пак Грей Ден — потвърди Метача. — Оперативен работник с ум не от най-просветлените, но същински гений в слагането на цени на боклуци четвърто качество.

— Толкова протрити ризи, че слънцето прозираше през тях, а панталоните бяха лъскави като стъкло — вметна Ваймс. — А към края на седмицата половината парцали попадаха в заложната къща.

— Вярно. Бяхте готови да заложите дрехите си там, но не и да купувате от заложната къща, щото трябва да се спазва приличието, нали?

Ваймс кимна. Когато си стигнал почти до подножието на стълбата, стъпалата са много нагъсто и жените много внимаваха къде стъпват! Посвоему бяха не по-малко надменни от херцогиня. Ако ще да живееш в оскъдица, нищо не пречи да спазваш приличието. Дори дрехите да са евтини и вехти, поне можеш да ги търкаш старателно. Дори зад предния вход да няма какво да се открадне, поне стъпалото пред прага може да е толкова чисто, че да си ядеш вечерята на него… разбира се, ако имаш с какво да си купиш вечеря. И никой никога не си купуваше дрехите от заложната къща. Не, купуваш ги от господин Ден в магазинчето за вехтории и изобщо не питаш откъде се е сдобил с тях.

— Отидох на първата си истинска работа облечен с костюм от магазинчето — сподели Ваймс. — Все едно беше преди векове.

— Не — поправи го Метача. — Беше миналата седмица.

Мълчанието се разду като балон. Чуваше се само мъркането на цилиндрите, пръснати из стаята. После Метача добави:

— Очаквах да си се досетил.

— Че защо? Повечето време тук или ме биеха, или бях в несвяст, или се опитвах да се върна у дома! Значи и аз съм някъде наоколо?

— О, да. Снощи дори отърва от позор своя патрул, като насочи арбалет срещу опасен злосторник, който нападна твоя сержант.

Балонът на мълчанието се разду още повече. Този път май запълни цялата Вселена. След време Ваймс промърмори:

— Не. Тук нещо не е наред. Това изобщо не се е случвало. Щях да го запомня. А аз помня много дреболии от първите си седмици на служба.

— Интересно, а? — подхвърли Метача. — Но нима в писанията не е речено: „Стават много неща, за които никой нищо не ни казва“? Господин Ваймс, имаш нужда от кратък престой в Градината на духовния покой.

* * *

Наистина беше градина, подобна на множество други в квартали като Глинената алея. Сивкавата пръст не беше нищо повече от прах на стари тухли, овехтели котешки купчинки и неясно какви полуразложени боклуци. В отсрещния край имаше клозет с три клекала. Беше скован удобно до задната портичка, за да не губят време нощните събирачи на отпадъци, но до тази барачка се въртеше бавно каменно цилиндърче, а вратичката беше залостена.

В градината нямаше достатъчно светлина. Получаваш светлина втора ръка, след като по-богатите в по-високите сгради вече са я използвали. Някои хора отглеждаха гълъби, зайци или прасета на своите парченца земя или въпреки горчивия опит засаждаха малко зеленчуци. Но само вълшебни бобчета биха се добрали до истински слънчеви лъчи в градина като тази.

Въпреки това някой бе положил усилия. По-голяма част от свободната площ бе покрита с чакъл, внимателно оформен с гребло в извивки и спирали. Тук-там, очевидно след дълъг размисъл, бяха сложени отделни по-едри камъни.

Ваймс се взря в каменната градина, отчаяно търсеше с какво да се занимава.

Разбираше какъв е бил замисълът на създателя на градината, поне така му се стори, но въздействието бе унищожено. В края на краищата това беше големият град. Навсякъде се изхвърляше боклук. Основният метод на изхвърлянето му беше мятането през стената. Рано или късно някой щеше да го продаде или (твърде възможно) да го изяде.

Млад монах прилежно заравняваше чакъла с гребло. Поклони се почтително, щом Метача го доближи.

Старецът седна на каменна пейка.

— Разкарай се и ни донеси две чаши чай, разбрано? — нареди той. — Единият да е зелен с масло от мляко на як, а господин Ваймс го предпочита кипнато до оранжево в тенекиен чайник с две бучки захар и вчерашно мляко, нали?

— Така го обичам — потвърди той вяло и се отпусна на пейката.

Метача вдиша дълбоко и продължително.

— Аз пък обичам да създавам градини. Целият живот трябва да е градина.

Ваймс зяпна тъпо открилата се пред тях гледка.

— Добре де. Чакълът и камъните — да, това ми е ясно. Но жалко за боклуците. Винаги се появяват, нали…

— Да — промълви Лу Цзе. — Те са част от подредбата.

— Какво? И старият пакет от цигари?

— Несъмнено. Той внася елемента въздух.

— Ами котешките купчинки?

— Те ни напомнят, че дисхармонията подобно на котката се промъква навсякъде.

— А зелевите кочани? А използваният предпазител на Сонки[5]?

— Само за наша сметка е, ако забравим ролята на органичното във всеобщата хармония. Попадналото уж случайно в подредбата е част от по-висше равнище на организация, която долавяме само смътно. Това е много важен факт и има отношение към твоя случай.

— А бирената бутилка?

За пръв път, откакто Ваймс срещна монаха, го видя да се мръщи.

— Знаеш ли, някакъв мръсник все мята по една през стената по пътя от кръчмата в петък вечер. Ако не ми беше забранено, щеше да опита тежестта на ръката ми, повярвай.

— Не е ли част от по-високо равнище на организация?

— Може и да е. На кого му пука? Такива историйки направо ми скапват тунгите, ама наистина — заяви Метача. Облегна се и отпусна длани на коленете си. Отново излъчваше спокойствие. — А сега, господин Ваймс… знаеш ли, че Вселената е съставена от съвсем мънички нещица?

— Хъ…

— Трябва да стигаме до разбирането постепенно, господин Ваймс. Ти си схватлив човек. Не мога все да ти повтарям, че всичко се прави с магия.

— Наистина ли ме има тук? В града де? Говоря за себе си като млад.

— Разбира се. Защо пък не? Докъде бях стигнал? О, да. Съставена от съвсем мънички нещица и…

— Моментът не е добър да си в стражата. Спомням си! Въведоха полицейски час. И това беше само началото!

— Мънички нещица, господин Ваймс — рязко изрече Метача. — Необходимо е да чуеш това.

— Ох, добре де. Колко мънички?

— Много, ама много мънички. Толкова мънички, че имат някои твърде странни свойства.

Ваймс въздъхна.

— И сега е ред да попитам „Що за свойства“, а?

— Радвам се, че зададе този въпрос. Те например могат да бъдат на много места едновременно. Помъчи се да го обмислиш.

Ваймс се опита да съсредоточи вниманието си в изхвърлената опаковка от риба с картофки, която вероятно обозначаваше Безкрая. Колкото и да беше необичайно, но при толкова страховити мисли, които го бяха налегнали, изпита едва ли не облекчение да поумува над това. И мозъкът вършеше подобни неща. Спомни си как веднъж го намушкаха и щеше да умре от загуба на кръв, ако не го бе намерила сержант Ангуа, и как си лежеше, а у него внезапно възникна силен интерес към шарките на килима. Сетивата си казват: „Остават ни броени минути, я да записваме всичко в пълни подробности…“

— Не може да е така — заяви той. — Ако тази пейка се състои от множество мънички нещица, които могат да бъдат на много места едновременно, тя защо не мърда?

— Дайте на човека пуретка! — възкликна ликуващо Метача. — Стигнахме до големия проблем, господин Ваймс. Отговорът, както ни уверява нашият Игумен, гласи — тя наистина е на много места едновременно. Аха, ето го и чая. А за да бъде на много места едновременно, мултивселената е съставен от огромен брой алтернативни вселени. Гугол на гуголите. Най-голямото число, което някой някога може да си въобрази. Така че да побира всичките купища кванти. Твърде бързо ли напредвам според теб?

— А, това ли — промърмори Ваймс. — Знам го това. Да речем, вземаш едно решение в тази вселена, а в друга — различно. Веднъж чух магьосници да си бъбрят за това на тежкарски прием. Те… обсъждаха Славния двадесет и пети май.

— И какво говореха?

— О, всички изтъркани приказки… че щяло да потръгне съвсем иначе, ако бунтовниците бяха охранявали както трябва портите и мостовете, и че не можело да разкъсаш обсада с фронтална атака. Всъщност обаче казваха, че в някакъв смисъл всичко се случвало все някъде…

— И ти повярва ли им?

— Звучи ми като абсолютни тунги. Но понякога човек не може да не се пита какво би станало, ако бе постъпил другояче…

— Например като случая, при който уби жена си ли?

Метача се впечатли от това, че Ваймс не реагира.

— Проверяваш ме, нали?

— Бързо се учиш, господин Ваймс.

— Но в някоя друга Вселена, повярвай ми, кипнах и те фраснах.

Дребосъкът пак си позволи дразнещата усмивчица, с която намекваше, че не му вярва.

— Ти не си убивал жена си. Никъде. Няма нито едно място, колкото и необятна да е мултивселената, където Сам Ваймс, какъвто е сега, да е убил лейди Сибил. Но теорията е недвусмислена. Твърди, че щом нещо може да се случи, без да наруши нито един закон на физиката, значи е задължително да се случи. Само че не се е случило. И все пак теорията на „множествените вселени“ върши работа. Без нея никой никога не би могъл да вземе решение.

— Е, и?

— Значи има значение как постъпват хората! — отсече Метача. — Хората измислят други закони. Важно е какво вършат! Игуменът много се вълнува от тези въпроси. Едва не си глътна сухарчето, без да го дъвче. Ако всичко е така, значи мултивселената не е безкрайна, а изборът на хората има далеч по-голямо значение, отколкото си въобразяват. С действията си могат да променят вселената. — Той се втренчи в него. — Господин Ваймс, сега си мислиш: „Върнал съм се във времето и дяволите ме взели, накрая ще стана сержанта, дето ме научи на всичко, което знам.“ Познах, нали?

— Чудех се за това. В онези дни стражата беше готова да приеме всякакви отрепки от помийните ями заради полицейския час и повсеместното дебнене. Само че… виж какво, помня Кийл и е истина, че имаше белег и превръзка на окото, но изобщо не бях аз.

— Вярно. Във Вселената нещата не стават така. Ти наистина бе взет под крилото на някой си Джон Кийл, стражник от Псевдополис, който се преместил в Анкх-Морпорк заради по-високата заплата. Той наистина съществуваше. И не беше ти. Но спомняш ли си да ти е споменавал някога, че са го нападнали двама мъже скоро след пристигането му с дилижанса?

— Проклятие, да! — потвърди Ваймс. — Грабителите. И така се сдобил с… онзи белег. Типичното приятно посрещане в Анкх-Морпорк. Но той беше корав човек. Лесно повалил и двамата.

— Този път бяха трима — осведоми го Метача.

— Е, с трима е по-трудно, разбира се, но…

— Тук ти си полицаят. Познай името на третия, господин Ваймс.

Не му се наложи дълго да гадае. Отговорът изригна от дълбините на най-черните му подозрения.

— Карсър ли?

— Да, той бързичко се приспособи тук.

— Гадината беше в съседната килия! Дори ми каза, че се е сдобил с малко пари.

— И двамата сте заклещени тук, господин Ваймс. Това вече не е твоето минало. Не съвпада точно. То е някакво минало. И напред има някакво бъдеще. Може да е и твоето бъдеще. А може и да не е. Искаш ли да се прибереш веднага у дома, щом Карсър е тук, а истинският Джон Кийл е мъртъв? Но ако можеш да постъпиш така, не би имал дом, където да се завърнеш. Защото тогава младият Сам Ваймс не би минал бърз курс по основни правила в полицейския занаят при почтен човек. Ще научи занаята от хора като сержант Нок, ефрейтор Куърк и редови стражник Колън. А това дори не е най-лошото, което може да се случи.

Ваймс стисна клепачи. Помнеше какво сукалче беше тогава. Фред пък… е, Фред Колън не беше чак толкова лош въпреки страхливостта си и пълната липса на въображение, но Куърк посвоему беше зло скапаняче, а Нок… Нок беше учителят на Фред и ученикът не можеше да стъпи и на малкия пръст на своя наставник. Какво научи Сам Ваймс от Кийл? Да бъде нащрек, да мисли с главата си, да оставя в нея местенце, свободно от всички Куърковци и Ноковци на този свят, както и да не пести мръснишките похвати в боя днес, ако има нужда от тях, за да може да се бие и утре.

Често му хрумваше, че отдавна щеше да е труп, ако не беше…

Внезапно вдигна глава и се взря в монаха.

— Това не го знам, господин Ваймс — отрече Лу Цзе. — Нищо не е сигурно заради пустите кванти.

— Слушай, аз знам, че бъдещето ми го е имало, защото бях там!

— Не. В случая, друже, си имаме работа с квантова интерференция. Нещо да означава за теб? Не. Ами… да го кажа така. Има едно минало и едно бъдеще. Но има два варианта на настоящето. В единия се появихте ти и злото ти приятелче, в другия — не. Ще успеем да поддържаме двата варианта успоредни поне няколко дни. Това ще погълне голямо количество време от забавителите, но ще се справим. После изведнъж ще се слеят. И зависи от теб какво бъдеще ще се случи. Искаме бъдещето, в което Ваймс е добро ченге. А не другото.

— Но то трябва да се е случило! — озъби му се Ваймс. — Казах ти, че го помня! Бях там вчера!

— Ценя упоритостта ти, но тя вече нищо не означава — възрази монахът. — Довери ми се. Да, това се е случило с теб, но макар че е така, може и да не бъде така пак заради тия кванти. Точно сега в бъдещето не съществува дупка с очертанията на командир Сам Ваймс, в която да те наместим. Официално сме в Несигурност. Но може и да не сме, ако свършиш добра работа. Дължиш го на себе си, командире. В момента някъде там навън Сам Ваймс се учи да бъде страхотно гадно ченге. А той е доста схватлив. — Дребничкият монах се изправи. — Ще те оставя да помислиш.

Ваймс кимна и се загледа в градината от чакъл.

Метача се измъкна тихичко и се върна в храма. Отиде в другия край на канцеларията. Свали от шията си ключ с особена форма и го пъхна в ключалката на малка врата. Тя се отвори. Пред него плисна ослепителна слънчева светлина. Той тръгна напред и стъпи от студените каменни плочи на утъпкана пръст в горещ ден.

Толкова далеч в миналото реката течеше по друго русло и днешните обитатели на Анкх-Морпорк биха се изненадали от приятния й вид преди седемстотин хиляди години. На пясъчен нанос насред реката се припичаха хипопотами и според Ку напоследък създаваха неприятности — наложило се да поставя времева преграда около бивака нощем, така че всеки хипопотам, понечил да скита между палатките, да се озове обратно във водата, сполетян от главоболие.

Самият Ку, покрил главата си със сламена шапка, надзираваше своите помощници на отделена с опънати лиани площадка. Лу Цзе въздъхна, когато тръгна натам.

Знаеше си, че ще има взривове.

Не че изпитваше неприязън към Ку, майстора на устройствата в ордена. В инженерните умения човекът беше подобие на игумена, който бе взел хилядолетни идеи, за да ги прокара през ума си поновому и от това Вселената се бе разтворила като цвете пред него. На свой ред Ку се зае с древната технология на забавителите, която можеше да спестява и да възстановява времето, и я впрегна за практични всекидневни цели, например… е, да, откъсваше и главите на хората. Нещо, което Лу Цзе се стремеше да избягва. С главите на хората можеха да се правят и по-добри неща.

Когато доближи, верига от весели танцуващи монаси се виеше по бамбуков макет на улица, те хвърляха фойерверки и удряха гонгове. Щом стигнаха до ъгъла, последният монах се обърна и лекичко метна барабанче в ръцете на сламен манекен.

Въздухът затрептя и фигурата изчезна с умерен гръм.

— Радвам се да видя нещо, което не откъсва ничия глава — сподели Лу Цзе и се облегна на опънатата лиана.

— О, здрасти, Метачо — поздрави го Ку. — Да… Не знам какво се обърка. Разбираш ли, тялото трябваше да се премести с една микросекунда напред и да остави главата където си е. — Той взе мегафон: — Благодаря на всички! Заемете си местата за следващия пробег! Сото, поеми ги, моля те! — Обърна се към Лу Цзе: — Е, какво става?

— Той размишлява — сподели Метача.

— Ох, в името на небесата, Лу Цзе! Всичко това изобщо не е одобрено! От нас се иска да изрязваме случайните затворени кръгове в историята, а не да прахосваме време, за да поддържаме съществуването им!

— Този обаче е важен. Дължим това на човека. Не е негова вината, че при нас се случи огромно темпорално разнебитване точно когато пропадна през купола.

— Две времеви линии една до друга — вайкаше се Ку. — Това е напълно неприемливо, да знаеш. Принуден съм да използвам похвати, които изобщо не са изпробвани.

— Да, но само за няколко дни.

— А какво ще кажеш за Ваймс? Ще му стигнат ли силите? Той не е обучен за това!

— Справя се, като си остава ченге. Където и да попадне, ченгето си е ченге.

— Лу Цзе, наистина не знам защо те слушам — заяви Ку. Огледа арената и припряно вдигна мегафона пред устата си: — Не го дръж с този край нагоре! Казах — не го…

Разнесе се гръм. Лу Цзе не си направи труда да се озърне.

Ку отново вдигна мегафона и заговори с досада:

— Добре, някой да отиде и да прибере брат Кей. Започнете издирването преди около… два века. Ти дори не използваш полезните устройства, които създавам — обърна се към Лу Цзе.

— Не се налага. Имам си мозък. Впрочем ползвам темпоралната тоалетна, нали?

— Метачо, клозет, който изхвърля съдържанието си десет милиона години в миналото, не е добра идея. Съжалявам, че се оставих да ме убедиш.

— Ку, така спестяваме четири пенса седмично, вместо да ги даваме на момчетата на Хари Краля, а тези пари не са за изхвърляне. Не е ли речено в писанията „Спестеното пени е спечелено пени“? Пък и всичко бездруго пада във вулкан. Безупречна хигиена.

Последва нов взрив. Ку се завъртя, вдигна мегафона и изрева:

— Не удряй дайрето повече от два пъти! Туп-туп, хвърляне, залягане! Моля ви, слушайте, като ви се говори! — Пак се обърна към Метача: — Лу Цзе, най-много още четири дни. Съжалявам, но след това не бих могъл да го скрия в бумащината. И ще бъда изумен, ако твоят човек издържи. Рано или късно умът му ще бъде засегнат, колкото и да е корав според теб. Той не е в подходящото за него време.

— Ние обаче научаваме много неща — настоя Лу Цзе. — Поради абсолютно логична поредица от причини Ваймс се върна назад във времето, като дори външно наподобява Кийл! И превръзка на окото, и белег! Дали това е повествователна каузалност, или исторически императив, или просто чудатост? Или стигаме до старата теория за самовъзстановяващата се история? Дали изобщо не съществува случайност, както твърди Игуменът? Дали всяка случайност е само проява на подредба от по-високо равнище? Жадувам да открия!

— Четири дни — упорстваше Ку. — Ако се проточи повече, дребните ни занимания ще проличат и Игуменът ще ни бъде много, ама много сърдит.

— Както кажеш, Ку — покорно промълви Метача.

„Няма спор, ще се разсърди, ако бъде принуден да научи — мислеше си на връщане към вратата във въздуха. — Изрази се съвсем недвусмислено.“ Игуменът на Монасите на историята (Мъжете в жълто, Липсващият манастир… имаха какви ли не имена) не би могъл да позволи такова нещо, затова се опита да забрани на Лу Цзе тези действия. И добави: „Но когато го направиш, очаквам историческия императив да надделее.“

* * *

Метача се върна в градината и завари Ваймс все така вторачен в празната консерва от печен боб, олицетворяваща Вселенското единство.

— Е, командире?

— Вие наистина ли сте нещо като… полицаи на времето?

— Ами в известен смисъл.

— Значи… се грижите да се случват добрите неща?

— Не добрите неща. Правилните неща — поправи го Метача. — Но, откровено казано, напоследък сме затънали до ушите в усилия изобщо нещо да се случи. Преди си представяхме времето като река — гребеш нагоре и надолу и можеш да се върнеш на същото място. После открихме, че то е като море, може да се местиш и настрани. След това се оказа, че е като кълбо от вода — движиш се и нагоре-надолу. Сега го виждаме като… множество пространства, събрани на едно място. Има и времеви скокове, времеви приплъзвания, хората също го объркват с пилеене и натрупване. Има ги и квантите, разбира се. — Монахът въздъхна. — Винаги ги има и гадните кванти. Общо взето, смятаме, че сме се справили добре, ако вчера се случи преди утре, честно казано. Ти, господин Ваймс, се заплете в едно… събитие. Ние не можем да го оправим, поне не и както трябва да бъде. А ти можеш.

Ваймс се облегна.

— Нямам избор, нали? Както повтаряше старият ми сержант… вършиш работата, която е пред очите ти. — Подвоуми се. — И това ще съм аз, нали? Аз научих себе си на всичко, което знам…

— Не. Обясних ти.

— А аз не те разбрах. Но може би няма нужда.

Метача седна на пейката.

— Добре. Сега, господин Ваймс, пак ще влезем вътре и аз ще ти разкажа някои неща за сержанта, ще се договорим какво е нужно да знаеш от цялата история и ще уредим малка затворена примка, за да кажеш на себе си каквото е нужно. Но без да си даваш никакви адреси!

— И какво ще стане с мен? — попита Ваймс. — С мен, който сега седи тук? Онзи… ъ-ъ… другото ми „аз“ си излиза, а това „аз“, нали се сещаш… Е, какво ще стане?

Метача го изгледа замислено.

— Да знаеш, трудно се говори за кванти на език, с който отначало маймуните са си съобщавали къде има зрели плодове. Питаш за после? Ами ще те има. И ще бъдеш толкова ти, колкото си и сега, така че кой би могъл да каже, че няма да си ти? Тази среща ще бъде… един вид затворен кръг във времето. В определен смисъл тя никога няма да свърши. Ще бъде нещо като…

— … като сън — вяло довърши Ваймс.

Метача грейна.

— Много добре! Да! Не е вярно, но е направо чудесна лъжа!

— Знаеш ли, можеше просто да ми разкажеш всичко — заяви Ваймс.

— Не. Не бих могъл да ти разкажа всичко, а ти, господин Ваймс, не си в настроение за подобни игрички. Така човек, на когото имаш доверие — тоест пак ти — ще ти каже онази част от истината, която е нужно да знаеш. После ще се заемем с малко „цепене и лепене“, както се изразяват по-младите послушници, и господин Ваймс ще се върне на Шосето на петмезената мина леко помъдрял.

— Как ще го… как ще ме върнеш в участъка на стражата? Изобщо да не ти хрумва да ми даваш някаква отвара.

— Няма. Ще ти вържем очите, ще те завъртим на място, ще те преведем по дългия път и ще те върнем. Обещавам.

— Други съвети? — мрачно промърмори Ваймс.

— Просто бъди какъвто си — рече му Метача. — Изтърпи докрай. Ще дойде време, когато ще се огледаш назад и ще видиш, че във всичко е имало смисъл.

— Сериозно?

— Не бих те излъгал. Ще бъде съвършен миг. Повярвай ми.

— Но… — поколеба се Ваймс.

— Да?

— Сигурно знаеш, че ще има още едно проблемче ако ще ставам сержант Кийл. Спомних си кой ден е сега. И знам какво ще се случи.

— Да, и аз знам. Да го обсъдим, а?

Капитан Тилдън примигна.

— Какво стана там?

— Къде? — попита Ваймс, който се мъчеше да потисне гаденето.

Връщащото се време остави у него страшното усещане всъщност е двама души и никой от тях не се чувства добре, ама никак.

— Ти се замъгли, човече.

— Може би малко съм се преуморил от всичко това — отвърна той и се стегна. — Слушайте, капитане, аз съм Джон Кийл. И мога да го докажа. Става ли? Задайте ми някакви въпроси. Нали моите документи са при вас? Откраднаха ми ги!

Тилдън се поколеба за миг. Умът му беше достатъчно тромав, за да набира инерция, и мислите му трудничко сменяха посоката си.

— Ами тогава кой е командир на стражата в Псевдополис?

— Шерифът Макълуит — отговори Ваймс.

— Аха! Сбърка! Спъна се още на първото препятствие, ясно? Истината е, глупако, че е шерифът Пърли…

— Хнъ, извинете, сър… — нервно се намеси Зурльо.

— Да? Какво?

— Хнъ, все пак е Макълуит, сър. Пърли е умрял миналата седмица. Чух, хнъ, в кръчмата.

— Падна пиян в реката — услужливо поясни Ваймс.

— И аз така чух, хнъ, сър — добави Зурльо.

Тилдън като че се вбеси.

— И ти може да си научил, ясно? Това нищо не доказва!

— Ами попитайте ме друго. Попитайте ме какво е казал Макълуит за мен — настоя Ваймс, като си мислеше: „А аз ще се надявам да давам правилните отговори.“

— Е?

— Казал е, че съм най-добрият му служител и ме пуска да си тръгна със съжаление — заяви Ваймс. — И че съм свестен. Казал е, че би искал да може да ми плати двайсет и петте долара на месец, които ще получавам тук…

— Никога не съм ти предлагал…

— Вярно, предложихте ми двайсет долара, но след като видях бъркотията тук, не съм съгласен! — заяви Ваймс. Тилдън не се бе научил дори как да се налага в разговора. — Ако плащате и на Нок двайсет долара на месец, значи ви дължи деветнайсет долара ресто! Той дори не би успял едновременно да говори и да дъвчи. А я погледнете това, ако не сте против?

Ваймс стовари белезниците си на бюрото. Погледите на Зурльо и Тилдън се приковаха в тях, сякаш привлечени от магнит.

„Олеле…“ — въздъхна мислено Ваймс, изправи се и измъкна арбалета от ръцете на Зурльо. С едно-единствено движение. Ако излъчваш власт, печелиш секунда-две. Властта е всичко.

Пусна стрелата в пода и върна арбалета.

— И едно хлапе би отключило тези белезници и макар че този ваш Зурльо поддържа съвсем чист ареста, изобщо не го бива за стражник — установи той. — Това място има нужда от голямо претръскване. — Наведе се напред, опрял кокалчетата на юмруците си върху бюрото на капитана, лицето му доближи на една педя треперещите мустаци и млечните очи. — Двайсет и пет долара, иначе ставам и си излизам през тази врата.

Вероятно досега нито един арестант не бе изричал това на никой от съществуващите светове.

— Двайсет и пет долара… — промърмори хипнотизираният Тилдън.

— И чинът ми ще бъде сержант-пристав — продължи Ваймс. — Не сержант. Няма да търпя заповеди от такива като Нок.

— Сержант-пристав — отнесено повтори Тилдън, но той долови и одобрение.

Званието звучеше добре, по военному, а и още го имаше в правилника. Всъщност беше прастар термин, останал от времената преди ченгетата, когато съдилището наемало на служба едър мъжага с тояга, който да побутва с нея злосторниците към съдията. Ваймс отдавна си мислеше с възхищение колко простичко е било уредено всичко тогава.

— Ами… ъ-ъ, шерифът Макълуит… ъ-ъ, несъмнено ти е дал най-ласкава характеристика — призна капитанът, прехвърляйки книжата. — Направо блестяща. Тук потръгна малко по-зле, откакто загубихме сержант Уи…

— И ви моля да получа авансово заплатата си за първия месец. Имам нужда от дрехи, свястна храна и подслон.

Тилдън се прокашля:

— Мнозина от ергените са настанени в казармата на битпазара…

— Не и аз — възрази Ваймс. — Ще се настаня при доктор Лоун на Блещукащата улица.

„Нали Рози подметна, че имал свободна стая…“

— Доктора по, хнъ, срамните болести ли? — обади се Зурльо.

— Ъхъ, аз съм придирчив към компанията — натърти Ваймс. — Пък и е съвсем наблизо.

Дръпна ръцете си от бюрото, стана, отстъпи и отсечено отдаде чест с почти пародийната безупречност, която Тилдън открай време обожаваше.

— Ще се явя на служба в три часа ут… днес следобед, сър — заяви. — Благодаря ви, сър.

Тилдън си седеше вцепенен.

— Двайсет и пет долара, сър, ако не се лъжа — напомни Ваймс, докато отдаваше чест.

Гледаше как капитанът се изправи и отиде при стария зелен сейф в ъгъла. Той внимаваше въртенето на копчето да остане невидимо за Ваймс, който обаче почти не се съмняваше, че това не е и нужно. Когато го направиха капитан, сейфът още си беше на мястото и дотогава всеки знаеше комбинацията — 4-4-7-8, но май никой не беше наясно как да я промени. Вътре си струваше да бъдат слагани само чаят и захарта, както и всичко, което Ноби задължително трябваше да прочете.

Тилдън се върна с малка кожена кесия и бавно отброи парите, беше толкова слисан, че дори не го накара да подпише някакъв документ.

Ваймс взе монетите, отдаде чест и протегна другата си ръка:

— Значката, сър.

— А? О, да, разбира се…

Съвсем загубил самообладание, капитанът порови в горното чекмедже и извади потъмняла медна значка във формата на щит. Ако беше наблюдателен, за какъвто се смяташе, щеше да забележи как се взира в нея.

Новият сержант-пристав грижливо пое значката си и за пореден път отдаде чест.

— Клетвата, сър — напомни той.

— О, ъ, това ли? Ъ-ъ, май съм я записал някъде…

Ваймс пое дълбоко дъх. Макар да не беше особено благоразумно, вече не можеше да се удържи.

— Аз, запетая, скоба, името на наемания на служба, скоба, тържествено се заклевам в името на, скоба, предпочитаното от наемания на служба божество, скоба, да спазвам и да налагам спазването на законите и правилниците на град Анкх-Морпорк, запетая, да оправдавам доверието на гражданството и да браня поданиците на Негово, наклонена черта, Нейно, скоба, ненужното да се зачертае, величество, скоба, името на властващия в момента монарх, скоба, без страх, запетая, пристрастие или опасения за живота си, запетая, да преследвам злосторниците и да пазя от тях невинните, запетая, като съм готов да отдам живота си за това дело, точка. Нека горепосоченото божество ми е свидетел, точка. Боговете да пазят краля, наклонена черта, кралицата, скоба, ненужното да се зачертае, скоба, точка.

— Ей богу, чудесно се справи — изтърси Тилдън. — Наистина си дошъл добре подготвен, сержант.

— А сега кралския шилинг, сър — настоя Ваймс, понесен от крилете на дързостта.

— Какво?

— Сър, трябва да взема кралския шилинг.

— Ъ-ъ… имаме ли…

— Той е, хнъ, в долното чекмедже, сър — помогна Зурльо. — Онзи на връвчицата.

— О, да — засия Тилдън. — Отдавна не сме го използвали, ясно?

— Тъй ли? — промълви Ваймс.

Капитанът порови и извади монетата. Беше истински стар шилинг, вероятно в момента струваше към половин долар само заради среброто и затова, като се знае що за типове са ченгетата, винаги пускаха монетата в дланта на новобранеца и я издърпваха, преди да я е свил.

Ваймс вече бе полагал клетвата веднъж. Питаше се дали, ако го е направил два пъти, клетвите не се отменят взаимно. Но това трябваше да бъде сторено и беше задължително поне да пипне шилинга. Усети тежестта му на дланта си и изпита срамно дребничко удоволствие, че успя да свие пръсти, преди капитанът да е имал време да го издърпа. Щом постигна своето, пусна монетата.

С последно отдаване на чест се обърна и удари Зурльо по рамото.

— С разрешение на капитана искам да си поприказваме навън, моля те.

Ваймс излезе с решителна крачка.

Зурльо се огледа към Тилдън, който още седеше като хипнотизиран, а шилингът се клатушкаше под юмрука му. Капитанът промърмори:

— Бива си го този мъж. Много способен… има твърдост у него…

— Хнъ, сър, ще изляза да чуя какво иска — рече му Зурльо и се измъкна.

Стигна до края на коридора, когато една ръка се стрелна от сенките и го придърпа.

— Полезно е да те познава човек — изсъска Ваймс. — Личи си.

— Тъй вярно, сър — потвърди Зурльо, почти изправен на пръсти.

— Ослушваш се какво става, а?

— Тъй вярно, сър!

— Навсякъде има по някой, дето знае какво става и може да се сдобие едва ли не с всичко. И си мисля, Зурльо, че ти си човекът.

— Хнъ, тъй вярно, сър!

— Щом е тъй, слушай. Ботуши осми номер, шлем номер седем и четвърт, хубаво кожено наметало. Ботушите да са добра изработка, но носени. Схвана ли?

— Носени ли?

— Да. С доста протрити подметки.

— С доста протрити подметки, хнъ, да проверя — запомни Зурльо.

— На бронирания нагръдник да няма ръжда, но не съм против да е поочукан. Добър меч, Зурльо, и повярвай ми, познавам дали е добър, щом го хвана в ръка. А за останалото… ами знам си, че човек като теб може да докопа най-доброто и да го донесе в квартирата на доктор Лоун до десет часа таз сутрин. А и ти ще се облажиш от това.

— И как, сър? — попита Зурльо, който не се чувстваше удобно в хватката му.

— Ще разчиташ на вечната ми дружба — увери го Ваймс. — А това ще е твърде рядка ценност, от мен да го знаеш.

— Както кажете, сержант — съгласи се Зурльо. — Ще искате ли и звънче, сър?

— Звънче ли?

— За да звъните и да викате „Всичко е наред“, сержант.

Ваймс се позамисли. Звънче. Е, всяко ченге още носеше звънче, така си беше по правилник, но той бе забранил да ги използват за друго, освен при церемонии.

— За мен без звънче, Зурльо — реши. — А ти смяташ ли, че всичко е наред?

Зурльо преглътна тежко.

— Може да потръгне и така, и иначе, сержант — успя да изломоти.

— Бива си те. Ще се видим днес следобед.

Зазоряваше се, когато Ваймс излезе навън, но градът още беше нашарен от сенки.

В джоба си усещаше ободряващата тежест на значката, а в ума си — огромната, неимоверно огромната свобода на клетвата. Управник след управник бе пропускал да открие що за хитроумна клетва е тя…

Крачеше колкото се може по-уверено към Блещукащата улица. Двамина стражници се опитаха да му налетят, но той им показа значката, а по-важно беше, че вече си бе възвърнал гласа. Беше нощ и Ваймс вървеше по улиците, по неговите проклети улици и това някак проличаваше в тона му. Двама побързаха да се отдалечат. Не знаеше дали му повярваха, но поне се престориха, че е така — гласът им подсказа, че може да си изпросят неприятности, за каквито не им плащат достатъчно.

По едно време се наложи да се отдръпне настрана — твърде кльощава кобила теглеше огромна и позната четириколесна каруца по калдъръма. Уплашени лица надничаха към него между широките метални пръчки, покрили почти цялата кола, после се скриха в тъмата. Полицейският час събираше новата си жътва.

Времената не бяха добри. Всеки знаеше, че лорд Уайндър е побъркан. И някакво не по-малко смахнато хлапе се бе опитало да го очисти, дори щеше да успее, ако човекът не бе помръднал. Стрелата се бе забила в ръката на негова светлост и казваха (онези безименни хорица, каквито всеки среща в кръчмата), че раната се инфектирала и той бил още по-зле. Подозираше всекиго и всичко, виждаше мрачни убийци на всеки ъгъл. Според мълвата се будел потен всяка нощ, защото се промъквали дори в сънищата му.

Поне на Нощната стража не й се падаше голям дял от тършуването. Стражниците само арестуваха пешките в играта. Специалната служба на Въжената улица беше дългата ръка на параноята, обзела негова светлост. Официално ги наричаха Особения отдел, но доколкото Ваймс си спомняше, хората в него се наслаждаваха на прякора си — Неспоменаваните. Тъкмо те подслушваха от всяка сянка и надзъртаха през всеки прозорец. Или така изглеждаше. Поне беше ясно, че именно те тропат по вратите посред нощ.

Ваймс спря в мрака. Евтините дрехи бяха подгизнали, ботушите — пълни с вода, дъждовни капки се стичаха по брадичката му, а той беше много, много далеч от дома си. И все пак в някакъв измамен смисъл това беше неговият дом. През повечето време беше работил нощем. Ходенето по мокрите улици на спящия град беше смисълът на живота му.

Както и да се менеше нощта, природата на звяра си оставаше все същата.

Бръкна в оръфания джоб и пак докосна значката.

В мрака, където фенерите бяха малко и нарядко, Ваймс почука на една врата. Един прозорците на долния етаж светеше, затова предположи, че Лоун още е буден.

След малко се отвори мъничко прозорче и се чу глас:

— О… ти ли си бил.

Разнесе се шум от дърпане на резета.

Докторът отвори вратата. В едната си ръка държеше извънредно дълга спринцовка. Погледът на Ваймс се прикова в нея. Капка от лилава течност се откъсна от върха на иглата и падна на пода.

— Какво щеше да ме правиш — да ме убиеш с инжекция ли?

— С това? — Лоун зяпна инструмента, сякаш не помнеше, че го носи. — О… просто оправям нечий дребен проблем. Пациентите идват по всяко време на денонощието.

— Бях готов да се обзаложа на това. Ъ-ъ… Рози спомена, че имаш свободна стая. Мога да ти плащам — побърза да добави Ваймс. — Намерих си работа. Пет долара месечно стигат ли? И няма да ползвам стаята дълго.

— Нагоре по стълбата и наляво — кимна лекарят. — Можем да го обсъдим сутринта.

— Не съм луд престъпник — увери го Ваймс.

Запита се защо го каза, а после се запита и кого се мъчи да успокои.

— Все едно, скоро ще се приспособиш — отвърна Лоун.

Някой изхленчи зад вратата на операционната зала.

— Леглото не е оправено, но едва ли ти пука — добави домакинът. — А сега те моля да ме извиниш…

Не беше оправено и на Ваймс не му пукаше. Дори не помнеше как се вмъкна в него.

Събуди се веднъж, обзет от паника и чу голямата черна кола да трополи по улицата. После тя стана част от кошмара му.

* * *

В десет часа сутринта Ваймс намери чаша студен чай до леглото си, а на пода пред вратата — купчина дрехи и броня. Изпи си чая, докато разглеждаше купчината.

Значи бе отгатнал що за човек е Зурльо. Явно оцеляваше, като внимаваше накъде ще се обърне вятърът. В момента той духаше в посока, благоприятна за Ваймс. Дори бе добавил чисти чорапи и гащи, макар да ги нямаше в поръчката. Проява на грижа. Разбира се, едва ли бе платил за тях. „Взел“ ги е отнякъде. Та това беше някогашната Нощна стража!

Но — о, чудо! — хъхрещата пълзяща твар бе докопала и още нещо. Трите нашивки на сержант имаха и златна коронка отгоре. Ваймс мразеше короните, но тази беше готов да цени като съкровище.

Слезе долу, като още пристягаше колана си, и се натъкна на Лоун, който излизаше от операционната зала и си бършеше ръцете с парцал. Лекарят се усмихна разсеяно, после погледът му се спря на униформата. Усмивката му направо се изтри от лицето.

— Уплаших ли те? — подхвърли Ваймс.

— Изненада ме — уточни докторът. — Но ми се струва, че Рози няма да се изненада. Да знаеш, че не върша нищо незаконно.

— Значи няма от какво да се страхуваш.

— Нима? Вече знам, че не си тукашен — рече му Лоун. — Искаш ли да закусиш? Има бъбречета. — Този път се изтри усмивката на Ваймс. — Агнешки — добави домакинът.

В тясната кухничка той свали капака от висок каменен съд и извади кутия. От нея излизаше пара.

— Лед — обясни Лоун. — Взимам го отсреща. Запазва храната прясна.

Ваймс сбърчи чело.

— Отсреща ли? Значи от погребалния дом?

— Не се притеснявай, не е използван. — Лоун сложи тиган на печката. — Господин Гарниш ми оставя буца лед няколко пъти седмично в замяна на това, че го излекувах, след като и той беше целият на буци след един як пердах.

— Но преди всичко работиш за жриците на… да я наречем „спазарената нежност“, нали? — попита Ваймс.

Лоун се взря изпитателно в него, за да провери дали не го поднася, но изражението на Ваймс изобщо не се промени.

— Не само за тях — отвърна докторът. — Има и други.

— Хора, които идват през задния вход — промърмори Ваймс, оглеждайки малката стая. — Хора, които по една или друга причина не искат да отидат при… по-известните лекари?

— Или не могат да си ги позволят — добави Лоун. — Хора, които попадат тук без имена. Намекваш ли нещо… Джон?

— Не, не, само питам. — Наруга се мислено, че сам се натресе в неудобното положение. — Просто се чудех къде ли си изучил занаята.

— Защо?

— Хора като онези, които влизат през задния вход, сигурно очакват да има полза от лечението.

— Ха… Е, учих в Клач. Там имат някои новаторски схващания за медицината. Например смятат, че е добра идея здравето на пациентите да се подобрява. — Лоун обърна с вилица бъбречетата в тигана. — Честно казано, сержант, с теб доста си приличаме. Вършим каквото се налага да бъде свършено, работим в… области, които не се радват на популярност, а подозирам, че и двамата теглим чертата някъде. Не съм касапин. Рози казва, че и ти не си. Вършиш обаче каквото се наложи, иначе умират хора.

— Ще запомня — кимна Ваймс.

— Пък и в крайна сметка — вметна Лоун — има по-лоши занимания на този свят от напипването на женски пулс.

* * *

След закуската сержант-пристав Джон Кийл излезе навън в първия ден от остатъка на живота си.

Постоя неподвижно, затвори очи и размърда стъпалата си като човек, опитващ се да стъпче два фаса наведнъж. На лицето му бавно се разля широка усмивка. Зурльо му бе намерил най-подходящите ботуши. Сибил и Уиликинс заговорничеха, за да му попречат да носи стари, порядъчно изтъркани ботуши, крадяха ги нощем, за да им бъдат сменени подметките. Приятно му беше отново да усети улиците, но и краката му да са сухи. А след като цял живот бе кръстосвал по тези улици, наистина ги усещаше. Познаваше камъните на настилката — „котешки глави“, „тролски глави“, „самуни“, дълги и къси гранитни блокчета, кръгли вложки, „морпоркски шестици“, осемдесет и седемте вида павета, четиринайсетте вида плочи. Също и дванайсетте вида камъни, които изобщо не бяха предназначени за настилка, но въпреки това се слагаха и се износваха по свой начин. Баластрите, чакълите, кърпежите, тринайсетте различни покрития на мазета и двайсетте вида капаци на шахти…

Подскочи леко като човек, опитващ здравината на нещо.

— Брястовата улица — каза си. — Кръстовището с Блещукащата.

Бе се завърнал.

Разстоянието до Шосето на петмезената мина не беше голямо и когато свърна към участъка на стражата, някакво цветно петно привлече погледа му.

Ето го, надвесен над стената на градина. Люляк имаше навсякъде в града. Беше труден за изкореняване. Цветните пъпки набъбваха видимо.

Стоеше и гледаше, както би се взирал в старо бойно поле.

„… те се въздигат с ръцете нагоре, с ръцете нагоре, с ръцете нагоре…“

Как да подкара нещата сега? Трябваше да си представя, че се случват едно след друго. Не биваше да се заблуждава, че знае какво ще се случи, защото може и да не е така. Ще бъде какъвто си е.

И понеже беше какъвто си е, той направи някои дребни покупки в магазинчета на забутани улички.

По пладне участъкът на Шосето на петмезената мина обикновено опустяваше, но Ваймс знаеше, че поне Зурльо ще е там. Беше от „постоянното присъствие“ подобно на Ноби, Колън и Керът, а и на самия Ваймс. Да са на служба беше неотменна част на всекидневието им. Мотаеха се из участъка дори ако не бяха на дежурство, защото това беше животът им. Да си ченге не е нещо, което окачаш до вратата, когато се прибереш вкъщи.

„Но си обещавам да се науча как да го правя — мислеше си Ваймс. — Когато се върна, всичко ще е различно.“

Мина отзад и се промъкна през входа на конюшнята. Дори не беше заключено. „Веднага ви пиша черна точка, момчета.“

Желязната грамада на арестантската кола стърчеше празна на калдъръма.

Зад нея беше онова, което сега наричаха конюшня. Всъщност представляваше само долния етаж на нещо, което щеше да е част от промишлената история на Анкх-Морпорк, ако някому би хрумнало да погледне на него така. На практика го смятаха за отпадък, които е прекалено тежък, за да бъде отмъкнат. Тук бяха част от скрипцовите механизми на отдавна изоставена петмезена мина. Една от оригиналните кофи за издигане на изкопаното още си беше на мястото, прикована към пода от последния си товар тежък, лепкав, непречистен петмез — втвърдеше ли се, ставаше по-здрав от цимент и по-водоустойчив от катран. Ваймс помнеше как като дете си просеше късчета „прасешки петмез“ от миньорите. Една бучица от него, от която полека се процеждаше сладостта на праисторическа захарна тръстика, можеше да държи устата на момче щастливо затворена в продължение на цяла седмица[6].

В етажа на конюшнята с покрив от петмез беше кобилата, преживяща малко сено. Ваймс позна, че е кон, защото имаше основните признаци — четири копита, опашка, глава с грива и мръсна кафява козина. От друга гледна точка представляваше половин тон кости, крепени от конска кожа.

Погали я нерешително. Като роден пешеходец не се чувстваше на своя територия около коне. Свали мазната подложка с листове от близкия пирон и прегледа страниците. После огледа отново двора. Тилдън никога не постъпваше така. Ваймс се взря в ъгъла, където беше кочината с прасето на Нок, после в курника и в гълъбарника, както и в зле скования зайчарник, и започна да смята наум.

Старият участък на стражата! Беше същият като в първия му ден тук. Преди се е състоял от две части, едната е побирала канцеларията на петмезената мина. Всяко място в града бе изпълнявало друга роля преди. Затова и тук имаше лабиринт от зазидани врати, престарели прозорци и сбутани стайчета.

Обикаляше като човек, попаднал в музей. Ето го старият шлем върху пръчка за упражненията по стрелба с лък! Ето го креслото с изпочупените пружини на сержант Нок, където се изтягаше в някой слънчев следобед!

А отвътре идваше миризмата — на паста за мазане на под, застояла воня на пот, гланц за броня, непрани дрехи, мастило, на пържена риба и (неизбежно) дъх на петмез.

Нощната стража. Наистина се бе завърнал.

* * *

Когато първите стражници влязоха в участъка, завариха човек, разположен удобно на стол и качил краката си върху бюро, който прелистваше книжа. Човекът имаше сержантски нашивки и изглеждаше като готов да щракне капан. Освен това изобщо не обръщаше внимание на влизащите. Особено подчертано пренебрегваше един дългурест редови стражник, който беше такъв новобранец, че се бе помъчил да излъска бронирания си нагръдник…

Пръскаха се между бюрата и тихичко разговаряха.

Ваймс ги познаваше добре. Бяха попаднали в нощната стража, защото са прекалено мръсни, грозни, некадърни, с неугледен вид или кръвожадни, за да ги приемат в дневната стража. Бяха честни в твърде особения полицейски смисъл на тази дума. Тоест не крадяха вещи, които не можеха да отнесат. А по сила на духа можеха да се сравнят с влажен сладкиш.

През нощта поумува дали да не им дръпне едно вдъхновяващо слово вместо запознаване, но се отказа. Ако ще да бяха пълни скапаняци, все пак си оставаха ченгета, които не понасят подхода тип „щастливото семейство“: „Здрасти, моичките, викайте ми Кристофър, вратата ми е винаги отворен и съм убеден, че ако се трудим задружно, ще постигнем страхотен напредък като едно голямо щастливо семейство.“

Някой се прокашля. Ваймс вдигна глава и видя лицето на сержант Нок по прякор Нокдауна. Понечи да отдаде чест, но си спомни що за твар беше Нок.

— Какво има? — попита го.

— Сержант, заели сте моето бюро — заяви Нок.

Ваймс въздъхна и посочи коронката на ръкава си.

— Виждаш ли това, сержант? Някога го наричаха „шапката на властта“.

Очичките като на невестулка се вторачиха в коронката. После Нок отново огледа лицето на Ваймс и стъписано зяпна, щом го разпозна.

— Егати случката… — ахна.

— „Егати случката, сър“ — поправи го Ваймс. — Но ще се задоволя и със „сержант“. Почти винаги. Значи това е твоята сган, тъй ли? Е, да започваме. — Смъкна краката си от бюрото и се изправи. — Прегледах сметките за изхранването на Мерилин. Интересно четиво, момци. Според грубите ми сметки, ако кон яде толкова, трябва вече да е заприличал на кълбо. Тя обаче е толкова хилава, че с две палки и малко ноти мога да ви изсвиря нещо на ребрата й. — Пусна хартиите на бюрото. — Не си въобразявайте, че не знам къде отива зърното. Хващам се на бас, че знам на кого са пилетата, зайците и гълъбите. И прасето. Хващам се на още един бас — капитанът е в заблуда, че дебелеят от огризки.

— Ъхъ, само че… — подхвана някой. Ваймс удари по бюрото.

— А, бе, пасмина, дори ще уморите от глад проклетата кобила! Край на това още сега! Както и на много други неща. Знам как стават тези номера, чатнахте ли? Да крънкаш безплатна бира и фъстъци — както и да е, такава си е работата на ченгето. Кой знае, може би дори има тук-там евтини гостили в този град, където толкова се радват на ченгето, че охотно му дават да хапне без пари. Имало е и по-странни случки. Но да крадете овеса на Мерилин — край на това. И още нещо. Тук е написано, че снощи арестантската кола е возила осем души. За двама от тях знам, щото единият трябва да съм бил аз, с втория се запознах. Тази сутрин килиите са празни. Какво стана с другите шестима? Слушам те, сержант Нок.

Нок си облиза нервно устните.

— Естествено оставихме ги на Въжената улица за разпит. Съгласно указанията.

— Взе ли разписка?

— Какво?!

— Твоите хора са прибрали шестима окъснели и сте ги предали на Неспоменаваните — започна Ваймс с кротост, която предвещаваше буря. — Там подписаха ли се, че ги вземат? Ти научи ли им имената?

— Просто ни е заповядано да ги предаваме там. — Нок се помъчи да отговори по-предизвикателно. — Оставяме ги и се махаме.

Ваймс се погрижи да запомни това.

— Тъй, мен не откарахте там, защото си имахме малко… недоразумение. И както виждате, недоразумението се оказа доста по-големичко, отколкото мислехте, защото, Нок, сега не съм в подземието да броя хлебарките. В никакъв случай. — Прекрачи напред. — Стоя пред теб, Нок. Не правя ли точно така?

— Да, сержант — промърмори той, пребледнял от ярост и страх.

— Да, сержант — повтори Ваймс. — В килиите обаче имаше още един мъж, но и него вече го няма. Искам да знам едно: колко и на кого? Без ангелски невинни погледи, да не чувам „не знам за какво говорите, сър“, само искам да знам: колко и на кого?

Сякаш червен облак от враждебна солидарност се спусна върху лицата пред очите му. Но не беше и нужно да му казват. Той помнеше. Ефрейтор Куърк винаги си осигуряваше допълнителни доходи от рушвети. Приличаше на Ноби Нобс, но без неговата дружелюбна непохватност. Всъщност беше един способен Ноби Нобс, изпълнен с желание да мачка околните, да разкървавява носове и да се кефи на дребни злини.

Погледът на Ваймс се плъзна към Куърк и се закова в него.

— Ефрейтор, помня, че ти беше с колата снощи. Ти и редови стражник… ъ-ъ, Ваймс, така пише тук.

„— Не си струва да тормозиш някого, ако си личи, че е почтен човек — каза Куърк. А той попита:

— Ефрейтор, как да позная, че е почтен човек?

— Ами виж: какво ще му се откъсне от сърцето.

— Значи ги пускаме, защото са богати?

— Тъй върви светът, синко, тъй върви светът. Защо пък и ние да не вземем своя дял? Ти погледна ли му кесията? Пет долара май стигат. Четири за мен и един за теб, щото още се учиш. Това са си почти три надници, ще зарадваш мамчето си до полуда, а никой не губи?

— Ефрейтор, ами ако е откраднал парите?

— Ами ако луната е направена от сирене? Няма ли да си поискаш парченце?“

— Ефрейтор, мисля си, че си прибрал пет долара — заяви Ваймс и видя гущерските очи на мъжа да се извиват към младия редови стражник.

— Не, каза ми човекът в килията — поясни Ваймс. — И ми натякна, че съм идиот, щом не си плащам да изляза на свобода. Чуй какво ще направим, господин Куърк. В дневната стража плачат, че не стигат добрите служители, и ако не излизаш на ярка светлина, може и да ги подлъжеш. Веднага заминавай там!

— Всички го правят! — избухна Куърк. — Облаги на професията!

— Всички ли? — Погледът на Ваймс обиколи стражниците. — Има ли още някой тук, който взима подкупи?

Втренченият му поглед прескачаше от лице на лице: повечето мъже пред него изведнъж представиха сценката „Група инспектори по подовете и таваните провеждат синхронен оглед“. Само трима отвърнаха на погледа му: редови стражник Колън, който може би реагираше малко мудничко; друг редови стражник, на чието лице се изписа ужас, и един тъмнокос кръглолик стражник, който май се озадачи, като че се мъчеше да изрови нещо от паметта си, но очите му не мигваха с твърдия поглед на закоравелия лъжец.

— Явно не — обобщи Ваймс.

Показалецът на Куърк се изпъна и затрепери към младия Сам Ваймс:

— И той взе! И той! Питайте го!

Ваймс долови, че стражниците са потресени. Куърк току-що извърши самоубийство. Сплотяваха се срещу офицерите, това се подразбираше, но станеше ли напечено, не бутаха другарите си в говната. Биха се присмели, ако някой им заговори за честта на стражниците, обаче я имаха, макар оплетена и извратена. Не буташ другаря си в говната. И изобщо не постъпваш така със зелен новак, който дори не проумява какво не е наред.

Ваймс за пръв път се обърна към младежа, когото досега се стараеше да не вижда.

„Богове, толкова кльощав ли съм бил? Вратът ми толкова тънък ли е бил? Наистина ли съм се опитвал да излъскам тази ръжда?“

Очите на младежа почти се скриха, виждаше се само бялото.

— Редови стражник Ваймс, нали? — тихо провери сержант-приставът.

— Тъй вярно, сър! — дрезгаво отвърна Сам Ваймс.

— Свободно, редови стражник. Ти наистина ли взе дял от подкупа?

— Тъй вярно, сър! Един долар, сър!

— По подстрекателство на ефрейтор Куърк ли?

— Ъ-ъ… сър?

— Той ли ти предложи? — преведе въпроса си Ваймс.

Беше свидетел на собствените си мъки. Не буташ другаря си в говната.

— Добре де — смили се накрая. — Ще си поприказваме с теб по-късно. О, Куърк, ти още ли си тук? Ако желаеш, оплачи се на капитана, не съм против. Но ако не си прибереш вещите от шкафчето до десет минути, да пукна, ако не ти взема наем!

Куърк се озърташе в търсене на неморална подкрепа, но не получи. Този път прекали. Пък и хората в стражата усещаха кога над тях се задава цял говнян порой, нямаха никакво желание да си подлагат главите заради твар като него.

— Да, ще се оплача на капитана — сопна се той. — Ще видите. Ще видите вие. Четири години безупречна служба, ами да…

— Не, четири години, без да те разобличат — поправи го Ваймс. — Изчезвай.

Когато стъпките на Куърк затихнаха, той изгледа ядосано стражниците.

— Добър ви ден, момци, името ми е Джон Кийл. И ще е добре за всички ни, ако се погаждаме. Сега се излъскайте, капитанът ще ви провери след две минути, по-живо… Сержант Нок, ела да си поприказваме, моля те.

Мъжете припряно се пръснаха. Нок пристъпи напред, не успя да прикрие безпокойството си. В края на краищата сега имаше за пряк началник човек, когото предишната нощ бе сритал в чувствителни местенца. Хората честичко се засягат от такива случки. А и бе имал време да помисли.

— Сър, за снощи искам да ви кажа… — започна.

— Хич не ми пука за снощи — прекъсна го Ваймс.

— Тъй ли?

— Ти би ли препоръчал Фред Колън да бъде повишен в ефрейтор? Ще ти бъда благодарен за мнението.

— Наистина ли?

— То се знае. Стори ми се надежден момък.

— Такъв ли е? Тоест… да, такъв си е. Много е старателен — избъбри Нок, облекчението го обгръщаше като облак пара. — Не се хвърля презглава. Иска да се запише в някой от полковете.

— Ами да му дадем шанс, докато още е при нас. Значи ще имаме нужда от още един редови стражник. Кое е момчето, дето стоеше до Колън?

— Коутс, сър. Нед Коутс. Умник, понякога си въобразява, че знае повече от всички, но не сме ли били и ние такива, а?

Ваймс кимна. Изражението му изобщо не показваше, че според него и разни същества, пълзящи по клоните на дърветата, може би знаят повече от сержант Нок.

— Значи може да има полза, ако усети какво означава отговорност — промълви.

Нок кимна, защото в този момент би се съгласил с какво ли не. А езикът на тялото му говореше безмълвно: „И двамата сме сержанти, заедно в кюпа, а? Обсъждаме каквото подобава на сержанти. И нямаме зъб, ако някой ни е сритал в меките части, нали? Не сме такива! Защото сме сержанти.“

Зениците му се разшириха, той отдаде чест — Тилдън бе влязъл в помещението. Стражниците също отдадоха чест, но без да се престарават. Капитанът им отвърна сковано и погледна нервно към Ваймс:

— А, сержант. Свикваш ли с обстановката?

— Тъй вярно, сър. Няма проблеми.

— Браво на теб. Продължавай в този дух.

Щом той се скри нагоре по скърцащите стъпала, Ваймс пак погледна Нок:

— Сержант, не предаваме арестанти без разписка, разбра ли? Никога! Какво става с тях после? Ти знаеш ли?

— Разпитват ги. Откарваме ги там за разпит.

— Що за въпроси им задават? Колко време трябва на двама мъже да изкопаят половин дупка ли?

— Какво?!

Веждите на Нок се събраха.

— Отсега нататък някой на Въжената улица се подписва за арестантите, иначе ги водим направо тук — отсече Ваймс. — Съвсем елементарно, сержант. Предаваш ги и получаваш заверен списък. Не го ли правите в нашите килии?

— Е, да, очевидно е, но… ами на Въжената улица… Тоест вие не знаете какво става тук, то се вижда, но с онези неспоменавани там е най-добре да не…

— Слушай, аз не ти казвам да избиеш вратата им с ритник и да им креснеш: „Я хвърлете тия клещи за нокти!“ — поясни Ваймс. — Казвам ти да си записваш арестантите. Когато арестуваш някого, предаваш го на Зурльо срещу подпис, нали? И когато го пускаме, Зурльо или дежурният пак се подписват, нали? Най-обикновена дисциплина при задържането под стража, човече! Значи щом предаваш арестант на Въжената улица, там също някой ти се подписва. Разбра ли? Никой няма просто да изчезва.

По лицето на Нок се познаваше, че умува над близкото бъдеще, съдържащо по-малко шансове за лични облаги, но далеч по-голям риск някой да му крещи.

— И за да съм сигурен, че всеки е наясно, тази нощ аз ще бъда в колата — реши Ваймс. — Но първо ще изведа онова момче Ваймс да обиколим и малко да го пораздрусам.

— Няма да му е излишно — одобри Нок. — Много е разсеян. В ръцете е сръчен, но всичко трябва да му се повтаря.

— Е, може би ще трябва да му покрещя малко. Ваймс!

Редови стражник Ваймс застина разтреперан в стойка мирно.

— Излизаме да се поразходим, момко — осведоми го Ваймс. — Време е да научиш кое как е тук.

Кимна на Нок, хвана по-младото си „аз“ за рамото и излезе енергично.

— Какво ще кажеш, сержант? — попита Коутс, примъкнал се зад Нок, докато сержантът не откъсваше поглед от отдалечаващия се гръб.

— Той те харесва — горчиво сподели Нок. — Ами да. Направо си му легнал на душата. Все едно сте стари приятелчета. Теб ще повишим в ефрейтор.

— Как мислиш, ще го бъде ли?

— Давам му две-три седмици — отсъди Нок. — И преди съм ги виждал такива. Били са важни клечки в малки градчета и като дойдат тук, се мислят за голяма работа. Но бързо им оскубваме перцата. Ти какво ще кажеш?

— Де да знам, сержант — отвърна Коутс. — Още му взимам мярката.

— Като ченге си го бива, признавам — вметна Нок. — Малко обаче си вири носа. Ще се научи той, ще се научи. Има си начини. Ще му покажем това-онова. Ще го смъкнем на земята. Ще му покажем как ние ги вършим нещата тук…

* * *

Ваймс открай време предпочиташе да ходи сам. А сега се бе удвоил и пак ходеше сам. Странно усещане, сякаш гледаше през маска.

— Не, не така. Все трябва да уча хората как да ходят. Местиш ходилото ето така. Научиш ли движенията, ще можеш да ходиш по цял ден. Не бързаш. Не искаш да пропуснеш нищо.

— Да, сержант — съгласи се младият Сам.

Наричаше се обикаляне. Ваймс обикаляше по Шосето на петмезената мина и се чувстваше… великолепно. Разбира се, имаше куп неща, за които да се тревожи, но точно тук и сега от него се искаше само да патрулира и това беше превъзходно. В старата стража нямаше много занимания с книжа. Като се замисли, той всъщност ги бе удвоил. В момента трябваше само да си върши работата, както бе научен. Нямаше друго занимание, освен да бъде какъвто си е.

Младият Сам не беше много словоохотлив. Проява на здравомислие.

— Момко, носиш звънче, както виждам — подхвърли Ваймс след малко.

— Да, сержант.

— От онези по правилник?

— Да, сержант. Даде ми го сержант Нок.

„Не съм и очаквал друго“ — помисли Ваймс.

— Когато се върнем в участъка, смени го със звънчето на някой друг. Няма значение от кого ще вземеш. Никой няма да се заяде.

— Добре, сержант. — Ваймс изчака. — Но защо, сержант? Звънчето си е звънче.

— Не и това. Тежи тройно повече от нормалното. Дават го на новобранците да видят какво ще направят. Ти оплака ли се?

— Не, сержант.

— Правилно. Трай си и го пробутай на друг будала, когато се приберем. Така е при ченгетата. Момко, а защо постъпи на тази работа?

— Приятелчето ми Ифи се записа миналата година. Каза, че храната и униформата били безплатни, пък и падал по някой и друг долар допълнително.

— А, трябва да е Ифи Скърик от участъка в Кукличките. Значи и при теб пада по някой и друг долар?

Повървяха мълчаливо. После Сам попита:

— Сержант, трябва ли да върна онзи долар?

— Ти един долар ли струваш! — отвърна с въпрос Ваймс.

— Сержант, дадох го на мама.

— Каза ли й от какво го припечели?

— Не съм го искал! — изрече Сам. — Но ефрейтор Куърк каза…

— А струваше ли си да го слушаш?

— Де да знам, сержант.

— Не знаеш, а? Хващам се на бас, че майка ти не те е възпитала да мислиш така.

„Изобщо не те е възпитала така — добави Ваймс наум. — Щеше да ти съдере задника от бой, макар да си ченге, ако знаеше колко е мръсен този долар.“

— Вярно, сержант. Но всички го правят. Не говоря за момчетата, достатъчно е да се огледате из града. Наемът скача, данъците скачат, непрекъснато въвеждат нови данъци и направо нямат милост, сержант, нямат милост. Уайндър ни е продал накуп на дружките си, сър, по това спор няма.

— Хъм…

О, да. Преотстъпване на данъците. Какво велико изобретение. Добрият стар Уайндър. Бе възложил правото за събиране на данъци на онези, които бяха предложили най-високата цена. Страхотна идея, почти като забраната хората да носят оръжие след здрачаване. Защото: а) спестяваш издръжка на бирници и данъчна служба; б) получаваш предварително купища пари; в) работата по събиране на данъците вече се пада на групи от могъщи, но любопитно свенливи хора, които гледат да не излизат на светло. Те обаче наемаха други хора, които не само излизаха на светло, ами направо засенчваха слънцето, и намираха изумителни поводи за събиране на данъци от рода на „Щото ме зяпна, готин“. Какво бе казал Ветинари веднъж? „Облагането с данъци е изтънчен начин да искаш пари със заплаха“, нали? Е, прекупвачите на данъци никак не бяха изтънчени в начините, по които си връщаха с горница вложените пари.

Спомняше си онези… тези дни. Градът никога не бе изглеждал по-беден, но боговете бяха свидетели, че се плащаха данъци, та пушек се вдигаше.

Трудно е да обясниш на хлапе като Сам защо пускането на един долар в джоба е чак толкова лошо.

— Виж нещата така, редови стражник — каза му, когато свърнаха зад ъгъла. — Ти ще пуснеш ли на свобода убиец срещу хиляда долара?

— Не, сър!

— Само че с хиляда долара твойто мамче ще се премести в хубава къща в някой по-приличен квартал.

— Я стига, сержант, не съм такъв човек.

— Тъкмо такъв си бил, когато си взел този долар. Всичко друго е само пазарлък за цената.

Повървяха мълчаливо.

— Ще ме изритате ли, сержант? — попита редовият стражник.

— За един долар ли? Не.

— Ама аз не съм против да ме изритате, сержант, покорно благодаря — дръзко заяви Сам. — Миналия петък ни пратиха да разгоним едно събиране близо до университета. Само си говореха! И трябваше да се подчиняваме на някакъв си цивилен, пък момчетата от Въжената улица пипаха възгрубичко… ами че онези хора дори нямаха оръжие. Не можете да ми разправяте, сержант, че така е редно. После натоварихме неколцина от тях в арестантската кола само защото са си приказвали. Елсън, момчето на госпожа Оулсли, не се прибрал вкъщи оная вечер и казват, че го замъкнали в двореца, защото изтърсил, че негова светлост е смахнат. И сега хората от нашата улица ме гледат накриво.

„Богове, помня! — каза си Ваймс. — Мислех си, че просто ще тичам след хора, които се предават в края на улицата и мънкат: «Спипа ме, шефе.» Мислех си, че до края на седмицата ще ме наградят с медал.“

— Момко, ти внимавай повечко какви ги дрънкаш.

— Ъхъ, ама мама казва, че не е зле да тикнат на топло размирниците и побърканите, но не е редно да прибират и обикновените хора.

„Това наистина ли съм аз? — усъмни се Ваймс. — Наистина ли съм бил осъзнат политически колкото една въшка?“

— А и той си е смахнат. Имаме нужда от човек като Щракни куфар.

„… и съм имал инстинкт за самосъхранение колкото един леминг?“

— Хлапе, ще ти дам съвет. В този град и точно сега, ако не знаеш пред кого говориш… изобщо не говори.

— Да, но Щракни куфар казва…

— Чуй ме! Ченгето не дърдори. Не издава какво знае. Не казва какво мисли. Не! Гледа, слуша, учи се и чака да му дойде времето. Умът му работи като бесен, но по лицето му нищо не се чете. Докато не е готов. Разбра ли?

— Както кажете, сержант.

— Добре. Ти, момко, можеш ли да си служиш с меча, който носиш?

— Да, минах обучението.

— Чудесно. Чудесно. Обучението. Чудесно. Значи ако ни нападнат банда чували със слама, окачени на някоя греда, мога да разчитам на теб. Но дотогава затвори си устата, наостри си ушите, отвори си очите и научи нещо.

„Значи Щракни куфар бил човекът, който ще ни избави — повтори си мрачно. — Да бе, ама вярвах в това. Като мнозина други. Само защото се разкарваше в открит файтон от време на време, викаше хората при себе си и им приказваше, но разговорът се изчерпваше горе-долу с «Значи си дърводелец, а? Прекрасно! И в какво се състои работата ти?». Само защото каза открито, че данъците май са станали мъничко тежки. Само защото ни махаше с ръка.“

— Сержант, били ли сте тук и преди? — попита Сам след поредния ъгъл.

— О, всеки е идвал в Анкх-Морпорк, момко — весело отвърна Ваймс.

— Да, но вървим точно по маршрута на Брястовата улица, сержант, а аз оставих вие да водите.

По дяволите! Точно в такива неприятности могат да те натресат краката ти. Веднъж един магьосник разказа на Ваймс за живеещите край Главината толкова грамадни чудовища, че им се налагало да имат допълнителни мозъци в краката, които били прекалено далеч от онзи в главата и мислите не стигали до тях достатъчно бързо. А патрулното ченге също се сдобиваше с мозъци в ходилата. Определено.

Брястовата улица, наляво към Ямите, после в „Рядкото щастие“… първият маршрут, по който бе обикалял, можеше да го измине, без да се замисли. И сега вървеше по него, без да се замисли.

— Подготвям се — обясни на новака.

— Вие познахте ли Нед? — попита Сам.

Май беше добре, че оставяше краката си да се оправят сами, защото мозъкът на Ваймс изведнъж заехтя от тревожен камбанен звън.

— Нед ли?

— Ами преди да дойдете, той каза, че май ви помнел от Псевдополис — обясни Сам, без да подозира за гръмката аларма. — Преди да се премести тук, той бил в дневната стража там, но решил, че при нас по-бързо ще се издигне. Разправяше, че сте голям мъжага.

— Не мога да се сетя за него — предпазливо промълви Ваймс.

— Сержант, ама вие не сте чак толкова едър.

— Е, може Нед да е бил по-нисичък в онези времена.

Мислено изкрещя: „Млъкни бе, хлапе!“ Но хлапето беше… самият той. Човъркаше дребните подробности. Подръпваше нещицата, които наглед не пасваха. Всъщност се държеше като ченге. Вероятно трябваше да се гордее с по-младото си „аз“, но не изпитваше гордост.

„Ти не си «аз» — отрече наум. — Не вярвам някога да съм бил толкова млад. Ако ти ще се превръщаш в мен, предстои много работа. Трийсетина години очукване върху наковалнята на живота, нещастнико. Всичко това тепърва ще ти се стовари.“

* * *

Щом се върнаха в участъка, Ваймс се промъкна нехайно до шкафа с уликите и изгубените вещи.

На него имаше голям катинар, който обаче никога не се заключваше. Скоро намери каквото търсеше. Непопулярното ченге има нужда от предвидливост, а той смяташе да е доста непопулярен.

После хапна нещо за вечеря, изпи голяма чаша от гъстото кафяво какао, с което в нощната стража се поддържаха бодри, и изведе Сам с арестантската кола.

Питаше се как ли стражниците ще му извъртят номера и не се изненада, че прибягнаха до старата хитрина да изпълняват буквално заповедите с ликуващо злорадство. Още при първото спиране ефрейтор Коутс и стражник Уоди го чакаха с четирима души, намусени или протестиращи, арестуван за това, че са будни по това време.

— Четирима, сърр! — отдаде чест Коутс като по учебник. — Всички, които задържахме, сърр. Всички посочени в този списък, който ви предавам в този момент, сърр!

— Добре се представяш, ефрейтор — сухо го похвали Ваймс, подписа единия екземпляр и му го върна. — Ще получиш половин почивен ден на Прасоколеда, можеш и да предадеш моите почитания на баба си. Сам, помогни им да ги качат вътре.

— Сър — прошепна му Сам, щом потеглиха — обикновено прибираме по четирима-петима за цяла нощ обикаляне! Какво ще правим?

— Ще излезем няколко пъти.

— Но момчетата се бъз… ви взеха на подбив, сър! Подсмиваха се!

— Полицейският час е започнал — отсече Ваймс. — Такъв е законът.

Ефрейтор Колън и стражник Уиглет ги чакаха на своя пост с трима нарушители. И сред тях беше госпожица Палм.

Ваймс подаде поводите на Сам, скочи да отвори задната врата на колата и да пусне сгъваемите стъпала.

— Съжалявам, че ви виждам тук, госпожице.

— Както чувам, някакъв нов сержант се правел на голям тежкар — сподели Рози Палм с леден глас.

Надменно отказа да се опре на ръката му и се качи в колата.

Ваймс видя, че има и друга арестувана жена. Беше по-нисичка от Рози и го гледаше предизвикателно като боен петел. Освен това носеше огромна покрита с плат кошница. По навик той я пое, за да помогне на жената по стъпалата.

— Съжалявам, госпожице… — започна.

— Я не пипай това!

Тя си грабна кошницата и се пъхна в тъмната кола.

— Извинете — троснато произнесе Ваймс.

— Това е госпожица Бати — осведоми го Рози от пейката вътре. — Тя е шивачка.

— И аз предположих, че…

— Шивачка, казах — натърти госпожица Палм. — Работи с игла и конец. И е майсторка с куките.

— Ъ-ъ, това да не е специална…

— Куки за плетене — прекъсна го госпожица Бати от мрака в колата. — Как е възможно да не знаете?

— Искаш да кажеш, че тя е истинска… — сепна се Ваймс, но Рози затръшна желязната вратичка.

— Ти си карай колата, а когато пак се видим, Джон Кийл, с теб ще си поприказваме!

Някой се изкиска в тъмнината, после изквича, миг след като се чу звук от забиване на остро токче в нечий крак.

Ваймс подписа мърлявия формуляр, поднесен му от Фред Колън, и го върна с каменно изражение, от което мъжът насреща му сериозно се обезпокои.

— Сержант, сега накъде? — попита Сам, когато тръгнаха.

— Към Въжената улица — нареди Ваймс.

Натъпканите зад него хора замърмориха стреснато.

— Тъй не е редно — смънка и Сам.

— Играем по правилата — заяви Ваймс. — Ти, редови стражник, ще научиш защо изобщо имаме правила. И хич не ме изяждай с поглед. Истински специалисти са ме изяждали с поглед, а ти просто приличаш на човек, на когото много му се ходи до тоалетната.

— Ъхъ, тъй да бъде, но всеки знае, че там изтезават хора — смотолеви Сам.

— Нима? — обади се Ваймс. — Тогава защо никой нищо не прави по въпроса?

— Щото там изтезават хора.

„А, поне съм започнал да схващам основите на социалните процеси“ — рече си Ваймс.

На пейките зад него се възцари мълчание, колата си трополеше по улиците, но той долови шепот зад гърба си. Малко по-силно се чу как Рози Палм изсъска:

— Няма да го направи. Ще се обзаложа, на каквото искаш.

Няколко секунди по-късно някакъв мъж, завалящ леко думите от пиенето и задъхан от ужаса, свиващ пикочния мехур, успя да изрече:

— Ъ, сержант, ние… такова… си мислим, че глобата е… ъ-ъ, пет долара, а?

— Не ми се вярва, господине — възрази Ваймс, без да откъсва поглед от мокрите улици.

Отзад пак си зашепнаха трескаво и мъжът отново проговори:

— Ъ-ъ… аз имам много хубав златен пръстен…

— Радвам се да чуя това, господине — отвърна Ваймс. — Всеки трябва да има нещо хубаво.

Опипа джоба си за сребърната кутийка и за миг почувства по-скоро гняв, а не отчаяние, и по-скоро тъга, а не гняв. Съществуваше бъдеще. Непременно го имаше. Той го помнеше. Но то съществуваше само в тези спомени, крехко като отражение от сапунен мехур и може би също толкова податливо на спукване.

— Ъ-ъ… май бих могъл да добавя и…

— Господине, ако още веднъж се опитате да ми предложите подкуп — заговори Ваймс, а колата свърна към Въжената улица, — лично ще ви цапардосам. Предупреден сте.

— Дали не би се съгласил на друго… — подхвана Рози Палм, а пред тях грейнаха светлините в участъка на Въжената улица.

— Няма да минем и с една бърза права — отсече Ваймс и зад него се чу ахване. — Всички да млъкнат.

Дръпна поводите да спре Мерилин, скочи и измъкна подложката с листовете изпод капрата.

— Докарахме ви седмина — съобщи на стражника, облегнал се на вратата.

— Е, какво чакаш? — подкани го онзи. — Отваряй и ни ги предавай.

— Правилно — съгласи се Ваймс и прелисти книжата си. — Няма проблем. — Подаде подложката. — Само подпиши тук.

Мъжът се отдръпна, сякаш се бе опитал да му предложи змия.

— Как тъй да подпиша? Я ги вкарай вътре!

— Ще подпишеш — безизразно настоя Ваймс. — Така е по правилник. Щом прехвърляме арестанти от едно място за задържане в друго, трябва да подпишеш. Ако не получа подпис, ще ми струва не само работата.

— Твойта работа не струва и една плюнка! — сопна се мъжът и сграбчи подложката.

Зяпна я тъпо, а Ваймс му подаде и молив.

— Ако имаш нужда от помощ с по-трудните букви, само кажи — вметна услужливо.

С гърлено ръмжене стражникът надраска нещо на листа и рязко върна подложката.

— А сега отвори, м-моля.

— Непременно — увери го Ваймс и се взря в листа. — Но сега бих искал да видя някакъв документ за самоличност, благодаря предварително.

— К’во?

— Не си го измислям аз, разбери, но ако се върна при капитана с това парче хартия, а той ми каже: „Ва… Кийл, откъде знаеш, че е бил Хенри Хамстера“, аз малко ще се… оплета. Може дори да се озадача.

— Чуй, бе — не се подписваме за арестантите!

— Правим го, Хенри — възрази Ваймс. — Няма подпис — няма арестанти.

— И ти ще ни попречиш да ги приберем, а?

Хенри Хамстера се доближи до колата.

— Само пипни с ръка тази вратичка и…

— Ще ми я отсечеш ли, а?

— Ще те арестувам. Възпрепятстване на служебно лице ще ти се отрази добре за начало, но като те тикнем на топло, може да измислим и други обвинения.

— Ще ме арестуваш ли? Но аз съм ченге също като теб!

— Пак сбърка — увери го Ваймс.

— Какви проблемиима… тук? — обади се нов глас.

На светлината на факлите излезе ниска слаба фигура. Хенри Хамстера се отдръпна и застана почтително.

— Този полицай, сър, не желае да ни предаде нарушителите на полицейския час — обясни.

— Това ли е полицаят? — попита човекът и се заклатушка към Ваймс с чудновата походка.

— Тъй вярно, сър.

Ваймс бе проучен с хладнокръвен поглед без явна враждебност от сближените очички на блед мъж с вид на питомен плъх.

— Аха — промълви мъжът, отвори тенекиена кутийка и извади зелен бонбон за болно гърло. — Случайнодасте Кийл? Научихвече… за вас.

И гласът на мъжа беше особен като походката. Паузите между думите не бяха на местата си.

— Явно научавате бързо какво става, сър.

— Сержант, в такива случаи обикновено се отдава чест.

— Сър, не виждам на какво да отдавам чест — възпротиви се Ваймс.

— Намясто казано. Намясто казано. Нов сте тук, разбира се. Само че, разберете, ниенеспоменаваните… често предпочитаме да носимцивилни… дрехи.

„Например гумени престилки, ако не ме лъже паметта“ — помисли Ваймс, а на глас каза: — Да, сър.

Уместна фраза. Можеше да означава десетина неща наведнъж или абсолютно нищо. Просто участие в разговора, докато този мъж каже още нещо.

— Аз съм капитан Суинг — представи се мъжът. — Спипахви Суинг. Ако смятате, че името е забавно, молясмейтесе… и да приключваме с това. Вече можете да отдадете чест.

Ваймс отдаде чест. Ъгълчетата на устата на капитана се извиха нагоре.

— Добре. Сержант, за първа нощ ли сте с арестантската кола?

— Сър…

— И толкова подранихте. А колата е пълна. Дапогледнем ли… вашите пътници? — Той надникна през пролука. — Аха. Да. Добър вечер, госпожице Палм. И ваша колежка, както виждам…

— Аз съм майсторка на куките!

— … и любители на късните веселби, както изглежда. Брей, брей. — Той се отдръпна назад. — Ах, какви малки палавници са вашите патрулни полицаи, няма спор. Наистина са прочистили улиците. Колко си падат по… дребнитешегички, сержант.

Капитанът хвана дръжката на вратата и се чу шум, който отекна като гръмотевица в тишината — звук от меч, разхлабен полека в ножницата.

Суинг постоя неподвижно, после изящно пъхна бонбончето в устата си.

— Аха. Струва ми се, че това дребно затруднение може да бъде… преодолянонали, сержант? Не се стремим към гавра… съсзакона. Откарайте ги, да, откарайте ги.

— Да, сър.

— Самомомент, моля, сержант. Угодете ми… имам малко хоби…

— Сър?

Суинг бръкна в единия джоб на много дългото си палто и извади огромен стоманен шублер. Ваймс трепна, когато инструментът беше разтворен, за да измери ширината на главата му и на носа му, както и дължината на веждите му. След това към ухото му беше притисната метална линийка. Докато вършеше това, Суинг си мърмореше нещо. После затвори шублера с остро изщракване и го върна на мястото му.

— Налага се да випоздравя, сержант, че сте преодолели значителните си вродени недостатъци. Знаете ли, че имате око на масов убиец? Аз никоганегреша… в тези въпроси.

— Съвсем не, сър. Не знаех това, сър. Ще се опитам да го държа затворено, сър.

Суинг изобщо не се усмихна.

— Аз обаче съм убеден, че когато свикнете с града, вие двамата с ефрейтор… да, Хамстера ще се погаждате като къща и огън.

— Като къща и огън. Да, сър.

— Немеоставяйте… да ви бавя, сержант Кийл.

Ваймс отдаде чест. Суинг се завъртя на пета, като че беше на подвижна поставка, и влезе в участъка. Тоест завлече се на пресекулки, уточни мислено Ваймс. Този човек се движеше, както говореше, със странно превключване на скоростите. Изглеждаше, че е скачен с пружини. Помръднеше ли ръка, тя изминаваше първите сантиметри недоловимо за окото, после забавяше плавно, докато не стигне до набелязаната цел. Изреченията избликваха и прекъсваха. У него липсваше ритъм.

Ваймс загърби побеснелия ефрейтор и пак се качи на капрата на колата.

— Обърни, редови стражник. Лека нощ, Хенри.

Сам изчака колелата да затрополят по калдъръма, преди да извие ококорените си очи към Ваймс:

— Щяхте да му извадите меч, нали? Щяхте, сержант, нали?

— Редови стражник, ти си гледай пътя.

— Но това беше капитан Суинг, не някой друг! А когато поискахте от онзи да докаже, че е Хенри Хамстера, за малко да се нас… да се задавя! Сержант, нали знаехте, че те няма нищо да подпишат? Щото ако има хартия, че те са прибрали някого и някой поиска да го намери…

— Просто карай, редови стражник.

Момчето обаче имаше право. По някакви свои причини Неспоменаваните обожаваха канцеларщината, но и се бояха от нея. Нямаше съмнение, че попълват какви ли не книжа. Всичко си записваха. Не им харесваше обаче да се появяват в чужди документи. Това ги безпокоеше.

— Сержант, не мога да повярвам, че ни се размина!

„Може и да не ни се е разминало — рече си Ваймс. — Само че Суинг в момента си има предостатъчно грижи. Едва ли му пука много за някакъв едър тъповат сержант.“

Обърна се и удари с юмрук по железата.

— Съжалявам за причинените неудобства, дами и господа, но както изглежда, Неспоменаваните няма да работят тази нощ. Явно на нас се пада да проведем разпитите. Нямаме кой знае какъв опит, дано нещо не сбъркаме. Сега ме слушайте внимателно. Има ли сред вас сериозни заговорници, решени да свалят властта?

В колата настана дълбоко мълчание.

— Хайде де — подкани ги Ваймс. — Нямам цяла нощ за губене. Желае ли някой от вас да свали лорд Уайндър от власт с насилие?

— Ами… не? — нерешително се обади госпожица Палм.

— А с куки за плетене?

— Чух това! — по-остро изрече друг женски глас.

— Никой ли? Жалко — отбеляза Ваймс. — Е, това ме задоволява. Редови стражник, а теб задоволява ли те?

— Ъ-ъ, да, сержант.

— В такъв случай ще ви оставим на връщане, а моят очарователен помощник редови стражник Ваймс ще събере от вас по… ами по половин долар за пътни разноски и ще получите разписки за парите. Благодаря ви, че ползвахте нашия превоз. Надяваме се в бъдеще да не пренебрегвате арестантската кола, когато намислите да нарушите полицейския час.

Ваймс дочуваше слисан шепот отзад. В тези времена такива неща не се вършеха.

— Сержант… — промълви редови стражник Ваймс.

— Ъ?

— Наистина ли имате око на масов убиец?

— Да, в джоба на другия си костюм.

— Ха…

Сам помълча и когато пак отвори уста, май го човъркаше нова мисъл:

— Ъ-ъ… сержант?

— Казвай, момко.

— Какво е „една бърза права“?

— Вид пирожка с мармалад, момко. Твойто мамче не ти ли прави такива пирожки?

— Да, сержант. Сержант?…

— Да, момко?

— Мисля си, че означава и друго нещо — подсмихна се Сам. — Нещо… грубичко…

— Целият живот, редови стражник, е процес на трупане на знания.

Десет минути по-късно прибраха колата в двора и Ваймс знаеше, че в този момент поредната мълва е плъзнала из града. Младият Сам вече си пошепна с другите стражници, докато оставяха по пътя нарушителите на полицейския час, а никой не може да се мери с ченге в пускането на клюки. Те обичаха Неспоменаваните. Подобно на всички дребни кримки и стражниците се гордееха, че има бездни, в които не биха пропаднали. Всеки иска под него да има други, ако ще и да са само дъждовни червеи.

* * *

Рози Палм залости вратата на квартирата си, облегна се на нея и се вторачи в Сандра.

— Какъв е този? — попита Сандра и стовари кошницата си върху масата. Вътре нещо издрънча. — Той на наша страна ли е?

— Нали ги чу момчетата! — троснато отвърна Рози. — Край на рушветите! После пък ни замъква при мръсниците на Суинг, а след това отказва да ни даде на тях! Идеше ми да го убия! Спасих го от канавката, накарах Моси да го закърпи, а той изведнъж подхваща някакви глупашки игрички на едро!

— Впрочем какво е „една бърза права“? — жизнерадостно изчурулика Сандра.

Госпожица Палм се подвоуми. Много й беше приятна компанията на другото момиче, а и наемът не й беше излишен, но имаше мигове, когато се чудеше дали трябва да си поприказва за някои неща с нея, или просто я поднасят неусетно. Подозираше, че е вярно второто, понеже Сандра почти винаги печелеше повече от нея. Положението започваше да става неловко.

— Това е вид пирожка с мармалад — обясни тя. — Сега по-добре върви да скриеш…

Някой почука на вратата. Рози махна на Сандра да се скрие зад завесата от мънистени нанизи, овладя се и открехна вратата.

В коридора стоеше нисък стар човечец.

Всичко в него провисваше безнадеждно. Сякаш бе откраднал сивите си мустаци от някой морж или пък от ловджийско куче, току-що научило ужасно лоша вест. И раменете му висяха вяло. Дори части от лицето му като че губеха битката с гравитацията.

Въртеше нервно шапката си в ръце.

— Да? — рече му Рози.

— Ами… на табелата пише „шивачка“ — заломоти старецът. — А аз, такова де, откакто се спомина мойта бабичка, сещате се, хич не ме бива да го правя самичък…

Насочи към Рози поглед на безмерно и безпомощно притеснение.

Тя се взря в торбата пред краката му, наведе се и я взе. Беше пълна с много чисти, но много износени чорапи. Всеки имаше дупчици на пръстите и петите.

— Сандра — подвикна тя, — това май е за теб…

* * *

В толкова ранно утро още можеше да се каже „краят на нощта“. Навсякъде по улиците се стелеше бяла мъгла и оставяше капчици като мънички бисери по ризата на Ваймс, който се канеше да наруши закона.

Ако човек застанеше върху барачката на клозета зад участъка на стражата и се хванеше за водосточната тръба, един от прозорците на горния етаж се отваряше, щом го удариш с длан точно на подходящото място.

Полезна осведоменост и Ваймс поумува дали да не сподели това с младия Сам. Всяко почтено ченге трябва да знае как да се промъкне с взлом в собственото си леговище.

Тилдън отдавна бе изкуцукал към дома си, но Ваймс претършува набързо кабинета му и с огромно задоволство не намери онова, което и не очакваше да открие. На долния етаж неколцина по-съвестни стражници се подписваха за края на дежурството, преди да си тръгнат. Изчака в сенките врата да тресне за последен път и няколко минути да не се чуват стъпки. После слезе и отиде в стаята с шкафчетата.

Бе получил ключ за своето шкафче, но въпреки това смаза пантите с масло от малка бутилчица, преди да го отвори. Всъщност още нищо не бе сложил вътре, но — виж ти! — имаше омачкан чувал най-долу. Вдигна го…

Страхотни сте, момчета.

Вътре беше сребърната мастилница на капитан Тилдън.

Ваймс се изправи и огледа шкафчетата с прастарите издълбани инициали и тук-там по някоя драскотина от нож. Извади от джоба си малкия платнен калъф, който по-рано прибра от шкафа с уликите. В сивкавата светлина лъснаха набор шперцове. Ваймс не беше гений в боравенето с тях, но евтините и похабени ключалки на шкафчетата едва ли можеха да го затруднят.

Просто трябваше да направи избора си.

После тръгна в мъглата.

Установи с ужас, че отново е в добро настроение. Така изменяше на Сибил, на бъдещата стража и дори на негова светлост сър Самюъл Ваймс, комуто се налагаше да размишлява над политиката на далечни страни, необходимостта от попълване на личния състав и как да бъде извадена проклета лодка, която Речният патрул все потапяше. Да, искаше да се върне, да се премести или да се прехвърли там — каквото беше необходимо. Наистина. Толкова жадуваше да се върне у дома, че чак усещаше вкуса на копнежа си. Но поне засега не можеше и беше тук, а както каза доктор Лоун — трябваше да си върши работата. И в момента тази работа включваше оцеляване на улицата в голямата игра на „Кой кого ще прекара“, а Ваймс знаеше всичко за тази игра. О, да. И в нея имаше тръпка. Такава беше природата на звяра.

Затова крачеше сам, улисан в мислите си, когато мъжете се нахвърлиха върху него от тъмна уличка.

Първият получи ритник в корема, защото звярът не се бие честно. Ваймс отскочи встрани и награби втория. Усети ножа да се плъзга по бронирания му нагръдник, докато навеждаше глава и с все сила придърпваше човека към шлема си.

Мъжът се свлече кротко на калдъръма.

Ваймс се завъртя към първия, който още се присвиваше и хъркаше, но не бе изтървал ножа, а го размахваше пред себе си като някакъв талисман. Върхът на острието описваше неправилни осморки във въздуха.

— Хвърли го — заповяда Ваймс. — Няма да повтарям.

Въздъхна и извади един предмет от задния си джоб. Беше черен, издължен и изработен от кожа, напълнен с оловни сачми. Забрани тези неща в съвременната стража, но знаеше, че някои полицаи са се сдобили с тях, и ако преценеше, че са в ръцете на разумни хора, се преструваше, че нищо не знае. Понякога се налагаше спорът да бъде приключен бързо, а имаше и по-лоши варианти от употребата на този предмет.

Удари ръката на мъжа с палката. Онзи изхленчи и ножът отскочи от калдъръма.

— Ще оставим аверчето ти да си отспи — сподели Ваймс. — Но ти, Хенри, идваш с мен на лекар. Ще бъдеш ли послушен?

След няколко минути доктор Лоун отвори задната врата и Ваймс се промъкна покрай него, метнал човека на гърба си.

— Лекуваш всякакви, нали? — осведоми се той.

— В определени граници, но…

— Този е от Неспоменаваните — просвети го Ваймс. — Опита се да ме убие. И сега има нужда от лекарски грижи.

— Защо е в безсъзнание? — попита лекарят.

Носеше огромна гумирана престилка и гумени ботуши.

— Не искаше да си изпие лекарството.

Лоун въздъхна и с ръката, в която стискаше парцал, посочи една врата:

— Занеси го направо в операционната. Опасявам се, че трябва да почистя чакалнята заради господин Мръснокамък.

— А какво е направил той?

— Бликна.

Вродената любознателност на Ваймс внезапно секна и той внесе пострадалия в светая светих на Лоун. Малко се различаваше от предишното му пребиваване тук, но тогава не беше в състояние да забелязва подробности. Ето я масата, ето го работният тезгях, по цялата дължина на една стена бяха наредени шишета. В едно-две от тях плаваха някакви неща.

Край друга стена бяха инструментите.

— Когато умра — заговори Лоун, докато оглеждаше пациента, — искам да сложат звънец на надгробния ми камък, за да си доставя удоволствието да не ставам, ако хората ми звънят. Сложи го да легне, моля те. Изглежда, има мозъчно сътресение.

— Аз го цапардосах — обясни Ваймс.

— И ръката ли му счупи ти?

— Точно така.

— Много спретнато. Лесно за наместване и гипсиране. Нещо не е наред ли?

Ваймс още се взираше в инструментите.

— Всички ли използваш? — попита.

— Да. С някои обаче още експериментирам — подхвърли Лоун, който вършеше нещо на тезгяха.

— Е, ама аз изобщо не бих искал да поработиш с това върху мен — заяви Ваймс, хванал необичаен инструмент — две лопатки, съединени с връв.

Лоун въздъхна:

— Сержант, при никакви обстоятелства не бих могъл да използвам за теб предмета, който сега държиш — обясни, а ръцете му пъргаво вършеха нещо. — Той е… предназначен за жени.

— За шивачките ли? — уточни Ваймс и побърза да остави големите щипци.

— Това ли? Не, жриците на нощта се гордеят, че напоследък никога нямат нужда от подобна помощ. Работата ми с тях е по-скоро… да речем, профилактична.

— Учиш ги как да си служат с напръстници, нещо от сорта, а?

— Да, изумително е как човек може да прекали с метафорите…

Ваймс пак побутна с пръст съединените лопатки. Изглеждаха твърде стряскащо.

— Женен ли си, сержант? — попита Лоун. — Рози позна, нали?

— Ъ-ъ… да. Само че жена ми сега е другаде.

Отново взе инструмента и пак го захвърли.

— Е, не е зле да си наясно, че раждането не е като белене на грах — отбеляза докторът.

— Много се надявам да не е същото!

— Но трябва да призная, че акушерките рядко оставят тези занимания на мен. Твърдят, че мъжете не бивало да ровичкат там, където не им е работа. Сякаш още живеем в пещери. — Той се вторачи в пациента. — Ще си послужа с думите на философа Скептум, основателя на моята професия: „Ще ми бъде ли платено за това?“

Ваймс провери кесията на колана на проснатия мъж.

— Шест долара ще стигнат ли?

— Сержант, а за какво им е на Неспоменаваните да нападат теб? Ти си полицай.

— Аз — да, но те не са. Не ги ли знаеш що за стока са?

— Да, кърпил съм неколцина от техните гости — отвърна Лоун и той долови предпазливостта в тона му. В този град не си струваше да знаеш прекалено много. — Хора с любопитни изкълчвания, изгаряния от горещ восък… такива неща…

— Е, аз си имах малко спречкване с капитан Суинг снощи и той се държа твърде учтиво, но си залагам ботушите — знае, че този момък и приятелчетата му са решили да ме издебнат. Такъв му е стилът. Вероятно е искал да види какво ще направя.

— Не само той се интересува от теб — каза му Лоун. — Получих вест, че и Рози Палм иска да се срещнете. Поне предположих, че се отнася за теб. Използва израза „онова неблагодарно копеле“.

— Аз май й дължа пари — призна Ваймс, — но нямам представа точно колко.

— Не питай мен — промърмори докторът и приглади с ръка гипсовата превръзка. — Тя обикновено си казва цената предварително.

— Говоря ти за наградата, че ме е намерила, или каквото там й се полага!

— Да, знам. Опасявам се, че не мога да ти помогна.

Ваймс го погледа как работи и попита:

— Знаеш ли нещо за госпожица Бати?

— Шивачката ли? Отскоро е тук.

— Тя наистина ли е шивачка?

— За да сме по-точни, нека кажем, че е майсторка на иглата. Явно е чула, че винаги има работа за шивачки в големия град, случили се няколко забавни недоразумения, преди някой да й каже точно какво се подразбира. След едно от тях вадих кука за плетене от ухото на мъж миналата седмица. Сега тя просто се навърта около останалите момичета.

— Защо?

— Защото трупа цяло състояние, ето защо — обясни докторът. — Сержант, никога ли не ти е хрумвало например, че понякога хората отиват в масажен салон за истински масаж? Навсякъде в този град дами окачат скромни табели от рода на „Поправка на панталони на място“ и неголям, но все пак значителен брой мъже допускат същата грешка като Сандра. Мнозина са дошли да припечелят в града, но жените им са си останали вкъщи, а се случва от време на време мъжът да има разни… нужди. Например приисква му се чорап без дупки и риза с повече от едно копче. А дамите не похващат такава работа. Изглежда, в този град е твърде трудно да се намери истинска майсторка на иглата. Не им харесва да ги бъркат с… ъ-ъ, шивачките.

— Само се питах защо виси по кръстовищата в полицейския час с огромна шивашка кошница… — промърмори Ваймс.

Лоун сви рамене.

— Пак не мога да ти помогна. Така, приключих с този господин. Ще му се отрази добре, ако полежи. — Посочи наредените на рафтове шишета зад гърба си. — Колко дълго искаш да лежи спокойно?

— И това ли можеш?

— О, да. Не е общоприето в медицинската практика на Анкх-Морпорк, но тъй като тя би се състояла в удар с чук по главата му, вероятно можем да кажем, че му е провървяло.

— Не, исках да кажа, че нали уж вие, лекарите, не бива да вредите на хората?

— Само когато прилагаме обичайното си невежество. Но аз нямам нищо против да го пратя в страната на сънищата за още двайсетина минути. Разбира се, ако все пак държиш да го цапардосаш с чука, няма да те спирам. Последният гост на Суинг, когото лекувах, имаше няколко пръста, щръкнали неестествено. Така че ако искаш да го праснеш няколко пъти за късмет, мога да ти покажа някои по-чувствителни местенца…

— Не, благодаря. Просто ще го изнеса отзад и ще го оставя в някоя уличка.

— И толкова ли?

— Не. Тогава… Ще му се подпиша на скапания гипс. За да ми види името, когато се опомни. С грамадни букви, за да не се изтрият.

— Е, на това му казвам аз чувствително местенце — призна Лоун. — Ти си интересен човек, сержант. Изработваш си врагове като занаятчия.

— Никога не съм си падал по шиенето — сподели Ваймс и метна мъжа на рамо. — Но според теб от какви ли вещи има нужда една майсторка на иглата в кошницата си?

— Де да знам. Игли, конци, ножици, кълбета вълна… подобни неща — предположи Моси Лоун.

— Значи няма да са прекалено тежки?

— Всъщност не. Защо питаш?

— О, просто така — измъкна се Ваймс и мислено си отбеляза нещо. — Хрумна ми случайно. Ще отида да зарежа някъде приятелчето, докато още има мъгла, в която да се промъкна.

— Прекрасно. Когато ще върнеш, ще съм приготвил закуската. Черен дроб. Телешки.

* * *

Звярът си спомня. Този път Ваймс спа дълбоко.

Отдавна му беше по-лесно да се наспива през деня. Двайсет и пет години будуване нощем бяха издълбали своя тъмен коловоз. Незнайно защо в мрака му беше по-леко. Знаеше как да стои неподвижно (дарба, присъща на малцина) и как да се слива със сенките. Всъщност — как да бъде стражник и да вижда, без да го забележат.

Помнеше Спипахви Суинг. Всичко това беше вече история. Бунтът щеше да избухне и със Суинг, и без него, но той беше, така да се каже, върхът на цирея.

Обучен в Гилдията на убийците, той не би трябвало за нищо на света да бъде допускан в стражата. Имаше прекалено много мозък, за да е ченге. Поне прекалено много от неподходящия тип мозък. Но Суинг бе направил впечатление на Уайндър с теориите си, бе приет като сержант и съвсем наскоро беше повишен в капитан. Ваймс така и не научи защо. Вероятно офицерите са се почувствали обидени, че толкова изискан господин си подбива петите по улиците с останалите дървеняци. Пък и той имаше слаби гърди или нещо подобно.

Ваймс нямаше нищо против ума. В старите времена всеки с достатъчно схватливост да пусне навреме дръжката на врата можеше да се превърне в улично страшилище, но за да се издигне над сержант, имаше нужда от доста лукавство, хитрост и улично здравомислие, които можеха да минат и за „мъдрост“ на по-мъждива светлина.

Суинг обаче сбърка още когато започна. Не се постара да наблюдава и да се учи, а после да каже: „Такива са си хората, как да се справим с положението?“ Не, той седна и измисли: „Ето какви трябва да бъдат хората, как да ги променим?“ Такава мисъл горе-долу подобаваше на жрец, но не и на учен, защото търпеливият педантизъм на Суинг преобърна полицейската работа надолу с главата.

В началото беше Законът за оръжията. С тях се извършваха такъв брой престъпления, че според разсъжденията на Суинг намаляването на оръжията трябваше да ограничи и престъпността.

Ваймс се питаше дали онзи е седнал в леглото посред нощ и сам се е прегърнал от радост, че е измислил това. Конфискувай всички оръжия и престъпността ще намалее. Имаше логика. И би свършило работа, стига да имаше достатъчно ченгета… да речем по три на всеки гражданин.

Колкото и да е изумително, бяха предадени камари от оръжия. Само че имаше и един препъникамък, някак изплъзнал се от вниманието на Суинг — престъпниците не се подчиняват на закона. Това горе-долу е длъжностната характеристика на занятието им. Изобщо не смятаха да правят улиците опасни за други, освен за самите себе си. И дори не можеха да повярват в случващото се. Все едно всеки ден беше за тях Прасоколеда.

Някои граждани стигнаха до заключението, с доста сериозни основания, че нещо трябва да е потръгнало накриво, щом единствено лошите типове носят оръжие. Затова ги арестуваха безогледно. Типичното ченге, след като е сритвано прекалено често в най-болезнените части на тялото си и има причини да смята, че на шефовете му не им пука от това, проявява разбираемата склонност да арестува тъкмо онези, които не се мъчат тутакси да го намушкат, особено ако се държат малко нахално и носят по-скъпи дрехи, отколкото той може да си позволи. Броят на арестите скочи рязко и Суиг остана много доволен.

Вярно, все пак някои от арестите бяха за носене на оръжие след здрачаване, но много повече се дължаха на нападения на разярени граждани срещу стражата. Посегателство срещу градски служител — гнусно и долно престъпление, значи и много по-важно от разните там кражби, ставащи навсякъде из града.

Не че в града цареше беззаконие. Имаше си достатъчно закони. Обаче не се предлагаха кой знае какви възможности те да не бъдат нарушавани. Суинг май не бе схванал идеята, че от системата се очаква да взима престъпниците и по някакъв груб и бърз начин да ги принуди да станат почтени хора. Вместо това почтените хора превръщаше в престъпници, а стражата, общо взето — в поредната банда.

И тъкмо когато цялата тази противна каша ставаше все по-гъста, той измисли краниометрията.

Гадните ченгета открай време имаха свои средства да открият дали някой е виновен за нещо. В онези отминали времена… ха, всъщност сега, средствата включваха клещи за нокти, чукове, малки заострени парченца дърво и, разбира се, обикновеното чекмедже в бюро, безотказния помощник на ченгето, което няма време за губене. Суинг можеше да мине и без тези неща. Познаваше дали човек е виновен, като му поглеждаше веждите.

Той мереше хората. Използваше шублер и стоманена линийка. Кротко си записваше резултатите, правеше някакви сметки, например делеше дължината на носа с обиколката на главата и умножаваше по разстоянието между веждите. Опирайки се на тези числа, той можеше безпогрешно да познае, че човекът е коварен, ненадежден и с вродени престъпни наклонности. И след като човек прекараше следващите двайсет минути в компанията на неговите подчинени и бъдеше подложен на не толкова изтънчените методи на разпит, Суинг всеки път изненадващо се оказваше прав.

Всеки е виновен за нещо. Ваймс беше наясно с това. И всяко ченге го знаеше. Така поддържаха авторитета си — всеки човек, разговарящ с ченге, тайничко се бои, че на челото му е изписано, че има гузна съвест. Не се вижда, разбира се. Но и не би трябвало да отмъкват някого от улицата и да му смазват пръстите с чук, за да си каже от какво е толкова гузен.

Суинг вероятно щеше да свърши проснат по лице в някоя глуха уличка, ако не беше фактът, че Уайндър намери полезен инструмент в негово лице. Никой не умееше да надушва заговори като Суинг. Така накрая се оказа шеф на Неспоменаваните, а в сравнение с повечето от тях сержант Нок направо печелеше конкурса „Доброто ченге на месеца“. Ваймс все се чудеше как капитанът успява да обуздае подчинените си, но може би тези бандюги долавяха с някакъв животински усет ума, който е стигнал до бандитизма по обиколния път и затова е способен да изобретява в името на разума такива зверства, за които неразумните могат само да си мечтаят.

Не му беше лесно да живее в миналото. Не върви да халосаш някого за това, което тепърва ще направи, или за онова, което светът ще научи много по-късно. Не бива и да предупреждаваш хората. Нямаш представа какво ще промениш в бъдещето. Но доколкото схващаше, историята като че беше склонна да се намества в предишната си форма. По силите на човек беше само промяната по повърхността, в дреболиите. Нищо не можеше да стори за по-значимите неща. Люлякът щеше да разцъфти. Революцията щеше да се състои.

Е… нещо като революция. Думата не подхождаше особено. Имаше я Народната република на Шосето на петмезената мина („Истина! Справедливост! Свобода! Любов на разумни цени! И твърдо сварено яйце!“), която щеше да оцелее цели няколко часа — странна свещ, която изгоря твърде бързо и свърши подобно на фойерверк. Щяха да прочистят онзи дом на болката и…

Както и да е… вършиш работата, която е пред очите ти, както си е присъщо на ченгетата, лишени от въображение.

Стана от леглото около един часа по обяд. Лоун се бе затворил в операционната си зала и действията му предизвикваха нечие упорито скимтене. Ваймс потропа на вратата.

След малко тя се открехна. Доктор Лоун имаше маска на лицето и държеше много дълги щипци.

— Да?

— Излизам — осведоми го Ваймс. — Нещо лошо ли се е случило?

— Не е кой знае какво. Хлъзгавия Хари извадил лош късмет на карти снощи, това е всичко. Играл асо.

— Че асото да не е лоша карта?

— Такава си е, ако Големия Тони знае, че не ти е раздавал асо. Скоро обаче ще извадя асото от гърлото му. Ако ще нараняваш някого тази нощ, би ли го направил, преди да съм си легнал? Благодаря.

Лекарят затвори вратата.

Ваймс кимна на дъските и излезе да се разтъпче и да си потърси обяд, който го чакаше на поднос, окачен на шия.

Носеше го доста млад мъж, но имаше нещо в изражението му — като плъх, очакващ да намери сиренцето зад следващия ъгъл, както е очаквал да го намери и зад предишния ъгъл, и ъгъла преди него. И макар че досега светът се бе оказал пълен с ъгли, зад които изобщо няма сиренце, той нито за миг не се съмняваше, че този път сиренцето непременно го чака зад ъгъла.

Ваймс зяпна. Защо ли обаче трябваше да се чуди? Откакто се помнеше, в този град винаги имаше продавач на твърде подозрителни, химически подобрени свински продукти. И продавачът му беше добре познат. Само че… по-млад.

Лицето му грейна, щом видя непознат. Продавачът обичаше да среща хора, които още не са купували някоя пирожка със свинско от него.

— А-а, сержант… Ей, какво означава тази коронка?

— Сержант-пристав — обясни Ваймс. — Един вид „сержант с всички останали привилегии“.

— Е, сержант, мога ли да привлека вниманието ви към една много специална наденичка в хлебче? Която гарантирано не съдържа плъх? Със стопроцентово органично съдържание? И свинското месо е почистено от четината преди меленето?

„Защо пък не?“ — каза си Ваймс. Стомахът, черният дроб, бъбреците и червата му веднага изтъкнаха своите възражения, но въпреки това той порови в джобовете си за дребни пари.

— Колко струва, господин… ъ-ъ — спомни си навреме и внимателно се взря в името, изписано отпред на подноса — … Диблър?

— Четири пенса, сержант.

— И направо сам си прерязвате гърлото, а? — весело го подкачи Ваймс.

— Моля? — озадачи се продавачът.

— Казах, че на такава цена сам си прерязвате гърлото, а?

— Сам си прерязвам ли?…

— Гърлото — поясни отчаяно Ваймс.

— О… — Диблър поумува над твърдението му. — Вярно. Ъхъ. Така си е. Едва ли досега сте изричали по-правдиви слова. Значи ще си вземете една?

— Както виждам, на подноса е написано „Фирма Диблър, осн.“. Не трябва ли да посочите и кога е основана?

— Трябва ли? — вторачи се човекът в своя поднос.

— Откога сте в бизнеса? — попита клиентът, докато си подбираше пирожка.

— Я да помисля… коя година сме сега?

— Ами… на Танцуващото куче, струва ми се.

— Значи от вторник. — Лицето на Диблър се оживи. — Но това е само началото, господине. Колкото да понатрупам парици. След година-две ще съм важна личност в този град.

— Вярвам ви — заяви Ваймс. — Сериозно говоря.

Диблър се взираше в подноса, докато той се отдалечаваше.

— Сам си прерязвам гърлото, сам си прерязвам гърлото — мърмореше си и май му харесваше.

После обаче се вгледа по-внимателно в подноса и пребледня.

— Сержант! — извика той. — Не яжте това хлебче!

На няколко крачки от него Ваймс застина, поднесъл наденичката в хлебче към устата си.

— Че какво му има? — попита се той. — Ама че съм глупак… Какво му има точно на това хлебче?

— Нищо! Тоест… тези са по-хубави!

Ваймс рискува още веднъж да огледа подноса. Всички му се струваха еднакви. Изделията на Диблър често имаха апетитен вид. В това беше единственото им достойнство.

— Не откривам никаква разлика — отбеляза Ваймс.

— О, има, има — увери го Диблър, на челото му изби пот. — Не виждате ли? На това има шарка от тестени прасенца? А на всички други — шарка от тестени наденички? Много ще ми е неприятно, ако си речете… нали се сещате, че ви смятам за свиня или нещо от сорта, та ако ми върнете хлебчето, с радост ще ви дам… ъ-ъ, друго, защото това не подхожда, не че не е наред, но… заради прасетата, такива ми ти работи…

Ваймс се вгледа в очите му. Диблър тепърва имаше да учи изкуството на дружелюбна безизразност, придобито за трийсетина години продажби на напълно органични продукти.

Мъжът отсреща се опули от ужас, когато той налапа голяма хапка от наденичката в хлебче.

Точно каквото очакваше — не разпозна нито една съставка.

— Ггъъ… — задави се, стегна се и дояде хлебчето, вперил поглед в злополучния продавач.

— Господин Диблър, твърде е възможно никой да не прави наденички в хлебчета като вашите — сподели.

Облиза си пръстите за всеки случай — ами ако по-късно се наложи да се ръкува с някого?

— Цялото ли го изядохте?

— Да не сбърках нещо?

Продавачът бълваше облекчение, както огън от зелени клони изпуска пушек.

— Какво? Не? Чудесно е! Направо прекрасно! Искате ли още едно, за да прокарате първото? На половин цена?

— Не, не, едно ми е предостатъчно — отдръпна се Ваймс.

— Значи го преглътнахте до последното парченце?

— Така трябваше, нали?

— Ами да. То се знае. Очевидно!

— Време е да вървя — тръгна по алеята Ваймс. — Очаквам да се видим отново, когато апетитът ми ще е по-скромен.

Изчака напълно да се скрие от погледа му, преди да свърне наслуки из плетеницата от тесни улички. Тогава пристъпи в сянката на дълбоко хлътнала врата и опипа в устата си за парчето, които му се стори любопитно неподатливо на дъвчене дори за такова изделие.

Обикновено ако човек намереше нещо по-твърдо или хрускаво в някоя от прословутите свински пирожки на Диблър, номерът беше или да го преглътне и да се надява на късмета си, или да го изплюе, стиснал клепачи. Ваймс обаче порови между венеца и бузата си и извади сгънато късче хартия, изцапано с незнайни течности.

Разгъна го. Размитият, но още четлив надпис с молив гласеше: „Морфичната улица, девет часа довечера. Парола: риба меч.“

Риба меч ли? Всеки път паролата е риба меч! Когато някой се опитваше да измисли дума, за която никой друг не би се сетил, винаги избираше „риба меч“. Поредната чудатост на човешкия ум.

Но това обясняваше гузността. Заговор. Следващият проклет заговор в град, гъмжащ от заговори. Необходимо ли му беше да научава за заговори? Впрочем бездруго знаеше за този. Морфичната улица. Знаменитата Конспирация от Морфичната улица. Ха!

Пъхна мазното листче в един джоб и се поколеба.

Някой пазеше тишина. В далечната улична гълчава се бе появила празнота сред звуците, запълнена от предпазливо дишане. А косъмчетата по врата му настръхваха.

Полека извади палката от задния си джоб.

Така, какви възможности имаше? Ченге е, а някой се прокрадва след него. Ако онзи не е ченге, много бърка (защото той пък е ченге). Но ако онзи също е ченге, значи е от бандата на Суинг, следователно пак много бърка (защото той е по-добро ченге от тях, същото впрочем може да се каже и за разни неща, плуващи в канавките), значи запращането на преследвача набързо в мрака на забравата няма очевидни лоши страни.

От друга страна, крадците, убийците и хората на Суинг несъмнено се прокрадваха често и вероятно бяха майстори в това занимание, докато следящият го човек се промъкваше толкова близо до стената, че се чуваше търкането. Това означаваше най-вероятно, че е обикновен гражданин, намислил нещо, а Ваймс не беше склонен само по тази причина да го халоса с неколкостотин грама оловни сачми (защото предпочиташе да вярва, че не е от този тип ченгета).

Задоволи се да излезе на уличката и да проточи:

— Е-е?

Едно момче го зяпна отдолу нагоре. Нямаше как да не е момче. Природата не би постъпила толкова гадно с момиче. Нито една черта не беше непоносимо грозна, но тяхното съчетание образуваше нещо повече от простия им сбор. Имаше я и миризмата. Не чак толкова лоша сама по себе си. Просто не беше съвсем човешка. Долавяше се нещо хищно в нея.

— Ъ-ъ… — запъна се мършавото личице. — Чуй к’во ще ти река, господине — ти ми кажи къде ще ходиш, а аз няма повече да те следя, става ли? Ще ти струва само някакво си пени, цената е специално за тебе. Доста хора ми плащат повечко да не ги следя.

Ваймс не можеше да откъсне поглед от създанието. То носеше прекалено голям за него смокинг, лъснал от мазнина и зеленикав от старост, както и цилиндър, може би настъпен някога от кон. Но частите, видими между тези две принадлежности, бяха прискърбно познати.

— О, не… — изстена той. — Не, не, не…

— Добре ли си, господине?

— Не, не, не… о, богове, и това ли трябваше да се случи…

— Господине, да изтичам ли за Моси Лоун?

Ваймс обвинително насочи показалец:

— Ти си Ноби Нобс, нали?

Хлапакът отстъпи.

— Може и тъй да е. И к’во толкова? Да не е престъпление?

Извъртя се да побегне, но дланта на Ваймс се отпусна тежко върху рамото му.

— Някои хора биха казали, че е. Значи си Ноби Нобс, син на Мейзи Нобс и Главоча Нобс?

— Може, може! Ама нищичко не съм направил, господине!

Ваймс се приведе да надзърне в очите, които гледаха към света през маска от мръсотия.

— А не гепиш ли парцалки, не тарашиш ли за дрънкулки, не свиваш ли джунджурийки, не тафиш ли джаджи и не щипкаш ли мангизки?

Челото на Ноби се набръчка от недоумение.

— Че к’во означава да свивам джунджурийки?

Ваймс наподоби изражението му. Уличният жаргон се бе променил сериозно за трийсетина години.

— Ами кражби на дреболийки… на малки предмети. Не е ли така?

— А, не, господине. Това е „да шариш с ръчичка“ — отпусна се Ноби. — Е, не се оправяте зле за човек, дето е дошъл наскоро. Какво е „ангелско масло“?

Паметта показа съответното картонче.

— Подкуп.

— А „готин пич“?

— Може да е старшият просяк, може и да е просто хубав мъж.

— Браво на вас. Хващам се обаче на бас, че не знаете какво е „да палнеш фитилчето“?

И отново споменът изплува от прашно кътче.

Такива неща се загнездват в паметта.

— Олеле, и това ли го знаеш? Срамота е, толкова си малък. Казва се, когато искаш да продадеш скапан кон, но гледаш да го изкараш по-пъргав пред будалите, затова вземаш току-що обелена люта чушка, вдигаш опашката на коня и пъхаш чушката…

— Егати… — изведнъж се настрои почтително Ноби. — Всички разправят, че страшно бързо схващате, пък то си било вярно. Все едно сте роден тук.

— Ти защо ми ходиш по петите, Ноби Нобс? — осведоми се Ваймс.

Хлапакът протегна мръсната си длан. Някои жестове от уличния жаргон си остават все същите.

Ваймс извади монета от шест пенса. Тя заблестя върху ръката на Ноби като диамант в ухото на коминочистач.

— Едната е дама — ухили се момчето, ръката му не помръдваше.

— Хлапе, току-що ти дадох проклети шест пенса — изръмжа той.

— Ъхъ, ама трябва да мисля и за…

Ваймс впи пръсти в мазните ревери на сакото му и го вдигна. Изненада се, че на практика не усеща никаква тежест.

„Уличен гамен… И «гамен» пасва добре — наежен, извратлив и със слаб дъх на гниещи водорасли. Но те са стотици наоколо, вкопчени със зъби и нокти в самия ръб на живота, а доколкото си спомням, Ноби беше от най-големите хитреци сред тях. И можеше да се разчита на него, колкото и на шоколадов чук. Но това не ми пречи. Има си начини.“

— Колко ще искаш, за да работиш за мен през цялото време?

— Трябва да мисля и за клиентите си… — подхвана момчето.

— Ъхъ, ама сега моята ръка те е вдигнала във въздуха, нали?

Ноби обмисли положението си — краката му в твърде големи обувки се клатушкаха една стъпка над земята.

— През цялото време ли?

— Точно така!

— Ъ-ъ… за такова нещо трябва да виждам някой лорд в профил всеки ден…

— Цял долар ли искаш? Я пак си помисли!

— Ъ-ъ… половин долар?

— Не ти минава номерът. Един долар на седмица, пък и няма да ти тровя живота, а от мен да го знаеш, Ноби, мога да го правя с какви ли не дребни гадости.

Все още във въздуха, Ноби се мъчеше да си изясни ситуацията.

— Значи… ще стана нещо като ченге, тъй ли? — ухили се лукаво.

— Нещо такова.

— Главният заподозрян разправя, че ченгетата си гледали кефа, щото можели да отмъкват разни нещица, без да ги тикнат на топло за туй.

— Правилно е налучкал — съгласи се Ваймс.

— И разправя още, че ако някой вземе да им се репчи, могат да му насинят физиономията и да го пъхнат зад решетките — продължи Ноби. — Ще ми се да стана ченге някой ден.

— Кой е Главният заподозрян?

— Така мама вика на Главоча, баща ми де. Ъ-ъ… плаща се в аванс, нали? — добави с надежда той.

— А ти как мислиш?

— А-а… Ясно. Не става, нали?

— Позна. Но я слушай… — Ваймс го пусна да стъпи. „Лек е като перце.“ — Хлапе, ела с мен.

В Анкх-Морпорк беше пълно с мъже, живеещи на квартира. Който имаше свободна стая, я даваше под наем. А освен кърпенето и ушиването, което превръщаше госпожица Бати в една от най-добре печелещите шивачки на града, тези мъже имаха нужда от още нещо, с което най-добре се справяха жени. Трябваше да се хранят.

Имаше какви ли не гостилници за бързо пълнене на стомаси като онази, накъдето тръгна Ваймс. Там продаваха обикновени гозби за обикновени хора. Нямаше меню. Изгълтваш каквото сложат пред теб, и то набързо, че и се радваш да се заситиш. Като не ти харесва, има мнозина, които ще са доволни и на това. Ястията носеха имена като „пълна гушка“, „варени змиорки“, „яка манджа“, „тлъста яхния“ и „петмезена наслада“ — все тежка храна, която лепнеше за ребрата и затрудняваше ставането от стола. Обикновено в гозбите имаше много ряпа.

Ваймс си освободи с лакти място пред тезгяха, повлякъл Ноби след себе си. Надраскана с тебешир дъска съобщаваше: „Каквото излапате срещу 10 пенса за 10 минути“.

Под нея едра жена със запретнати ръкави стоеше до казан, в който някакви бучки се премятаха в сивкав сос. Тя му взе мярката с поглед, после погледна и ръкава му.

— Какво да бъде за вас, сержант? И къде се дяна сержант Нок?

— Често се отбива тук, а? — подхвърли Ваймс.

— На обяд и на вечеря.

Погледът й добави красноречиво: „Взима си допълнително, но никога не плаща.“

Ваймс вдигна Ноби над тезгяха.

— Виждаш ли го това?

— Да не е маймунка? — усъмни се жената.

— Хъ-хъ, много смешно — изхленчи Ноби, а Ваймс го остави на пода.

— Той ще идва всеки ден за по едно ядене до насита — заяви сержантът. — Всичко, което може да излапа за десет пенса.

— Брей? И кой ще плаща, ако смея да попитам?

— Аз. — Той остави половин долар на тезгяха. — Плащам за пет дни напред. Какъв е специалитетът днес? „Пълна гушка“ ли? Тъкмо от нея ще му пораснат косми на гърдите… когато проличи, че има гръден кош. Дайте му голяма паница. От тая сделка може и да не излезете на сметка.

Сложи Ноби на една пейка, постави мазната паница на масата и се настани срещу него.

— Спомена някаква дама. И не ме разигравай, Ноби.

— Сержант, ще си делим ли кльопачката? — попита момчето и взе дървена лъжица.

— Цялата е за теб. Постарай се нищо да не остане. По-късно може да ти стане трудничко. Та какво каза за жената?

— Тя е лейди Месерол, сержант — изфъфли Ноби, напълнил уста с всевъзможен зарзават и лой. — Богаташка. Всички й викат „мадам“. Пресели се от Генуа преди няколко месеца.

— Кога поиска от теб да вършиш това?

— Тая сутрин.

— И как? Просто те спря на улицата ли?

— Ъ-ъ… Сержант, с нея си имаме нещо като безсрочен договор.

Ваймс ядосано го изгледа. Действаше по-добре от думите. Ноби се размърда неловко.

— Правичката да си кажа, сержант, тя… такова, спипа ме да шавам с ръчичка в чантичката й. Адска работа, сержант, юмрукът й е като ритник на муле! И като се освестих, малко си поприказвахме. Будно хлапе като мене можело да й бъде от полза, един вид да се ослушвам какво става по улиците.

Ваймс продължи да го пронизва с поглед, но се впечатли. Като малък Ноби беше надарен джебчия. Ако някой го е спипал, значи е имал бързи рефлекси. Той позасили свирепостта в погледа си.

— Добре де, сержант, тя каза, че щяла да ме даде на Дневната стража, ако не я послушам — призна си Ноби, — а щом някой тузар подаде оплакване, заминаваш направо в панделата.

„Адски си прав — каза си Ваймс. — Ето ти ги пак частните закони.“

— А аз не ща да ходя в панделата, сержант. Главоча е там.

„А той имаше навика да ти троши ръцете“ — спомни си сержантът.

— И защо, Ноби, някаква фина дама се интересува от мен?

— Не я питах. Разказах й за вас, за арестантската кола, за Неспоменаваните и останалото. Тя изтърси, че било смайващо. И Рози Палм ми дава по едно жалко пени на ден, за да ви държа под око. А, да, ефрейтор Снъбс от Въжената улица също ми плаща половин пени да ви следя, ама какво е половин пени напоследък, казвам аз, затова много не се престаравам заради него. О, да, бе, взимам и по едно пени от ефрейтор Коутс.

— Защо?

— Че знам ли. Той ме помоли тая сутрин. За някакво си пени. — Ноби се оригна шумно. — Ама е по-добре от нищо, нали? Сержант, вие кого искате да дебна за вас?

— Мен — обясни той. — Ако успееш да ме вмъкнеш в претоварения си график.

— Вие искате да следя вас?

— Не, само да ми казваш какво говорят хората за мен. Да не изпускаш от поглед онези, които също ме дебнат. Един вид да ми пазиш гърба.

— Готово!

— Добре. И още нещо, Ноби…

— Да, сержант? — отвърна Ноби, докато продължаваше да гребе с лъжицата.

— Върни ми бележника, носната кърпа и четирите пенита, които измъкна от джобовете ми, бива ли?

Момчето отвори уста да отрече, пръскайки „пълна гушка“, но стисна устни, щом забеляза блясъка в очите на Ваймс. Мълчаливо извади изброените предмети от различните си гнусни джобове.

— Така те искам — похвали го Ваймс и стана. — Убеден съм, че няма нужда да ти казвам какво ще те сполети, ако се опиташ пак да ми пробуташ този номер, нали, Ноби?

— Няма нужда, сержант — сведе поглед момчето.

— Искаш ли още една паница? Забавлявай се. Аз трябва да отивам на работа.

— Можете да разчитате на мен, сержант!

„Колкото и да е странно — мислеше си Ваймс на път към участъка, — вероятно мога.“ Ноби беше готов да отмъкне всичко и да се отметне от всичко, но не беше лош. Човек би могъл да повери живота си в ръцете му, макар че същото не се отнасяше за някой долар.

Купи си пакет тънки пурети на Пантуид от поредния уличен търговец. Но усещането от носенето им в картонения пакет изобщо не беше същото.

Когато влезе в голямата канцелария, завари някакво оживление. Стражниците стояха наоколо на групички. Сержант Нок зърна Ваймс и притича към него.

— Станала е една мръсотийка, сър. Снощи тук е нахлувано с взлом — докладва той с лека усмивчица.

— Тъй ли? И какво са откраднали?

— Не съм казвал, че нещо е откраднато, сър — невинно отвърна сержантът.

— Е, да, не си — призна Ваймс. — Аз прибързах с онова, което наричаме заключение. В такъв случай откраднато ли е нещо или са дошли да оставят кутия шоколадови бонбони и кошница плодове в израз на добри чувства?

— Откраднали са сребърната мастилница на капитана — съобщи Нок, неуязвим за иронията му. — И е направено от вътрешен човек, ако искате да знаете мнението ми. Вратата горе е насилена, но входните — не. Трябва да е бил ченге!

Ваймс се изуми от тази вещина в криминалистиката.

— Ама че работа, ченге да краде! — усъмни се той.

— Да, ужасно е — съгласи се Нок. — Особено след като ни набихте в главите вчера колко е важно да сме честни и така нататък. — Погледна покрай Ваймс и се провикна: — Мирно! Влиза офицер!

Тилдън слизаше по стълбата. В смълчаното помещение се чуваха само несигурните му стъпки.

— Не ви ли провървя, сержант? — попита капитанът.

— Засега не, сър — отговори Нок. — Тъкмо обяснявах на сержант Кийл с колко неприятен случай се занимаваме.

— Беше гравирана, да знаете — печално промълви Тилдън. — Всеки в полка даде каквото можа да задели. Това наистина е много… прискърбно.

— Сержант, само закоравял мръсник би откраднал такова нещо, как мислиш? — вметна Нок.

— Няма спор — заяви Ваймс. — Виждам, че добре сте организирали работата, сержант. Навсякъде ли претърсихте?

— Освен шкафчетата — уточни той. — Не ни е лесно да се решим на това — да ровим в шкафчетата на хората. Но сега всички сме тук, капитан Тилдън ще е свидетел, че постъпваме справедливо, затова, макар да ми е много противно, моля ви, господин капитан, за разрешение да претърсим.

— Да, да, щом се налага — смънка Тилдън. — Идеята не ми допада. Голямо безчестие, нали разбирате.

— Затова си мисля, сър, да покажем, че постъпваме честно и първи да бъдем проверени ние, сержантите. Така никой няма да каже, че сме се отнесли несериозно.

— Е, стига, сержант — позасмя се Тилдън, — не бих заподозрял вас.

— Не, сър, като ще е честно, нека да е — запъна се Нок. — Ще дадем добър пример. Сержант Кийл, какво ще кажете?

Ваймс вдигна рамене. Нок му се ухили, извади връзка ключове и повика с жест ефрейтор Коутс.

— На теб се пада честта, Нед — каза му лъчезарно. — Разбира се, аз ще съм пръв.

Вратичката беше отключена. В шкафчето на Нок цареше обичайната бъркотия, присъща на всички шкафчета, но очевидно липсваше сребърна мастилница. А и да я имаше, би почерняла още първия ден.

— Дотук добре. А сега, Нед, шкафчето на сержант Кийл, моля те.

Дружелюбният сияещ поглед на Нок не се отделяше от Ваймс, докато ефрейторът се мъчеше с ключалката. Ваймс отвръщаше с безучастно взиране, докато вратичката се отваряше със скърцане.

— Олеле, какво ли е това? — промърмори Нок, без дори да се озърне.

— Чувал, сър — осведоми го Коутс. — И в него има нещо тежко.

— А стига, бе — изсумтя Нок, без да отделя поглед от Ваймс. — Отвори го, момко. Внимателно. Не искаме нищо да се повреди, нали?

Прошумоля зебло.

— Ами-и… има половин тухла — съобщи Нед.

— Какво?!

— Половин тухла, сър.

— Събирам ги да си построя къща — сподели Ваймс.

Сред скупчените наоколо мъже един-двама се изкискаха, но по-пъргавите в мисленето изведнъж се разтревожиха.

„Знаят — рече си той. — Е, момци, добре дошли на Рулетката на Ваймс. Завъртате колелото и сега трябва да познаете къде ще спре топчето…“

— Сигурен ли си? — обърна се към шкафчето Нок.

— Просто чувал, сър — потвърди Нед. — И половин тухла.

— Няма ли някаква хлабава дъска или нещо подобно? — отчаяно попита Нок.

— В чувала ли, сержант?

— Май приключихме с нашите шкафчета — потри ръце Ваймс. — Кой е следващият, сержант Нок?

„Топчето малко все се върти, къде то ще спре, не знаеш и ти…“

— Знаете ли, лично аз мисля, че капитанът е прав, не ми се вярва някой от нашите хора да… — запъна се Нок.

С погледа на Ваймс можеха да се забиват нитове.

— Аз пък смятам, сержант — изрече Тилдън, — че щом започнахме това, трябва да довършим. Така е най-честно.

Ваймс направи две крачки към Коутс и протегна ръка.

— Ключовете.

Той се вторачи в него.

— Ключовете, ефрейтор — повтори Ваймс.

Изтръгна ги от пръстите му и се обърна към наредените едно до друго шкафчета.

— Така… Да започнем с непоправимия престъпник редови стражник Ваймс…

Отваряше врата след врата. Шкафчетата вероятно биха представлявали интерес за човек, изучаващ миризмите на непрани дрехи и разните живинки, които могат да се завъдят по захвърлени чорапи, обаче не съдържаха нито една сребърна мастилница.

Само че в шкафчето на ефрейтор Колън се намери екземпляр от „Любовните приключения на Моли Клапър“. Ваймс се взря в нескопосаните мръснишки гравюри, сякаш срещаше отдавна изгубен приятел. Помнеше тази книга — подмятаха я години наред из участъка на стражата и като млад научи много от илюстрациите, макар по-късно да се оказа, че голяма част от наученото не е вярно.

За щастие капитан Тилдън не можеше да надникне, Ваймс тикна омазнената книга обратно на рафта и се обърна към Колън, чиито уши се зачервиха.

— Изучаваме теорията, тъй ли, Фред? Браво на теб. Но само с практика се постига съвършенството.

Накрая застана пред шкафчето на Коутс, който го следеше с поглед като ястреб.

Надрасканата вратичка изскърца. Всеки изви шия, опитвайки се да надзърне. Имаше куп стари книги, малко цивилни дрехи и чувалче, чието съдържание бе изсипано на пода. Оказаха се още дрехи за пране.

— Изненадан ли сте? — подхвърли ефрейторът.

„Не и наполовина колкото теб“ — мислено му се озъби Ваймс. Намигна на Коутс и му обърна гръб.

— Капитане, може ли да поговорим във вашия кабинет?

— Да, сержант, не виждам какво ни пречи — огледа стражниците Тилдън. — Ама че история…

Ваймс му даде време да се затътри по стъпалата, последва го в кабинета и тактично затвори вратата.

— Е, сержант? — подкани го Тилдън, щом се свлече в креслото си.

— Сър, навсякъде ли погледнахте? — попита го той.

— Естествено, човече!

— Питам, сър, да не сте я сложили в някое чекмедже? Или може би в сейфа?

— Сигурен съм! Понякога я прибирам в сейфа преди почивните дни, но съм… убеден, че не го направих снощи.

Ваймс долови леката неувереност. Знаеше, че постъпва зле. Тилдън наближаваше седемдесетте. На такава възраст човек свиква да смята паметта си само за приблизително описание на случките.

— Установил съм, сър, че ако на някой зает човек много му се струпа на главата, върши неща, които после се изплъзват от паметта му.

„Поне знам, че с мен е така — добави мислено. — Способен съм да оставя ключовете за дома си в празна стая и да не ги намеря след половин минута.“

— Всички сме под голямо напрежение напоследък — вметна, защото знаеше, че Тилдън често задрямва следобед, докато Зурльо не се прокашля гръмко до вратата, преди да му занесе горещото какао.

— Е, да, вярно е — изви отчаян поглед към него той. — Тези разправии с полицейския час. Много са… разстройващи. Ще взема да си забравя главата, ако не я закова за врата, а? — Завъртя се към зеления сейф. — Имам я само от два месеца. Предполагам, че съм… обърнете се, сержант, ако обичате. Да изясним това най-сетне…

Ваймс послушно застана с гръб към сейфа. Чу се щракане, после скрибуцане, накрая рязко вдишване.

Тилдън стана със сребърната мастилница в ръцете си.

— Сержант, изглежда, се показах пълен глупак.

„Не, аз те показах като пълен глупак — поправи го наум Ваймс и ужасно му се прииска да не беше така. — Бях намислил да я пъхна в шкафчето на Коутс, но не можах…

… не и след като видях онова, което беше вътре.“

— Чуйте, сър — промълви съчувствено, — можем да им кажем, че е било проверка.

— Кийл, обикновено не си позволявам лъжи! — отсече капитанът, но добави: — Все пак ценя предложението ви. Бездруго знам, че вече не съм млад. Май ми е време да се оттегля на отдих. — Той въздъхна. — Трябва да си призная, че от известно време мисля за това.

— О, не говорете така, сър — възрази Ваймс далеч по-жизнерадостно, отколкото се чувстваше. — Не мога да си представя, че ще се пенсионирате.

— Да, предполагам, че трябва да си изясня какво ще правя — смотолеви Тилдън и се върна зад бюрото си. — Сержант, знаете ли, че някои от хората ни ви подозират като агент?

— Чий? — попита той и установи, че Зурльо носи в кабинета не само какао.

— Допускам, че на лорд Уайндър.

— Е, всички работим за него, сър. Но аз не докладвам пред никого, освен на вас, ако това ще разсее съмненията ви.

Тилдън го изгледа и тъжно поклати глава:

— Не знам дали сте агент, Кийл, но нищо не ме спира да ви кажа, че някои заповеди, които получихме напоследък, не бяха… обмислени добре според мен, ясно?

Вторачи се сърдито във Ваймс, сякаш го предизвикваше веднага да извади нажежените до червено клещи за нокти.

А Ваймс виждаше колко много струва на стареца признанието, че отвличанията, изтезанията и заговорът за превръщане на почтени граждани в престъпници може би не са приемлива политика от страна на властите. Тилдън не бе свикнал с такива мисли. Той бе потеглял под флага на Анкх-Морпорк, за да се сражава със „сиренарите“ от Куирм или с Джони Клачианеца, или с каквито врагове му подбираха по-висшестоящите. Никога не се замисляше за правотата на делото, защото такова умуване може да разколебае войника.

Тилдън бе израснал с убеждението, че хората на върха са прави. Нали затова бяха на върха. Не знаеше изразите, подобаващи на изменник, защото според него само изменниците си позволяваха подобни мисли.

— Сър, твърде отскоро съм тук, за да имам мнение — напомни Ваймс. — Не знам кое как вършите тук.

— Вече не е като преди — поясни капитанът.

— Щом казвате, сър.

— Сержант, според Зурльо се ориентирате забележително… за един новодошъл в града.

В края на изречението се поклащаше кукичка, но Тилдън беше неопитен въдичар.

— Участъците и улиците си приличат навсякъде, сър — заяви Ваймс. — Пък и аз, разбира се, съм идвал преди в града.

— Разбира се, разбира се — припряно се съгласи капитанът. — Е… благодаря ви, сержант. Бихте ли… ъ-ъ, обяснили положението на хората? Ще ви бъда признателен…

— Да, сър. Разбира се.

Ваймс внимателно затвори вратата и изтича надолу през две стъпала. Стражниците като че не бяха мръднали. Той плесна с ръце като учителка пред клас.

— Хайде, хайде, имате патрулни обиколки! Размърдайте се! Не ти, сержант Нок… да си поговорим на двора, моля те!

Не изчака да погледне дали другият ще излезе с него. Застана под следобедното слънце и се облегна на стената.

Преди десет години щеше да… той се поправи сам — преди десет години, ако се случеше да е трезвен, щеше да даде урок на Нок кой е шефът тук с няколко точно прицелени юмручни удара. А и такива бяха нравите тук в тези дни. Когато Ваймс беше обикновен стражник, понякога имаше счепквания в Стражата. Но това не важеше за сержант Кийл.

Нок излезе, беше обзет от ужас.

И когато Ваймс вдигна ръка, той дори се сви уплашено.

— Пура? — предложи му Ваймс.

— Ъ-ъ…

— Не пия — осведоми го Ваймс. — Но нищо не може да се мери с хубавата пура.

— Аз… ъ-ъ… не пуша — смънка Нок. — Чуйте, с тази мастилница…

— Знаеш ли, той взел, че я пъхнал в сейфа си? — усмихна се Ваймс.

— Тъй ли?

— А после забравил. С всички ни се случва, Уинсбъро. Като се отплесне нанякъде човек и вече не е сигурен какви ги е вършил.

Той продължаваше да се усмихва дружелюбно. Все едно пердашеше безмилостно другия мъж. Пък и нарече Нок с истинското му име. Онзи не го използваше пред други хора от страх, че може да предизвика паника.

— Просто реших да те успокоя, като ти кажа — добави.

Сержант Уинсбъро Нок пристъпяше неловко от крак на крак. Не можеше да отгатне дали нещо му се е разминало, или накрая е затънал още по-дълбоко в нещо друго.

— Кажи ми повечко подробности за ефрейтор Коутс — помоли Ваймс.

За миг-два лицето на Нок издаде какви мъчителни сметки си прави. После той прибягна до обичайния си похват — стори ли ти се, че са те подгонили вълци, хвърли някой друг от шейната.

— За Нед ли, сър? Много е усърден, разбира се, върши си работата… но си пада хитрец, между нас казано.

— В какъв смисъл? И няма нужда да ми казваш „сър“, Уинсбъро. Поне когато сме само двамата.

— Той се мисли за по-умен от шефовете, ако схващате за какво намеквам. Смята, че няма нужда да се допитва до никого. Заради това е малко ненадежден.

— Дава акъл на другите стражници, така ли?

— Горе-долу.

— Дали не симпатизира на бунтовниците?

Нок невинно изви очи нагоре.

— Нищо чудно, сър. Естествено не ми се иска момчето да загази.

„Мислиш си, че съм агент на Неспоменаваните. И ми подхвърляш Коутс. А онзи ден го предложи за повишение. Ах, ти, червейче такова…“

— Значи си струва да бъде държан под око?

— Тъй вярно, сър.

— Интересно… — проточи Ваймс.

Тази дума винаги плаши неуверените. И несъмнено разтревожи Нок, а Ваймс се чудеше: „О, богове, може би Ветинари постоянно се чувства така…“

— Някои от нас… такова де, се отбиваме в „Пробитият барабан“ след дежурство — подхвърли Нок. — Отворено е денонощно. Не знам дали вие ще…

— Не пия — напомни му Ваймс.

— А, да. Вече казахте.

— И сега е най-добре да взема младия Ваймс и да изляза на обиколка — продължи Ваймс. — Уинсбъро, приятно ми беше да си поприказваме.

Подмина го, като се постара да не се обръща. Сам още чакаше в канцеларията.

— Ей, коя е фустата с дъртия Фоли?

Префектите вдигнаха глави. На подиума в края на шумната зала доктор Фолет, Майстор на убийците и изпълняващ длъжността директор на училището в гилдията, наистина водеше оживен разговор с… да, с дама. Яркото виолетово на роклята й внасяше цветно петно в огромното помещение, където черното преобладаваше, а елегантното бяло на неговата коса светеше като фар в сумрака.

В края на краищата това беше Гилдия на убийците. Тук се носеше черно. Както е черна нощта, така си в черно и ти. Пък и в черното има определен стил, а наемен убиец без стил според единодушното мнение е само високо платен нагъл бандит.

Всички префекти бяха на възраст над осемнайсет години, затова им се позволяваше да посещават места в града, за чието съществуване по-младите момчета дори не биваше да подозират. Пъпките по лицата им вече не се спукваха, ако зърнеха жена. А сега присвиваха очи. Повечето бяха научил, че светът е като стрида, която може да бъде отворена със злато, ако острието не е достатъчно.

— Вероятно е майка на ученик — обади се някой.

— Питам се кое ли е късметлийчето с такава майка?

— Знам коя е тя — сподели „Лудо“ Лудорум, оглавяващ Колежа на усойницата. — Чух някои от майсторите да си приказват по-рано. Тя е мадам Роберта Месерол. Купила е старата къща на Лесната улица. Разправят, че натрупала голямо състояние в Генуа и иска да се засели тук. Явно търси в какво да си вложи парите.

— Мадам ли? — натърти Дауни. — Уважително обръщение или професионална характеристика?

— В Генуа ли? Може би и едното, и другото — подхвърли някой сред общия смях.

— Поне се вижда, че Фоли я черпи щедро с шампанско — отбеляза Дауни. — Вече са на третата бутилка. За какво ли пък има да си говорят?

— За политика — отсече Лудо. — Всеизвестно е, че Уайндър няма да направи каквото повелява честта, значи работата ще се падне на нас. Освен това Фоли е ядосан, защото вече загубихме три момчета там. Уайндър е доста лукав тип. Където и да надникнеш, пълно е със стражници и войници.

— Уайндър е отрепка — заяви Дауни.

— Да, Дауни. Ти наричаш всекиго отрепка — невъзмутимо напомни Лудо.

— Защото всеки е отрепка.

Дауни пак се обърна към масата и някакво движение (или по-скоро липсата на движение) привлече погледа му. В далечния край на масата един убиец седеше и четеше, опрял книгата на поставка зад чинията. Толкова беше увлечен, че празната вилица бе застинала на половината път към устат му.

Дауни намигна на другите, подбра си ябълка от купата до него, ненатрапчиво замахна и я метна със злонамерена точност.

Вилицата се стрелна като змийски език и наниза ябълката във въздуха.

Четящият обърна на нова страница. Очите му все така следяха редовете, когато изящно поднесе вилицата към устата си и отхапа от ябълката.

Останалите около масата се загледаха в Дауни, един-двама се подсмихнаха. Челото на младежа се набръчка. Опитът да приложи сила се провали, сега трябваше да прибегне до унищожително остроумие, с каквото обаче не бе надарен.

— Ти си същинска отрепка, Кучедразньо.

— Да, Дауни — отвърна читателят безстрастно, впил очи в страницата.

— Кучедразньо, а кога смяташ да вземеш някой по-сериозен изпит?

— Наистина не бих могъл да кажа, Дауни.

— Никога никого не си убивал, нали, Кучедразньо?

— Вероятно не съм, Дауни.

Читателят отгърна на следващата страница. Тихият звук още повече вбеси Дауни.

— В какво си се зачел толкова? — попита троснато. — Робъртсън, покажи ми какво чете Кучедразньо, ако обичаш. Хайде, подай ми книгата.

Момчето, седнало до човека, когото в момента наричаха Кучедразньо, грабна книгата от поставката и я запрати по цялата дължина на масата. Читателят въздъхна и се облегна на стола, а Дауни небрежно прелисти книгата.

— Ей, хора, я погледнете това. Кучедразньо чете книжка с картинки. — Разтвори я пред всички. — Ти сам ли я оцвети, Кучедразньо, с боичките и моливчетата си?

Доскоро четящият се зазяпа в тавана.

— Не, Дауни. Изрисувана е ръчно по указания на автора лорд Уинстенли Гревил-Пайп от неговата сестра госпожица Емелия Джейн. И това е написано на титулната страница, както ще забележиш.

— А тук има чудна рисунка на тигър — упорито обясняваше Дауни. — Кучедразньо, защо разглеждаш картинки?

— Защото, Дауни, лорд Уинстенли е имал някои интересни теории за изкуството на прикриването.

— Хъ? Тигър в черно и оранжево сред зелени дървета? — Дауни грубо прелистваше страниците. — Голяма червеникава маймуна в зелена гора? Черно-бяла зебра сред жълта трева? Това да не е наръчник как да не се крием?

Отново се чу кискане, но малко пресилено. Дауни имаше приятели, защото беше едър и богат, но понякога човек се чувстваше неудобно да е около него.

— Всъщност лорд Уинстенли е искал да изтъкне интересен възглед за опасността от прибързани…

— Това книга на Гилдията ли е, Кучедразньо?

— Не, Дауни. Гравирана е частно преди години и аз успях да издиря екземпляр в…

Ръката на Дауни направи бързо движение. Книгата отлетя, принуди повечето от по-младите момчета да се разпръснат и се удари в задната стена на огнището. По-старшите около масите в трапезарията се огледаха и пак обърнаха гърбове с безразличие. Извисиха се пламъци. За миг-два тигърът се разгоря ярко.

— Рядка книга ли беше? — ухили се Дауни.

— Според мен вече може да се каже, че е несъществуваща — отбеляза онзи, когото наричаха Кучедразньо. — Това беше единственият запазен екземпляр. Дори гравираните плочи са били претопени.

— Кучедразньо, ти никога ли не се ядосваш?

— О, ядосвам се, Дауни. — Бившият читател бутна стола си назад и стана. — А сега мисля, че ще е по-добре да си легна рано. — Кимна на седящите около масата: — Лека нощ, Дауни, господа…

— Ти си отрепка, Ветинари.

— Както кажеш, Дауни.

* * *

Ваймс мислеше по-добре, докато се разхождаше. От самото раздвижване се успокояваше, а мислите му се разтръскваха и наместваха.

Извън полицейския час и пазенето на портите нощната стража нямаше много занимания. Отчасти защото бяха некадърници, а отчасти защото никой и не очакваше да са други. Обикаляха улиците — бавно, за да дадат време на всеки опасен тип да се разкара нехайно или да изчезне в сенките, а после дрънчаха със звънчетата си, за да обявят на спящия свят (тоест на спящия допреди мигове свят) факта, че всичко е наред, колкото и доказателства да имаше за противното. Освен това прибираха по-кротките пияници и по-послушните залутали се добичета.

„Значи подозират, че съм агент на Уайндър? — мислеше си Ваймс. — Да шпионирам Стражата от Шосето на петмезената мина? Все едно да дебна тесто.“

Той категорично бе отказал да носи звънче. Младият Сам се бе сдобил с по-леко, но за да угоди на остро изреченото желание на Ваймс, бе обездвижил езичето с парцал.

— Сержант, колата ще излиза ли тази нощ? — попита младият Сам, когато навън притъмня.

— Да. Колън и Уоди са на нея.

— На Въжената улица ли ще откарват хората?

— Не. Наредих им да откарват всекиго в участъка на стражата, Зурльо ще го глоби половин долар и ще му запише името и адреса. Може да понатрупаме парици.

— Сержант, ще имаме неприятности.

— Полицейският час е само за сплашване на хората. Не е чак толкова важен.

— Мама казва, че скоро ще има размирици — сподели Сам. — Чула в дюкянчето за риба. Всички говорят, че Щракни куфар щял да се настани в двореца. Той се вслушва в думите на хората.

— Ъхъ, тъй си е — промърмори Ваймс и си по мисли: „И аз се вслушвам в гръмотевиците. Но нищо не правя за тях.“

— Мама казва, че гласът на всеки ще се чува в града, когато Щракни куфар стане патриций.

— А ти малко понижи глас, хлапе.

— Ще дойде денят, когато разгневените маси ще се надигнат и ще се отърсят от подковите… не, оковите, така казва продавачът на риба — продължи Сам.

„Ако бях агент на Суинг, този продавач щяха да го изкормят като рибите му — отбеляза наум Ваймс. — А нашето мамче си пада голяма революционерка.“

Питаше се дали изобщо е възможно да научи това идиотче на някои основни правила в политиката. Нали всеки открай време си мечтае за това? Ех, да знаеше тогава каквото знае сега! Но когато остарееш, откриваш, че сегашният „ти“ не си тогавашния ти. Тогава си бил простодушко. Тогавашни „ти“ си бил онова, което е трябвало да тръгне по каменистия път на превръщането в сегашния, и едни от най-острите камъни са се дължали на факта, че си бил простодушко.

Далеч по-хубавата мечта, осигуряваща здрав сън, е и сега да не знаеш каквото не си знаел тогава.

— С какво се занимава татко ти? — попита, все едно не знаеше.

— Сержант, той отдавна е покойник — отвърна Сам. — Умрял е, когато съм бил малък. Прегазила го каруца, докато пресичал улицата, така знам от мама.

— Жалко — отбеляза Ваймс и същевременно си помисли: „Леле, ненадмината е и в лъжите.“

— Сержант, тя казва, че сте добре дошъл да пийнете чай у нас някоя вечер, особено щом сте сам-самичък в този град.

— Момко, искаш ли още един полезен съвет от мен?

— Да, сержант, на много неща се уча от вас.

— Редовите стражници не канят своите сержанти на чай в дома си. Не ме питай защо. Просто е от нещата, които не се случват.

— Сержант, не знаете какъв човек е мама.

Ваймс се прокашля.

— Редови стражник, майките са си майки. Не им допада да виждат мъже, които живеят сами, боят се синовете им да не прихванат същото.

„Пък и аз знам, че от десет години тя е в гробището на Малките богове. Предпочитам да разперя пръсти на масата и да дам чука на Суинг, отколкото да мина по Петльовата улица днес.“

— Е, тя казва, че щяла да ви направи изтормозен пудинг. Мама прави чуден изтормозен пудинг.

„Най-вкусния — съгласи се Ваймс, загледан нанякъде. — О, богове! Най-хубавия. Никой никога не го е правил по-добре.“

— Много… мило от нейна страна — успя да промърмори.

— Сержант — обади се Сам по някое време, — защо патрулираме по Морфичната улица? Това не е нашият маршрут.

— Промених маршрутите. Трябва да видя колкото се може по-голяма част от града.

— Сержант, на Морфичната улица няма какво толкова да видите.

Ваймс се взираше в сенките.

— А, не се знае. Учудващо е какво можеш да видиш, ако си съсредоточен. — Придърпа Сам в един вход. — Само ще шепнеш, момко. А сега погледни към къщата срещу нас. Виждаш ли онзи вход с по-тъмната сянка?

— Да, сержант — прошепна той.

— И защо сянката е по-тъмна според теб?

— Де да знам, сержант.

— Ами защото там стои някой, облечен в черно. Затова ще си продължим нататък, после ще се върнем зад ъгъла. Прибираме се в участъка като добри момчета, чието какао изстива, схвана ли?

— Схванах, сержант.

Промъкнаха се бавно зад ъгъла и Ваймс изчака да се отдалечат достатъчно, за да заглъхнат стъпките им.

— Добре, дотук стига.

Ваймс си каза, че Сам знае как да стои неподвижно. Трябваше да го научи и как да се размива и почти да се губи от поглед в по-облачен ден. Кийл беше ли го научил на това? След определена възраст на паметта наистина не може да се разчита…

Градските часовници отброиха три четвърти час.

— Кога започва полицейският час? — прошепна Ваймс.

— В девет часа, сержант.

— Значи наближава.

— Не, сержант, сега е едва девет без четвърт.

— Е, ще минат няколко минути, докато се върна там. Искам да се промъкнеш след мен и да чакаш на ъгъла. Почне ли се, тичай и бий това твое звънче.

— Какво да почне, сержант? Сержант?

Но Ваймс вече крачеше безшумно по улицата. Напомни си да бутне един долар на Зурльо. Тези ботуши бяха като ръкавици за крака.

Факли пращяха на кръстовището и съсипваха нощното зрение на всеки, който погледне натам. Ваймс заобиколи полека в мрака около тях и се прокрадна покрай сградите по отсрещната страна, докато не се изравни с вратата. Тогава се хвърли покрай рамката и изрева:

— Хванах ли те, а!

— …! — отвърна сянката.

— Това пък е непристоен израз, господине, и не бих искал моят млад редови стражник да чува такива думи!

Зад гърба му притичваше редови стражник Ваймс, който бясно размахваше звънчето си и крещеше:

— Девет часът е и нищо не е наред!

Имаше и други шумове, за които Ваймс се ослушваше разсеяно — тряскаха врати, отдалечаваше се тропот на бягащи крака.

— Скапан глупак! — възкликна докато се бореше с него облеченият в черно мъж. — Какви са тези твои дяволски игрички!

Избутваше Ваймс, който обаче само затегна хватката си.

— Това, господине, е нападение срещу служител на стражата — осведоми го Ваймс.

— И аз съм служител на стражата, проклет тъпако! От Въжената улица!

— Къде ти е униформата?

— Ние не носим униформи!

— Ами значката!

— Не носим и значки!

— Господине, не виждам причини да не ви сметна за най-обикновен крадец. Готвехте се да проникнете в онази къща отсреща — заяви Ваймс, щастливо играещ ролята на едро, просто, но ужасяващо непреклонно ченге. — Видяхме ви.

— Там щеше да има сбирка на опасни анархисти!

— Що за религия е тази, господине? — Той опипа колана на мъжа. — Охо, какво си имаме тук? Много гаден на вид кинжал. Виждаш ли го, редови стражник Ваймс? Оръжие, няма никакво съмнение! Това е незаконно. И то носено нощем, което пък е още по-незаконно! И то скрито оръжие!

— Как тъй скрито?! — изпищя гърчещият се арестант. — Беше си в мръсната ножница!

— Мръсна, а? Значи вече сте окървавили ножа? — Ваймс бръкна в един джоб на черното палто. — И… това какво е? Малък черен кадифен калъф… доколкото виждам, пълен с комплект шперцове? Чиста подготовка за взломна кражба, няма спор.

— Не е мой и ти много добре го знаеш! — изръмжа мъжът.

— Убеден ли сте, господине?

— Да! Защото държа моя във вътрешен джоб, копеле такова.

— Ето пак изрази, които са в нарушение на обществения ред.

— Брей? Вие, идиоти, подплашихте онези и те избягаха! Кой ще чуе и ще се оскърби, а?

— Ами аз например. И съм сигурен, че няма да ви хареса, господине.

— Ти си тъпият сержант, за когото се говори, знам — ръмжеше мъжът. — С тая дебела глава не проумяваш какво става, нали? Е, сега ще ти покажа…

Отскубна се от ръцете му и в мрака се чу двойно стъргане на метал. Ваймс позна, че са ножове за китки. Дори наемните убийци ги смятаха за идиотско оръжие.

Отстъпи две крачки, а мъжът подскачаше към него, размахал двата ножа.

— Сега не можеш да измъдриш тъпанарска приказка, а, униформен?

Ваймс с ужас зърна зад мъжа силуета на Сам, който съвсем бавно вдигаше звънчето.

— Не го удряй! — извика и щом противникът му изви глава, заби ботуш в него. — Ако ще се биеш — бий се — добави, когато мъжът падна по лице. — Ако ще говориш — говори. Не се опитвай да се биеш и да говориш едновременно. А в момента те предупреждавам да не правиш нито едното, нито другото.

— Сержант, лесно щях да го поваля — оплака се Сам, докато той вадеше белезниците и приклякаше. — Можех да го просна ей така.

— Редови стражник, ударите по главата понякога са смъртоносни. А ние трябва да оправдаваме доверието на обществеността.

— Сержант, ама вие го сритахте в интимните части!

„Защото не искам ти да се превръщаш в мишена — мислеше си Ваймс и затягаше белезниците. — Няма да налиташ да удряш някого от тях по главата. Стоиш си настрана, без да се набиваш на очи. Така ще оцелееш, значи може би и мен ще ме има.“

— Не си длъжен да се биеш, ако типчето насреща ти иска това от теб — подхвърли и метна арестанта на рамо. — Я ми помогни… мъничко нагоре. Добре, наместих го. Ти върви отпред.

— В участъка ли се връщаме? — попита Сам. — Нима ще арестувате един от Неспоменаваните?

— Да. Само се надявам да срещнем наши момчета по пътя. Нека да ти е за урок, момко. Няма никакви правила. Не и когато се вадят ножове. Поваляш го — ако може кротко, ако може без да го повреждаш излишно, но го поваляш. Щом ти налита с нож, цапардосваш го с палката по ръката. Щом ти налита с голи ръце, удряш с коляно, риташ или му забиваш шлема си в лицето. Твоята работа е да поддържаш реда. Затова възстановяваш реда колкото се може по-бързо.

— Да, сър. Само че, сержант, ще си имаме неприятности.

— Най-обикновен арест. Дори ченгетата трябва да се подчиняват на закона, доколкото изобщо го има…

— Да, сержант, но ние ще си имаме неприятности незабавно.

Бяха стигнали края на улицата, а там някакви хора стояха на групичка. Изглежда, бяха си наумили нещо — личеше по позите им, по блокирания път и по тук-там проблясващите оръжия. Тракаха и капачета при отварянето на затъмнени досега фенери.

Ваймс се сгълча: „Естествено, че не е дошъл сам. Неговата задача е била просто да проследи дали всички са влезли. И после да отиде да доведе цялата си банда. Май са десетина. Ще ни размажат[7] от бой.“

— Какво да правим, сержант? — прошепна Сам.

— Дрънкай със звънчето.

— Но те вече ни видяха!

— Дрънкай с проклетото звънче, чу ли? И върви напред! И не преставай да дрънчиш!

Неспоменаваните се пръснаха и докато Ваймс се приближаваше към тях, видя по няколко души в двата края на редицата да се промъкват зад гърба му. Това се предполагаше. Досущ като обирджиите от авеню „Скуун“, които ти говорят мило и дружелюбно, а очите им казват: „Ей, ти знаеш, че нашите аверчета са точно зад теб, а ние знаем, че ти знаеш, много е забавно да те гледаме как се преструваш, че това си е цивилизована приказка, макар да ти е ясно, че всеки миг ще те наръгат в бъбреците. Усещаме болката ти. И ни харесва…“

Той спря. Иначе щеше да се блъсне в някого. А по цялата улица се отваряха врати и прозорци — звънчето будеше квартала.

— Добра ви вечер — изрече Ваймс.

— Добра да е, ваша светлост — отвърна му глас, прозвучал от историята. — Хубаво е да срещнеш стар приятел, нали?

Той изпъшка. Случи се възможно най-лошото.

— Карсър?

— Сержант Карсър, покорно благодаря. Смешно е как се обръща животът, а? Оказва се, че от мен ще излезе страхотно ченге, ха-ха! Дадоха ми нови дрехи, меч и двайсет и пет долара на месец, без да им мигне окото. Момчета, това е човекът, за когото ви говорих.

— Сержант, а защо му викаш „ваша светлост“? — обади се някой от мъжете в сенките.

Погледът на Карсър не се откъсваше от лицето на Ваймс.

— Шегичка. Там, откъде идваме, всички го наричаха херцог.

Ваймс видя как ръката му се пъхна в джоб. Извади предмет лъскав като месинг.

— Беше един вид прякор, нали… херцог? Ще накараш ли хлапето да не дрънчи с това дяволско звънче?

— Стига толкова, редови стражник — промърмори Ваймс.

Шумът бездруго свърши работа. Малката жива картина вече имаше зрители. Не че Карсър се притесняваше от свидетели. Беше готов спокойно да те намушка насред претъпкан с хора площад, после да се огледа и да изтърси: „Кой, аз ли?“ Но мъжете зад него настръхнаха като хлебарки, питащи се докога ще има светлина.

— Хич не се притеснявай, херцоже — подхвана Карсър и пъхна пръстите на ръката си в месинговия бокс. — Разказах на момчетата за нас двамата. Как ние, ха, се познаваме отдавна и така нататък, ха-ха!

— Брей? — отрони Ваймс. Не беше реплика, заслужаваща овации, но Карсър явно беше настроен да говори. — И как стана сержант?

— Чух къде търсят ченгета с нови идеи. И онзи симпатичен капитан Суинг лично си побъбри с мен, изобщо не се съмнявал, че съм почтен човек, на когото не му е провървяло. Измери ме с онзи негов шублер, линийките и цялата си… гуметрия. Това доказвало, че не съм криминален тип. Всичко било по вина на обстоятелствата.

— А, говориш за многото трупове, които остават навсякъде подире ти? — вметна Ваймс.

— Добре го каза, херцог, ха-ха!

— А ти имаше свежи идеи, нали?

— Ами той хареса една — присви очи Карсър. — Оказа се, че не знае номера с газирания сироп.

Номерът с газирания сироп. Е, това вече беше капакът на всичко. Векове наред мъчителите не бяха открили номера с газирания сироп, а Карсър го поднесъл на тепсия на закоравял маниак като капитан Суинг.

— Номерът с газирания сироп… — повтори Ваймс. — Браво на теб, Карсър. Ти си тъкмо онова, което е търсил Суинг — абсолютен мръсник.

Карсър се ухили, сякаш получи дребна награда.

— Ъхъ, аз вече им обясних как ме тормозиш, защото откраднах самун хляб.

— Хайде де, Карсър — укори го Ваймс. — Не ти подхожда. И един самун хляб не си откраднал през живота си. Но да заколиш пекаря и да му откраднеш фурната — виж, това вече е в твоя стил.

— Голяма скица е, а? — намигна Карсър на хората си, кимайки към Ваймс.

Без да се спира, той се извъртя и заби юмрук в корема на човека до себе си.

— Няма да ми викаш „сержант“ — изсъска му. — За теб съм „господин сержант“, разбра ли?

Свлеклият се на земята мъж изстена.

— Ще го приема като „да“, ха-ха! — Той пусна бокса в джоба си. — Виж какво е положението… херцог… прибрал си един от моите хора, та какво ще речеш да ни го предадеш и да забравим случката?

— Какво става, сержант?

Гласът прозвуча отзад и Ваймс се обърна. Бяха Уиглет и Скътс. Приличаха на хора, които са тичали, но сега се мъчат да пристъпят нехайно и гордо. Докато се взираха в неспоменаваните, забравяха за нехайството и гордостта.

Бясно дрънчащото звънче. Винаги си служеха с него. Щом го чуеха, ченгетата се втурваха към звука, защото имаше „стражник в беда“.

Разбира се, не беше задължително да го измъкнат от бедата, ако условията им се стореха неблагоприятни. Все пак това беше старата Нощна стража. Но поне го вадеха от реката или режеха въжето, за да го смъкнат, и се грижеха да бъде погребан достойно.

От далечния край на улицата долетя грохот, трополящото туловище на арестантската кола се показа иззад ъгъла — Фред Колън държеше поводите, а стражник Уоди висеше отзад. Ваймс дочу вик:

— Какво става, Бил?

— Тук са Кийл и Ваймсчо — кресна в отговор Уиглет. — Побързайте!

Ваймс се мъчеше да не поглежда Карсър в очите, сякаш нищо не се е случило, преструваше се, че светът не се е пропукал изведнъж, за да нахлуят в него студените ветрове на безкрайността. Но Карсър беше хитър.

Плъзна поглед по Ваймс и се вторачи в Сам.

— Ваймсчо, тъй ли? Името ви да не е Сам Ваймс, господине?

— Нищичко няма да кажа — неотстъпчиво заяви редови стражник Ваймс.

— Виж ти, виж ти, виж ти — радостно занарежда Карсър. — Ето ти ново двайсет, а? Има над какво да си поблъска човек главата, ха-ха.

Арестантската кола спря със скрибуцане. Карсър отметна глава да погледне кръглото бледо лице на ефрейтор Колън.

— Ефрейтор, върши си работата. Просто тръгни веднага.

Колън преглътна. Ваймс видя как гръклянът му подскочи, сякаш опитваше да се скрие.

— Ъ-ъ… чухме звънчето — смотолеви Колън.

— Проява на добро настроение — увери го Карсър. — Няма за какво да се тревожиш. Всички тук сме ченгета, прав ли съм? Имаше само дребно недоразумение, това е. Сержант Кийл тъкмо се канеше да ми предаде моя приятел, нали, сержант? Без лоши чувства, а? Случайно се натъкнахте на наша малка операция. Най-добре да не я обсъждаме. Просто ни го предай и сметките са уредени.

Всички обърнаха глави към Ваймс.

Щеше да е благоразумно, ако предаде арестанта. Знаеше. И после — може би — Карсър щеше да се махне, а той не го искаше близо до младия Сам, ако можеше да не допусне това.

Но Карсър щеше да се върне. Ами да. Нищожества като Карсър винаги се връщат, особено ако си мислят, че са надушили слабо място.

И това не беше най-лошото. Ваймс промени събитията.

Имаше конспирация на Морфичната улица. И Неспоменаваните нападнаха заговорниците. Няколко души умряха, но някои се измъкнаха, последваха дни на ужасна бъркотия, завършили с…

Само че онази нощ младият Сам Ваймс изобщо не беше близо до Морфичната улица. Кийл го учеше да проверява затворени ли са вратите чак от другата страна на Сенките.

„Ти обаче искаше да се правиш на хитрец, херцог. Искаше да пъхнеш прът между спиците и да потрошиш някоя и друга глава, нали?

А сега се намеси Карсър, вече не караш според учебниците по история, ами си се залутал без карта в ръцете…“

Карсър продължаваше да се хили доволно. Тук и сега Ваймс повече от всичко на света желаеше да види как тази усмивчица угасва.

— Е, бих искал да ти угодя, сержант — подхвана той. — Наистина. Но вече съм го спипал, значи трябва да го отведа в нашия арест и да попълня книжата. А и нищо не пречи той да ни помогне в разследването на немалко неразкрити престъпления.

— Например? — вметна Карсър.

— Де да знам — отвърна Ваймс. — Зависи какво имаме. Ще го отведем долу в килиите, ще му поднесем чаша чай, ще си побъбрим с него за това-онова… ти си наясно как става. Човек може доста да се разприказва след чаша чай. Или след газирана напитка по негов избор, разбира се.

Мъжете от нощната стража се изкикотиха, макар Ваймс да се надяваше, че никой от тях не е проумял смисъла на последните му думи.

Усмивката на Карсър се стопи.

— Казах, че е от моите хора, изпратен с официална задача, а аз съм сержант.

— Аз пък съм сержант-пристав и казах, че ще ви го предам в нашия арест, сержант Карсър. Официално.

Карсър кимна към редовия стражник толкова недоловимо, че само Ваймс забеляза, и заговори по-тихо:

— Само че, херцог, изведнъж аз държа всички аса.

— Само че, Карсър, изведнъж аз престанах да играя карти. Знаеш ли, ако толкова ти се ще, можем да си премерим силите веднага, но не се знае как ще се обърнат нещата. Адски съм сигурен обаче, че утре няма да си сержант. А щом смяташ, че държиш всички аса, можеш да си позволиш да вдигнеш мизата.

Карсър го зяпна. После му намигна и се извърна.

— Нали ви казах, че с него трябва да се внимава? — каза на хората наоколо и заговорнически смуши с лакът Ваймс. — Все си опитва късмета! Добре, сержант… пристав, да бъде както искаш. Нали и вие, униформените, трябва да вършите нещо, а? Ще пратя две-три момчета да го приберат след около час.

„Точно така, дай ми време да се обливам в пот, докато умувам дали ще изчезна в миг, ако прережеш гърлото на момчето. Лошото е, че вече се потя.“

Ваймс се изправи и махна с ръка към арестантската кола.

— Аз и момчетата ще го отведем заедно. Време ни е за почивката с горещо какао, ако се сещаш. Уоди, помогни да го качим. Фред, имаме ли други пътници?

— Само едно пиянде, сержант. Драйфаше, където му падне.

— Добре. Ще сложим арестанта вътре и всички ще се хванем отвън. — Ваймс кимна на Карсър: — Сигурно ще се видим скоро, сержант.

— Ъхъ — потвърди той и палавата му усмивка пак грейна. — А ти се пази, чу ли?

Ваймс скочи и увисна отстрани на колата, която потегли с тропот, дори не погледна назад. Поне едно можеше да се признае на Карсър — не би те прострелял в гърба, ако се надява, че скоро ще има шанса да ти клъцне шията.

След малко стражник Уиглет, увиснал до Ваймс на клатушкащата се кола, попита:

— Сержант, каква беше тая история там? Познавате ли тоя тип?

— Да. Той уби две ченгета. Единият се опита да го арестува, другият пък не беше на служба, ами си хапвал пирожка. Уби и други хора.

— Но той е ченге!

— Уиглет, Суинг му даде тази работа.

Внезапно грохотът на колелата сякаш се засили. Всички останали стражници слушаха напрегнато.

— Стражник, ти отдавна ли си при нас? — попита Ваймс.

— От две години, сержант. Разнасях плодове на пазара, но гърбът ми се скапа. Освен това от тия студени утрини гърдите са зле.

— Не съм чувал за убити ченгета — обади се редови стражник Ваймс.

— Не е ставало тук, хлапе, а в много далечна страна.

— И вие ли бяхте там?

— Да, познавах онези ченгета.

И отново настроението се промени. Стражниците не издадоха никакъв звук, но около колата сякаш увисна едно „Аха-а…“.

— Значи дойдохте тук да го докопате?… — предположи Уиглет.

— Нещо подобно.

— Сержант, ние пък чухме, че идвате от Псевдополис.

— Бил съм къде ли не.

— О-хо… — промълви Сам.

— Значи е убил ченге, както човекът си е хапвал пирожката? — обади се Фред Колън от капрата.

— Ъхъ.

— Ама че мръсник! И каква е била пирожката?

— Свидетелите не споменаха това — излъга Ваймс.

Намираше се в някогашния Анкх-Морпорк. В момента джуджетата тук бяха нищожно малцинство, което гледаше да се снишава… тоест още повече от обикновено. И нямаше денонощни закусвални, където да продават пирожки с плъхове.

Нещо гризеше Уиглет.

— Ще дойдат да си вземат типчето, което прибрахте — изтърси той.

— Искаш ли почивка до края на нощта, полицай? — подхвърли Ваймс.

Неколцина нервно се засмяха. „Горкичките — съжали ги Ваймс. — Постъпили сте в стражата, защото надниците си ги бива и не вдигате тежко, а изведнъж животът става труден.“

— Сержант, в какво ще обвините нашия човек? — попита Сам.

— За нападение на ченге. И ти му видя ножовете.

— Вие обаче го сритахте.

— Вярно, как забравих. Значи ще му натресем и съпротива при ареста.

Пак имаше смях. „Ние, които ще умрем, сме готови да се смеем на какво ли не.“

„Ама че сбирщина. Добре ви познавам, господа. Полакомили сте се за спокойствието и пенсията, не прибързвате, да не би опасността още да е наблизо, когато стигнете до мястото, и не сте очаквали нещо по-трудно от буйстващ пияница или твърде инатлива крава. Повечето от вас дори не сте ченгета в мислите си. В морето на приключението вие предпочитате да се притискате към дъното.

А сега има война… и вие сте, където е най-напечено. Не от някоя страна на барикадата. Вие сте тъпата малка шайка униформени. Не заслужавате и презрение. Само че повярвайте им, момчета — ще се въздигнете.“

* * *

Минута-две след възцаряването на тишина по Морфичната улица нищо не помръдваше. После иззад ъгъла излезе карета. Беше от най-хубавите, теглеха я два коня. Вместо фенери имаше факли и с подскачането по калдъръма мятащите се на зигзаг пламъци сякаш се влачеха във въздуха.

Доколкото изобщо се виждаше нещо на светлината им заради дима, каретата изглеждаше оцветена в пурпурно. И като че доста тежеше.

Спря до съседния вход на онзи, където Ваймс извърши ареста. А Ваймс, който си мислеше, че много добре знае как да заприлича на сянка, щеше да се изненада от двете тъмни фигури, излезли от мрака в хлътналия вход под заревото на факлите.

Вратичката на каретата се отвори.

— Странни вести, драга ми госпожо — изрече едната сянка.

— Твърде странни, миличка — добави другата.

Качиха се в каретата, която се отдалечи бързо.

* * *

Щом се прибраха в участъка Ваймс се впечатли от действията на хората си, тъй като не им бе дал никакви заповеди. Уиглет и Скътс скочиха, щом колата влезе в двора, и затвориха крилата на портата.

Вътре Колън и Уоди затвориха капаците на прозорците. Уоди се вмъкна в оръжейната и се върна, понесъл арбалети. Всичко бе сторено бързо и пъргаво, доколкото им беше по силите.

Ваймс побутна по-младото си „аз“ в ребрата.

— Я свари какаото. Не искам да пропусна това представление.

Седна зад бюрото си и вдигна крака отгоре. В този миг Колън заключи вратата, а Уоди я залости.

„Ето какво се случва, но преди го нямаше. Не беше точно така. Този път онази тайфа от Морфичната улица се измъкна. Не ги нападнаха от засада на сбирката им. Нямаше схватка. Сигурно са се уплашили до полуда, като са видели толкова ченгета. Поначало не бяха кой знае какво — любители на лозунгите, кръшкачи и присламчващи се. Все хора, които се тълпят зад гърба на окаяника, който говори от тяхно име, и вряскат «тъй, тъй», но после се шмугват в тъмните улички, щом законът размаха юмруци. Някои обаче загинаха при засадата, други се сражаваха и както винаги се почна една… Само че този път нямаше засада заради прекаления шум, вдигнат от един тъп сержант…

Два варианта на настоящето. Едно минало и едно бъдеще.

И не знам какво ще се случи сега.

Но ми хрумна дяволски добра идея.“

— Чудесно, момчета — похвали ги той и се изправи. — Вие довършете затварянето ни в капан вътре, а аз ще отида да кажа на стареца какво става.

Докато се качваше по стълбата, чуваше озадаченото им мърморене.

Капитан Тилдън седеше зад бюрото, вторачен в стената. Ваймс се прокашля гръмко и отдаде чест.

— Имахме малко… — подхвана и Тилдън обърна пепелявото си лице към него.

Приличаше на човек, зърнал призрак, и то в огледалото.

— И ти ли чу новината?

— Сър?

— За размириците в Кукличките. Станало е само преди два-три часа.

„Твърде наблизо съм — рече си Ваймс, щом осмисли думите. — Тогава бяха само имена, всичко като че се случваше едновременно. Вярно — Кукличките. Каква тълпа кибритлии бяха там…“

— Лейтенантът от Дневната стража повикал на помощ един от полковете — продължи Тилдън. — Разбира се, имал тези правомощия.

— Кой полк? — престори се на невеж Ваймс.

Това го имаше в книгите по история…

— Средно тежките драгуни на лорд Вентури. Бившия ми полк.

„Така си беше — помисли си Ваймс. — Пък нали всеки знае колко добре са подготвени кавалеристите да обуздават тълпа от цивилни…“

— И… ъ-ъ, имало е… ъ-ъ, случайно загинали…

Ваймс съжали стареца. Наистина тъй и не бе доказано, че някой е дал заповед хората да бъдат газени с коне, но имаше ли значение? Конете блъскат, хората не могат да се отдръпнат, защото ги притискат онези отзад… толкова е лесно малките деца да се пуснат от ръцете на възрастните…

— Справедливо е да се каже, че офицерите били замеряни, а един войник е пострадал зле — добави Тилдън, сякаш четеше написани думи.

„Значи всичко е наред, тъй ли?“ — запита се Ваймс.

— С какво са били замеряни, сър?

— С плодове, доколкото знам. Макар че може да е имало и камъни. — Той забеляза, че ръката на Тилдън трепери. — Както научих, повод за размириците е била цената на хляба.

„Не. Повод за протеста беше цената на хляба — възрази вътрешният глас на Ваймс. — Размирици има, когато заклещиш хора между идиоти на коне и други идиоти, които крещят «давай!» и напират напред, а всичко е в ръцете на глупак, съветван от маниак с желязна линийка.“

— В двореца са на мнение — бавно изрече капитанът, — че революционно настроени елементи могат да нападнат участъците на стражата.

— Наистина ли, сър? Защо?

— Обикновено така постъпват.

— Впрочем, сър, нашите хора затварят капаците на прозорците и…

— Сержант, направете каквото сметнете за необходимо. — Тилдън размаха писмото, което стискаше в юмрук. — Нареждат ни да бдим за спазването на полицейския час. Това е подчертано.

Ваймс се сдържа да не изрече първия хрумнал му отговор.

— Както кажете, сър — задоволи се да отвърне и излезе.

Знаеше, че капитанът не е лош човек. Сигурно новината го бе разтърсила, щом даде толкова тъпа и опасна заповед. „Направете каквото сметнете за необходимо.“ Дай такава заповед на човек, готов да изпадне в паника при вида на множество хора, размахали юмруци, и се случва клането в Кукличките.

Слезе по стъпалата. Стражниците бяха неспокойни.

— Арестантът в килиите ли е? — попита ги.

Ефрейтор Колън кимна:

— Тъй вярно, сър. Сержант, Зурльо казва, че в Кукличките…

— Знам. Чуйте какво е необходимо според мен. Отворете капаците, дръпнете резето на вратата, оставете я отворена и запалете всички лампи. А защо не свети синият фенер над вратата?

— Де да знам, сержант. Ами ако…

— Запали го, ефрейтор. После двамата с Уоди застанете на пост отвън, за да ви виждат. Вие сте местни момчета с дружелюбен вид. Вземете си звънчетата, но — да сме наясно — никакви мечове, ясно?

— Никакви мечове ли?! — избъбри Колън. — Ами ако иззад ъгъла изскочи грамаданска тълпа, а аз не съм въоръжен?

С две крачки Ваймс стигна до него и почти опря нос в неговия.

— И ако имаш меч, какво ще направиш, а? Срещу „грамаданската“ тълпа? Ти какво искаш да видят хората? Аз пък искам да видят Шишко Колън, свястно момче, не особено будно, познавам баща му, а до него е нашият Уоди, дето идва да пийне в моята кръчма. Щото зърнат ли само двама униформени с мечове, ще загазите, а ако извадите мечовете, много ще загазите. Впрочем, ефрейтор, ако случайно тази нощ извадите мечове без моя заповед и оцелеете, ще ви се прииска да не е вярно и първото, и второто, защото после ще си имате работа с мен, чатна ли? Тогава ще научиш какво е да си загазил, ако преди това ще ти се стори като проклета почивка на скапания плаж. Разбра ли?

Фред Колън се опули насреща му. Нямаше по-точна дума за изражението му.

— И не позволявай моят сладникав тон да те подведе, че не ти давам заповед — обърна му гръб Ваймс. — Ваймс?

— Да, сержант? — обади се младият Сам.

— Имаме ли трион тук?

— Аз имам сандъче с инструменти, сержант — пристъпи напред Зурльо.

— И пирони ли?

— Тъй вярно, сър!

— Добре. Ако обичаш, изкърти вратичката на моето шкафче и накови много пирони в нея. После я остави на горната площадка на стълбата с върховете нагоре. А аз ще взема триона, защото отивам до клозета.

В настъпилото мълчание ефрейтор Колън явно се почувства длъжен да помогне. Прокашля се и каза:

— Сержант, ако имате проблемче от този сорт, госпожа Колън ми е дала чуден лек…

— Няма да се бавя — отсече Ваймс.

И наистина се върна след четири минути.

— Всичко е готово — съобщи в шума от коване на пирони, долитащ откъм стаята с шкафчетата. — Ела с мен, редови стражник. Време е за урок по провеждане на разпит. А, да… вземи и сандъчето с инструментите.

— На Фред и Уоди не им харесва отвън — сподели Сам, докато слизаше по каменните стъпала. — Питат се какво да правят, ако им се изпречи онази банда от Неспоменаваните.

— Няма нужда да се тревожат. Нашите приятелчета от Въжената улица не си падат по предните входове.

Ваймс отвори вратата към килиите. Арестантът се надигна и се вкопчи в решетката.

— Добре де, дошли са, сега ме пуснете. По-бързичко и ще кажа някоя добра дума за вас.

— Никой не е дошъл да ви вземе, господине — отрече Ваймс. Заключи вратата зад себе си и едва тогава отключи килията. — Вероятно са много заети в момента — добави. — Имало е нещо като бунт в Кукличките. И няколко смъртни случая. Може да се забавят, докато се сетят и за вас.

Мъжът отмести поглед към сандъчето с инструменти, което държеше редовият стражник. Очите му трепнаха само за миг, но Ваймс долови неувереността.

— Схванах — промърмори арестантът. — „Доброто ченге и лошото ченге“, а?

— Ако искаш — съгласи се Ваймс. — Но понеже малко не ни достига персонал, може ли аз да ти дам цигара, пък ти сам да се ритнеш в зъбите?

— Слушай, това е само игра, нали? — подхвърли мъжът. — Знаеш, че съм от Особения отдел. Ти пък си отскоро в града и искаш да ни се изфукаш. Е, успя. Голям смях падна, ха-ха! Аз само дебнех, нищо друго.

— Да, ама не става така. Вече сме те спипали и можем да решим за какво си виновен. Ясно ти е как се прави. Падаш ли си по газирания сироп?

Мъжът се смръзна.

— Да знаеш — продължи Ваймс, — след размириците тази вечер се оказа, че сме получили предупреждение да очакваме нападения на революционери срещу участъците на стражата. Лично аз не мисля, че ще се случи. Очаквам обаче да се съберат куп обикновени хора, защото са чули какво е станало, но — ако щеш, обвини ме в прекалена подозрителност — мъчи ме предчувствието, че ще има и нещо по-лошо. Нали разбиращ, явно трябва да бдим за съблюдаването на полицейския час. И това означава, както аз си мисля, че ако ни се натресат хора да се оплачат как невъоръжени граждани са били нападнати от войници, а според мен това си с нападение със смъртоносно оръжие, значи трябва да ги арестуваме. Струва ми се доста…

Горе се разнесе врява. Ваймс кимна на младия Сам, който изтича по стълбата.

— Моят впечатлителен помощник вече не е тук подхвана Ваймс тихо — и ще добавя, че ако някой от хората ми пострада тази нощ, ще се погрижа през остатъка от живота си да пищиш, щом зърнеш бутилка.

— Нищо не съм ти сторил! Дори не ме познаваш!

— Да. Както вече споменах, ще го направим по вашия начин.

Сам бързо се върна.

— Някой паднал в клозета! Катерил се по покрива, който бил срязан и поддал!

— Трябва да е някой от онези революционно настроени елементи — отбеляза Ваймс, взрян в лицето на арестанта. — Нали ни предупредиха за тях.

— Сержант, онзи казва, че е от Въжената улица!

— Тъкмо така щях да увъртам и аз, ако бях революционно настроен елемент — изрече Ваймс. — Добре де, хайде да го видим.

Горе предната врата още беше отворена. На улицата се виждаха неколцина души, едва осветени от фенера. Вътре беше и сержант Нок, който не изглеждаше доволен.

— Кой каза да е отворено? По улиците е доста напечено! Страшно е опасно…

— Аз наредих да е отворено — осведоми го качващият се по стъпалата Ваймс. — Проблем ли има, сержант?

— Е… вижте, сержант, по пътя насам чух, че мятат камъни по участъка на Мъждивата улица — поукроти се Нок. — Хората са наизлезли по улиците! На тълпи! Дори не ми се мисли какво става из града.

— Е, и?

— Ние сме ченгета! Трябва да сме подготвени!

— Как? Да залостим вратите и да слушаме как камъните падат по покрива ли? — попита Ваймс. — Или да излезем да арестуваме всички? Има ли доброволци? Няма? Ето какво ще ти кажа, сержант — ако ти се върши работа на ченге, върви арестувай онзи в клозета. Прибери го за нахлуване с взлом…

От горния етаж долетя писък. Ваймс вдигна поглед.

— А ако се качиш на площадката под тавана, ще намериш там човек, който е паднал през таванското прозорче право върху вратичка с пирони, съвсем случайно оставена там. — Взря се в недоумяващото лице на Нок. — Това са момчета от Въжената улица, сержант. Въобразяваха си, че могат да нахълтат през покривите и да сплашат униформените смотаняци. Натикай и двамата в килиите.

— Арестувате Неспоменавани?!

— Не носят униформи. Не носят значки. Затова пък носят оръжия. Нека наложим малко законност, бива ли? Зурльо, какво стана с това какао?

— Ще си имаме неприятности! — кресна Нок.

Ваймс го накара да чака, докато си запали пура.

— И без това си ги имаме, Уинсбъро — каза му и угаси клечката. — Остава да решим от кой вид ги искаме. Благодаря, Зурльо.

Взе голямата чаша с какао от надзирателя и кимна на Сам:

— Я да се поразтъпчем навън.

Всички в стаята си замълчаха, чуваха се само скимтенето горе и приглушените викове от клозета.

— Господа, защо стърчите така наоколо? — попита той. — Не искате ли да подрънчите малко със звънчетата? На някого да му се кряска, че всичко е наред?

Тези думи сякаш увиснаха едри и розови в помещението, когато Ваймс излезе навън.

Там имаше хора, събрани на групички по трима-четирима. Те си говореха и от време на време извиваха глави да погледнат участъка.

Ваймс седна на стъпалата отпред и отпи от какаото.

Все едно си смъкна гащите. Хората се отпуснаха, превърнаха се в зяпачи. Нито един човек, отпиващ безалкохолна шоколадова напитка, не се бе превръщал в такъв център на внимание.

Беше прав. Затворената врата вдъхва към смелост. Видът на човек с чаша в ръка, седнал под фенера, за да се наслади на нощния хлад, ги кара да се колебаят.

— Нарушаваме полицейския час, ако искате да знаете — обади се младеж, който пристъпяше ту напред, ту назад.

— Тъй ли било? — отвърна Ваймс.

— Е, ще ни арестувате ли?

— Не и аз. В почивка съм.

— Брей. — Мъжът посочи Колън и Уоди: — И те са ли са в почивка?

— Вече са. — Ваймс се поизвърна. — Момчета, какаото е готово. Отивайте. Ей, няма нужда да тичате, ще стигне за всички. И се върнете, когато си вземете…

Щом тропотът на ботуши стихна, Ваймс отново се обърна с усмивка към хората.

— И кога ви свършва почивката? — попита го мъжът.

Ваймс внимателно се загледа в него. Позата го издаваше. Беше готов да се бие, макар да не приличаше на побойник. Ако тук беше кръчма, кръчмарят вече щеше да прибира по-скъпите бутилки от рафтовете, защото такива аматьори обикновено унищожават доста стъклария. А, да… вече виждаше защо се сети за кръчма. От джоба на човека стърчеше бутилка. Бе подхранвал с течно гориво дързостта си.

— О, май в четвъртък — сподели Ваймс, без да откъсва поглед от бутилката.

Някои от събралите се засмяха.

— И защо в четвъртък? — продължаваше мъжът.

— В четвъртък ми е почивният ден.

Този път смехът беше по-силен. Когато напрежението се разтегля, не е трудно да се скъса.

— Настоявам да ме арестувате! — заяви пийналият. — Хайде де, опитайте се!

— Не сте достатъчно пиян — прецени Ваймс. — На ваше място бих се прибрал у дома, за да се наспя.

Ръката на мъжа стисна гърлото на бутилката. „Почва се“ — каза си Ваймс. На този човек му личеше, че има шанс едно към пет…

За щастие тълпата още не беше твърде голяма. В такъв момент нямаш нужда от хора в задните редици, които се надигат да видят и разпитват какво става. Осветеният участък осветяваше добре и мъжа.

— Приятелю, ако послушаш съвета ми, не прави каквото си намислил — промълви Ваймс и пак отпи от какаото.

Вече беше изстинало, но заедно с пурата означаваше, че и двете му ръце са заети. Това беше важно. Не държеше оръжие. Никой не можеше да каже по-късно, че е държал оръжие.

— Не съм приятел на такива като вас! — отсече мъжът и счупи бутилката в стената до стъпалата.

На земята се посипаха стъкла. Ваймс наблюдаваше лицето му, видя как разпаленият от алкохола гняв се смени с мъчителната болка, гледаше как устата се отвори…

Мъжът се олюля. От пръстите му се процеждаше кръв, от устата му се изтръгна писклив животински звук.

Такава беше сценката в светлината — Ваймс седеше със заети ръце, на няколко стъпки от него човекът кървеше. Никаква схватка, никой никого не докосна… Знаеше как плъзва мълвата и искаше тази картина да се запечата в съзнанието на хората. Дори още имаше пепел на пурата му.

Поседя неподвижно още няколко секунди, после се изправи. Изглеждаше силно загрижен.

— Ей, някой от вас да ми помогне, моля — подхвърли, докато дърпаше нагръдника и плетената си ризница под него.

Стисна ръкава на ризата си и откъсна дълго парче.

Двама мъже, подтикнати от заповедния му тон, подхванаха човека, от когото капеше кръв. Единият посегна към ръката му.

— Не пипай — нареди Ваймс и уви парчето плат около вяло отпуснатата китка. — Цялата му длан е в строшено стъкло. Сложете го да легне колкото се може по-леко, преди да се е свлякъл, но не докосвайте нищо, докато не стегна превръзката. Сам, иди в конюшнята и донеси одеялото на Мерилин за момчето. Някой тук да познава доктор Лоун? Казвайте, де!

Сред стъписаните зяпачи се намери човек, който си призна, и бе изпратен да го доведе.

Ваймс забелязваше събралите се да гледат. И мнозина стражници вече надничаха през вратата.

— Веднъж видях такова нещо — изрече на глас и добави наум: „Ще бъде след десет години.“ — Беше кръчмарско сбиване. Човекът докопа бутилка, не знаеше как да я счупи, накрая в ръката му се забиха парчета, а другият посегна и я стисна. — Остана доволен от ахването на тълпата. — Някой познава ли този мъж? Хайде, все някой трябва да го…

Някой подхвърли, че нищо чудно човекът да е Джос Гапи, чирак обущар от „Нова обущарска“.

— Тогава да се надяваме, че ще му спасим ръката — отвърна Ваймс. — Имам нужда от нов чифт ботуши.

Изобщо не беше смешно, но събуди смеха, предизвикан от страх. После тълпата се раздели, за да пропусне Лоун.

— Аха… — коленичи той до Гапи. — Да ти призная, не знам защо имам легло. Този да не се е упражнявал в бой с бутилки?

— Да.

— Като гледам, сторил си необходимото, но имам нужда от светлина и маса — заяви докторът. — Твоите хора може ли да го внесат в участъка?

Ваймс се бе надявал да не се стигне чак дотам. Какво да се прави, извличаш най-доброто от положението…

Посочи наслуки няколко човека:

— Вие, вие, вие, вие и вие също, госпожо. Можете да помогнете на Фред и Уоди да внесат вътре младежа, бива ли? Освен това ще стоите при него и ще оставите вратата отворена през цялото време, разбрахме ли се? Така всички вие отвън ще знаете какво става. Тук нямаме никакви тайни. Всеки ли е наясно?

— Ъхъ, ама вие сте ченге… — започна някой.

Ваймс пристъпи напред и измъкна за ризата уплашен млад мъж от тълпата.

— Ъхъ, такъв съм си. А виждаш ли онзи момък ей там? Той също е ченге. Името му е Сам Ваймс. Живее на Петльовата улица със своето мамче. Този пък е Фред Колън, току-що се ожени, наели са две стаички на „Стара обущарска“. Експонат номер три пък е Уоди, а всеки наоколо познава Уоди. Били Уигс пък е роден на тази улица. Питах ли ви за вашето име?

— Н-не… — заекна мъжът.

— Щото хич не ми пука кой сте — заяви Ваймс, пусна го и огледа тълпата. — Я ме чуйте всички! Името мие Джон Кийл! Никого не прибираме в участъка на стражата, без аз да знам причината! Всички тук сте свидетели! Онези, които посочих, да влязат вътре, за да се убедят, че няма скрито-покрито. Останалите искате ли да чакате тук, за да видите какво ще стане с Гапи? Чудесно, ще накарам Зурльо да ви изнесе какао. Ако пък не желаете, можете да се разотивате по домовете си. Нощта е студена. Отдавна трябваше да сте си в леглата. Аз поне предпочитам да съм в моето. О, да, знаем за онова в Кукличките и никак не ни харесва. Чухме и за Мъждивата улица, а това също не ни харесва. Нямам друго за казване тази нощ. А сега… на когото още му се ще да натупа някое ченге, веднага да излезе напред. Свалил съм си униформата. Още тук ще си премерим силите честно и почтено пред очите на всички. Има ли желаещи?

Нещо се плъзна по рамото му и изтрака по стъпалата пред участъка на стражата.

После от покрива от другата страна на улицата се плъзнаха керемиди и един мъж се стовари в осветения кръг. Тълпата ахна, чуха се писъци.

— Май си имате доброволец — промълви някой.

Отново се разнесе ужасното нервно кискане.

Тълпата направи път на Ваймс, за да види неочаквано появилия се кандидат.

Беше мъртъв. Дори да не бе умрял преди падането, нямаше съмнение, че е труп след удара в земята, защото ничия шия не би трябвало да изглежда така. Заедно с него бе паднал и един арбалет.

Ваймс се сети за полъха покрай рамото си и се върна при стъпалата. Бързо намери стрелата, разтрошена на няколко парчета.

— Някой познава ли го? — попита той.

Дори онези, които не успяха да огледат добре падналия стрелец, заявиха, че не го познават.

Ваймс пребърка джобовете му. Оказаха се празни, нямаше нужда от друго установяване на самоличността.

— Май тази нощ ще ни се стори дълга — отбеляза той и даде знак на Колън, че и трупът трябва да бъде внесен вътре. — Дами и господа, длъжен съм да се заема отново с работата си. Ако някой иска да остане — честно казано, ще ви бъда признателен, ако го сторите, — ще пратя няколко момчета отвън да накладат огън. Благодаря ви за търпението. — Взе си ризницата и нагръдника и се прибра. — Какво правят? — попита той Сам, без да се обръща.

— Някои се разотиват, сержант, но повечето продължават да стоят — съобщи той, след като надзърна. — Сержант, един от тях стреля по вас!

— Нима? А кой казва, че човекът на покрива беше от тях? Този арбалет е скъпичък. И човекът нямаше нищо в джобовете си. Нищичко. Дори мръсна носна кърпичка.

— Твърде необичайно, сержант — предано потвърди Сам.

— Особено след като очаквах да намеря изписано листче от рода на „Аз определено съм член на революционна организация, вярвайте ми“ — промърмори Ваймс, загледан в трупа.

— Да, това несъмнено щеше да ни покаже, че е революционер — подкрепи го Сам.

Ваймс въздъхна, загледа се в стената, после попита:

— Някой забеляза ли нещо особено в арбалета?

— Той е от новите „Болсовър А7“ — обади се Фред Колън. — Не е лош, сержант. Само че не е оръжие като за наемен убиец.

— Вярно — съгласи се той и обърна главата на мъртвеца така, че да се вижда краят на металната стреличка, щръкнал зад ухото. — Но това е. Фред, ти познаваш всички. Къде мога да си намеря малко газиран сироп през нощта?

— Газиран сироп ли?

— Да, Фред.

— Но защо…

— Не питай. Просто донеси половин дузина шишета, схвана ли?

Ваймс се обърна към бюрото, където доктор Лоун се занимаваше с пострадалия Гапи, обкръжен от омаяната групичка зрители.

— Как върви? — разбута зяпачите той.

— По-бавно, отколкото ако тези хора наоколо не ми бяха закрили проклетата светлина — сподели Лоун и внимателно премести щипците си към чашата до ръката на Гапи, за да пусне в нея окървавено парче стъкло. — Виждал съм и по-лоши рани в петъчни вечери. Ще може и занапред да си движи пръстите, ако това искаш да научиш. Просто известно време няма да прави обувки. Добре си се справил.

Тълпата изрази одобрението си. Ваймс огледа хората от улицата и ченгетата. Бяха подхванали приглушени разговори, дочуваше изрази като „лоша работа“ и „казват, че“.

Успя да си изиграе картите доста задоволително. Повечето му момчета живееха през една-две улици оттук. Едно е да се нахвърлиш срещу безлики копелета в униформи, съвсем друго да мяташ камъни по нашия Фред Колън или нашия Уоди, или нашия Били Уиглет, които познаваш от двегодишен и сте си играли заедно с мъртви плъхове в канавките.

Лоун остави щипците и стисна с пръсти носа си.

— Това беше — съобщи уморено. — Малко шевове и всичко ще е наред.

— Има и други, които искам да погледнеш — обади се Ваймс.

— Да знаеш, изобщо не съм изненадан — отвърна докторът.

— Единият е с повечко дупки в стъпалата, другият падна през покрива на клозета и има изкълчен крак, третият е мъртъв.

— Не ми се вярва, че мога да направя кой знае какво за мъртвеца — заяви лечителят. — И как позна, че е умрял? Съзнавам, че може да съжаля за задаването на този въпрос.

— Вратът му е счупен след падане от покрив, а и си мисля, че поначало е паднал, защото има метална стрела от арбалет в мозъка си.

— Аха. Както го описваш, трябва да е мъртъв, ако ти е необходимо мнението ми на лекар. Ти ли го направи?

— Не!

— Е, ти си твърде зает човек, сержант. Не можеш да огрееш навсякъде. — Лоун се ухили, щом видя как Ваймс се изчерви, и отиде при трупа. — Да, твърдо установявам, че животът го е напуснал. Е, и?

— Искам от теб да напишеш това. На лист хартия. С вашите официални думички от рода на „контузии“ и „кръвонасядания“. Искам да го напишеш и също да отбележиш в колко часа си го видял мъртъв. Ако не си против, две от момчетата ще те придружат долу да прегледаш и другите двама, а след като им помогнеш — благодаря предварително, — ще ми се да подпишеш още един лист, че си го направил, след като аз съм те повикал. И от всяко нещо по две копия, моля те.

— Така да бъде. Смея ли да попитам защо?

— Не желая никой да твърди, че аз съм го сторил.

— Че на кого би хрумнало да го твърди? Нали е паднал от покрив!

— Докторе, тези дни хората са подозрителни. А, ето го и Фред. Провървя ли ти?

Ефрейтор Колън носеше сандък. Като пъшкаше, го остави на бюрото си.

— Старата госпожа Арбитър не се зарадва, че тропам на вратата й посред нощ — съобщи той. — Наложи се да й дам цял долар!

Ваймс не смееше да погледне към Лоун.

— Сериозно? — изрече с цялата невинност, на която беше способен. — А взе ли газиран сироп?

— Три литра от най-хубавия, който тя прави — похвали се Колън. — Между другото, взе ми и три пенса депозит за шишетата. И… ъ-ъ… — Неловко се размърда. — Ъ-ъ… Чух от нея, сержант, че подпалили участъка в Кукличките. И на Хълма на дрямката било много зле. И, ъ-ъ… изпочупили са прозорците на участъка на Улицата на чревцата, а горе в участъка при Най-малката порта няколко момчета излезли, за да попречат на хлапетата да хвърлят камъни, и… такова, един от тях, сержант, извадил меча си…

— И?

— Може и да оживее, сержант.

Доктор Лоун огледа претъпканата канцелария, където хората още си приказваха. Зурльо разнасяше какао. Отвън неколцина стражници стояха заедно с останалите от тълпата около набързо стъкмен огън.

— Е, признавам, че съм впечатлен — промълви лекарят. — Както чувам, май вие сте единственият участък, който не е под обсада тази нощ. Не искам и да знам как си го постигнал.

— Късметът също помогна — сподели Ваймс. — А в килиите имам трима мъже без документи, както и един анонимен неуспял убиец, който на свой ред е бил убит.

— Сериозен проблем — призна Лоун. — Аз пък трябва да разнищвам само простички загадки, например от какво е поредният обрив.

— Смятам да разнищя моята, без да протакам — заяви Ваймс.

* * *

Убиецът безшумно прескачаше от покрив на покрив, докато не се отдалечи от врявата около участъка на стражата.

Бихме могли да наречем движенията му котешки, само че той не спираше да опръска с пикня разни ъгълчета.

Накрая стигна до едно от многото скривалища в този свят горе, където няколко събрани нагъсто комина образуваха убежище, невидимо от земята, а и от повечето места наоколо. Не се шмугна веднага вътре; известно време безшумно обикаляше от една наблюдателна точка към друга.

Ако там имаше още някой, запознат с похватите в Гилдията на убийците на Анкх-Морпорк, интересът му щеше да е предизвикан от невидимостта на този убиец. Мръднеше ли — движението се забелязваше, спреше ли — изчезваше. Би се породило подозрение за магия и наблюдателят би налучкал истината, макар и по твърде заобиколен начин. Деветдесет процента от повечето магии се състоят в познаването на един факт в повече.

Най-после убиецът като че остана доволен и се напъха в кътчето си. Взе една торба, сложена между димящите тръби. Лекото шумолене и по-тежкото дишане подсказаха, че се преоблича.

След около минута излезе от скритата ниша и вече бе станал видим. Трудно забележим, да, само сянка сред множество други, но въпреки всичко присъстваше, което не можеше да се каже допреди малко, когато бе доловим не повече от ветреца.

Спусна се ловко върху покрива на една пристройка, а оттам на земята и се притаи в удобна сянка. Последва ново преобразяване.

Постигна го лесно. Зловещият малък арбалет беше разглобен и разпределен по джобчетата на кадифена торбичка, приглушаваща дрънченето меките кожени чехли бяха заменени с по-тежки ботуши, сложени предварително в сянката, а черната качулка — отметната назад.

Свърна пъргаво зад ъгъла и изчака няколко минути.

Доближи го карета, зад чиито факли се точеха пламъци. За миг возилото забави ход, вратичката се отвори и се затвори.

Убиецът се настани на седалката и каретата продължи напред.

В кабината мъждукаше фенерче. На светлинката му се забелязваше жена, седнала удобно в отсрещните сенки. Каретата подмина уличен факел и се мярна лилава коприна.

— Пропуснал си едно петънце — отбеляза жената. Извади лилава носна кърпичка и я доближи до лицето на младежа. — Плюй — заповяда му.

Той се подчини неохотно. Една ръка изтри бузата му, после поднесе кърпичката към светлината.

— Тъмнозелено — промълви жената. — Колко странно. Доколкото знам, Хавлък, получил си нула точки на изпита по потайно придвижване.

— Мадам, позволено ли е да попитам как научихте това?

— О, човек чува какво ли не — небрежно отвърна Мадам. — Стига да поднесе звъняща кесия към нечие ухо.

— Е, сведението е вярно — призна убиецът.

— И каква е причината?

— Мадам, според изпитващия съм си послужил с хитрини.

— Така ли беше?

— Разбира се. Сметнах, че тъкмо в това е смисълът.

— Той каза и че никога не си присъствал в часовете му.

— О, присъствах. С фанатично усърдие.

— Казва, че нито веднъж не те е видял в час.

Хавлък се усмихна:

— И какъв е изводът, Мадам?…

Тя се засмя:

— Ще пийнеш ли малко шампанско?

Чу се шум от преместване на бутилка в кофичка с лед.

— Благодаря, Мадам, но ще откажа.

— Както желаеш. Аз ще си пийна. А сега… докладвай, моля те.

— Не мога да повярвам на очите си. Предполагах, че е главорез. И той наистина е главорез. Личи си как мускулите му мислят вместо него. Но той им налага волята си във всеки момент! Смятам, че видях един гений в действие, но…

— Какво?

— Той е обикновен сержант, Мадам.

— Не го подценявай заради тази дреболия. За подходящия човек този чин е много полезен. Оптималното равновесие между власт и отговорности. Впрочем за него се говори, че можел да познае улицата през подметките на ботушите си и тъкмо заради това държи да са много тънки.

— Хъм… Има най-различни повърхности, вярно е, обаче…

— Хавлък, винаги се отнасяш към тези неща крайно сериозно. Изобщо не приличаш на покойния си баща. Мисли… митологично. Той може да разчете улицата. Чува гласа й, мери й температурата, разгадава мислите й. Тя му говори през ботушите. Полицаите са суеверни също като другите хора. Тази нощ всеки друг участък на стражата бе нападнат. О, да, подчинените на Суинг насъскаха хората, но най-вредни се оказаха злобата и тъпотата. Не и на Шосето на петмезената мина. Не. Кийл отвори вратите и пусна улицата вътре. Жалко, че не знам повече за него. Осведомиха ме, че в Псевдополис е бил известен като муден, разсъдлив и разумен човек. Явно тук качествата му са се развили.

— Положих за вечен покой един мъж, който се опита да го надупчи.

— Наистина ли? Не ми се вярва да е дело на Суинг. Колко ти дължа?

Младежът на име Хавлък вдигна рамене.

— Да речем, един долар.

— Твърде евтино.

— Онзи не струваше повече. Все пак съм длъжен да те предупредя. Може би скоро ще поискаш да се заема с Кийл.

— Едва ли човек като него би застанал на страната на хора като Уайндър и Суинг?

— Той си е на своя страна. Той е усложнение. Може би ще прецениш, че е най-добре, ако престане… да усложнява положението.

В настъпилото след тези думи мълчание се чуваше още по-отчетливо трополенето на каретата. Сега тя минаваше през по-заможна част на града, където имаше повече светлини, а полицейският час (подходящ за по-бедните слоеве) не се спазваше толкова строго. Жената срещу убиеца погали котарака в скута си.

— Не. Той ще послужи за нещо — реши Мадам. — Всеки ми говори за Кийл. В свят, където всички се движим по криволици, той се е устремил по права линия. А прекият ход в свят на криволици предизвиква различни случки.

Тя галеше котарака, който измяука тихо. Беше рижав и имаше смайващо самодоволно изражение, макар понякога да драскаше с нокти нашийника си.

— Да сменим темата — предложи тя. — Каква е тази история с книгата? Постарах се да не проявя излишен интерес.

— О, беше един изключително рядък том, който успях да издиря. За същността на прикриването.

— Онова безмозъчно едро момче го изгори!

— Да. Имах късмет. Боях се да не поиска да я прочете — усмихна се бледичко Хавлък, — въпреки че би се наложило някой да му помогне с по-дългите думи.

— Ценна ли беше книгата?

— Безценна. Особено след като бе унищожена.

— А-а, съдържала е важни сведения. Вероятно свързани с тъмнозеления цвят. Ще споделиш ли с мен?

— Бих могъл — засмя се Хавлък. — После обаче ще съм принуден да проверя кой ще ми плати да ви убия.

— Тогава не ми казвай. Все пак си мисля, че Кучедразньо е неприятен прякор.

— Мадам, когато фамилията на човек е Ветинари, може и да се радва, че го наричат само Кучедразньо. Може ли да ме оставите малко встрани от гилдията? Ще вляза през покрива. Трябва да се погрижа за един тигър, преди да се кача при… сещате се.

— Тигър. Колко вълнуващо. — Тя отново погали котарака. — Откри ли начин да проникнеш?

Ветинари сви рамене.

— Мадам, знам начина от години. Но сега той е разположил половин полк из двореца. Четирима-петима пазят на всяка врата, обикалят патрули по различно време, правят случайни проверки. Направете така, че да се вмъкна, моля, а хората там няма да са проблем.

Котаракът зачегърта с нокти по нашийника си.

— Възможно ли е да има алергия към диамантите? — учуди се Мадам. Вдигна котака пред себе си. — Писенцето ми алергично ли е към диамантчета?

Хавлък беззвучно въздъхна, защото уважаваше леля си. Просто му се искаше тя да се отнася малко по-разумно към котките. Инстинктите му казваха, че ако ще галиш котка, докато обсъждаш интриги, трябва да е бяла и с дълга козина, а не застарял уличен котак, измъчван понякога от газове.

— Какво ще правим със сержанта? — попита той и колкото се може по-учтиво се отмести.

Дамата, облечена само в лилаво, внимателно остави котарака на своята седалка. Разнесе се неприятна миризма.

— Мисля, че трябва да се срещна с господин Кийл възможно най-скоро — сподели тя. — Вероятно има начин да го впрегнем на работа. Увеселението е утре вечер. Уф… би ли отворил прозореца?

* * *

Малко по-късно същата нощ олюлявайки се Дауни се приближаваше към кабинета си след дружеска почерпка в Салона на префектите и изведнъж забеляза, че един факел е угаснал.

С бързина, която би изненадала всеки, подвел се по зачервеното му лице и неуверената походка, той измъкна кинжал и огледа напрегнато коридора. Вдигна глава и към тавана. Навсякъде имаше сиви сенки, но нищо повече. Понякога факлите все пак гаснеха и сами.

Пристъпи напред.

Когато се събуди в своето легло на следващата сутрин, си обясни главоболието с лошото качество на изпитото бренди. Някаква отрепка бе нашарила лицето му на оранжеви и черни ивици.

* * *

Отново заваля. Ваймс харесваше дъжда. Когато валеше, уличните престъпления намаляваха. Хората си стояха на сушина. Някои от най-приятните нощи в кариерата му бяха дъждовните, когато стоеше на сянка под стрехата на някоя сграда, сгушил глава в раменете си, за да няма почти нищо между шлема и яката, и заслушан в сребристия ромон на дъжда.

Веднъж стоеше толкова тихо, толкова потънал в себе си и избледнял, че бягащ обирджия, изплъзнал се от преследвачите си, дори се облегна на него да си поеме дъх. И когато Ваймс стегна ръцете си около него и прошепна „Спипах те!“, човекът явно свърши в панталона си онази работа, която милата му майчица преди четирийсетина години го бе учила дълго да не прави.

Хората се прибраха по домовете си. Закърпеният Гапи бе съпроводен до „Нова обущарска“, където Фред Колън обясни търпеливо случките на родителите на младежа, като кръглото му червендалесто лице направо излъчваше честност. Лоун вероятно бе решил все пак да използва поне малко легло си.

Дъждът бълбукаше по водосточните тръби, бликаше от устите на грозните водоливници, завихряше се в канавките и поглъщаше всеки звук. Полезно нещо е дъждът.

Ваймс взе шишето с най-хубавия газиран сироп на госпожа Арбитър. Помнеше го. Беше силно газиран и затова се радваше на огромна популярност. Със съответното поощрение и обучение едно момче би могло накрая да изпее с оригване целия първи куплет на националния химн още след първата глътка. А това е важно светско умение, ако си само на осем години.

За тази задача избра Колън и Уоди. Нямаше да забърква младия Сам. Не че намисленото беше незаконно, обаче миришеше и изглеждаше така. На Ваймс не му се искаше да се впуска в излишни обяснения.

Килиите бяха стари, изградени далеч по-рано от самото здание. Железните клетки в тях бяха отскоро и не заемаха цялото пространство. Зад един свод се намираха други мазета, в които имаше само плъхове и боклуци, но основното им предимство беше, че не се виждаха от клетките.

Ваймс накара хората си да пренесат там мъртвия стрелец. И в това нямаше нищо лошо. Беше посред нощ, времето бе гадно, нямаше смисъл да будят хората в моргата, щом си имаха чудесни хладни мазета.

Наблюдаваше през шпионката във вратата как мъкнат трупа край килиите. Имаше отзив, особено от първия, когото арестува. Другите двама приличаха на хора, които са виждали какви ли не злощастия заради пари. Да ги наемат за кражби и убийства или да бъдат ченгета им беше все едно, вече не се впечатляваха толкова от смъртта, щом не е тяхната.

Първият обаче се изнервяше.

Ваймс го кръсти Пора. От тримата той беше най-добре облечен — целият в черно. И кинжалът му беше от скъпите, а Ваймс забеляза на ръката му сребърен пръстен с череп. Другите имаха невзрачно облекло и неугледни, затова пък напълно годни оръжия.

Нито един истински наемен убиец не би си сложил накити, когато отива да върши работа. Те бяха опасни и проблясваха. Само че Пора се правеше на тежкар. Преди да излезе може би се оглеждаше, за да се увери, че е много готин. Такива дребни гадинки страшно се кефят, когато се хвалят с кинжала си пред жени в кръчмите.

Накратко казано, Пора таеше големи мечти. Той имаше въображение.

Направо прекрасно.

Стражниците се върнаха и взеха пакетите, които Ваймс им приготви.

— Помнете, че ще го правим бързо — каза им. — Те се тревожат, уморени са, никой не дойде да си ги вземе и току-що видяха един твърде мъртъв колега. Не искаме първите двама да имат време за умуване. Разбрахте ли?

Те кимнаха.

— А дребосъка ще оставим последен. Искам той да има много време…

* * *

Пора обмисляше шансовете си. За съжаление заниманието се оказа твърде кратко.

Вече се бе сдърпал с другите двама. Ама че спасителен отряд излезе от тях! Дори не се обличаха както подобава. Но пък и униформените глупаци не се държаха по правилата. Всички знаеха, че те винаги отстъпват. От тях не се очакваха нито съпротива, нито прояви на ум. Те…

Главната врата към килиите се отвори със замах.

— Време е за газиран сироп! — изрева някой.

Един стражник профуча с цял сандък шишета и изчезна в съседните помещения.

Тук не беше особено осветено. Пора се свиваше, притиснал гръб до стената, гледаше как двама стражници отключват килията до неговата, изправят насила окования й обитател, замъкват го към мазетата и се скриват с него зад ъгъла.

Гласовете леко отекваха.

— Притисни го на пода. Дръж му краката!

— Ха така! Дай насам шишето! Разклати го здравата, иначе не ни върши работа!

— Добре, приятелче. Имаш ли нещо да ни кажеш? Името си? Не? Слушай сега какво ще правим. В момента не ни пука много дали ще говориш или не…

Силен пукот, съскане, а после… писък, истински взрив на страдание.

След като звуците замряха, треперещият Пор чу някой да казва:

— По-скоричко домъкнете следващия, че капитанът ще вземе да ни завари.

Той се притисна до стената, когато двама стражници нахълтаха в другата килия, извлякоха съпротивляващия се арестант и го повлякоха в мрака.

— Тъй. Имаш един-единствен шанс. Ще говориш ли? Да? Не? Вече е късно!

Отново пукот, отново съскане и отново писък. Този път по-силен и протяжен, завършил с някакво гъргорене.

Пора клечеше до стената, захапал пръстите си.

Зад ъгъла на светлината на един фенер Колън смуши Ваймс, сбърчи нос и посочи надолу.

Край килиите минаваше улей, нещо като примитивна отстъпка пред хигиената. Сега по него пълзеше тънка струйка. Пора се изнервяше.

„Сгащих те“ — рече си Ваймс. Само че буйното въображение има нужда от време. Наведе се напред и другите двама се примъкнаха към него в очакване.

— Ей, момчета — подхвана с тихичък шепот, — излизахте ли в отпуск?

След няколко минути обсъждане на дреболии той се изправи, отиде при последната заета килия, отключи вратата и сграбчи Пора, който се опитваше да се натика в един ъгъл.

— Не! Моля ви! Ще ви кажа всичко, което искате да знаете! — разврещя се мъжът.

— Сериозно? — усъмни се Ваймс. — Каква е орбиталната скорост на Луната?

— Какво?!

— Охо, предпочиташ нещо по-простичко ли? — издърпа го той от килията. — Фред! Уоди! Той иска да говори! Донесете бележник!

Отне им половин час. Фред Колън не владееше бързописа. И когато мъчителното усилно драскане завърши със забита в страницата последна точка, Ваймс започна:

— Добре, господине. А сега вие напишете накрая: „Аз, Джералд Леснопът, в момента отседнал в общежитието на Младежкото езическо дружество, давам тези показания по своя воля и без принуда.“ После се подпишете. Иначе… Ясно?

— Да, сър.

Инициалите „Дж. Л.“ бяха издълбани на кинжала и Ваймс им се довери. Като полицай бе срещал мнозина като Леснопът — готови да избълват всичките си тайни, за да не ги накара някой да си избълват червата. Разприказват ли се веднъж, научаваш всичко. Който бе видял как прилагат номера с газирания сироп на някой друг, беше способен да си признае каквото и да било.

— Е, сега — каза му Ваймс жизнерадостно и стана — аз ти благодаря за съдействието. Искаш ли да те откараме до Въжената улица?

Ако не устата, поне изражението на Пора изтърси едно „Ъ?“.

— Трябва да върнем там твоите приятели — леко повиши глас Ваймс. — Лисугера и Мутрьо. Ще оставим трупа в моргата. Ще имаш малко работа с книжа — кимна на Колън и продължи: — Един екземпляр от твоите услужливи самопризнания. Едно удостоверение за смърт от доктора по срамните болести за покойния загадъчен непознат, а не се съмнявайте, ще издирим убиеца му. Разписка от Моси за мехлема, с който намаза ходилата на Мутрьо. А, да… и сметка за шест шишета газиран сироп.

Отпусна ръка върху рамото на Пора и благо го побутна към следващото мазе, където Лисугера и Мутрьо седяха със запушени усти, вързани и запенени от ярост. На масата наблизо бе сложен сандък с шест шишета газиран сироп. Тапите бяха здраво завързани с тел.

Пора се ококори към Ваймс, който пъхна пръст в устата си, наду бузи и измъкна пръста с гръмък пукот.

Уоди изсъска през зъби.

Фред Колън отвори уста, но Ваймс я запуши с длан:

— Недей. Чудно нещо, Джералд, нашият Фред понякога започва да пищи с все сила без никаква причина.

— Вие ме изиграхте! — завайка се Пора.

Ваймс го потупа по рамото.

— Изиграли сме те?! — изръмжа му. — Как тъй, Джералд?

— Накарахте ме да си мисля, че правите онзи номер с газирания сироп!

— Номер с газирания сироп ли? — изви вежди Ваймс. — Това пък какво е?

— Знаете! Нали го донесохте долу!

— Не пием алкохол на служба, Джералд — заяви Ваймс. — Какво лошо има в някое шише газиран сироп? И ние, Джералд, не знаем никакви номера с питието. Ти какви номера знаеш? Да си виждал някой хитър номер напоследък, Джералд? Хайде, говори!

Най-сетне Пора осъзна, че би трябвало да си затвори устата. Закъсня с около половин час. Израженията на Лисугера и Мутрьо, доколкото се виждаха, издаваха желанието им да си поприказват от душа и сърце с него.

— Искам да ме задържите заради собствената ми безопасност — изломоти той.

— Точно когато те пускам ли, Джералд? — учуди се Ваймс. — А ти твърдиш в показанията си… как беше, Фред? Как само си изпълнявал заповеди? Всички онези истории за промъкването сред тълпите, за да мятате камъни по ченгета и войници… знам, че не си искал да участваш. Не ти е харесвало да се навърташ на Въжената улица и да гледаш как пребиват хората и как им се нарежда какво да признаят, защото за мен е очевидно, че не си такъв човек. Ти си от дребните риби, разбирам те. Да смятаме, че сме приключили с теб, какво ще кажеш?

— Моля ви! Ще ви кажа всичко, което знам! — изписука Пора.

— Значи досега не си?! — кресна Ваймс.

Извъртя се и грабна едно шише.

— Да! Не! Тоест, ако си седя кротко, сигурно ще си спомня още неща!

Ваймс го погледна в очите, после остави шишето в сандъка.

— Така да бъде. Ще ти струва долар на ден, храната се плаща отделно.

— Както кажете, сър!

Ваймс проследи с поглед Пора, шмугнал се обратно в килията, и изви глава към Колън и Уоди.

— Вървете да събудите Мерилин. Нека доставим другите трима.

* * *

Дъждът валеше равномерно, рехава мъгла запълваше Въжената улица.

Колата се появи изневиделица. Фред бе подкарал Мерилин в някакво подобие на тръс по наклона и когато кобилата изскочи иззад ъгъла, тя се стараеше да не я застигне тътнещата зад нея кола.

Щом арестантската кола подмина участъка, задната врата се отвори рязко и две тела се търкулнаха на мокрия калдъръм.

Пазачите се втурнаха. Един-двама стреляха по отдалечаващата се кола, но стрелите се удариха в черните железни ивици.

Другите доближиха внимателно овързаните тела. Имаше стенания, прекъсвани от сквернословия. А на единия мъж бе закрепена някаква хартийка.

Прочетоха бележката. Не се смяха.

Ваймс разпрегна старата кобила, изтри я и провери дали има зоб. Може и да го подвеждаше въображението, но яслата като че беше по-пълна. Вероятно се дължеше на нечии гузни съвести.

После излезе навън в хладната нощ. Лампите в участъка на стражата светеха като фар след угасването на уличните фенери. Извън стените на двора се бе спуснала истинската нощ — прастарата нощ със своите пипала от мъгла и пълзящи сенки. Той се отпусна и я наметна като палто.

Сянката до портата беше по-тъмна, отколкото й се полагаше.

Отново бръкна в джоба си за кутията с пури, изруга и извади пура от ръкава на ризата си. Сви шепи около огънчето на клечката, но стискаше клепачи, за да опази нощното си зрение.

След това вдигна глава и издуха едно кръгче. Да. Всички си мислят, че черното не личи нощем. Грешат.

Отиде да затвори портата и извади меча си с едно плавно движение.

Сади го погледна отдолу нагоре, откривайки бледия овал на лице в дълбините на боне.

— Добро ти утро, драги господине.

— Добро утро, Сади — морно отвърна Ваймс. — На какво дължа това удоволствие?

— Мадам иска да те види, драги ми господине.

— Ако говориш за Рози, бях малко зает…

Чантата на Млати го млатна по тила.

— Мадам не обича да чака, миличък — бяха последните думи, които той чу, преди нощта да се събере над него.

* * *

Лелките пипаха вещо. Вероятно дори Моси Лоун не би успял да прати някого в несвяст с такава точност.

Ваймс изплува от унеса. Седеше в кресло със странични облегалки. Чувстваше се много удобно. И някой го разтърсваше.

Оказа се, че е Сандра, Истинската шивачка. Тя се взря в него и каза:

— Като го гледам, добре е…

Отдръпна се, седна в друго кресло и насочи към него арбалет.

— Знаете ли — подхвана Ваймс (креслото наистина беше удобно, напомняше за уюта, изчезнал през последните няколко дни, а сега му се струваше, че не е бил толкова лош), — ако някой иска да си поприказва с мен, достатъчно е да помоли.

— Сади каза, че ще бъдеш в несвяст само десетина минути, но после ти захърка и решихме да те оставим да поспиш — обясни Рози Палм и се появи пред очите му.

Носеше червена рокля, започваща от деколтето, внушителна перука и много бижута.

— Да, сержант, струва твърде скъпо да имам толкова евтин вид — натърти тя, щом разгада изражението му. — Не мога да се застоявам при вас, трябва да се върна и да говоря с хората. Ако ти…

— Щракни куфар ви е обещал, дами, че ще позволи да създадете своя гилдия, нали? — прекъсна я Ваймс. Пак се възползваше нечестно от предимството си, но му писна да се буди на непознати места. — Да, така си и мислех. И вие му повярвахте? Няма да го бъде. Щом стане Патриций, ще гледа през вас, едно сте прозрачни.

„Накрая ще гледа всекиго, все едно е прозрачен — добави наум. — Следващият Уайндър, но с по-изискани жилетки и повечко гуши под брадичката. Същите далавери за свои хора, същите свинщини, същата тъпа наглост. Следващата пиявица в поредицата, след която Ветинари ще ни се струва същински свеж полъх. Ха… Ветинари. Ами да, той също е някъде наоколо, няма съмнение, и се учи на онова сдържано изражение, което никога не до пуска и намек за какво си мисли… Но тъкмо той ще ви даде гилдията, за която толкова копнеете. Тук е някъде. Знам си.“

— Не очаквайте нищо особено от Щракни куфар — продължи на глас. — Спомнете си, че е имало и хора, които са виждали бъдещето в Уайндър.

Достави си мъничко удоволствие от погледа, който впи в него Рози Палм. Накрая тя промълви:

— Сандра, налей му питие. Ако помръдне, извади му едното око със стрелата. Ще съобщя на Мадам, че е буден.

— Нима очакваш да повярвам, че тя ще стреля по мен с това?

— Сандра има много полезна войнствена жилка в нрава си — осведоми го Рози. — Един господин се държеше… неучтиво вчера, Сандра притича и… направо ще се смаеш, ако ти кажа какво направи тя с гъбата си.

Ваймс се вторачи в арбалета. Ръцете на момичето не трепваха.

— Май не те разб… — започна той.

— Дървено приспособление, на което е по-лесно да замрежваш скъсани чорапи — просвети го Сандра. — Фраснах онзи с него зад ухото.

Ваймс я изгледа безизразно и заяви:

— Ясно де, ясно. Изобщо не шавам, повярвай ми.

— Добре — похвали го Рози.

Тя излезе с такова завъртане на полите, че направо помете пода. Когато отвори голямата, двойна, скъпа наглед врата, гълчавата на някаква сбирка долетя в стаята. Имаше разговори, замириса на пури и алкохол, нечий глас изрече:

— … да променим доминантната епистема…

После вратата се затвори с лек повей.

Ваймс си седеше. Привързваше се постепенно към креслото, а съдейки по събитията напоследък, скоро някой пак щеше да го цапардоса с нещо.

Без да изпуска арбалета, Сандра остави много голяма чаша с уиски до него.

— Знаеш ли — заговори я той, — след време хората ще се питат как в града са внесени потайно толкова оръжия.

— Убедена съм, че нямам представа за какво говорите.

— И това е, защото момчетата от Стражата никога не закачат шивачките, ако ще и да има полицейски час — сподели той, загледан в уискито. — Не припарват и до тузарските карети. Стражникът, който опита такова нещо, може здравата да си изпати.

Надушваше питието и от голямо разстояние. Беше хубаво уиски от планините, а не местният бълвоч.

— Пред никого не сте споменали за кошницата — обади се Сандра. — И не ни натикахте в ръцете на Неспоменаваните. Да не сте един от нас?

— Съмнявам се.

— Но вие не знаете кои сме ние!

— Въпреки това се съмнявам.

Тогава долови отварянето и затварянето на вратата, последвано от шумолене на дълга рокля.

— Сержант Кийл? Толкова съм слушала за вас! Сандра, остави ни, моля те. Сигурна съм, че нашият достоен сержант знае как да се държи с една дама.

На ръст Мадам почти можеше да се мери с Ваймс. Той си рече, че нищо чудно наистина да е от Генуа или да е живяла дълго там. Долавяше се акцент. Кафяви очи, кестенява коса (но женската коса може да е какъвто и да било цвят още утре) и виолетова рокля, като че от най-скъпите. Изражението й подсказваше, че жената знае какво предстои да се случи и само се грижи да няма отклонения…

— Не забравяйте и грижливо изписаните нокти — допринесе тя към огледа. — Но ако се опитвате да премерите на око колко тежа, не очаквайте помощ от мен. Можете да ме наричате Мадам.

Седна в едно кресло срещу него, долепи длани и го погледна над тях.

— За кого работите?

— Аз съм служител от Градската стража — напомни Ваймс, — доведен тук против волята му… мадам.

Тя махна с ръка.

— Свободен сте да си тръгнете, когато пожелаете.

— Креслото е удобно — отвърна Ваймс. Проклет да е, ако се остави да го напъдят. — Наистина ли сте от Генуа?

— А вие наистина ли сте от Псевдополис? — усмихна му се Мадам. — От личен опит установих, че изобщо не си струва човек да идва от някое място наблизо. Така животът много се облекчава. Но аз живях дълго в Генуа, където имам… делови интереси. — Пак му се усмихна. — И сега несъмнено си казвате „стара шивачка“, нали?

— Всъщност си казвам, че си шиете дрехите по поръчка — поправи я Ваймс и тя прихна. — Но предимно ми се върти думата „революционерка“.

— Продължавайте, сержант. — Мадам се изправи. — Имате ли нещо против да си налея малко шампанско? Бих предложила и на вас, но научих, че не пиете.

Ваймс погледна за миг налятата до ръба чаша уиски.

— Само проверявахме — обясни Мадам и извади голяма бутилка от кофа лед с промишлени размери. — Вие не сте сержант. Рози позна. Бил сте офицер. И то не какъв да е офицер. Толкова добре се владеете, сержант Кийл. Ето ви в голяма къща, в будоара на дама, в компанията на жена със съмнителна добродетел — Мадам напълни от бутилката синя керамична чаша, на която май имаше нарисувано мече, — обаче не личи да сте смутен. Откъде сте? Впрочем можете да пушите.

— От място, което е твърде далеч оттук — осведоми я Ваймс.

— Юбервалд ли?

— Не.

— Имам… делови интереси и в Юбервалд — сподели тя. — Уви, положението там вече е прекалено несигурно.

— Аха. Проумях — заяви Ваймс. — И бихте искала да имате… многоточие… значителни делови интереси в Анкх-Морпорк, предполагам, ако може положението тук да бъде направено сигурно.

— Много добре. Да речем, че според мен този град има великолепно бъдеще, а аз искам да съм част от него, вие пък сте изключително проницателен.

— Не съм — отрече Ваймс. — Простодушен съм. Само че знам кое как става. Просто надушвам къде са парите. Уайндър е побъркан, а това не е добре за бизнеса. Шайката му е от престъпници и това също не е добре за бизнеса. Новият патриций ще има нужда от нови приятели, прозорливи хора, които искат да са част от едно великолепно бъдеще. Такова, което е добро за бизнеса. Така е подреден светът. Срещи в разни стаи. Малко дипломация, малко „аз на теб, ти на мен“, тук обещание, там договорка. Така се правят истинските революции. А всичко онова по улиците е само пяна… — Ваймс кима към вратата. — Гости за късна вечеря, а? Чух гласа на доктор Фолет. За него казваха… тоест казват, че умът му сече. Ще застане на страната на победителите. Ако големите гилдии са с вас, Уайндър вече е ходещ мъртвец. Но от Щракни куфар няма да извлечете голяма полза.

— Мнозина възлагат надежди на него.

— Вие какво мислите?

— Мисля, че е долен интригант и себичен глупак. Но в момента по-добър от него няма. А вие къде се намествате в картината, сержант?

— Аз ли? Стоя си отстрани. Нямате нищо, което да искам.

— Нищо ли не искате?

— Много неща искам, госпожо. Но вие не можете да ми ги дадете.

— Не би ли ви харесало пак да командвате?

Въпросът го халоса като чук. Та той бе попаднал в историята! Тя не би могла да знае! Как е възможно да знае?

— Аха — отрони Мадам, която наблюдаваше лицето му. — Розмари твърди, че крадците са ви отнели много скъпа броня. Подходяща за генерал, както чух.

Тя отвори друга бутилка. И то както трябва, забеляза Ваймс въпреки изненадата. Никакви аматьорски изпълнения с тапи, литнали в тавана, и похабена пяна.

— Колко странно, ако е вярно, нали? — проточи Мадам. — Уличен боец с навици на командир и брониран нагръдник на предводител.

Ваймс се вторачи право напред.

— И кому ли е нужно да знае как се е озовал тук? — подхвърли Мадам сякаш на въздуха. — Бихме могли да се задоволим с мнението, че най-после има човек, който достойно да оглави Градската стража.

Първата мисъл, изсъскала в главата на Ваймс като шампанско, беше: „Адове и пъкли, мога да се справя! Ще изритам Суинг, ще повиша свестни сержанти…“

А втората: „В този град ли? Под властта на Щракни куфар? Сега? Ще бъдем само поредната банда.“ И третата: „Това е лудост. Не е възможно. И никога не се е случвало. Ти искаш да се върнеш у дома при Сибил.“

Първата и втората мисъл се повлякоха встрани, засрамени от себе си и мънкащи: „Ъхъ, вярно… Сибил… ъхъ, то си е очевидно…“ Накрая притихнаха и изчезнаха.

— Винаги съм имала дарбата да откривам многообещаващи хора — похвали се Мадам, докато той зяпаше в пространството.

Четвъртата мисъл се надигна в тъмата като грозна твар от дълбините: „Ти се сети за Сибил едва в третата си мисъл.“

Той примигна.

— Знаете, че градът се нуждае от… — започна Мадам.

— Искам да си ида у дома — каза Ваймс. — Ще си довърша работата, която е пред очите ми, после си отивам у дома. Това ще направя.

— Има хора, които биха казали, че щом не сте с нас, значи сте против нас — отбеляза Мадам.

— С вас ли? За какво? За каквото и да било ли? Не! Но аз не съм и с Уайндър. От мен не се иска и да съм „с народа“. И не приемам подкупи. А Сандра ако ще да ме заплашва с онази нейна мухоморка!

— Нарича се „гъба“, доколкото знам. Ох… — Дамата му се усмихна. — Значи сте неподкупен?

„Ох… — въздъхна и Ваймс. — Пак се почва. Защо изчаках, докато не се оженя, за да стана привлекателен за жени с голяма власт? Защо не ми се случи, когато бях на шестнайсет? Тогава щеше да ми е добре.“

Помъчи се да гледа свирепо, но май само влоши положението си.

— Срещала съм неколцина неподкупни мъже — сподели мадам Месерол. — Обикновено ги сполетява страшна смърт. Светът се стреми към равновесие, да знаете. Покварен човек в добър свят или добър човек в покварен свят… резултатът е все същият. Светът не се отнася добре с онези, които не заемат ничия страна.

— Харесва ми по средата — отсече Ваймс.

— Така ще имате врагове от двете страни. Изумена съм, че можете да си ги позволите със заплатата на сержант. Моля ви, помислете от какво се отказвате.

— Мисля. И няма да помогна на хората да умират само за да сменят един глупак с друг.

— Тогава вратата към изхода е зад вас, сержант. Много съжалявам, че не успяхме да…

— … намерим общи делови интереси ли? — довърши Ваймс.

— Щях да кажа „да стигнем до взаимноизгодно споразумение“. Не сме далеч от участъка на стражата. Желая ви… късмет. — Тя кимна към вратата. — Колко жалко — добави и въздъхна.

* * *

Ваймс излезе в дъждовната нощ, премести тежестта си от крак на крак и опита няколко крачки.

Ъгълът на Лесната улица и Шосето на петмезената мина. Смес от плосък калдъръм и стари тухли. Ъхъ.

Той се прибра у дома.

Мадам се позагледа в затворената врата, после се обърна заради леко трепналите пламъчета на свещите.

— Наистина си извънредно способен — призна. — Откога си тук?

Хавлък Ветинари излезе от сянката в ъгъла. Не носеше официалното черно на Гилдията на убийците, а свободни дрехи без цвят, само в невзрачни оттенъци на сивото.

— Бях тук достатъчно дълго — отвърна той и се просна в креслото, което Ваймс бе освободил наскоро.

— Дори Лелките ли не те забелязаха?

— Хората гледат, но не виждат. Номерът е да им помогнем да не видят нищо. Струва ми се обаче, че Кийл щеше да ме види, ако не стоях ей там. Той се взира в сенките. Интересно.

— Той е изключително разгневен човек — промълви Мадам.

— Вие току-що го разгневихте още повече.

— Предполагам, че ще си получиш развлечението.

— Да. И аз го предполагам.

Мадам се наведе и го потупа по коляното.

— Ето, леля ти мисли за всичко… — Тя се изправи. — По-добре е да отида при гостите си да ги забавлявам. Аз съм много забавна личност. До утре вечерта на лорд Уайндър почти няма да му останат приятели. — Тя пресуши керамичната чаша с шампанско. — Доктор Фолет е толкова чаровен мъж, не смяташ ли? Случайно да знаеш дали косата му е естествена?

— Не съм се интересувал — отвърна Хавлък. — Той опитва ли се да ви напие?

— Да. Как да не му се възхити човек.

— Казват, че бил чуден свирач на лютня.

— Колко интересно — отбеляза Мадам.

Тя нагласи на лицето си искрена усмивка на удоволствие и отвори двойната врата в другия край на стаята.

— О, докторе — промълви, щом пристъпи в димната пелена. — Искате ли още мъничко шампанско?

Ваймс спеше подпрян в един ъгъл. Така правеха нощните стражници и конете. Не беше сън в точния смисъл на думата, човек би умрял, ако се опита да изкара така повече от няколко нощи, но поне малко си почиваше.

Някои от хората му вече бяха научили тази хитрост. Други се разполагаха на маси и скамейки. Никой като че не се канеше да си отиде вкъщи, дори когато подобие на зора проникна през дъжда и Зурльо внесе цял котел страховита на вид овесена каша.

Ваймс отвори очи.

— Голяма чаша чай, сержант? — предложи Зурльо. — Варен цял час, с две бучки захар.

— Спасяваш ми живота — похвали го той и се вкопчи в чашата, сякаш беше вълшебен еликсир.

— А навънка има някаква хлапе, дето трябвало да говори с вас, хнъ, ама само с вас — продължи Зурльо. — Да му перна ли един по чутурата?

— На какво мирише? — попита Ваймс между сърбането на горещия, изгарящ вътрешностите чай.

— На маймунска клетка, сержант.

— А-а, значи е Ноби Нобс. Ще изляза да говоря с него. Ще му донесеш ли голяма купа каша?

Зурльо май не хареса идеята.

— Ако искате, хнъ, съвет от мен, сержант, не си струва да поощряваме такива хлапета…

— Зурльо, виждаш ли тези нашивки? Ха така. Значи голяма купа.

Той изнесе чая си във влажния двор, където Ноби се спотайваше до стената.

Имаше вероятност денят да е слънчев. Това щеше да причини раздвижване след дъждовната нощ. Например цъфтене на люляка…

— Какво става, Ноби?

Момчето изчака малко да види ще последва ли монета.

— Доста зле е навсякъде, сержант — примири се временно, но не загуби надежда. — Един полицай е убит на улица „Дървенякът“. Казват, че го улучили с камък. Някой си загубил ухото при схватката на Хълма на дрямката. Кавалерийски атаки, сержант. Къде ли не хората налитат и бягат. Всички участъци на стражата са пострадали лошо…

Ваймс слушаше навъсен изброяването. Обичайната кървава история. И от двете страни ядосани и уплашени хора, скупчени нагъсто. Можеше да стане само още по-зле. Както чуваше, Хълмът на дрямката и Кукличките вече приличаха на полесражения.

„… виж как ангелчета се въздигат нависоко…“

— Нещо има ли на Въжената улица? — попита той.

— Малко хора — отвърна Ноби. — Кряскат и бягат, такива ми ти работи.

— Ясно.

Дори хората от тълпата не бяха чак толкова неразумни. Засега вилнееха само хлапаците, кибритлиите и пияндетата. Но щеше да стане по-лошо. Хората трябваше да побеснеят, за да се нахвърлят срещу Неспоменаваните.

— Гадости навсякъде — обобщи Ноби. — Но не тук, то се знае. Засега ни се разминава.

„Не — възрази мислено Ваймс. — Накрая ще ни халоса с все сила.“

Зурльо излезе от задната врата на участъка, понесъл внушителна купа с каша, в която стърчеше лъжица. Ваймс кимна към Ноби и паницата беше връчена с крайно нежелание.

— Сержант… — обади се Зурльо, без да изпуска от поглед лъжицата, докато момчето поглъщаше… тоест се тъпчеше лакомо с кашата.

— Кажи.

— Има ли някакви заповеди за нас?

— Не знам. Капитанът тук ли е?

— Ама аз затова питам — обясни Зурльо. — Снощи дотича вестоносец с плик за капитана, аз го отнесох горе, а капитанът чакаше вътре и си рекох — чудно, ха-ха, не идва толкова рано…

— По-набързо, Зурльо — подкани Ваймс, защото мъжът пак се загледа в лъжицата, мятаща се между паницата и устата.

— Е, като му занесох какаото по-късно, просто си седеше, хнъ, и зяпаше оцъклено. Да де, каза „благодаря, Зурльо“, хнъ, като му дадох чашата. Винаги си е бил учтив. Но като се качих преди малко, нямаше го.

— Зурльо, той е стар човек, не можеш да очакваш да седи тук по цял…

— Няма я и мастилницата, сержант. Никога не си я е отнасял вкъщи.

Ваймс забеляза, че очите на Зурльо са по-зачервени от друг път. Въздъхна.

— Не зърна ли плика?

— Не, сержант — отрече той и отново насочи поглед към лъжицата в ръката на Ноби.

Беше съвсем евтина, според Ваймс излята от метал за тенджери.

— Щом е така, Зурльо, просто ще поддържаме реда.

— Няма много ред за поддържане, сержант.

— Ще поддържаме какъвто го има. Ела с мен.

Зурльо се запъна.

— Искам да наглеждам лъжицата, сержант. Само пет ни останаха, а хлапета като него отмъкват и…

— Нека задържи проклетата лъжица! — отряза го той. — Точно в момента лъжиците не са важни!

Ноби напъха в устата си лъжицата, после я пусна в джоба си, изплези се на Зурльо, захвърли купата на земята и си плю на петите.

Ваймс влезе бавно в канцеларията, взе черпака от кашата и затрака по празния котел. Стражниците вдигнаха глави.

— Слушайте ме, синковци! Ето какво ще правим! Всички женени получават разрешение да отскочат за един час до домовете си, за да не пощуряват жените им от страх! Останалите сте в неплатено извънредно работно време! Има ли някой изненадан?

Уиглет вдигна ръка.

— Сержант, всички имаме семейства.

— И най-доброто, което можете да сторите за тях, е да се погрижите да има малко законност по тия места — заяви Ваймс. — Не знаем какво се е случило с останалите участъци, само че новините не са добри. Затова този участък остава отворен, разбрахте ли? Денем и нощем! Кажи, редови стражник.

— Но мама ще се тревожи, сержант — обади се младият Сам.

Ваймс се поколеба, макар и само за миг.

— Ако трябва, Зурльо ще отскача да предаде вест от теб. Същото важи и за всички останали. Скоро излизаме да патрулираме. Ъхъ, знам, ние сме Нощната стража. И какво от това? В момента доста е причерняло наоколо! Редови стражник, я ела с мен на двора.

Той пак излезе навън.

На теория едно от предназначенията на двора беше за обучение. Рядко го използваха за това. Нощната стража поначало избягваше насилието. Когато не постигаха нищо със заплахи или числено превъзходство, предпочитаха да избягат.

В една барака имаше плесенясващи мишени, както и няколко сламени чучела за упражнения по мушкане. Ваймс ги извличаше на калдъръма, когато редовият стражник се появи зад него.

— Сержант, нали уж ми казахте, че от тези неща няма полза.

— Няма — потвърди той. — Измъкнах ги навън, за да има на какво да падаш. Сам, ти се размотаваш с оръжие, с което не умееш да боравиш. Това е още по-лошо от разхождането без оръжие, с което знаеш как да боравиш. Човек, чието оръжие за нищо не му служи, най-вероятно ще го намери завряно там, ето слънцето не свети.

Той свали нагръдника и шлема си, захвърли в ъгъла колана с меча.

— Добре, сега ме нападни.

С крайчеца на окото си забеляза, че още стражници излизат на двора и гледат.

— Сержант, не мога да ви намушкам просто така! — изхленчи Сам.

— Не можеш, но бих искал да се опиташ.

Сам отново се подвоуми. „Не съм бил чак толкова тъп“ — успокои се Ваймс.

— Сержант, вие ми се хилите — установи момчето.

— Е, и?

— Само си стоите и се хилите. Знам, че ще си го отнеса, защото хем нямате меч, хем се хилите.

— Момко, да не се притесняваш, че ще изцапаш с кръв хубавичкия си меч? Добре, хвърли го. Олекна ли ти? Бил си в улична банда, нали? Разбира се. Всеки е бил. И още си жив. Значи си се научил как да се биеш.

— Тъй си е, сержант, но онова беше, сещате се, мръснишки бой…

— И ние сме мръсници — осведоми го Ваймс. — Направи най-гадното, което знаеш.

— Сержант, не искам да ви сторя зло!

— Това е първата ти грешка…

Сам се завъртя и ритна.

Ваймс отстъпи, хвана крака му и го подпомогна в движението нагоре.

„Бях и бързак — установи, когато Сам се просна по гръб. — И не ми липсваше коварство. Но оттогава се научих на хитрост.“

— Пролича си в очите ти — обясни на поваления Сам. — Но вече знаеш основната идея. Няма правила.

Усети промяната зад гърба си. Беше усърдно приглушено кискане. Озърна се към Сам, който гледаше нещо зад него.

Ударът беше изкусен и щеше да улучи тила на Ваймс, ако той не бе отскочил. Обърна се, сграбчи ръката и се взря в лицето на Нед Коутс.

— Приятен ли беше почивният ден, Нед?

— Да, сержант, благодаря. Само исках да се убедя колко ви бива.

Той заби лакът в корема на Ваймс и се измъкна.

Зрителите замърмориха, но Ваймс, който се беше присвил на две, а в очите му имаше сълзи, вдигна ръка.

— Не, това беше честно — изхърка. — Всички имаме какво да научим.

Опря ръце на коленете си, задъхваше се малко попресилено.

Отбеляза с уважение, че Нед не се хвана на уловката. Запазваше разстоянието и кръжеше бавно. Държеше палката си. Не толкова опитен боец би се опитал да провери добре ли е старият сержант и би си изпатил.

— Така си е, сержант — потвърди Нед. — Искам да видя на какво можете да научите мен. Сам е прекалено доверчив.

Умът на Ваймс трескаво прехвърляше възможностите.

— Е, сержант — подхвана пак Нед, без да спира — какво ще направите, ако сте невъоръжен, а някой ви нападне с палка?

„Ще побързам да се въоръжа — рече си Ваймс — особено ако е печен колкото теб.“

Сниши се и се претърколи. Нед пропусна движението. Когато Ваймс тръгна надясно, той се съсредоточи в лявата половина, защото очакваше, че човек като сержанта първо ще направи лъжливо движение. Докато се опомни и се завърти, Ваймс бе докопал ножницата и се надигаше, вадейки меча си.

— Аха, вдигаме мизата. Урокът си го бива, сержант — призна Нед. И той извади меча си. Оръжието блестеше. Повечето стражници трудно биха разрязали с мечовете си и бучка масло. — Сега пак сме наравно. Какво ще бъде нататък, сержант?

Двамата закръжиха. „Да му се не види — умуваше Ваймс, — кой ли го е учил? Усмихнат е до уши и не е чудно. Това не е единоборство. Знае, че не мога да го съсека така, пред очите на всички. Той може да ме цапне случайно и да му се размине, но сержантът би трябвало да се владее. А няма накъде повече да вдигаме мизата. Я почакай…“

Той метна меча към стената. По чиста случайност острието се заби. Зрителите се впечатлиха.

— Все пак трябва да ти дам шанс, Нед — подхвърли Ваймс и се отдръпна.

„Винаги има какво да научиш“ — каза си той. Помнеше Гъси Двете усмивки. Сам щеше да се натъкне на него едва след около пет години. И щеше да получи сериозен урок. Двете усмивки беше най-неукротимият биткаджия, когото бе виждал. Всичко беше оръжие, всяко местенце по тялото — мишена. В тази тясна област Гъси беше гений. Откриваше оръжие къде ли не — стена, парцал, парче плод…

Не беше едър, а дребен и жилав. Само че обичаше да се бие с големи мъжаги, защото по тях имаше повече за хапане. Обърнеше ли няколко чашки обаче, вече трудно се познаваше с какво се бие Двете усмивки. Би се счепкал и с човека до себе си, за да му мине ядът, че няма как да забие коляно в слабините на цялата вселена.

Наричаха го Двете усмивки, откакто някой му сряза лицето със строшена бутилка. В този момент адреналинът на Гъси така се беше повишил, че сметна това за дреболия. Остана му белег — щастливо усмихнато личице. Сам научи много от Гъси Двете усмивки.

— За какво е тая щуротия? — промърмори така, че да го чуе единствен Нед.

— Просто искам да проверя какво знаеш, сержант — отвърна той, докато го обикаляше. — Като гледам, знаеш прекалено много.

Нападна го. Ваймс се стрелна назад, размаха ножницата като човек, изпаднал в съвсем безнадеждно положение, Нед се засмя и му се изплъзна. Ваймс промени хватката на пръстите си върху ножницата.

— Нося си шлема, както е по правилник — похвали се Нед. — И бронята. Трудно ще ме повалиш с удар, сержант.

Дори по времето, когато Детритус им крещеше, и един стражник от седем не боравеше умело с меча. Но Нед го правеше.

Е, добре де… беше време за хитрости.

Ваймс направи крачка назад, спря и забеляза какво се случва зад гърба на Коутс. Постара се да не го показва, но нямаше как да потисне мимолетно блесналото в очите му облекчение.

И Коутс не можа да потисне мимолетното отклоняване на вниманието си.

Ваймс удари нагоре, превърнал ножницата в продължение на ръката си. Твърдата кожа цапардоса противника под брадичката и отхвърли главата му назад. След това удари ръката с оръжието и за по-сигурно Ваймс ритна Нед по глезена, колкото да го събори. Открай време имаше алергия към остриета, озовали се твърде близо до лицето му.

— Браво на теб, добър опит — отсъди, загърби го и застана с лице към тълпата. Заговори: — Всичко е оръжие, ако го използвате правилно. Вашето звънче е боздуган. Всяко нещо, с което можете да бутнете другия толкова силно, че да спечелите време, върши работа. И никога, ама нито веднъж не заплашвайте човек с меча си, ако не се каните да сечете, защото предизвика ли ви, не ви остават много възможности да избирате, а и те до един са във ваша вреда. Не се бойте да прилагате каквото сте научили като хлапета. Не ни пишат отличен, че сме играли честно. А относно ръкопашния бой като най-старши от сержантите тук ви забранявам изрично да се запознавате с асортимента от боздугани, палки и боксове, предлагани от госпожа Гудбоди на Лесната улица, номер 8, с цени и размери за всеки джоб. И ако някой от вас се обърне към мен лично, в никакъв случай няма да му покажа разнообразните особени удари, подходящи за тези полезни, но трудни за овладяване инструменти. Искам всички ви отново тук след две минути с палките в ръце. Мислите, че те са само къси пръчки. Ще ви докажа друго. По-пъргаво!

Обърна се към поваления Нед, който се бе подпрял да седне.

— Нови похвати, господин Коутс. Известно ми е, че не си ги научил в стражата. Имаме ли да обсъждаме нещо? Желаеш ли да ми кажеш къде беше снощи? Може би на Морфичната улица?

— Имах почивен ден — смънка Нед, както си разтриваше челюстта.

— Вярно, вярно. Не ме засяга. Като гледам, май не се погаждаме.

— Тъй си е.

— Мислиш си, че съм някакъв агент.

— Знам, че не си Джон Кийл.

Ваймс запази безстрастно изражение… и осъзна, че така се издаде окончателно.

— Откъде ти хрумна?

— Не съм длъжен да ти кажа. Ти не си и сержант от стражата. И сега ти провървя, друго няма какво да говорим.

Ваймс го заряза и насочи вниманието си към другите.

Никой от тях не бе научен на нищо. Учеха се до голяма (или по-скоро до малка) степен един от друг. И той знаеше накъде води този път. По него ченгетата тършуваха в джобовете на пияниците за дребни пари, уверяваха се взаимно, че рушветите са само привилегии на службата, и само затъваха по-дълбоко.

Подкрепяше идеята да наемат новобранци от улицата, но първо трябваше да бъдат обучени. Имаха нужда от някои като Детритус, който да им реве гръмовно шест седмици, от наставления за дълга, правата на арестантите и „службата в полза на обществото“. Едва тогава можеха да ги поверят на уличните страшилища, които им обясняваха всичко друго, например как да фраснеш някого, без да оставиш белег, и кога е най-добре да си пъхнеш метална купичка за супа в предницата на панталона, преди да разтърваваш побойници в кръчма.

И ако си късметлия, а те са благоразумни, намират средата между недостижимото съвършенство и Бездната, в тази среда успяват да бъдат истински ченгета — леко поизцапани, защото такава им е работата, но не и прогнили.

Раздели стражниците по двойки и ги накара да се нападат и отбраняват. Ужасна гледка. Наблюдава я пет минути.

— Ясно, ясно — плесна с ръце. — Много сте добри. Когато в града пристигне цирк, непременно ще ви препоръчам. — Мъжете се отпуснаха с глуповати усмивки, а той продължи: — Нито една от хватките ли не знаете? „Тряс по гърлото“, „нажежен ръжен“, „ребротръс“? Да речем, че ви налитам с огромен боздуган в ръце… как ще постъпите?

— Ще избягаме, сержант — отговори Уиглет.

Разнесе се смях.

— И колко далеч можеш да избягаш? — попита Ваймс. — Понякога се налага да се биеш. Ефрейтор Коутс?

Нед Коутс не участваше в упражнението. Облягаше се наперено на стената и наблюдаваше презрително жалкото зрелище.

— Да, сержант?

Отдели се от стената без особено усърдие.

— Покажи на Уиглет как се прави това.

Коутс измъкна палката си. Ваймс забеляза, че е специална изработка, малко по-дълга от останалите. Той застана пред стражника и подчертано обърна гръб на Ваймс.

— Сержант, какво искаш да направя? — попита през рамо.

— Да му покажеш няколко свестни движения. Да го свариш неподготвен.

— Както кажете, сержант.

Гледаше безцелния сблъсък на палките. Едно, две, три…

… и Нед се извъртя, палката му разцепи въздуха.

Но Ваймс избегна удара, стисна китката на другия мъж с двете си ръце и я изви зад гърба му така, че да доближи ухото му до устата си.

— Не беше особено неочаквано, слънчице — прошепна. — Сега и двамата ще продължим да се усмихваме, защото момчетата се смеят на приятелчето Нед, нали е голяма скица, все гледа да извърти номер на стария сержант. Нали няма да им разваляме удоволствието? Този път ще ти се размине, но опиташ ли се още веднъж, ще ти трябват и двете ръце да гребеш с лъжицата, а ще имаш нужда от лъжица, Нед, щото ще се храниш само със супа заради избитите си зъби! — Разхлаби хватката. — Впрочем кой те научи на всичко това?

— Сержант Кийл.

— Чудесно си вършите работата, сержант Кийл!

Ваймс се обърна към идващия през двора капитан Суинг.

На дневна светлина се оказа по-нисичък и строен, приличаше на чиновник от онези, които рядко се грижат за външността си. Косата му беше сплъстена, черните кичури лепнеха по плешивината насред темето и подсказваха, че човекът или си няма огледало, или е лишен от чувство за хумор.

На светло палтото му изглеждаше старомодно, но добре поддържано, затова пък ботушите с катарами бяха надраскани и твърде износени. Майката на Ваймс би имала какво да каже по въпроса. Тя все повтаряше, че мъжът трябва да се грижи за обувките си. По блясъка си проличавало що за мъж си.

Освен това Суинг носеше бастун или по-точно декоративно бастунче. Имаше нищожна вероятност да е убеден, че така си придава по-изискан вид, а не е просто човек, хванал в ръка безполезно парче дърво. Несъмнено вътре беше скрита рапира, защото потракваше при допира с калдъръма, докато капитанът превзето подбираше къде да стъпи между старите мишени и пръснатата слама.

— Виждам, че поддържате хората си във форма — отбеляза Суинг. — Чудесна инициатива. Вашият капитан тук ли е?

— Доколкото знам — не… — отвърна Ваймс и пусна Коутс, — … сър.

— Така ли? Е, може би вие ще му предадете това, сержант Кийл. — Той му се усмихна. — Имал сте успешна нощ… доколкото съм осведомен.

— Имахме неколцина посетители… сър.

— А, да. Неуместно престараване. Не си струва… да ви подценяваме, сержант. Вие сте находчив човек. Уви, в останалите участъци не проявиха…

… подобна находчивост ли?

— А-а… Да. Опасявам се, сержант, че някои от по-усърдните ми подчинени ви смятат за препятствие… пред нашата твърде необходима дейност. Напротив, аз… съм убеден, че се придържате неотклонно към закона, макар това да… причини несъгласия поради непълното ви вникване в неотложните нужди на ситуацията, и все пак съм убеден, че човек като вас ще ми легне на сърцето.

Ваймс обмисли тази анатомична картинка.

— Общо взето, сър, прав сте — отвърна той, — макар че едва ли стигам до толкова висока част от тялото ви.

— Много добре казано. Очаквам нетърпеливо… бъдещото ни сътрудничество, сержант. Вашият нов капитан несъмнено ще ви… осведоми за останалото както намери за добре. Приятен ден.

Суинг се завъртя и тръгна с неравната си походка към портата. Хората му го последваха, но един с гипс на ръката направи жест.

— Добрутро, Хенри — поздрави го Ваймс.

Огледа писмото. Пликът беше дебел и имаше голям печат. Той обаче бе прекарал твърде много време в компанията на лоши хора и знаеше точно как да постъпи със запечатан плик.

А знаеше и как да слуша. Нов капитан. Значи… почваше се.

Стражниците се взираха в него.

— Сержант, дали те, хнъ, ще повикат още войници? — обади се Зурльо.

— Предполагам.

— Изритали са капитан Тилдън, нали…

— Да.

— Той беше добър капитан! — възмути се Зурльо.

— Да — потвърди Ваймс.

„Не беше — каза си наум. — Беше почтен човек и стори каквото му беше по силите. Толкова. Вече е извън играта.“

— Сега какво ще правим, сержант? — попита редови стражник Ваймс.

— Ще патрулираме. Наблизо. Само по околните улици.

— И каква полза ще има?

— По-голяма, отколкото ако нищо не правим, момко. Ти не положи ли клетва, когато постъпи в стражата?

— Каква клетва, сержант?

Нямаше клетва, спомни си Ваймс. Мнозина не се бяха заклели. Просто си получаваха униформите и звънчетата и ставаха част от Нощната стража.

Преди няколко години и Ваймс не би се безпокоил за клетвата. Думите й бяха остарели, а шилингът на връвчица си беше гавра. Но дори в Нощната стража имаха нужда не само от надници, а и от нещо, което да те уверява, че това не е само поредната работа.

— Зурльо, отскочи до кабинета на капитана и донеси Шилинга — помоли Ваймс. — Хайде да закълнем тази пасмина. И къде е сержант Нок?

— Разкара се, сержант — обясни Уиглет. — Де да знам това говори ли ви нещо, но изтърси „майната му“, като излизаше.

Ваймс преброи личния състав. По-късно щеше да се говори, че целият участък останал на служба. Не беше така, разбира се. Някои се изсулиха тихомълком, други изобщо не се появиха. Но поне онова за Кийл и Чертата беше истина.

— Тъй, момчета, чуйте ме. Знаем какво ставаше досега. Вие както искате, но на мен не ми харесва. Излезе ли войска на улицата, рано или късно става зле. Някое хлапе метне камък и докато се опомниш, вече горят къщи и загиват хора. Ето какво ще вършим — ще поддържаме реда. Такава ни е работата. Няма да се правим на герои, а ще си бъдем… нормални. Само че — той се премести малко — току-виж някой казал, че сме сторили нещо нередно. Затова няма да ви заповядвам.

Извади меча си и прокара черта по пръстта и камъните.

— Ако прекрачите чертата, значи участвате — осведоми ги той. — Ако не — няма лошо. Не сте дошли в стражата, за да вършите такива неща, пък и се съмнявам, че ще получим медали, каквото и да се случи. Ако се откажете, само ще ви помоля да си тръгнете и ще ви пожелая късмет.

Почти се отчая от бързината, с която редови стражник Ваймс прекрачи чертата. Следващият беше Фред Колън, последван от Уоди и Били Уиглет. Също Спачкок, Кълуедър, Мойст, Леги Гаскин, Хорас Нансибол и… Къри ли беше?… Евънс и Паунс…

Общо една дузина стражници минаха зад чертата, последните с неохота заради душевната борба между стремежа да са като другите и здравословното желание да си опазят кожата цяла. Други (повече, отколкото Ваймс се надяваше) се изнизаха през портата.

И остана Нед Коутс. Той скръсти ръце.

— Всичките сте луди за връзване.

— Нед, бихме имали полза и от теб — изрече Ваймс.

— Нито искам да умирам, нито имам такова намерение — заяви той. — Това е тъпотия. Та вие сте само шепа хора. Какво ще направите? Приказките за „поддържане на реда“… са пълни глупости, момчета. Ченгетата вършат каквото им заповядат онези горе. Винаги е било така. Какво ще правите, когато дойде новият капитан, а? И за кого го правите? За хората ли? Те нападнаха другите участъци, а какво е сторила Нощната стража, че да й се ядосат толкова?

— Нищо — отсече Ваймс.

— Е, видяхте ли?

— Исках да кажа, че нощната стража не е сторила нищо и точно това ги е ядосало.

— Щом е така, вие какво ще направите? Да не арестувате Уайндър?

На Ваймс му се струваше, че гради мост от кибритени клечки над зейнала бездна и вече усеща смразяващите ветрове отдолу.

В онова отминало бъдеще той бе арестувал веднъж Ветинари. Вярно, после човекът си получи свободата след някакво подобие на справедлив съд, но Градската стража тогава беше… щеше да бъде достатъчно голяма и силна, с влиятелна подкрепа, за да задържи наистина управника на града. Как изобщо стигнаха дотам? Как изобщо му бе хрумнала идеята, че шепа ченгета могат да затръшнат вратата на килията зад големия шеф?

Е, нищо чудно да бе започнало оттук. Редови стражник Ваймс го гледаше напрегнато.

— Разбира се, не можем — отговори той, — но би трябвало да ни е по силите. Кой знае, някой ден може и да е така. Ако не, значи законът не е закон, а само начин хората да бъдат потискани.

— Май си се събудил и си надушил говната — отбеляза Коутс, — защото тъкмо в тях си нагазил. Извинете, момчета, но вие ще умрете. Това ви чака, ако се сбиете с истински войници. Чухте ли какво е станало в Кукличките снощи? Трима мъртви, а онези дори не са се напъвали.

— Стига, Нед, никой няма да ни нападне, ако просто си патрулираме — смънка Колън.

— Защо ще патрулирате? — заяде се Коутс. — Да пазите реда? И какво ще правите, като не остане ред за пазене? Аз пък няма да стоя и да гледам как ви убиват. Махам се.

Обърна се и от двора влезе в участъка. „Прав си, скапан глупако — помисли си Ваймс. — Как ми се ще да не беше толкова прав.“

— Още ли сте с нас, момчета? — попита групата, насадила се зад чертата.

— Ами да, сержант! — заяви редови стражник Ваймс.

Останалите доброволци изглеждаха малко по-неуверени.

— Наистина ли ще ни убият? — обади се Уиглет.

— Кой казва, че ще се стигне до схватка? — промълви Ваймс, загледан в скриващия се гръб на Коутс. — Почакайте малко, искам да разменя две-три думи с Нед…

— Донесох Шилинга, сержант — обяви Зурльо, тръгнал през двора към тях. — И капитанът иска да си поприказвате.

— Кажи му, че ще се кача след няколко…

— Ама той е новият капитан — припряно добави Зурльо. — Вече е тук, хнъ. Наежен. Военен. Не ми се вижда да е от търпеливите, сержант.

„Преди имах Керът, Детритус, Ангуа и Веселка за такива неща — горчиво си припомни Ваймс. — Казвам им какво да свършат и те го вършат, а за мен остава само да се притеснявам и да се занимавам с гнусната политика…“

— Накарай Фред да закълне нашите хора — нареди той. — И предай на офицера, че скоро ще бъда при него.

Изтича през участъка и изскочи през предната врата. На улицата имаше много хора, повече от обичайното. Не бяха тълпа в същинския смисъл, но представляваха прословутата анкх-морпоркска прототълпа, която съвсем скоро се превръща в истинска. Простираше се из града като паяци и паяжини, а случеше ли се нещо, което да я разпали, предаваше с вибрации спешното си послание по улиците, сгъстяваше се и се уплътняваше около мястото. Мълвата за клането в Кукличките бе плъзнала и броят на жертвите растеше с всеки разказвач. Ваймс долавяше напрежението в паяжината. Тя само чакаше някой идиот да сбърка, а Майката природа е щедра по въпроса за идиотите.

— Коутс! — кресна той.

Учуди се, че другият мъж спря и се обърна към него.

— Какво има?

— Знам, че си от революционерите.

— Налучкваш.

— Не, имаше паролата в бележника си — възрази Ваймс. — Същата, която Диблър предаваше с наденичките в хлебчета. И непременно знаеш, че успях да отворя шкафчетата. Слушай, ти мислиш ли, че двамата с Диблър щяхте още да сте на свобода, ако бях агент на Суинг?

— И още как. Не си подгонил нас, можете да ни приберете и по-късно. Суинг иска водачите.

Ваймс се отдръпна.

— Ясно. И защо не каза на момчетата?

— Защото има раздвижване. Всичко започва. Вече няма значение кой си ти. Но заради теб момчетата ще умрат. Ако не беше ти, щяха да бъдат на наша страна. Обработвах ги. Известно ти е, че Спачкок все си изпуска меча върху краката, Нансибол се подмокря при опасност, Ваймсчо е простоват, а ти ще ги натикаш, където е най-горещо, и ще умрат. За нищо!

— Защо не им каза? — повтори Ваймс.

— Може би имаш приятели нависоко! — изръмжа Нед.

Ваймс неволно огледа покривите.

— Е, приключихме ли? — попита Нед.

— Дай ми значката си — настоя Ваймс.

— Какво каза?!

— Ти напускаш. Твое право си е. Дай ми значката си.

Коутс отскочи като ужилен.

— Я се разкарай!

— Тогава напусни града. За твое добро.

— Това заплаха ли е?

— Не от мен. Чуй обаче един съвет, момче. Не залагай на революции. Те винаги се обръщат наопаки. Затова ги наричат революции. Умират хора, а нищо не се променя. С теб ще се видим по-късно.

Обърна се и тръгна припряно, за да не види другият лицето му.

Добре. Сега беше моментът. Или ще го стори веднага, или ще се пръсне като онзи пациент на доктора. Искаше да го направи, но не смееше да опита, защото онези монаси сигурно можеха да причинят какво ли не зло на всеки, изпречил се на пътя им, обаче нещата стигнаха твърде далеч…

Чувството за дълг му напомни, че един офицер чака за разговор с него. Потисна чувството. То не знаеше всички факти.

Ваймс стигна до входа на участъка и спря. Затвори очи. Ако някой си бе направил труда да го погледне, щеше да види мъж, който сякаш се мъчи да стъпче два фаса едновременно. „Благодаря ти, Рози, за тези картонени подметки.“ Той се усмихна.

Мислеше с мозъците в ходилата си. А както бе забелязал и младият Сам, краката имат собствена памет…

Заоблен калдъръм „котешка глава“, от най-обикновения. Камъните не бяха наредени съвсем добре в тези квартали, лекичко поддаваха при стъпване върху тях… Преди да стигне до участъка, ходилата му два пъти бяха усетили по-едър калдъръм с тесни ивици по камъните, където настилката бе подменена след слагането на отводняващи решетки. Преди това имаше подобна ивица, но от меки тухлени парчета, така смазани от каруците, че вече образуваха улей.

Няколко десетки крачки по-рано го бяха завъртели на място, но последната повърхност преди това беше… кал.

Ваймс, който мислеше със затворени очи, се блъсна в каруца.

„Кал… — разсъждаваше, докато се надигаше, без да обръща внимание на учудените погледи на минувачите. — Значи задна уличка. Я да видим… аха, ей там…“

Така минаха двайсетина минути.

Хората по улиците се обръщаха да го изгледат, а той затваряше очи, доколкото се осмеляваше, за да вижда по-добре с краката. Понякога обаче се озърташе и отново усещаше напрежението да се трупа като при наближаваща буря в очакване на първия дребен повод. Хората бяха неспокойни — стадото се изнервяше — без да осъзнават причината. Всеки отвръщаше безизразно на погледа му.

Продължи нататък. Груби плочи между два участъка древен калдъръм, който наричаха „тролски глави“… единственото място в тази част на града, където ги имаше, беше кръстовището на улица „Пютар“ с Брястовата, а преди това… аха, големи камъни, някои от най-старите в града, дълбани столетие след столетие от обковани с желязо колела — път точно зад една стена… да. Подмина Ямите, като още вървеше по Брястовата, после загуби следата. Намери я отново на метален капак в паважа. С протрит герб. Масленият пазар. Ъхъ. Вървете, крака!

Тук монасите пак го бяха завъртели, но… дълги тухли, изпечени до голяма твърдост, ивица доста съвременни плочи, добре ошлайфани и напаснати. Можеха да подведат, ако човек не знаеше, че е на… да, Зидарската улица, а тук наистина имаше зидари и те се грижеха за настилката. Сега да намери задна уличка с отъпкана пръст, но и много чакъл в нея, защото зидарите изхвърляха на нея отпадъците си, а имаше и гърбици от заравянето на тръби. Аха. Сега да намери квадратни павета…

Отвори очи.

Аха.

Отляво на Глинената алея имаше три сгради една до друга. Храм, сбутан между две ъглови магазинчета за евтинии. Беше… обикновен храм с леко чуждестранен вид, но нали всички са такива? Подсказваше за планините около Главината, където всички яздят якове или нещо подобно.

Входната врата на храма беше заключена. Той безпомощно натисна дръжката, после заудря по дъските с меча си. Никакъв резултат. Дори не остави белези по вратата.

Но вратата на съседното вехтошарско дюкянче беше отворена. Познато място. Някога тук намираше и шивача си, и обущаря си. И подобно на заложната къща дюкянчето беше отворено винаги. Ваймс пристъпи вътре и незабавно го погълна прашна тъма.

Пещера от плат. Редици стари костюми висяха под тавана. Древните рафтове се огъваха под тежестта на струпаните ризи, жилетки и чорапи. Тук-там стари кашони стърчаха в мрака и той се блъскаше в тях. Купища захвърлени обувки се разместваха и хлъзгаха под краката му. И усещаше мириса. Ако бедността имаше миризма, трябваше да е тази. Долавяше се и дъх на дезинфектант.

Само няколко стъпки след вратата Ваймс се обърка. Въртеше се, проправяше си път през един сивкав проход от задушаващи платове, после друг, питаше се дали се е случвало някой да умре тук и как човек би могъл изобщо да открие покойника. Бутна настрана закачалка с мазен протрит кост…

— Вие искате?

Обърна се.

Нямаше никого. Сведе поглед и зърна дребен лъскав човечец, напълно оплешивял, съвсем кльощав и навлякъл неподдаващи се на описание дрехи, каквито дори вехтошарско дюкянче не би успяло да пробута на клиент. „Кой беше този? Кой беше този?…“ Странно, като че ли съвсем наскоро беше научил името му…

— А-а, ъ-ъ… господен Пак…

— Пак Грей Ден — представи се господин Пак. Грабна костюма, който той още държеше. — Зорко око, зорко око, прекрасен плат, прекрасен плат, бил е на жрец, много хубав, за вас петдесет пенса, жал ми да продавам го, ама времена трудни.

Ваймс припряно закачи костюма и извади значката си. Пак се вторачи в нея.

— Аз вече плаща друго ченге. Един долар — един месец, няма проблем. Вече плаща друго ченге.

— Плаща?! — повтори учудено Ваймс.

— Ченге с две нашивки, вече плаща него. Един долар — един месец, няма проблем!

— Ефрейтор Куърк — промърмори Ваймс. — Не е нужно да плащате на ченгетата, господин Пак. Ние сме тук, за да ви пазим.

Колкото и трудно да се оправяше с местния език, господин Пак намекна грубо с изражението си, че ченгето с три нашивки и коронка на тях наскоро е паднало от планетата Идиот.

— Вижте какво, нямам време за това — отсече Ваймс. — Къде е задната врата? Идвам по работа на Стражата!

— Аз плаща! Аз плаща да пази! Един долар — няма проблем!

Ваймс изсумтя и тръгна по следващия тесен, обрамчен с дрехи тунел.

Отблясък по стъкло привлече вниманието му и той се промъкна по задръстен проход, докато стигна до тезгях. И той беше отрупан с още от безнадеждната стока, но зад него имаше вход с мънистена завеса. Наполовина се покатери, наполовина преплува през купчините и се вмъкна в стаичката отзад.

Господин Пак си проби път до прастар шивашки манекен — толкова надран, остърган и очукан, че сякаш бе изровен от древен град, затрупан с вулканична пепел.

Дръпна едната ръка и очите светнаха.

— Говори Трети номер — каза в ухото на манекена. — Той току-що премина. Олеле, колко е ядосан…

Задната врата се оказа заключена, но се предаде пред тежестта на Ваймс. Той залитна в някакъв двор, вдигна поглед към стената, деляща тази мазна дупка от градината на храма, скочи, зачегърта с ботуши по тухления зид и се изтегли отгоре, като усети две-три от тухлите да се трошат под него.

Падна по гръб и се загледа в слабия, облечен с расо човек, седнал на каменна скамейка.

— Чаша чай, командире? — весело предложи Метача.

— Никакъв проклет чай не искам! — развика се Ваймс и тромаво се изправи.

Метача пусна бучка гранясало масло от як в купичката чай, оставена на скамейката.

— Тогава какво искаш, господин Ваймс с много полезните ходила?

— Не мога да се справя с това! Знаеш за какво ти говоря!

— Повярвай, малко чай наистина ще те успокои — увери го Метача.

— Я не ми казвай да се успокоя! Кога ще ме отведете у дома?

От храма излезе друг мъж. Той беше по-висок и набит от Метача, с бяла коса и с вид на добродушен управител на банка. Подаде му чаша.

Ваймс се поколеба, взе я и изля чая на земята.

— Нямам ви доверие. Може да сте сипали какво ли не вътре.

— Не си представям какво бихме могли да сложим в чая, за да е по-лош от онзи, който обикновено пиеш — невъзмутимо подхвърли Метача. — Седнете, ваша светлост. Моля…

Ваймс се свлече на скамейката. Яростта му понамаля, но още я усещаше да кипи. По навик извади недопушена пура и я пъхна в устата си.

— Метача каза, че все някак ще ни откриете — сподели другият монах и въздъхна. — Ама че полза имахме от секретността.

— Че защо да се тревожите? — отвърна Ваймс и запали угарката. — Нали можете да си поиграете с времето и това няма да се е случило?

— Нямаме намерение да постъпим така — заяви вторият монах.

— Бездруго какво ли мога да направя аз? Да обикалям и да разправям на всички, че онези смахнати монаси по улиците местят времето! Ще ме затворят! Впрочем кой сте вие?

— Това е Ку — кимна Метача към другия монах. — Когато му дойде времето, той ще те върне. Още не е дошло.

Ваймс въздъхна. Гневът го напусна, остана само безнадеждна празнота. Вторачи се вяло в чудноватата каменна подредба, заела почти цялата градина. Стори му се странно позната. Той примигна.

— Днес говорих с хора, които ще умрат — промълви. — Според вас как се чувствам? Имате ли представа какво ми е?

Монасите се вторачиха озадачено в него.

— Ъ-ъ… — да — потвърди Ку.

— Имаме — подкрепи го Метача. — Всеки, с кого то говорим, ще умре. Всеки, с когото и ти говориш, ще умре. Всеки умира.

— Аз промених разни неща — каза им Ваймс и предизвикателно добави: — Защо пък не? Карсър вече го направи! Изобщо не знам накъде ще се обърне всичко! Нали уж историята се променя, дори ако настъпиш някоя мравка?

— За мравката несъмнено се променя — съгласи се Ку.

Метача размаха ръка.

— Казах ти, господин Ваймс. Историята си намира пътя. Същото е като при корабокрушение. Плуваш към брега. Каквото и да направиш, там ще има прибой. Не е ли речено в писанията „На безбрежния океан му е все едно накъде плува рибката“? Хората умират, когато им дойде времето…

— Но не и Кийл! Карсър го очисти!

— Дошло му е времето в това настояще, командире — намеси се Ку. — Но той ще изиграе своята роля в другото, господин Ваймс. Евентуално. Ти ще стигнеш до брега. Длъжен си. Иначе…

— … няма бряг — довърши Метача.

— Не — възрази Ваймс. — Трябва да има още нещо. Аз не плувам. Давя се. Беше забавно, знаете ли? Отначало. Все едно съм излязъл с тайфата вечерта. И пак усещах улиците под ботушите си. Но сега… какво ще стане със Сибил? Има ли място, където тя е моя жена и ще роди детето ми? Ама наистина? Не е ли всичко само в главата ми? Можете ли да ми го докажете? Случва ли се? Ще се случи ли? Кое е истинско?

Монасите мълчаха. Метача погледна Ку, който сви рамене. Вторият поглед беше далеч по-красноречив и този път Ку размърда ръка в жест, който означаваше „добре де, добре, макар да не е разумно според мен…“. Метача проточи съвсем бавно:

— Да-а… Да, командире, струва ми се, че има с какво да помогнем. Искаш да знаеш дали съществува бъдеще, което те очаква. Искаш да го подържиш в ръка. Искаш да усетиш тежестта му. Искаш точка, по която да се ориентираш, към която да се насочиш. Да. Мисля, че има как да ти помогнем с това, но…

— Какво?

— Но ти пак ще се прехвърлиш над тази стена и сержант Кийл ще изиграе ролята си. Докрай. Той дава заповедите, които според него са правилни, и те ще бъдат правилните заповеди. Той държи юздите. Той върши работата.

— Не само той — напомни Ваймс.

— Да. Командир Ваймс също има да върши работа.

— Не се притеснявайте. Няма да зарежа Карсър тук — изръмжа Ваймс.

— Добре. Ще поддържаме връзка.

Той захвърли угарката и вдигна глава да погледне стената.

— Дадено. Ще си довърша работата. Но когато дойде времето…

— Ние ще сме готови — обеща Метача. — Ако ти…

Млъкна. Чу се още един тих звук, посвоему люспест — някакво силициево приплъзване.

— О, небеса… — смънка Ку.

Ваймс сведе поглед.

Угарката от пура още димеше. Но около нея Градината на душевния покой се разместваше, камъчета се плъзгаха по други камъчета. Голям изгладен от вода камък се зарея плавно, въртеше се. И тогава той прозря, че цялата градина се върти, кръжи около малката струйка дим. Кибритена клечка изплува покрай него, търкаляше се от камък към камък като трохичка, която си подават мравки.

— Трябва ли да прави това? — попита.

— На теория — да — отвърна Метача. — На твое място бих си тръгнал веднага, господин Ваймс.

Той огледа още веднъж подвижната градина, вдигна рамене и се изтегли върху стената.

Двамата монаси се взираха. Приливът от камъчета полека избутваше угарката към центъра.

— Изумително — сподели Ку. — Той вече е част от подредбата. Не знам как успяваш да го постигнеш.

— Не го правя аз — отвърна Метача. — Ку, можем ли да…

— Повече никакво прехвърляне на време. — Достатъчно проблеми създадохме.

— Прав си — каза Метача. — Тогава искам да изпратим групи за издирване. При прекупвачите на крадено, при нечестните бижутери, в заложните къщи… и ще я намерим. Разбирам нашия приятел. Работата не му стига. Иска едно истинско нещо. И аз знам кое е то.

Пак се загледаха в градината, която се въртеше и местеше, усещаха как пръстите на историята се прокрадват навън в света.

Ваймс се постара да не тича по пътя обратно към участъка, защото твърде много хора се бяха събрали на групички и човек в униформа рискуваше дори като побегне.

Пък и не подобава да тичаш заради офицери. Той е сержант. На тях им е присъщо да крачат спокойно.

С изненада откри, че хората му още са на двора. Някой дори бе окачил мишени за упражнения с меч и те непременно щяха да са от полза, ако стражниците се изправят срещу врагове, които нямат оръжие и са вързани за кол.

Качи се по стъпалата. Вратата на капитанския кабинет беше отворена и той видя, че новият началник е преместил бюрото си, за да гледа към площадката и стълбата. Лош знак, да, много лош. Офицерът не биваше да вижда какво става, той трябваше да разчита на сержантите да му докладват. Така всичко върви гладко.

Този беше от усърдните. Ох, майчице…

Новият капитан вдигна глава. „Олеле, загазихме — каза си Ваймс. — Този път е проклетият Ръждьо!“ Наистина беше достопочтеният Роналд Ръждьо, божи дар за всеки враг и ходещо подстрекателство към дезертьорство.

Родът Ръждьо бе създал велики пълководци според не особено придирчивите критерии на направлението в приложното военно изкуство „Извади броя на своите жертви от броя на убитите врагове и ако получиш положително число, постигнал си забележителна победа“. Но пълната липса на военен усет у Ръждьо можеше да се равнява само с високото му мнение за дарбата, която всъщност притежаваше единствено в отрицателни количества.

Предишният път не беше Ръждьо. Ваймс смътно си спомняше друг капитан. Всички тези дребни промени… в какво ли щяха да се натрупат?

„Обзалагам се, че току-що са го повишили в капитан — мислеше си. — Като се замисля живота на колко хора мога да спася, ако случайно му отсека главата още сега… Виж ги тези сини очи, виж му тъпашките извити мустачки. А тепърва само ще става още по-гаден.“

— Ти ли си Кийл? — попита глас като лай.

— Тъй вярно, сър.

— Предадох заповед, човече, да се явиш при мен още преди час.

— Тъй вярно, сър. Но аз бях дежурен цяла нощ и имаше още много задачи…

— Сержант, очаквам заповедите ми да бъдат изпълнявани незабавно.

— Тъй вярно, сър. Аз също, сър. Затова…

— Сержант, дисциплината започва отгоре. Стражниците се подчиняват на теб, ти се подчиняваш на мен, аз се подчинявам на моите началници.

— Радвам се да чуя това, сър.

Ръждьо се справяше и с общоприетата учтивост колкото с военното изкуство.

— Какви са тези занимания на двора?

Ваймс зави по посока на преобладаващите ветрове…

— Малко укрепване на решимостта, сър. Повишаване на бойния дух.

… и се блъсна в риф. Ръждьо изви вежди.

— Защо? Задължението на нашите хора е да правят каквото им е наредено, твоето също. Не се предвиждат групови прегръдки, нали?

— Сър, малко сплотяване помага да си вършим работата. Съдя по своя опит.

— Кийл, ти да не ме ядеш с поглед?

— Не, сър. Лицето ми изразява искрено съмнение, сър. „Изяждам с поглед“ е четири стъпала по-нагоре, точно над „зяпам странно“. Съгласно военните нрави и традиции, сър, на сержантите е позволено да стигнат чак до изражение на остро…

— Човече, каква е тази цвъчка над нашивките ти?

— Означава сержант-пристав, сър. Специален вид ченге, сър.

Капитанът изгрухтя и погледна книжата пред себе си.

— Сержант, при лорд Уайндър е постъпила извънредна молба за повишаването ти в лейтенант. Внесъл я е капитан Суинг от Особения отдел. А негова светлост се вслушва в думите на капитан Суинг. О, да, той иска и да бъдеш прехвърлен в Особения отдел. Лично аз смятам, че този човек е луд.

— Подкрепям ви напълно в това, сър.

— Не искаш ли да бъдеш лейтенант?

— Не искам, сър. Същото е като да седнеш между два стола, сър — заяви Ваймс, вторачен в една точка на педя над главата на Ръждьо.

— Какво?!

— Така ще съм нито едното, нито другото, сър.

— О, значи ти се иска да станеш капитан, а? — злобно се усмихна Ръждьо.

— Съвсем не, сър. Не искам да бъда офицер, сър. Обърквам се, сър, когато видя на масата по вече от една вилица и един нож.

— Сержант, поне според мен ти изобщо не си годен за офицер.

— Не съм, сър. Благодаря, сър.

Добрият стар Ръждьо. Добрият_ млад Ръждьо_. Все същата лишена от мисъл грубост, преструваща се на рязка откровеност, все същата твърдоглавост, все същата дребнава злоба. Всеки сержант, който не носеше нашивките напразно, би намерил как да се възползва от това.

— Но не съм против, сър, да бъда прехвърлен в Особения отдел — сподели, без да бъде попитан.

Рискуваше, но не много. Можеше да разчита на съзнанието на Ръждьо.

— Тъкмо това бих очаквал от теб, Кийл — сопна се той. — Явно си въртял на малкия си пръст онзи стар глупак Тилдън и не ти допада капитан, който държи нещата изкъсо, нали? Бъди сигурен, че оставаш тук, проумя ли?

„Великолепно — отсъди Ваймс. — Все едно гледаш стършел да каца в коприва — някой ще бъде нажилен, но не ти пука точно кой.“

— Тъй вярно, сър — отвърна, все така вперил поглед напред.

— Човече, ти бръснал ли си се днес?

— Освободен съм от бръснене — излъга Ваймс. — По лекарско предписание. Имам шевове на лицето, сър. Бих могъл да обръсна другата половина, сър.

Не отклони поглед, когато Ръждьо неохотно се взря в него. Раната от нож изпъкваше ярко, Ваймс още не бе посмял да погледне под превръзката.

— Ударил си се по лицето със звънчето, тъй ли? — рече капитанът.

Ваймс усети сърбеж в пръстите.

— Много смешно, сър.

— Сега върви да стегнеш хората, Кийл. Искам да са спретнати. Ще ги проверя след малко. И кажи на онзи идиот със сплескания нос да разчисти конюшнята.

— Сър?

— Скоро ще доведат коня ми. Не искам и онази отвратителна кранта да е там.

— Какво, да изпъдим Мерилин ли, сър? — потресе се Ваймс.

— Това беше заповед. Кажи му да я изпълни по-чевръсто.

— А какво да правим с нея, сър?

— Не ме засяга! Ти си сержант и получи заповед. Нали все някой изкупува кранти за клане? Несъмнено и хората в тези квартали се хранят с нещо, нали?

Ваймс се поколеба. После отдаде чест.

— Щом казвате, сър.

— Сержант, знаеш ли какво видях по пътя на сам?

— Не бих могъл да знам, сър — заяви той.

— Хората трупаха барикади, сержант.

— Сър?

— Знам, че ме чу добре, човече!

— Можеше да се очаква, сър. Случвало се е и преди. Хората се наежват. Чуват слухове за тълпи и необуздани войници. Опитват се да защитят улицата си…

— Това е крещящо предизвикателство към властта! Хората не бива сами да налагат закони!

— Е, да. Но тези неща обикновено стават от само себе си…

— В името на боговете, човече, как са те повишили?

Ваймс знаеше, че е най-добре да се укроти. Ръждьо беше глупак. Но в момента беше млад глупак, което по-лесно се прощава. Вероятно имаше някакъв шанс, ако се заемат с него навреме, да го избутат до състоянието на идиот.

— Понякога си струва да… — започна.

— Снощи всеки участък на Стражата в града беше нападнат от тълпи — заговори Ръждьо, без да го слуша. — Освен този. Как ще обясниш това?

Мустаците му настръхнаха. Щом не бяха нападнати, това несъмнено доказваше безгръбначността на Ваймс.

— Просто се случи така, че…

— Оказва се и че един човек се е опитал да те нападне. Къде е той сега?

— Не знам, сър. Превързахме го, придружихме го до дома му.

— Пуснали сте го?

— Тъй вярно, сър. Той беше…

Ръждьо обаче винаги прекъсваше с настояване да получи тъкмо отговора, на който държеше.

— Защо?

— Сър, защото в онзи момент сметнах за благоразумно да…

— Снощи са били убити трима стражници, това известно ли ти е? По улиците върлуваха банди! Е, сега вече е обявено военно положение! Днес ще им покажем що е твърда ръка! Събери хората си! Веднага!

Ваймс отдаде чест, обърна се кръгом и бавно слезе по стълбата. Не би се затичал даже да му обещаят голям часовник.

Твърда ръка. Да, бе. Банди върлували по улиците. Само че и пръста си не помръдваха, когато бандите бяха от престъпници. Ако и от двете страни е пълно с побъркани и слабоумни, и всичко виси на косъм… ами лесно е да си намериш белята, когато твърде много хора са тръгнали да я търсят.

Един от най-трудните уроци в живота на младия Сам беше откритието, че онези, които са отговорни, не отговарят за нищо. Откритието, че властите, общо взето, не се състоят от хора, които разбират какво става, а плановете им заместват мисленето.

Повечето стражници се бяха скупчили около стълбата. Зурльо бързо разнасяше обезпокоителните вести.

— Придайте си спретнат вид, момчета — нареди Ваймс. — Капитанът ще слезе след няколко минути. Явно е време да демонстрираме сила.

— Каква сила? — учуди се Били Уиглет.

— Ах, Били, знаеш ли какво ще стане — щом ни зърнат, злите революционери ще се шмугнат обратно в леговищата си — изрече и в миг съжали за думите си.

Били не се бе научил да долавя иронията.

— Искам да кажа, че просто ще проветрим униформите на чист въздух — преведе Ваймс.

— Ще ни размажат — заяви Фред Колън.

— Не и ако се браним един друг — възрази Сам.

— Вярно — одобри Ваймс. — В края на краищата ние сме тежковъоръжени мъже, излезли да патрулират сред цивилни, които по закон, не бива да носят оръжие. Ако внимаваме, няма да пострадаме прекалено.

Поредният несполучлив ход. „Трябва да преподават мрачния сарказъм в училище“ — рече си той. Пък и въоръжените мъже могат да си навлекат неприятности, ако лишените от оръжия цивилни са достатъчно разярени, особено при толкова камъни в уличната настилка.

Чу в далечината часовниците да отброяват три часа. Тази нощ улиците щяха да изригнат.

Според книгите по история щеше да се започне с изстрел по залез-слънце. Един полк пехота щеше да бъде разположен на Кокошето поле в очакване на заповеди. И щеше да има зяпачи. Войските винаги привличат зрители: любопитните деца, неизбежната свободно носеща се улична тълпа на Анкх-Морпорк и, разбира се, жриците на извънредно изгодно спазарената нежност.

По-късно някои казваха, че на тълпата не й било мястото там. Но къде да се дене? Полето беше любимо място — единствената рехава зеленина в онзи район на града. Хората отиваха там да поиграят на нещо и (естествено) да позяпат докъде се е разложил поредният труп на бесилката. А и войниците бяха обикновени пешаци, нечии синове и съпрузи, които просто отдъхваха и пийваха по малко.

О, точно така си беше — после се говореше, че войниците били пияни. И на тях също не им било мястото там. Ъхъ — умуваше Ваймс, — ето ти причината. Никой не би трябвало да е там.

Само че хората се бяха събрали и когато капитанът бе пронизан от стрела в корема и стенеше на земята, някои войници с арбалети стреляха в посоката, откъдето тя долетя. Така пишеше в книгите по история. Стреляха по прозорците на къщата, откъдето зяпаха хора. Може и някой от тях да бе пуснал стрелата.

Някои от стрелите в отговор не стигнаха до целта, но не всички. И имаше кой да отвърне на стрелбата.

После ужасиите се заредиха една след друга. Вече беше твърде късно това да не се случи. Напрежението се освобождаваше като огромна пружина, помитаща града.

Имаше и заговорници, в това никой не се съмняваше. Обикновени хора, на които им бе дошло до гуша. Или безпарични младежи, които не понасяха факта, че светът се управлява от богати старци. Някои пък мислеха, че така ще си намерят момичета. Имаше и идиоти, мерещи се по безумието си със Суинг, със също толкова непоклатимо измамна представа за света, но застанали на страната на „народа“. Ваймс прекара целия си живот на улиците, срещаше и почтени хора, и глупаци. Едни бяха готови да откраднат последното пени на просяк, други всеки ден извършваха скромни чудеса или безогледни престъпления зад мръсните прозорци на малките си къщи. Но така и не срещна Народа.

Хората на страната на Народа неизменно оставаха разочаровани, каквото и да се случи. Откриваха, че Народът не е склонен да бъде благодарен, признателен, прозорлив или послушен. Народът по-скоро беше дребнав, тесногръд, не особено умен и дори подозрително настроен към умните. Затова децата на революцията винаги се натъкваха на твърде стар проблем — не само управниците са неподходящи (това си е очевидно), ами и Народът не е какъвто трябва.

Започнеш ли да виждаш хората като неща, подлежащи на измерване, установяваш, че не се вместват в мерките. Онова, което скоро щеше да залее улиците, нямаше да е революция или бунт. Щяха да са хора, наплашени и паникьосани от страх. Това е следствието от забуксувалата машина на градския живот, когато колелата престават да се въртят и всички дребни правила се погазват. Тогава хората са по-лоши и от овце. Защото овцата просто се втурва да бяга, а не хапе съседната овца.

По залез всяка униформа щеше да означава мишена. И щеше да е все едно на кого симпатизира стражникът. Щеше да е само поредният мъж в броня…

— Какво? — върна се той в настоящето.

— Добре ли сте, сержант? — попита ефрейтор Колън.

— Хъм? — смънка Ваймс, отново озовал се в действителността.

— Бяхте се отнесли — каза му Фред. — Зяпахте в нищото. Сержант, трябваше да си отспите снощи.

— Ще имам колкото си искам време за сън в гроба — промърмори Ваймс и огледа стражниците.

— Ъхъ, чувал съм я тая приказка, сержант, ама там никой не ви буди с чаша чай. Строих хората.

Ваймс установи, че Фред се е постарал. Стражниците също. Никога не ги бе виждал толкова… официални. Обикновено всеки носеше шлем и броня. Останалото снаряжение беше разнообразно и по личен избор. Днес обаче се бяха поспретнали.

Жалко за ръста им. Никой не можеше лесно да проведе строеви преглед на редица, в единия край на която е Уиглет, а в другия — Нансибол. Уиглет беше толкова нисък, че веднъж го обвиниха в изяждане с поглед на пъпа на един сержант, тъй като нямаше как да се вторачи в очите му. Нансибол пръв сред стражниците научаваше, че е заваляло. Човек трябваше да се дръпне доста назад, за да обхване и двамата с поглед, без да си напряга очите.

— Справихте се, момчета — успя да каже и чу Ръждьо да слиза по стълбата.

Сигурно за пръв път виждаше подчинените си събрани на едно място. При тези обстоятелства понесе гледката доста добре. Само въздъхна и се обърна към Ваймс:

— Искам нещо, на което да стъпя.

— Сър? — зяпна той.

— Желая да произнеса реч пред хората ни, за да ги вдъхновя и да укрепя тяхната решимост. Те трябва да вникнат в политическата основа на текущата криза.

— О, сър, ние си знаем, че лорд Уайндър е смахнат — жизнерадостно се обади Уиглет.

Челото на Ръждьо едва не се заледи. Ваймс се изопна.

— Отряд, свобо-о-одно! — кресна и се наведе към ухото на Ръждьо, докато мъжете наоколо се разпръскваха на всички страни. — Може ли две думи насаме, сър?

— Този човек наистина ли каза… — подхвана Ръждьо.

— Да, сър. Те са простовати хора, сър. — Ваймс мислеше трескаво. — Най-добре да не им объркваме главите, ако схващате намека, сър.

Ръждьо премери това според ограничения си набор от реакции. Той го виждаше как размишлява. Все пак му предлагаше изход, който пасваше на общото му мнение за Стражата. Значи не търпеше нахалството на обикновен полицай, а проявяваше снизхождение към тъпчо.

— Те съзнават дълга си, сър — помогна му Ваймс.

— Дългът им, сержант, се състои в изпълнението на заповедите.

— Именно, сър.

Ръждьо приглади мустаците си.

— Намирам нещо смислено в думите ти, сержант. Имаш ли им доверие?

— Всъщност да, сър.

— Хъм… след десет минути ще обиколим съседните улици. Време е за действие. Новините са обезпокоителни. Трябва да държим фронта, сержант.

„Той си вярва — проумя Ваймс. — Наистина.“

* * *

Стражниците излязоха с маршова стъпка под следобедното слънце, но го правеха зле. Не бяха свикнали да маршируват. Обикновено крачеха нехайно, което не е характерно за военните, или отстъпваха панически, което пък е типично за военните. В редиците им започнаха и конвекционни течения, породени от страхливо благоразумие. В движението на всеки от мъжете се забелязваше определен стремеж да е в средата. Стражниците имаха щитове — леки плетени плоскости, годни само за отбиване на удари и камъни. Нямаше да издържат на острие. Затова напредваха в малко издължена купчинка.

Ръждьо не забелязваше. Имаше способността да не вижда и да не чува, каквото не искаше да види и да чуе. Не можеше обаче да пренебрегне барикада.

Когато ножът опреше до кокала, се оказваше, че Анкх-Морпорк всъщност не е град. Места като Кукличките, Хълма на дрямката и Седмината сънливци някога били села, преди да ги погълне ширналият се град. На някакво равнище продължаваха да си съществуват отделно. А останалото… свърнеш ли от главните улици, попадаш в махали. Хората избягваха чуждите квартали. Започнеше ли да става напечено, разчитаха на аверчетата и домашните си. Каквото и да се мътеше, грижеха се да не става на тяхната улица. Не беше революция. Напротив. Всеки бранеше своя праг.

На улица „Китова кост“ градяха барикада — не особено сполучлива, струпана предимно от преобърнати сергии, малка каруца и купища мебели, но все пак беше Символ.

Мустаците на Ръждьо настръхнаха.

— Правят го пред очите ни! — отсече той. — Сержант, това е абсолютно незачитане на законната власт. Изпълни дълга си!

— А какъв е той в момента, сър? — осведоми се Ваймс.

— Арестувай главатарите! Твоите хора да съборят барикадата!

Ваймс въздъхна:

— Както кажете, сър. Ако благоволите да не доближавате, ще установя кои са те.

Отиде до накамарените домакински принадлежности, като усещаше, че го наблюдават и зад, и пред тях. На няколко стъпки от барикадата сви шепи пред устата си.

— Добре, какво става тук? — извика.

Долавяше шепот. И беше готов за следващата случка. Когато камъкът хвръкна над мебелите, улови го с двете си ръце.

— Попитах ви учтиво. Стига де!

Имаше още шепот. Ясно дочу „… това е снощният сержант…“ и някакви приглушени спорове. После нечий глас нададе вопъл:

— Смърт на фашистките потисници!

След това споровете се разгоряха. Някой каза „добре де“ и добави:

— Смърт на фашистките потисници, като присъстващите се изключват! Е, сега всички ли сте доволни!

Познаваше този глас.

— Вие сте господин Реджиналд Шу, нали?

— Съжалявам, че имам само един живот, който да дам за улица „Китова кост“! — кресна човекът зад един гардероб.

„Ех, ако знаеше…“ — помисли си Ваймс и в отговор заяви:

— Не ми се вярва, че ще се наложи. Хайде де, дами и господа. Така ли трябва да се държите? Не бива… сами… да налагате… закони…

Запъна се. Понякога говореше, преди да е помислил.

Ваймс се обърна да погледне стражниците, които не се нуждаеха от увещания, за да стоят по-назад. После пак се взря в барикадата.

Какво всъщност представляваше законът в момента?

Какво си въобразяваше, че прави?

Вършеше си работата, разбира се. Онази, която е пред очите му. Винаги я бе вършил. А законът винаги го имаше… незнайно къде, но наблизо. Открай време беше почти наясно точно къде е и това определено беше свързано някак със значката.

Значката беше важна. Да. Имаше формата на щит. За да пази. Бе мислил за това през дългите нощи. Пазеше го от звяра, защото той дебнеше в мрака на собствената му глава.

Бе убивал върколаци с голи ръце. Тогава беснееше от ужас, но имаше звяра вътре, който му даваше сили…

Кой знае що за зло се таи в човешките души? Ами ченгето. Като минат десет години, вече си мислиш, че всичко ти е минало пред очите, но сенките все ти поднасят нещо ново. Виждаш колко близо до звяра живеят хората. И осъзнаваш, че хора като Карсър не са луди. Те са невероятно разумни. Просто са хора без щит. Огледали са света и са разбрали, че не е задължително всички тези правила да важат и за тях, особено ако нямат желание да ги спазват. Не се оставяха да бъдат заблудени с историйки. Те се здрависваха със звяра.

Но той — Сам Ваймс, държеше на значката си освен в онези дни, когато тя не му стигаше и вместо нея не пускаше от ръка бутилката…

Струваше му се, че и в момента стиска бутилка. Светът се въртеше. Къде беше законът? Пред него имаше барикада. Кой от какво я бранеше? Щом над града властваха безумец и неговите потайни приятелчета, къде беше законът?

Ченгетата обичаха да казват, че хората не бива сами да налагат закони, и смятаха, че знаят за какво говорят. Мислеха за нормалните времена и за човек, тръгнал да вразуми съседа си с тояга, защото кучето му за кой ли път е изцапало прага му. Но в такива времена на кого принадлежеше законът? Ако не бива хората да го налагат, кой тогава? По-добре осведомените ли? Значи пак Уайндър и приятелчетата му, а каква полза от това?

Как трябваше да продължи отсега нататък? О, да, имаше значка, но тя не беше негова, честно казано… имаше и заповеди, само че неправилни… имаше и врагове — по съвсем сбъркани причини… и може би нямаше бъдеще. То вече не съществуваше. Нямаше нищо истинско, никаква опора, имаше го единствено Сам Ваймс, попаднал където нямаше право да се намира…

Сякаш тялото, напъващо се да вложи колкото се може повече сили в разплитането на обърканите мисли, изчерпваше тези сили. Притъмня му пред очите. Коленете му се подкосиха.

Нямаше нищо, освен отчаяние.

И поредица от гърмежи.

Хавлък Ветинари почука учтиво на гишето на канцеларийката точно до главната порта в Гилдията на убийците.

Дежурният портиер отвори прозорчето.

— Да се подпиша, че излизам, господин Марун — обясни убиецът.

— Да, сър. — Портиерът побутна голяма канцеларска книга към него. — И накъде сме днес, сър?

— Проверка на обстановката. Просто ще огледам наоколо.

— Аха, казах аз снощи на госпожа Марун, сър, че сте много вещ в оглеждането.

— Гледаме и се учим, господин Марун, гледаме и се учим — сподели Ветинари, написа името си в книгата и сложи перодръжката на поставката й. — А как е момченцето ви?

— Благодаря, че питате, сър, вече е много по-добре.

— Радвам се да чуя това. О, както виждам, достопочтеният Джон Кръвопус е излязъл с поръчка. Към двореца ли се запъти?

— Е, хайде, сър — усмихна се Марун и размаха пръст. — Знаете, че не мога да ви кажа, сър, дори да ми беше известно.

— Разбира се. — Ветинари плъзна поглед по задната стена на канцеларията, където на стар бронзов рафт бяха оставени няколко плика.

Над рафта имаше табела „Текущи задачи“.

— Желая ви приятен ден, господин Марун.

— И на вас, сър. И приятно… ъ-ъ, оглеждане наоколо.

Портиерът изпроводи с поглед младежа, излязъл на улицата. После влезе в нишичката до канцеларията, за да сложи чайника на печката.

Отнасяше се със симпатия към младия Ветинари, защо беше тих и ученолюбив, а и трябваше да му се признае, че проявяваше щедрост в подходящи случаи. Все пак си падаше малко чудак. Веднъж Марун го наблюдаваше как е застанал неподвижно във фоайето. Само това правеше. Изобщо не се опитваше да се прикрие. След половин час Марун отиде при него и попита:

— Да ви помогна ли с нещо, сър?

А Ветинари отвърна:

— Благодаря, господин Марун, няма нужда. Просто се уча да стоя неподвижно.

На това нямаше какво да се каже. Младежът сигурно си бе тръгнал скоро след това, защото портиерът не помнеше да го е виждал отново през онзи ден.

Чу проскърцване в канцеларията и надзърна през вратата. Нямаше никой.

Докато си правеше чай, чу шумолене оттатък и отиде да провери. Стаята беше абсолютно безлюдна. Дори прекалено, каза си той по-късно. Сякаш още по-безлюдна, отколкото ако там няма никой.

Върна се на удобното си кресло в нишичката и се отпусна.

На бронзовия рафт пликът с надпис „Кръвопус, Дж.“ помръдна лекичко.

* * *

Имаше множество гърмежи. Фойерверките подскачаха из цялата улица. Трещяха дайрета, рог тръбеше звук, какъвто не се чува в природата, а редицата монаси танцуваха и се въртяха на ъгъла, напявайки с все сила.

Свлеклият се на колене Ваймс усети, че десетки крака в сандали стъпват край него, развяваха се мръсни раса. Ръждьо крещеше нещо на танцьорите, които се усмихваха и размахваха ръце.

Нещо квадратно и сребристо тупна в праха.

И монасите се махнаха, нахлуха с танц в една пресечка, крещяха, въртяха се и удряха гонговете си…

— Окаяни езичници! — заяви Ръждьо, излязъл напред. — Да не си ударен, сержант?

Ваймс посегна надолу и взе сребърното квадратче.

Камък издрънча по бронирания нагръдник на Ръждьо. Той вдигна рупора пред устата си и една зелка го цапна по лицето.

Ваймс гледаше предмета в ръката си. Кутия за пури, тънка и леко извита. Отвори я и прочете:

На Сам с обич от твоята Сибил

Светът се промени. Но той вече не се чувстваше като подмятан от вълните кораб. Сега усещаше придърпването на котвата, която го накара да се завърти, за да види надигащия се прилив.

От барикадата полетя какво ли не. Мятането на разни неща беше анкх-морпоркски обичай, а нещо у Ръждьо го превръщаше в чудесна мишена. Събра остатъка от достойнството си, пак вдигна рупора и успя да каже:

— С настоящото ви предупреждавам, че… — Камък изби рупора от ръката му. — Така да бъде — отсече и се върна със сковани крачки при стражниците. — Сержант Кийл, заповядай на хората си да стрелят. Един залп стрели над барикадата.

— Не — изрече Ваймс и се изправи.

— Сержант, мога да приема единствено, че си бил зашеметен. Мъже, готови за изпълнение на заповедта.

— Ей с тази ръка ще съсека първия, който пусне стрела — заяви Ваймс.

Не викаше. Простичко обясняваше какво предстои да се случи.

Изражението на Ръждьо не се промени. Той го изгледа от главата до петите.

— Сержант, това да не е метеж?

— Не. Аз не съм войник, сър. Не мога да стана метежник.

— Има военно положение, сержант! — сопна се Ръждьо. — Въведено официално!

— Нима? — подхвърли той. Пак ги засипа дъжд от камъни и развалени зеленчуци. — Вдигнете щитовете, момчета.

Ръждьо се обърна към Фред Колън:

— Ефрейтор, ще задържиш този човек под стража.

Колън преглътна.

— Кой, аз ли?

— Ти, ефрейтор. Още сега.

По розовото лице на Колън избиха бели петна.

— Но той…

— Значи няма? Явно аз трябва да се заема.

Капитанът извади меча си.

Тогава Ваймс чу щракането от свален предпазител на арбалет. Изпъшка. Не помнеше и това да се е случвало.

— Сър, приберете меча, моля ви — прозвуча гласът на редови стражник Ваймс.

— Няма да ме застреляш, невръстен идиот. Това би било убийство — невъзмутимо заяви капитанът.

— Не и където съм се прицелил, сър.

„Адска работа“ — каза си Ваймс. Дали момчето наистина беше глуповато? Защото Ръждьо пък не беше страхливец. Той бъркаше упорството с храбростта. Не би отстъпил и пред цяла дузина въоръжени мъже.

— Аха, аз като че проумях проблема, капитане — весело се намеси Ваймс — Както и твоя, редови стражник. Имаше дребно недоразумение, сър, но това би трябвало да го отстрани…

Щеше да помни дълго удара. Беше хубав. Достоен за учебник. Ръждьо рухна като отсечено дърво.

В заревото на всички изгорени мостове Ваймс пак пъхна ръка в задния си джоб. „Благодаря на вас, госпожо Гудбоди, и на богатия ви избор от месингови изравнители на шансовете.“

Обърна се към стражниците, застинали в безмълвния ужас.

— Нека бъде записано, че това бе извършено от сержант-пристав Джон Кийл. Ваймс, какво ти казвах за размахване на оръжия, които не се каниш да използваш?

— Вие го проснахте, сержант! — прошепна Сам, вторачен в безчувствения капитан.

Ваймс разтри изтръпналата си ръка.

— Нека бъде записано и че аз поех командване то след внезапния пристъп на безумие, сполетял капитана — добави той. — Уоди, Уиглет… завлечете го в участъка и го заключете, моля.

— Сержант, какво ще правим? — завайка се Колън.

Аха…

Да поддържат реда. Това беше задължението им. Хората често не проумяваха какво означават тези думи. Отиваш заради някаква опасна за живота свада, например двама съседи се бъхтят на улицата за собствеността над жив плет между имотите им — и двамата са убедени в правотата си, и двамата си дерат гърлата, а жените им или уреждат свои сметки отстрани, или са се оттеглили в някоя от кухните да пийнат чай и да си побъбрят. И всички очакват от теб да уредиш нещата.

Изобщо не могат да проумеят, че не е твоя работа. Уреждането на нещата е работа на добър земемер и може би на двама адвокати. Твоята е да потиснеш желанието да хванеш дебелите им глави и да ги треснеш една в друга, да пуснеш покрай ушите си обидените, нескончаеми и уклончиви оправдания за постъпките им, да ги накараш да не крещят и да ги прогониш от улицата. Постигнеш ли го, свършил си своята работа. Не си някакъв бог, който раздава фино натъкмена естествена справедливост. От теб се иска само да възстановиш реда.

Разбира се, ако твоите оскъдни строги думи не помогнат и после господин Смит прескочи оспорвания плет, за да намушка до смърт господин Джоунс с градинарска ножица, тогава имаш друга работа — да разнищиш печално известното „Убийство заради живия плет“. Но поне си обучен да я върши.

Хората очакват какво ли не от ченгетата, но рано или късно всички стигат до едно желание: да направиш така, че да не се е случвало.

Да направиш така, че да не се е случвало…

— Какво? — промълви той, защото изведнъж дочу глас, който от известно време се опитваше да привлече вниманието му.

— Сержант, питам той луд ли беше?

Но когато падаш от канарата, твърде късно е да се чудиш дали не е имало по-добър път за катерене на планината…

— Той поиска да стреляте по хора, които не стреляха по вас — изръмжа Ваймс и закрачи напред. — Това показва, че е луд, не мислиш ли?

— Сержант, но те мятат камъни — изтъкна Колън.

— И какво? Стой там, където не могат да те ударят. Ще се уморят преди нас.

Всъщност залповете откъм барикадата бяха секнали. Дори по време на криза жителите на Анкх-Морпорк бяха готови да зяпат хубаво улично представление. Ваймс се върна при тях, като поспря, за да вземе огънатия рупор на Ръждьо.

Щом доближи, огледа лицата, които едва се виждаха през краката на столове и вехториите.

Знаеше, че някъде има Неспоменавани, които насъскват хората. Ако беше късметлия, не биха обърнали внимание на улица „Китова кост“.

Защитниците на барикадата мърмореха. Повечето имаха изражението, което той се стараеше да не допусне на лицето си — хора, чийто свят изведнъж е издърпай изпод краката им и сега се опитват да танцуват степ върху подвижни пясъци.

Ваймс захвърли глупашкия натруфен рупор. Сви шепи.

— Някои от вас ме познават! — развика се. — Аз съм сержант Кийл и в момента командвам участъка на стражата, който е на Шосето на петмезената мина! И ви заповядвам да махнете тази барикада…

Прекъснаха го дюдюкания, метнаха неточно едно-две неща по него. Ваймс изчака неподвижно да се усмирят. После пак вдигна ръце пред устата си.

— Повтарям — заповядвам ви да махнете тази барикада. — Пое си дъх и продължи: — И да я изградите наново от другата страна, на ъгъла с Въжената улица! Да поставите още една в горния край на Стръмната улица! Направена свястно! Ама че работа, не може просто да трупате разни боклуци! Барикадата се строи! Кой е старшият тук?

Виковете зад барикадата издаваха смаяна уплаха, но някой подвикна:

— Вие ли?

Разнесе се нервен смях.

— Много смешно! Я сега да чуя как ще се смеете! Все още никой не се интересува от нас! Това е спокойна част от града! Но като стане съвсем зле, на главите ви ще се стовари кавалерия! Със саби! Колко дълго ще издържите? Но ако препречите този край на Петмезената мина и края на Стръмната улица остават задните улички, а на тях не им харесва там! Вие си решавате, разбира се! Ние искаме да ви браним, но аз и хората ми ще бъдем зад барикади ей тук… — Завъртя се на пета и се върна при чакащите го стражници. — Така, момчета. Чухте ме. Паунс и Гаскин, вие ще откарате арестантска кола на моста и ще я обърнете. Уоди и Нансибол, ти също, Фред… вървете и откраднете каруци. Израснали сте наоколо, не ми разправяйте, че никога не сте правили това. Искам две-три да запречат тези улици, останалите вкарайте в малките улички, за да се заклещят. Познавате квартала. Преградете всеки проход отзад.

Колън си потърка носа.

— Сержант, можем да го направим откъм реката, но откъм Сенките има много улички. Няма начин да преградим всички.

— За тях не се притеснявай — отвърна Ваймс. — Кавалерията не може да мине оттам. Знаеш ли как наричат коня в Сенките?

Колън се ухили:

— Ами да, сержант. Викат му обяд.

— Правилно. Останалите да изнесат всички пейки и маси от участъка…

Осъзна, че никой не е помръднал. Във въздуха се долавяше определен… проблем.

— Какво има?

Били Уиглет свали шлема и си избърса челото.

— Ъ-ъ… и докъде ще стигнем, сержант?

— До края, Били.

— Само че ние положихме клетвата, сержант, а сега нарушаваме заповеди и помагаме на бунтовници. Като гледам, не е редно, сержант.

— Ти се закле да налагаш спазването на законите и да браниш гражданите без страх и пристрастия. И да пазиш невинните. Това са написали. Може да са решили, че тези неща са най-важни. В клетвата няма нищо за заповедите, дори дадените от мен. Ти си служител на закона, а не войник на влластите.

Един-двама погледнаха с копнеж към другия край на улицата, празен и примамлив.

— Но няма да спра никого, ако иска да се махне — добави Ваймс.

Те престанаха да се оглеждат.

— ’драсти, господин Кийл — обади се лепкав глас зад него.

— Кажи, Ноби — подкани той, без да се обръща.

— Сержант, как тъй ме познахте?

— Имам страхотна дарба, хлапе. — Макар че беше неразумно, Ваймс погледна гаменчето. — Какво става?

— Големи безредици на площад „Сатор“. И разправят, че хората разбили участъка в Кукличките и хвърлили лейтенанта от прозореца. Говори се, че навсякъде почнали грабежи и дневната стража излязла да гони хората, ама повечето стражници вече се крият, щото…

— Ъхъ, представих си картинката — въздъхна Ваймс.

Карсър беше прав. Ченгетата винаги са малцинство, затова можеш да си ченге само когато хората са съгласни. Ако променят гледната си точка и им светне, че си поредният типичен идиот със значка, която не струва и едно пени, накрая се превръщаш в петно на паважа.

И сега ги чуваше да викат в далечината.

Застана с лице към разколебаните стражници.

— От друга страна, господа, ако ще се махате, къде ще отидете?

Очевидно същата мисъл бе споходила Колън и другите.

— Ще докараме каруците — обеща ефрейторът и се забърза.

— Пък аз си искам пенито — протегна мръсната си ръка Ноби.

Смая се, когато Ваймс пусна в нея долар и му каза:

— Просто продължавай да ми разказваш всичко, бива ли?

От участъка вече измъкваха маси и пейки, а само след две-три минути Уоди пристигна, подкарал каруца с празни бъчви. На тези улици лесно се издигаха барикади, трудно беше да ги поддържаш чисти.

Стражниците запретнаха ръкави. Тази работа им беше ясна. Бяха правили същото като хлапета. И може би си мислеха: „Ей, този път сме с униформи. Няма как да бъркаме.“

Ваймс се напъваше да тикне пейка в растящата стена, когато усети нечие присъствие зад гърба си. Продължи обаче да се труди, докато някой не се прокашля ненатрапчиво. Тогава се обърна.

— Да? Мога ли да ви помогна?

Видя малка група и разбра, че са се събрали само от безмерен ужас, защото им личеше, че няма да имат нищо общо помежду си, ако могат да избягнат това.

Говорителят на групата или поне човекът отпред забележително приличаше на мъжа, когото Ваймс си представяше, докато обмисляше въображаемото убийство заради живия плет.

— Ъ-хъм, господин стражник…

— Слушам ви, господине.

— Какво… ъ-ъ, по-точно правите?

— Пазя реда, господине. По-точно тукашния.

— Казахте, че има… ъ-ъ, размирици и насам са тръгнали войници…

— Твърде вероятно, господине.

— Не си длъжен да го молиш, Ръдърфорд, негово задължение е да ни защити — тросна се жената, застанала до мъжа в позата на собственичка.

Ваймс си промени мнението за него. Да, имаше потайния вид на смирен домашен отровител — мъж, който се възмущава при мисълта за развод, но замисля убийството на жена си всеки ден. Причината се виждаше веднага.

Той се усмихна лъчезарно на жената, която носеше синя ваза.

— С какво да ви помогна, госпожо?

— Какво смятате да направите по въпроса за изколването ни, както си спим в леглата? — заяде се тя.

— Е, още няма четири часът следобед, госпожо, но ако ми съобщите кога възнамерявате да си легнете…

Впечатли го нейното изопване в цял ръст. Дори Сибил в ролята на херцогиня, опряла се на двайсет поколения надменни прадеди, не би могла да се мери с нея.

— Ръдърфорд, няма ли да кажеш нещо на този мъж?

Ръдърфорд вдигна поглед към очите на Ваймс, който не забравяше, че е злодейски небръснат, раздърпан, мръсен и може би се вмирисва. Реши да не утежнява положението на човека.

— Вие и вашата дама бихте ли помогнали за нашата барикада? — попита.

— О, да, много ви благ… — подхвана Ръдърфорд, но отново беше прекъснат.

— Някои от тези мебели изглеждат твърде мръсни — заяви госпожа Ръдърфорд. — А това не са ли бирени бъчви!

— Да, госпожо, но те са празни.

— Уверен ли сте? Отказвам да се прикривам зад алкохол! Никога не съм одобрявала алкохола, Ръдърфорд също!

— Мога да ви уверя, госпожо, че всяка бирена бъчва, попаднала близо до моите хора, не след дълго ще бъде празна — натърти Ваймс. — Поне за това бъдете спокойна.

— А вашите хора трезви ли са, почтено ли живеят? — не отстъпваше жената.

— Когато нямат друг избор, госпожо.

Това като че я удовлетвори. Госпожа Ръдърфорд си приличаше в едно с Ръждьо — слушаше тона, а не думите.

— Скъпа, струва ми се, че е добра идея да побързаме… — започна Ръдърфорд.

— Не и без татко! — отсече тя.

— Няма проблем, госпожо — вметна Ваймс. — Къде е той?

— На нашата барикада, разбира се! Която, позволете да изтъкна, беше значително по-добра от тази.

— Много се радвам, госпожо. Ако той желае да дойде тук, ще…

— Ъ-хъм, не ни разбрахте съвсем правилно, господине — замънка Ръдърфорд. — Той е… ъ-хъм, върху барикадата…

Ваймс погледна към другата барикада, после се взря напрегнато. Върху натрупаните мебели едва се различаваше меко кресло. По-обстойният оглед подсказа, че някой спи в него.

— Той е много привързан към креслото си — въздъхна Ръдърфорд.

— То ще се предава по наследство — сподели съпругата му. — Бъдете така добър да изпратите вашите младежи, за да приберат нашите мебели. И по-внимателно с тях. Сложете ги отзад, където нищо няма да ги повреди.

Ваймс кимна на Сам и на още двама, а госпожа Ръдърфорд се запровира между парчетиите към участъка.

— Ще има ли сражения? — попита с тревога господин Ръдърфорд.

— Възможно е, господине.

— Опасявам се, че нямам много умения в тази област.

— Не се безпокойте за това, господине.

Ваймс го избута да се прехвърли през барикадата и се обърна към останалите от групичката. Долавяше втренчен поглед и сега проследи невидимите лъчи към източника им — младеж с черен панталон, риза с жабо и дълга къдрава коса.

— Това е уловка, нали? — изтърси той. — Ще добиете власт над нас и повече никой няма да ни види, а?

— Тогава не се набърквай, Рег — посъветва го Ваймс. Сви шепи пред устата си и се загледа към барикадата на „Китова кост“. — Ако още някой иска да дойде при нас, да се размърда!

— Не можете да знаете дали това е името ми! — сопна се Рег Шу.

Ваймс се вторачи в големите изпъкнали очи. Имаше само една разлика между сегашния Рег и онзи, който остана в бъдещето — полицай Шу беше значително по-сив и тук-там се крепеше с кърпене. Състоянието на зомби щеше да пасне идеално на Рег. Той беше роден за мъртвец. Толкова мощно вярваше в някои неща, че някаква вътрешна пружина продължаваше да го тласка напред. От него щеше да стане добро ченге. Не стана обаче кой знае какъв революционер. Толкова усърдно пламенни хора като него притесняват истинските революционери. Особено с погледа си.

— Ти си Рег Шу — заяви Ваймс. — Живееш на улица „Китова кост“.

— Аха, имате секретно досие за мен, а? — ужасяващо се зарадва Рег.

— Всъщност не. Сега, ако благоволиш да…

— Хващам се на бас, че досието ми е дебело цял километър.

— Не е цял километър, Рег. Слушай, ние…

— Настоявам да го видя!

Ваймс въздъхна.

— Господин Шу, нямаме досие за теб. Нямаме досие за никого, разбра ли? Половината от нас не могат да четат, без да следят с пръст редовете. Рег, не се интересуваме от теб.

Очите на Рег Шу, които мъничко стряскаха, продължиха да се взират в лицето на Ваймс, после отхвърли информацията, защото противоречеше на всепоглъщащите фантазии, които се вихреха в главата му.

— Безсмислено е да ме изтезавате, защото няма да издам никакви подробности за другарите си в другите революционни групи!

— Дадено. Няма да те изтезавам. Сега не може ли…

— Така действаме, разбрахте ли? Никой от кадрите на революцията не знае нищо за останалите!

— Тъй ли било? А те знаят ли за теб? — попита Ваймс.

Лицето на Рег помръкна.

— Моля?

— Е, ти каза, че не знаеш нищо за тях — напомни му Ваймс. — Така че… те знаят ли за теб?

Идеше му да добави: „Ти си сам, Рег. Истинските революционери са мълчаливи хора с лица на картоиграчи и вероятно нито знаят, нито им пука дали теб те има на този свят. Имаш ризата, прическата и препаската, знаеш всички песни, но не си никакъв градски партизанин. Ти си градски мечтател. Събаряш кофи за боклук, драскаш по стените в името на народа, който обаче ще ти перне един зад ухото, ако те свари да вършиш това. Но ти вярваш.“

— А-а, значи си таен функционер — подхвърли, за да прекрати объркването на горкия човек.

Рег грейна:

— Точно така! Народът е морето, в което плуват революционерите!

— Като риби мечове ли? — пусна въдичката Ваймс.

— Моля?

„Ти си удавник. Революционер е Нед. Знае как да се бие и може да мисли, ако ще и неправилно. Но ти, Рег, по-добре да си бе стоял у дома…“

— Е, виждам, че си опасна личност. Най-добре е да те държим под око. Ей, сетих се — тъкмо ще можеш да подриваш врага отвътре.

Рег си отдъхна, поздрави с размахан юмрук и с революционен устрем се понесе към новата барикада. Зад старата нескопосана барикада, която вече се лишаваше от мебелите на госпожа Ръдърфорд, започна трескаво обсъждане. Прекъсна го тропотът на копита в далечния край на Шосето на петмезената мина, както и внезапният изблик на решимост у остатъка от тълпата.

Втурнаха се към новата официална барикада. Редови стражник Ваймс вървеше отзад, твърде затруднен от тежък стол за трапезария.

— Пазете го добре! — кресна женски глас някъде зад него. — Той е от комплект!

Ваймс потупа младежа по рамото.

— Просто ми дай арбалета си, моля те.

* * *

Конниците приближаваха.

Ваймс не харесваше особено конници. Изпълваше се с неприязън, когато му говори човек, стърчащ два метра и половина над земята. Не му харесваше усещането, че някой го гледа с ноздрите си. И не обичаше да му приказват отвисоко.

Докато те стигнат до барикадата, той я заобиколи и застана отпред по средата на улицата.

Те забавиха ход. Вероятно защото Ваймс не помръдваше и държеше арбалета като човек, който знае как да си послужи с него, но е решил да не прави. Засега.

— Ей, ти! — подвикна му един кавалерист.

— Да?

— Ти ли си старшият тук?

— Да. Мога ли да ви бъда полезен?

— Къде са твоите хора?

Той посочи през рамо към растящата барикада. Най-отгоре бащата на госпожа Ръдърфорд хъркаше мирно.

— Но това е барикада! — установи кавалеристът.

— Браво, позна.

— И един човек размахва знаме!

Ваймс се извърна. Виж ти! Този човекът беше Рег. Някой бе донесъл стария флаг от кабинета на Тилдън, за да го побие на барикадата, а Рег беше от хората, готови да размахат всяко попаднало им знаме.

— Вероятно от добро настроение, господине — допусна Ваймс. — Не се безпокойте. Всички сме си съвсем наред.

— Това е проклета барикада, човече. Бунтовническа барикада! — намеси се вторият кавалерист.

„Я гледай — мислеше си Ваймс. — Имат излъскани до блясък нагръдници. И прекрасно свежи розови лица.“

— Не е точно така. Всъщност е…

— Ти да не си глупак, приятел? Не знаеш ли, че всички барикади трябва да бъдат съборени по заповед на патриция?

Третият конник, който се взираше във Ваймс, смушка коня си да доближи още малко.

— Стражник, каква е тази цвъчка на рамото ви? — попита той.

— Означава, че съм сержант-пристав. Специален чин. А кой сте вие?

— Не е длъжен да ти отговаря! — отсече първият кавалерист.

— Сериозно? — промълви Ваймс. Този тип вече му лазеше по нервите. — Ама ти си обикновен кавалерист, а аз съм гаден сержант и ако посмееш още веднъж да ми говориш с този тон, ще те смъкна от коня и ще ти плесна един по тила, разбра ли?

Дори конят направи крачка назад. Кавалеристът отвори уста, но третият конник вдигна ръка в бяла ръкавица.

„Леле-мале“ — рече си Ваймс и впи поглед в ръкава на червената куртка. Този мъж беше капитан. И отгоре на всичко от умните, както личеше. Не бързаше да говори, преди да прецени положението. И такива се срещаха. Понякога бяха опасно схватливи.

— Забелязвам, сержант-пристав — подхвана капитанът, произнасяйки званието точно и наглед без подигравка, — че знамето над барикадата е флагът на Анкх-Морпорк.

— Това е флагът от нашия участък на стражата… — обясни Ваймс и добави: — … сър.

— Знаете ли, че патрицият обяви издигането на барикади за бунтовническо деяние?

— Тъй вярно, сър.

— И? — подкани го търпеливо капитанът.

— Е, точно това бих очаквал да каже, сър…

Почти неуловим намек за усмивка се мярна по лицето на капитана.

— Не можем да допуснем беззаконие, сержант-пристав. Ако всички престанем да се подчиняваме на закона, докъде ще стигнем?

— Сър, зад тази барикада има повече ченгета на глава от населението от всяко друго място в града — заяви Ваймс. — Може да се каже, че няма място с по-строг ред наоколо.

Зад барикадата вече долитаха гласове:

— „… наши са вашите шлемове, наши са ваш’те ботуши, наши са и генералите ви, тъй че пипнете ни и ще сте загу-у-убени… Морпоркия, Морпоркия, Морпо-о-оро-о-оро-о-орррр…“

— Бунтовнически песни, сър! — възкликна първият кавалерист.

Капитанът въздъхна:

— Ако се вслушаш, Хепълуайт, може и да откриеш, че това е националният химн в много лошо изпълнение.

— Сър, не можем да позволим бунтовниците да пеят химна!

Ваймс разгада изражението на капитана. Той имаше какво да каже по въпроса за идиотите.

— Издигането на флага и пеенето на химна, Хепълуайт, макар да са донякъде подозрителни действия, сами по себе си не представляват измяна натърти капитанът. — И ние сме крайно необходими другаде. — Той отдаде чест на Ваймс, който неволно отвърна със същия жест. — Ще ви оставим, сержант-пристав. Предполагам, че денят ви ще бъде извънредно интересен. По-точно знам.

— Но това е барикада, сър — упорстваше кавалеристът, вперил сърдит поглед във Ваймс.

— Само купчина мебели, човече. Допускам, че тези хора са започнали пролетното си почистване. Никога няма да станеш офицер, ако не виждаш ясно. Последвайте ме, моля.

С последно кимване капитанът отведе хората си в тръс.

Ваймс се облегна на барикадата, остави арбалета на земята и извади кутията за пури. Порови в джоба си, измъкна смачканото картонче с пуретите и внимателно ги напъха в кутията.

„Хъм. Отляво е Въжената улица. Напред Шосето на петмезената мина се проточва чак до Лесната улица.

Така… ако човек успее да постави барикади оттук до Лесната улица, зад тях ще се окаже доста голяма част от долната част на града в посока към Ръба, който ще бъде далеч по-удобен за отбрана…

Ще го направим. В края на краищата го направихме и тогава.

Разбира се, това ще означава щабът на Неспоменаваните да е вътре при нас. Все едно да разпънеш палатката си над змийско гнездо.

Ще се справим и с това. Тогава се справихме.“

Възрастна двойка буташе към барикадата количка с всевъзможни вещи. Погледнаха умолителни Ваймс. Той кимна към барикадата и те се скрина отзад.

„Сега е нужно само да…“

— Сержант? — Фред Колън се облягаше горе.

Изглеждаше по-задъхан от обикновено.

— Кажи, Фред.

— Доста хора се мъкнат насам по Моста на Пон.

Казват, че навсякъде стават разни неща. Да ги пуснем ли при нас?

— Има ли войници?

— Не ми се вярва, сержант. Повечето са старци и хлапета. И моята баба.

— Може ли да й се вярва?

— Не и след като обърне няколко халби.

— Тогава ги пускай.

— Ъ-ъ… — запъна се Колън.

— Какво, Фред?

— Някои са стражници. Няколко момчета от Мъждивата улица и мнозина от Кралския път. Повечето ги познавам, а с другите имаме общи познати, ако схващате накъде бия.

— Колко са?

— Двайсетина. Сред тях е и Дей Дикинс, сержант от Мъждивата. Казва, че им заповядали да стрелят по хора и повечето дезертирали.

— Я стига, Фред — сгълча го Ваймс. — Ние не дезертираме. Ние сме цивилни. Чуй сега — искам младия Ваймс, теб и Уоди, заедно с може би половин дузина други в пълно бойно снаряжение след две минути, разбра ли? И кажи на Уиглет, щом дам сигнал, да организира групи за преместване на барикадата напред.

— Преместване ли, сержант? Мислех, че барикадите си стоят на мястото!

— Кажи също на Зурльо, че има две минути да ми намери бутилка бренди — продължи Ваймс. — И то голяма.

— Сержант, пак ли вземаме спазването на закона в свои ръце?

Ваймс се загледа към началото на Въжената улица и усети тежестта на кутията за пури в джоба си.

— Да, Фред. Само че този път ще стиснем.

* * *

Двамата пазачи пред щаба на Неспоменаваните наблюдаваха с любопитство как малкият отряд стражници върви по улицата и спира пред тях.

— О-о, глей, бе, туй е армията — рече единият. — Какво искате пък вие!

— Нищо, господине — отговори ефрейтор Колън.

— Ами тогава що не се разкарате!

— Не мога, господине. Имам заповеди.

Пазачите пристъпиха напред. Фред Колън се изпоти, а на тях им допадаха такива гледки. Работата беше скучна, а повечето Неспоменавани се бяха пръснали да изпълняват по-интересни задачи. Изобщо не успяха да чуят прокрадващите се зад тях стъпки.

— И какви са ти заповедите, господинчо? — надвисна единият над Колън.

Отзад се чуха въздишка и меко тупване.

— Да съм примамка — пресекна гласът на Колън.

Пазачът се извъртя и се срещна с „Увещател“ номер 5 от асортимента на госпожа Гудбоди.

Мъжът се свлече на земята, а Ваймс трепна и разтри кокалчетата на юмруците си.

— Важна поука, момци. Боли, каквото ще да правите. Вие двамата, издърпайте тези в сенките да си отспят. Ваймс и Нансибол, елате с мен.

Както винаги ключът към победата се оказа да се държиш, все едно имаш пълното право… не, дори задължението да си тук. Освен това помагаше, ако всяка извивка на тялото ти подскаже, че никой друг няма право да върши нищо никъде. За старо ченге е лесно да се държи така.

Ваймс влезе пръв в сградата. Там имаше двама тежковъоръжени пазачи зад каменна преграда, идеална за пресрещане в засада на всеки натрапник. Щом видяха Ваймс, хванаха дръжките на мечовете си.

— Каква остава отвън? — попита единият.

— О, хората са неспокойни — обясни Ваймс. — Оттатък реката било твърде зле, казват. Затова дойдохме да вземем арестантите от килиите.

— Брей? По чии заповеди?

Ваймс насочи арбалета.

— На господин Бърли и господин Силен в ръката — заяви и се ухили.

Двамата пазачи се спогледаха.

— Тия пък кои са, по дяволите?

След миг Ваймс изрече, без да извива глава:

— Редови стражник Ваймс…

— Да, сър?

— Чия направа са тези арбалети?

— Ами… на братя Хайнс, сър. Трети модел.

— Не са ли „Бърли и Силен в ръката“?

— Никога не съм чувал за тях, сър.

„Проклятие. Избързах с пет години. А беше чудна реплика.“

— Ще го кажа иначе — обърна се към пазачите. — Само да ми се изрепчите и ще ви прострелям в главите.

Тази реплика не беше толкова добра, но съдържаше настойчивост, а имаше и още едно предимство — беше достатъчно проста да я разберат дори Неспоменаваните.

— Само че имаш една стрела — напомни единият пазач.

Нещо щракна до Ваймс. И Сам бе вдигнал арбалета си.

— Сега са две, а моето момче още се учи и може да ви улучи къде ли не — подхвърли той. — Пуснете мечовете на пода! Излезте през вратата! Бягайте! Незабавно! И не се връщайте!

Двамата мъже се поколебаха само за миг и хукнаха.

— Фред ще ни пази гърбовете — реши Ваймс. — Да вървим…

Всички участъци на стражата си приличат. Към килиите долу водеха каменни стъпала. Ваймс слезе забързано, отвори тежката врата… И спря…

И в най-добрите времена килиите не миришеха приятно. И в най-добрите времена дори на Шосето на петмезената мина хигиената се състоеше от кофа във всяка килия и изнасянето й, когато на Зурльо му дойде настроение. Но и в най-лошите времена килиите под Шосето на петмезената мина не миришеха на кръв.

Звярът се размърда.

В тази стая имаше голям дървен стол. А до него рафтове. Столът беше закрепен за пода и оборудван с широки кожени ремъци. На рафтовете се виждаха боздугани и чукове. В тази стая имаше всичко необходимо.

Подът беше тъмен и лепкав. По него минаваше улей, стигащ до решетка за оттичане.

Прозорчетата на нивото на уличната настилка бяха заковани с дъски. На това място не обичаха светлината. Всички стени, дори и таванът бяха облицовани плътно с чували, натъпкани със слама.

И на пода бяха заковани чували. Много грижливо създадена килия. От нея не биваше да излезе нито звук.

Двата факела разпръскваха мрака.

Ваймс чу Нансибол да повръща зад гърба му.

Като в някакъв странен сън той прекоси пода и се наведе да вземе нещо, лъснало на светлината на факлите. Беше зъб.

Изправи се.

От едната страна на мазето имаше затворена дървена врата, от другата — широк тунел, който сигурно стигаше до килиите. Ваймс взе факел от поставката, даде го на Сам и посочи тунела…

Към вратата приближаваха стъпки, съпроводени от дрънчене на ключове, в пролуката отдолу се засилваше светлина…

Звярът се напрегна…

Ваймс измъкна най-големия боздуган от рафтовете и пъргаво пристъпи към стената до вратата. Някой идваше — някой, който знаеше за тази стая и се наричаше ченге…

Стисна боздугана с две ръце и го вдигна…

И погледна през вонящата стая, за да види взиращия се в него Сам, младия Сам със сияещата значка и лице с много… чуждо изражение.

Ваймс отпусна боздугана, опря го внимателно на стената и извади кожената палка от джоба си.

Окован и не проумял докрай, звярът бе издърпан обратно в нощта…

Един мъж влезе през вратата, като си подсвиркваше тихо, направи няколко крачки в стаята, зърна младия Сам, отвори уста и потъна в дълбок унес. Беше едър и се стовари тежко на камъните. Имаше кожена качулка на главата и беше гол до кръста. Голяма халка с ключове висеше на колана му.

Ваймс се втурна по коридора зад вратата, свърна тичешком зад ъгъл, нахлу в малка, ярко осветена стая и сграбчи човека, когото завари там.

Този беше значително по-дребен и сподави писъка си, когато Ваймс го вдигна насила от стола му.

— И с какво, господине, се занимава татенцето по цял ден, докато е на работа? — изрева Ваймс.

Нисичкият човечец внезапно стана ясновидец. Само един поглед към очите на Ваймс и той разбра, че бъдещето му може да се окаже твърде кратко.

— Аз съм обикновен чиновник! Чиновник! Просто записвам! — заоправдава се той.

Като отчаяно доказателство показа перодръжката си.

Ваймс огледа бюрото. Тук имаше пергели и други геометрични пособия, символи на налудничавия ум на Суинг. Видя книги и папки, натъпкани с книжа. Забеляза и дълга цял метър стоманена линия. Взе я и удари с нея по плота на бюрото. Тежката стомана издаде задоволителен шум.

— И? — подкани го той, лицето му беше само на педя от гърчещия се мъж.

— И меря хората! Всичко е написано в книгата на капитана! Само меря хората! Нищо нередно не правя! Не съм лош човек!

Линията отново се стовари на бюрото. Този път Ваймс я обърна и стоманеният ръб се заби в дървото.

— Искаш ли да те издялкам по мярка, господине?

Дребосъкът забели очи.

— Моля ви!

— Има ли и друг изход оттук?

Ваймс още веднъж удари с линията по бюрото. Уплашеният поглед на чиновника му беше достатъчен. Ваймс видя врата, почти неразличима в дървената облицовка.

— Добре. И накъде води?

— Ъ-ъ…

Ваймс вече опираше нос в носа на човека, който според полицейския жаргон му съдействаше в разследването.

— Ти си съвсем сам тук. И нямаш приятели наоколо. Седеше си и водеше бележките на мъчител, на проклет мъчител! Виждам бюро, а то има чекмедже и ако искаш някога пак да хванеш перодръжка с ръката си, кажи ми всичко, което искам да знам…

— Към склада! — задъха се човечецът. — Съседния!

— Правилно, господине. Благодаря ви, господине. Бяхте много услужлив. — Пусна отпуснатия човечец на пода. — Сега, господине, за малко ще ви окова с белезници към това бюро, за да ви защитя.

— От… кого?

— От мен. Ще ви убия, ако се опитате да избягате, господине.

Ваймс припряно се върна в голямото помещение. Мъчителят още беше в несвяст. С големи усилия го надигна и го сложи на стола, смъкна качулката и позна лицето. Да, лицето, но не и човека. Защото такива лица се срещаха често в Анкх-Морпорк — едри, глуповати и принадлежащи на тип, който така и не е проумял, че да удряш някого дълго след като е загубил съзнание, е гадно. Питаше се дали на този наистина му е харесвало да пребива хората до смърт. Такива като него често не се замисляха. Просто вършеха работа.

Е, нямаше намерение да го пита. Завърза го с ремъците, дори с онзи през челото, затегна последния тъкмо когато мъжът започна да се опомня. Устата се отвори и Ваймс натъпка в нея качулката.

После взе халката с ключовете и заключи входа. Така си осигуряваше малко допълнително спокойствие.

Срещна Сам, който идваше откъм килиите. В сумрака лицето на момъка изглеждаше бледо.

— Намери ли някого?

— Ох, сержант…

— Кажи.

— Ох, сержант… сержант…

По лицето на редовия стражник се стичаха сълзи.

Ваймс се пресегна и хвана другото си „аз“ да не падне. Стори му се, че в тялото на Сам не са останали кости. Тресеше се.

— Има жена в последната килия и тя… сержант… ох, сержант…

— Дишай дълбоко — посъветва го Ваймс. — Не че този въздух е годен за дишане.

— И в дъното има една стая, сержант… ох, сержант… Нансибол пак припадна, сержант…

— Но ти — не — потупа го по гърба Ваймс.

— Само че там има…

— Нека спасим когото можем, момко, бива ли?

— Но ние карахме арестантската кола, сержант!

— Какво?! — сепна се той, после проумя. Ами да… — Само че, момко, никого не им предадохме. Забрави ли?

— Сержант, бил съм с колата и преди! Като всички момчета! Просто им оставяхме хората и се връщахме в участъка да пием какао!

— Е, изпълнявали сте заповеди… — промърмори Ваймс.

— Не знаехме!

„Не е точно така. Не задавахме въпроси. Просто не мислехме за това. Хора влизаха през предния вход и някои от нещастниците излизаха през тайната врата, но невинаги цели. Не бяха по мярка. И ние не бяхме.“

Момчето издаде гърлен дълбок звук. Сам бе зърнал мъчителя на стола. Изтръгна се от ръцете на Ваймс, притича към рафтовете и грабна боздуган.

Ваймс беше готов за това. Хвана Сам, завъртя го и изтръгна боздугана от ръката му, преди да е извършил убийството.

— Не! Не е това начинът! И не е сега моментът! Задръж го! Укроти го! Не го прахосвай! Натикай го обратно! Ще излезе, когато го повикаш!

— Знаете, че е вършил тези неща! — развика се Сам и се помъчи да го ритне по краката. — Нали казахте да вземем закона в свои ръце!

„Аха — помисли си Ваймс. — Много подходящо време за дълъг спор относно теорията и практиката на правосъдието. Да използваме съкратения вариант.“

— Не бива да пръскаш мозъка на човек, вързан за стол!

— Но той го е правил!

— А ти няма да го направиш. Защото не си като него!

— Но те…

— Застани мирно, редови стражник! — кресна Ваймс и покритият със слама таван погълна и приглуши звука.

Зачервените очи на Сам замигаха.

— Дадено, сержант, ама…

— Ти цял ден ли ще ми цивриш? Забрави за този. Хайде да измъкнем живите навън.

— Трудно се познава кой…

— Направи го! Ела с мен!

Знаеше какво ще намери под тъмните сводове на коридорите и килиите, но от това изобщо не му олекна. Някои още можеха да ходят или може би да куцукат. Един-двама само бяха бити, но не толкова зле, че да не чуват какво става наблизо и да не се чудят. Присвиха се, когато вратите бяха отворени и захленчиха, щом ги докосна. Нищо чудно, че Суинг получаваше самопризнанията, които искаше.

Някои бяха мъртви. Други… ами и да не бяха мъртви, беше очевидно, че се бяха отнесли нанякъде. Много пъти ги бяха пречупвали на стола. Никой не би могъл да им помогне.

За всеки случай и без никакво чувство за вина Ваймс извади ножа си и… помогна колкото му беше по силите. Никой не трепна, никой не въздъхна.

Изправи се, а пред очите му се беше спуснала черно-червена пелена.

Почти беше готов да разбере един главорез, прост като юмрука си, на когото плащат добри пари да върши нещо, което изобщо не го притеснява. Но Суинг беше умен…

Знае ли някой наистина какво зло се таи в душите на хората?

— АЗ.

Кой знае на какво са способни разумните хора?

— ПАК АЗ, ОПАСЯВАМ СЕ.

Ваймс погледна към вратата на последната килия. Не, нямаше да влезе там втори път. Нямаше защо да се чуди, че смърди.

— НЕ МЕ ЧУВАШ, НАЛИ? О… ПОМИСЛИХ СИ, ЧЕ БИ МОГЪЛ — отрони Смърт и зачака.

Ваймс отиде да помогне на Сам за свестяването на Нансибол. После изнесоха или подкрепяха арестантите по прохода нагоре към склада. Сложиха ги да легнат, върнаха се и извлякоха навън чиновника на име Требилкок. Ваймс му обясни предимствата да стане свидетел на съда. Единственото предимство всъщност беше, че избягваше големите неприятности, ако откажеше.

И Ваймс излезе навън в ранната вечер. Колън и отрядът още чакаха. Отне им някакви си двайсетина минути.

Ефрейторът отдаде чест, после сбърчи нос.

— Да, смърдим — потвърди Ваймс. Разкопча колана, смъкна нагръдника и плетената ризница под него. Мръсотията от подземието се бе просмукала навсякъде. — Така — започна, щом престана да му се струва, че е застанал насред клоака, — искам двама души на входа в склада ей там, двама отзад с палки в ръцете, другите в готовност тук. Както си говорихме, ясно? Първо ги цапардосваме, после ги арестуваме.

— Точно така, сър — кимна Колън.

Хората се разположиха по местата си.

— Сега ми дай бутилката с бренди — добави Ваймс.

Отвърза кърпата, която беше на шията му, напои я с алкохол и я омота около гърлото на бутилката. Чуваше гневното мърморене на хората от отряда. Току-що бяха видели Сам и Нансибол да извеждат някои от арестантите.

— Имаше и по-лошо, повярвайте ми — обади се Ваймс. — Фред, средния прозорец на горния етаж.

— Дадено, сержант — отсече Фред Колън и откъсна поглед от ходещите жертви.

Вдигна арбалета си и с абсолютна точност отнесе две стъкла и напречника помежду им.

Ваймс напипа сребърната кутия, извади пура, запали я, поднесе клечката към напоеното с бренди парче плат, запали го и метна бутилката в прозореца.

Дрънчене, гърмеж и пламъци, които бързо се разпростряха.

— Чудничко стана, сержант — отбеляза Фред. — Ъ-ъ, не знам дали е уместно да го кажа сега, но решихме, като ще носим бутилки, да са две…

— Тъй ли, Фред? И какво би казал?

Фред Колън отново се озърна към арестантите.

— Казвам да я употребим.

Втората бутилка влетя през един прозорец на първия етаж. Под стрехите вече се кълбяха пушеци.

— Не видяхме никого да влиза или да излиза, освен онези пазачи — съобщи Фред, докато гледаха пожара. — Не ми се вярва вътре да са останали мнозина.

— Стига ми да унищожим леговището им — призна Ваймс.

Предната врата се открехна и вътре огънят се разгоря. Някой проверяваше.

— Фред, те ще протакат до последния момент и ще изскочат навън готови за бой — предупреди Ваймс.

— Ами добре, сержант. Вече притъмнява — навъсено процеди Колън.

Хвана в ръка палката си.

Ваймс заобиколи отзад, кимна на дебнещите там стражници и заключи вратата с един от ключовете на отнетата халка. Бездруго вратата беше тясна. Затворените вътре несъмнено щяха да се устремят към големия изход отпред, откъдето можеха да се разпръснат бързо и да затруднят засадата.

Надникна и в склада. Но и този изход не беше подходящ по същата причина. Освен това беше заключил вратата към подземието.

Младият Сам му се ухили:

— Сержант, затова ли оставихте мъчителя вързан там?

По дяволите! Изобщо не се сети за него. Толкова се ядоса на чиновника, че съвсем забрави за чудовището на стола.

Ваймс се подвоуми. Но да изгориш е ужасна смърт. Посегна към ножа и си спомни, че е останал в канията, а тя — на колана с меча. По коридора вече проникваше дим в склада.

— Сам, дай ми ножа си. Само ще отскоча и ще проверя какво става с него.

Редовият стражник малко неохотно се раздели с ножа си.

— Сержант, какво ще правите?

— Ти върши своята работа, редови стражник, а аз ще върша моята…

Ваймс се промъкна надолу по прохода. „Ще срежа един ремък. Трудни са за разкопчаване. А после… ще има шанс дори в тези пушеци. Това е повече, отколкото са имали онези, другите.“

Мина през канцеларията в голямата стая.

Един факел още гореше, но пламъкът му беше само светъл кръг в жълтата мътилка. Мъжът се опитваше да разклати тежкия стол, който обаче бе закрепен здраво за пода.

Столът беше изработен по идея на някой зъл гений. Човекът не можеше да достигне катарамите. Дори ако някой арестант успееше да освободи едната си ръка, преди да е усетила професионалната вещина на мъчителя, едва ли би могъл да се измъкне набързо от ремъците.

Ваймс се пресегна да среже един ремък и чу превъртането на ключ.

Побърза да отстъпи в по-гъстите сенки.

Вратата се отвори, чуха се далечни викове и пращене на горящо дърво. Май неспоменаваните бяха хукнали към чистия въздух на улицата.

Спипахви Суинг пристъпи предпазливо в помещението и заключи вратата зад себе си. Спря, щом видя мъжа на стола, и го огледа внимателно. Приближи се към вратата на канцеларията и надникна. После надзърна и в килиите, но дотогава Ваймс се бе плъзнал безшумно покрай стената.

Чу въздишката на Спипахви, после познатия звук от плъзгаща се стомана, накрая тих, някак органичен шум и покашляне.

Ваймс посегна към своя меч, но се сети, че той е горе на улицата…

Тук, долу, песента в главата му се засили на фона на дрънченето на метал, което винаги я съпровождаше: „… виж ги как се въздигат, въздигат, въздигат…“

Тръсна глава, сякаш така щеше да се отърве от спомена. Трябваше да се съсредоточи. Нахълта в стаята и скочи.

Стори му се, че остана във въздуха дълго. Там беше окървавеният мъчител. Там беше Суинг, който тъкмо прибираше острието в бастунчето. Там беше и политналият Ваймс, въоръжен само с нож.

„Ще се измъкна от това — рече си. — Знам, защото помня как Кийл излезе и каза, че всичко е приключило. Но онзи беше истинският Кийл. Сега съм аз. Не е задължително да се случи същото.“

Суинг се метна настрана с изненадваща пъргавина, опитваше се отново да измъкне острието. Ваймс се блъсна в чувалите на стената и прояви благоразумие, като мигновено се претърколи встрани. Рапирата профуча край него и разпиля слама по пода.

Бе очаквал Суинг да е слаб сабльор. Така подсказваше нелепото бастунче. Но той се оказа уличен фехтовчик — никаква изтънченост, никакви засукани трикове, само известна дарба за бързи движения на острието и забиването му там, където Ваймс се надяваше то да не достигне.

Огънят пукаше в един ъгъл на тавана. Капещият спирт или страшната горещина бяха проникнали през дебелите греди. Два-три чувала започнаха да бълват гъст бял дим, който се кълбеше над двамата мъже в разширяващ се облак.

Ваймс заобиколи стола, впил напрегнат поглед в Суинг, който му каза:

— Допускате голямагрешка.

Ваймс внимаваше да избягва рапирата.

— Суровите времена налагат сурови мерки. Всеки водач знае това… — добави Суинг.

Ваймс му се изплъзна, но продължи да обикаля, готов да удари с ножа.

— Сержант, историята има нужда от своите касапи, не само от своите пастири.

Суинг нападна, но Ваймс го следеше и се отмести встрани навреме. Мъжът срещу него не молеше. Не разбираше какво е направил, за да се държат с него така. Виждаше обаче очите на Ваймс. В тях липсваше каквото и да е чувство.

— Трябва да проумеете, че във време на национална криза не можем да мислим за така наречените права на…

Ваймс се стрелна странично по задимения коридор към канцеларията. Суинг го последва с резки движения. Острието поряза отзад крака на Ваймс. Той се просна върху бюрото на чиновника, ножът се изплъзна от пръстите му.

Суинг заобиколи, за да намери удобно за забиване място. Вдигна ръката с рапирата…

Ваймс рязко вдигна ръка, хванал стоманената линия. Ударът с плоската страна изби оръжието на капитана.

Ваймс се изправи като насън, сякаш следваше ръката си.

„Натикай го обратно в мрака, докато не ти потрябва…“

Завъртя линията и тя проряза въздуха с ръба напред, разпилявайки кълбата дим. Краят се заби в шията на Суинг.

Зад Ваймс пушилката нахлуваше от коридора. Таванът на кървавата стая пропадаше.

Но той стоеше и напрегнато се взираше в Суинг. Онзи бе притиснал длани към гърлото си, между пръстите му шуртеше кръв. Олюля се, опита се да си поеме въздух и падна по гръб.

Ваймс хвърли линията върху него и закуцука към изхода.

Навън се носеше грохотът на премествани барикади.

* * *

Суинг отвори очи. Светът наоколо сивееше, с изключение на облечената в черно фигура пред него.

Както винаги пожела да научи повече за новия индивид, като старателно огледа чертите му.

— Хъм, очите ти са… ъ-ъ… носът ти е… брадичката ти е…

Отказа се.

— ДА — потвърди Смърт. — С МЕН Е ПО-ТРУДНИЧКО. ОТТУК, ГОСПОДИН СУИНГ.

* * *

Ветинари признаваше, че манията за преследване на лорд Уайндър заслужава внимание. Дори бе поставил часови върху спиртоварната за уиски, от която имаше изглед към двореца и околностите му. Всъщност двама часови.

Щом подадеше глава над парапета, единият се виждаше добре, но другият се криеше в сенките до комините.

Покойният достопочтен Джон Кръвопус бе забелязал само първия.

Ветинари гледаше равнодушно как влачат тялото на младежа. Щом си наемен убиец, смъртта ти при упражняване на занаята е част от професията, макар и най-последната. Не можеш да се оплачеш. Това означаваше, че сега имаше само един часови, другият смъкваше по стълбите Кръвопус, оправдал пълно името си.

Той бе носил черно, както всички убийци. Черното е свежарско, а и такива са правилата. Но да се носи черно е благоразумно само в тъмно мазе посред нощ. На всички други места Ветинари предпочиташе тъмнозелено или тъмносиво в различни оттенъци. С подходящо оцветяване и правилна поза изчезваш. Очите на хората ти помагат да изчезнеш. Пренебрегват те, вместват те във фона.

Разбира се, щяха да го изхвърлят от гилдията, ако го хванеха да носи подобни дрехи. Той бе стигнал до извода, че така ще е далеч по-добре, отколкото да бъде изхвърлен от света на ходещите и дишащите. Предпочиташе да не е свежар, вместо да е труп.

На метър от него часовият си запали цигара, без да му пука за околните.

Какъв гений е бил лорд Уинстенли Гревил-Пайп! И колко наблюдателен. Хавлък с радост би се запознал с него или поне би посетил гроба му, но явно го заместваше коремът на някой тигър, който за изненада на Гревил-Пайп стоял незабележим, докато не станало прекалено късно.

Ветинари обаче му отдаде почит посвоему. Издири и претопи гравираните плочи, от които бе отпечатана „Някои наблюдения над изкуството на невидимостта“.

Издири и другите четири запазени екземпляра, но нямаше възможност да ги изгори. Пъхна тънките книжки заедно между кориците на „Анекдоти за велики счетоводители, т. 3“. Според него лорд Уинстенли Гревил-Пайп би оценил по достойнство това.

Ветинари лежеше удобно на оловото върху покрива, търпелив като котарак, и наблюдаваше двореца.

* * *

Ваймс лежеше по лице на маса в участъка на стражата и от време на време трепваше.

— Моля те, не мърдай — сгълча го доктор Лоун.

— Почти приключих. Сигурно ще се изсмееш, ако ти кажа да не се напъваш толкова?

— Ха. Ха. Уф!

— Засегнат е само мускулът, но би трябвало да си починеш малко.

— Ха. Ха.

— Предстои ти тежка нощ. И на мен, както подозирам.

— Сигурно ще издържим, ако изнесем барикадите чак до Лесната улица — сподели Ваймс и долови многозначителното мълчание.

Подпря се да седне на импровизираната операционна маса.

— Изнесли сме ги до Лесната улица, нали?

— Доколкото чух, да.

— Доколкото си чул ли?

— Е, формално погледнато, не — поправи се Лоун. — Всичко се… разраства, Джон. Всъщност чух някой да казва: „Защо да спираме при Лесната улица?“

— Ох, какъв ужас…

— И аз си помислих същото.

Ваймс вдигна бричовете си, стегна колана и изкуцука на улицата, където се натъкна на някакво обсъждане.

Там бяха Рози Палм, Сандра, Рег Шу и още половин дузина около друга маса по средата на улицата. Ваймс излезе и чу някой да се оплаква:

— Не можем да се борим за „любов на разумни цени“.

— Можете, ако искате аз и останалите момичета да участваме — заяви Рози. — „Безплатна“ не е дума, която бихме искали да се използва в подобни обстоятелства.

— Ох, така да бъде — записа си нещо Рег. — Всички ли сме съгласни с Истината, Справедливостта и Свободата?

— И по-добра канализация — добави госпожа Ръдърфорд. — И нещо да се направи с плъховете.

— Другарко госпожа Ръдърфорд, според мен би трябвало да се занимаваме с по-възвишени неща — възрази Рег.

— Не съм ви другарка, господин Шу, нито пък господин Ръдърфорд ви е другар — скастри го тя. — Винаги сме си гледали нашата работа, нали, Сидни?

— Имам въпрос — намеси се един от зяпачите. — Името ми е Хари Съпъл. Имам обущарница на „Нова обущарска“…

Рег се надяваше, че няма да разговаря с госпожа Ръдърфорд. Революционерите не заслужават да се сблъскат с някоя като нея още първия ден.

— Да, другарю Съпъл?

— Не сме и „пържоли“ — не мирясваше госпожа Ръдърфорд.

— Ъ-ъ… буржоа — уточни Рег. — В нашия манифест се споменава буржоазията. Бур-жо-а-зи-я.

— Буржоазия, буржоазия… — изпробва думата госпожа Ръдърфорд. — Това… не звучи толкова зле. А какво… ъ-ъ, вършат, тъй де?

— Както и да е, в точка седма на този списък е казано… — дуднеше господин Съпъл.

— … Народна декларация от Славния Двадесет и четвърти май — поправи и него Рег.

— Ъхъ, ъхъ, вярно… ами тук е казано, че ще отнемем средствата за производство, един вид, тъй че ще ми се да знам как ще се приложи спрямо моята обущарница? Тоест аз бездруго съм си в нея, прав ли съм? И не е като да има място за други, освен за мен, моето момче Гарбът и може би един клиент.

Ваймс се подсмихна в мрака. Рег никога не предвиждаше какво ще си натресе.

— Да, но след революцията народът ще владее общо цялата собственост… ами… искам да кажа, тя ще си е ваша, но и на всички останали, разбрахте ли?

Другарят Съпъл попита:

— Но пак аз ще правя обувките, тъй ли?

— Разбира се. Само че всичко ще принадлежи на народа.

— Е… тогава кой ще плаща за обувките? — попита господин Съпъл.

— Всеки ще плаща разумна цена за своите обувки, а върху вас няма да тегне вината, че живеете от потта на обикновения работник — накратко обясни Рег. — А сега може ли да…

— За кравите ли говорите? — провери Съпъл.

— Какво?!

— Ами че аз живея само от кравите и от труда на момчетата в кожарския цех, а пък, честно казано, те не вършат нищо, освен да се мотаят по цял ден в полето… да де, не кожарите, то се подразбира, но…

— Вижте какво — промълви Рег. — Всичко ще принадлежи на народа и всеки ще живее по-добре. Това разбирате ли го?

Обущарят се намръщи още повече. Не беше убеден, че е от народа.

— Мислех си, че само не искаме войници по нашата улица, тълпи и подобна сган.

Рег имаше измъчен вид. Хвърли се към спасителния бряг:

— Е, поне можем да постигнем съгласие за Истината, Свободата и Справедливостта, нали?

Наоколо закимаха. Всички ги искаха. Не струваха нищо.

Кибритена клечка озари тъмата и те се обърнаха към Ваймс, който си палеше пура.

— Другарю сержант, нали и вие бихте искал Свобода, Истина и Справедливост? — попита Рег.

— Аз искам твърдо сварено яйце — отвърна Ваймс и угаси клечката.

Чу се нервен смях, но Рег явно се обиди.

— При тези обстоятелства, сержант, според мен би трябвало да си поставим малко по-високи цели…

— Е, да, бихме могли. — Ваймс слезе по стъпалата. Погледна листовете пред Рег. Човекът полагаше искрени усилия. Наистина. И беше настроен сериозно. Наистина. — Но… слушай, Рег, утре слънцето пак ще изгрее и съм почти сигурен, че каквото и да се случи, няма да сме намерили Свободата, няма и да има много Справедливост, пък и съм адски убеден, че няма да сме открили Истината. Има обаче нищожен шанс да получа едно твърдо сварено яйце. Над какво си блъскате главите, Рег?

— Над Народната република на Шосето на петмезената мина! — гордо съобщи той. — Ще съставим правителство!

— О, добре. Поредното. Тъкмо от това имаме нужда. Сега да ви питам — някой знае ли докъде стигнаха проклетите ми барикади?

— ’драсти, господин Кийл — обади се лепкав гласец.

Погледна встрани и надолу. Там беше Ноби Нобс, все още с огромното за него сако, но добавил и прекалено широк за главата му шлем.

— Как се добра до там?

— Мама разправя, че човек не можел да се отърве от мен — ухили се Ноби.

Нагънат като акордеон ръкав се вдигна край главата му и Ваймс се сети, че някъде вътре ръката отдава чест.

— Права е — установи той. — Е, къде…

— Временен полицай съм, сержант — сподели Ноби. — Тъй ми рече господин Колън. Даде ми и шлем, беше в повече. Дялкам си значка от… какво е туй, дето малко мяза на свещи, ама не става за ядене?

— Сапун, Ноби. Запомни тази дума.

— Ъхъ, сержант. Значи ще си я издялкам от…

— Ноби, докъде стигнаха барикадите?

— Туй ще струва…

— Аз съм ти сержант, Ноби. Не сме във финансови отношения. Кажи ми къде са скапаните барикади!

— Ъ-хъм… Може да са близо до Късата улица, сержант. Стана малко… метафизично, сержант.

* * *

Майор Клайв Маунтджой-Стендфаст зяпаше объркано картата пред себе си и се опитваше да намери в нея някаква утеха. Тази вечер той беше старшият офицер. Командирите отидоха в двореца на някакво увеселение. И сега той носеше товара на отговорността.

Ваймс бе допуснал, че в полковете на града има немалко офицери, които не са глупаци. Вярно, при по-високите чинове намаляваха, но случайно или не всяка армия се нуждае на ключови, макар и не високи постове от хора, които умеят да разсъждават, да съставят списъци, да се занимават с припасите и товарните коли и в най-общ смисъл да са способни да се съсредоточават по-добре от някой паток. Тяхната работа е да движат нещата, като оставят командващия офицер да насочва вниманието си към по-възвишените дела.

А майорът наистина не беше глупак, макар да приличаше на такъв. Беше идеалист, смяташе подчинените си за „доста свестни типове“ въпреки редките свидетелства за обратното и като цяло правеше всичко по силите си с ума, който имаше на разположение. В момчешките си години четеше книги за велики военни кампании, посещаваше музеи и разглеждаше с патриотична гордост картини с някоя прочута кавалерийска атака, последен отпор срещу врага или славна победа. Когато по-късно участваше в подобни начинания, установи, че художниците са пропуснали да нарисуват вътрешностите. Вероятно не им се удаваха.

Майорът мразеше картата. Тя беше на град. А на кавалерията не й беше мястото в град, в името на небесата! Разбира се, сред хората му имаше жертви. Трима от тях умряха. Дори кавалерийският шлем не предпазваше от литнал по балистична крива камък от калдъръм. Един бе смъкнат от коня си в Кукличките и, казано направо, смазан от тълпата до смърт. Това беше трагично, ужасно и за съжаление неизбежно, щом глупаци бяха решили да използват кавалерия в град като Анкх-Морпорк с лабиринта му от тесни улички.

Майорът естествено не смяташе висшестоящите за глупаци, защото би стигнал до заключението, че и всички, които им се подчиняват, също са глупаци. Прибягваше до думичката „неразумни“, но и тя го смущаваше.

А другите пострадали… Трима мъже загубиха съзнание от сблъсъци с висящи табели на магазинчета при преследването на… е, да, на хора, такава беше истината, защото при тези пушеци и мрак кой би могъл да разпознае истинския враг? Идиотите явно бяха решили, че всеки бягащ е враг. При това се оказаха идиоти с късмет, защото други мъже, вкарали конете си в мрачни криви улички, които непрекъснато се стесняваха, накрая се усещаха, че наоколо всичко е притихнало, а конете им не могат да се обърнат… Те пък научиха колко бързо може да тича човек с кавалерийски ботуши на краката.

Преглеждаше докладите. Счупени кости, синини, един пък бе повален с „дружески удар“ от сабята на свой съратник…

Погледна над стъкмената масичка към капитан Том Ренгъл от Леката пехота на лорд Селачии, който вдигна глава от книжата си и му се усмихна унило. Бяха съученици и майорът знаеше, че капитанът е с далеч по-остър ум от неговия.

— Том, как ти се струва?

— Загубихме почти осемдесет души.

— Какво?! Но това е страшно!

— О, около шейсет от тях са дезертьори, доколкото схващам. Случва се при такава бъркотия. Някои може просто да са прескочили до вкъщи да видят как е старото им мамче.

— А-а, дезертьори… И при нас имаше. В кавалерията! Как би нарекъл мъж, изоставящ коня си?

— Пехотинец? Останалите… ами ако не се лъжа, само шест-седем от тях са жертви на несъмнени враждебни действия. Например трима бяха намушкани из уличките.

— Да, и аз бих казал, че това е враждебно действие.

— Да, Клайв. Но ти си родом от Куирм.

— Само защото майка ми е била на гости при леля си и каретата закъсняла! — почервеня майорът. — Ако ме срежеш на две, ще видиш „Анкх-Морпорк“ изписано на сърцето ми!

— Нима? Е, да се надяваме, че няма да се стигне чак дотам — изрече Том. — Както и да е, да те убият в тъмна уличка си е част от живота в големия град.

— Но те бяха въоръжени! Мечове, шлемове…

— Значи ценна плячка, Клайв.

— Но аз си представях, че Градската стража се занимава с бандите…

Том се взря в приятеля си.

— Да не предлагаш да молим за защита от полицията? Впрочем вече няма такава. Някои стражници са с нас, макар да не виждам голяма полза, останалите или бяха пребити, или избягаха…

— Още дезертьори?!

— Откровено казано, Клайв, всички така се разбягват, че до утре ще се почувстваме твърде самотни.

Млъкнаха, когато един ефрейтор донесе още съобщения. Прелистиха ги мрачно.

— Е, поне настъпи спокойствие — подхвърли майорът.

— Защото е време за вечеря.

Майорът вдигна ръце.

— Това не е война! Човек мята камък, завива зад ъгъла и пак е почтен гражданин! Няма правила!

Капитанът кимна. Обучението им не обхващаше такива затруднения. Бяха изучавали карти на военни кампании по просторни равнини и тук-там по някое възвишение, което трябва да бъде превзето. На градовете се полагаше да бъдат обсаждани или отбранявани. Не подхождаха за сражения в тях. Нищо не виждаш, не можеш да си събереш силите, нито да маневрираш, винаги си изправен срещу хора, които познават града като собствената си кухня. И изобщо не ти се иска да се биеш с враг, който не носи униформа.

— Къде е твоят лорд? — попита капитанът.

— Отиде на бала като твоя.

— И какви заповеди ти остави, ако позволяваш да попитам?

— Каза ми да направя каквото е необходимо според мен, за да постигнем първоначално поставените цели.

— В писмен вид ли?

— Не.

— Жалко. И моят така постъпи.

Спогледаха се. После Ренгъл подхвана:

— Е… в момента няма действителни размирици. В истинския смисъл. От баща си съм чувал, че всичко това го е имало и по негово време. Казваше, че е най-добре просто да държиш нещата под похлупак. Казваше, че и камъните от калдъръма все някога свършват.

— Наближава десет часът — отбеляза майорът. Хората скоро ще си легнат, нали?

Лицата и на двамата излъчваха пламенната надежда, че положението е овладяно. Никой с ума си не би искал да му се наложи да прави това, което сметне за най-правилно.

— Е, Клайв, стига да няма… — започна капитанът.

Пред палатката настъпи раздвижване и влезе някакъв мъж. Беше опръскай с кръв и прашен, по лицето му имаше розови ивици там, където потта се бе стичала по ужасната мръсотия. Носеше арбалет на гръб, имаше и цял пояс с ножове.

И беше луд. Майорът разпозна този поглед. Очите блестяха, усмивката беше твърде напрегната.

— Аха, ето ви — промърмори той и свали голям месингов бокс от дясната си ръка. — Жалко за часовия, господа, ама не искаше да ме пусне, макар че му казах паролата. Вие ли сте старшите тук?

— Ти кой си, по дяволите? — изправи се майорът.

Човекът не се притесни.

— Карсър. Сержант Карсър.

— Сержант ли? В такъв случай защо не се…

— От Въжената улица — добави той.

Този път майорът се поколеба. И двамата военни знаеха за Неспоменаваните, макар че ако някой ги попиташе, едва ли биха могли да обяснят точно какво знаят. Неспоменаваните си вършеха работата тайно, зад кулисите. И изобщо не бяха обикновени стражници. Докладваха направо на патриция и имаха голямо влияние. Човек не биваше да си мери силите с тях, а да внимава да не ги ядоса. Нямаше значение, че този мъж е само сержант. Той беше от Неспоменаваните.

Още по-лошо беше прозрението на майора, че тази твар успява да проникне в мислите му и се радва на прочетеното.

— Ъхъ — натърти Карсър. — Тъй си е. Имаш късмет, че съм тук, войниче.

„Войниче“ — повтори си наум майорът. И наоколо слушаха хора, които щяха да запомнят. Войниче…

— От къде на къде? — заяде се той.

— Докато ти и лъскавите ти войничета си играехте да гоните разни перачки — започна Карсър, придърпа си единствения стол в палатката и седна — истинските неприятности се забъркваха на Шосето на петмезената мина. Знаеш ли го?

— За какво говориш? Човече, нямаме никакви съобщения за размирици там!

— Ъхъ, вярно. Не ти ли се вижда странно?

Майорът се замисли. Смътен спомен изскочи на повърхността в съзнанието му… и капитанът побутна със сумтене един лист към него. Щом го погледна, си припомни.

— Един от моите капитани беше там днес следобед и докладва, че всичко е под контрол.

— Брей? Под чий контрол?

Карсър се облегна на стола и вдигна краката си върху бюрото.

Майорът се вторачи в тях, но ботушите май нямаха намерение да се засрамят.

— Махни си краката от моето бюро — студено предложи майорът.

Карсър присви очи.

— Ти и още коя армия ще ме накарате?

— Моята, ако искаш да знаеш…

Майорът погледна в очите му и съжали, че го направи. Безумие. Бе виждал такива очи на бойното поле.

Съвсем бавно и с пресилена загриженост Карсър смъкна краката си от масичката. После извади мръсна кърпичка, дъхна театрално на дъските и ги избърса усърдно.

— Умолявам ви да ми простите — изрече той. — Все пак докато вие, джентълмени, си пазехте бюрата чистички и спретнати, гангрената, дето има една приказка, ха-ха, разяжда самото сърце на града. Никой ли не ви каза, че участъкът на Въжената улица беше опожарен до основи? И смятаме, че са загинали горкият капитан Суинг и поне един от нашите… технически помощници.

— Суинг, о, богове… — смънка капитан Ренгъл.

— Тъкмо това казах. Цялата сган, която вашите момчета гонеха от Кукличките и останалите свърталища, ами… събрала се е там.

Майорът се зачете в доклада.

— Но нашият патрул твърди, че всичко е било овладяно, имало е стражници по улиците, хора са размахвали флага и са пеели националния химн.

— Е, видяхте ли? — троснато каза Карсър. — Майоре, ти пял ли си някога националния химн на улицата?

— Ами не съм…

— Негова светлост кого прати там? — намеси се Ренгъл.

Майор Маунтджой-Стендфаст прелисти книжата си и лицето му се изопна.

— Ръждьо.

— Олеле! Страхотно попадение.

— Аз бих казал, че човекът вече е мъртъв — сподели мнението си Карсър и майорът се постара да не покаже, че малко се развесели. — Човекът, който е начело там сега, се представя за сержант Кийл. Той обаче е измамник. Истинският Кийл е в моргата.

— Откъде знаеш всичко това? — усъмни се майорът.

— Ние от Особения отдел си имаме начини да научим.

— Чувал съм — промърмори капитанът.

— Военното положение, джентълмени, означава, че военните се притичат на помощ на цивилните власти — заяви Карсър. — И в момента това съм аз. То се знае, можете да пратите един-двама вестоносци на бала, но не вярвам да ви се отрази добре на кариерата. И тъй, искам вашите хора да ни съдействат в един малък… кинжален удар.

Майорът се вгледа в него. Отвращението му към Карсър нямаше граници. Но беше майор отскоро, а когато току-що са те повишили, иска ти се да запазиш положението толкова дълго, че новите ти еполети да потъмнеят с времето.

Пресилено се усмихна.

— Сержант, ти и хората ти сте имали тежък ден. Защо не се отбиеш в палатката на столовата, докато аз се съветвам с другите офицери?

Карсър стана толкова внезапно, че стресна майора, и опря юмруци на бюрото.

— Направи го, слънчо — одобри с усмивка като острието на ръждив трион.

Обърна се и излезе в нощта.

В настъпилото мълчание Ренгъл промълви:

— Опасявам се, че името му е в списъка със служители на Суинг, който той ни изпрати вчера. И… ъ-ъ, формално той е прав за закона.

— Искаш да кажеш, че трябва да изпълняваме негови заповеди?

— Не. Но има право да поиска съдействие от теб.

— А аз имам ли право да откажа?

— О, да. Разбира се. Но…

— … ще се наложи да обясня причината пред лорда?

— Именно.

— Но този човек е зъл мръсник! И ти си ги виждал. Онези, които участват в грабежите. И накрая се налага да ги обесиш, за да дадеш урок на хората си.

— Ъ-хъм…

— Сега пък какво има?

— Е, той е прав за едно. Прегледах докладите и… това си е необичайно. Около Шосето на петмезената мина е съвсем тихо.

— Така е по-добре, нали?

— Не е за вярване, Клайв. Тук е написано, че дори участъкът на стражата не е бил нападнат. И… твоят капитан Бърнс казва, че е срещнал онзи Кийл или човек, представящ се за Кийл. Твърди, че ако мъжът е сержант от Стражата, тогава той — Бърнс, е чичо на маймуна. Казва, че човекът е свикнал командва големи сили. Честно казано, май е станал доста симпатичен на капитана.

— О, богове, Том, имам нужда от помощ! — възкликна майорът.

— Щом е така, веднага изпрати неколцина бързи ездачи. Да речем, на неофициален патрул. Да разузнаят както трябва. Можеш да си позволиш да изчакаш половин час.

— Вярно! Вярно! Идеята си я бива! — възкликна майорът с облекчение. — Ще бъдеш ли така добър да се погрижиш за това?

След припрените заповеди той седна и се загледа в картата. Поне нещо му се изясни. Всички тези барикади бяха обърнати навътре. Хората издигаха прегради между себе си, двореца и центъра на града. Никой не би се тревожил излишно за света отвън. Ако се наложи да превземеш крайни квартали при подобни обстоятелства, правилният начин е да навлезеш през порта в градските стени. Може и да не ги пазят както трябва.

— Том?

— Да, Клайв?

— Ти пял ли си някога националния химн?

— О, много пъти, сър.

— Искам да кажа — неофициално.

— Тоест само да покажа патриотизма си ли? Не, боговете са ми свидетели. Щеше да изглежда твърде странно.

— Ами знамето?

— Очевидно е, сър, че всеки ден му отдавам чест.

— Но изобщо не го развяваш, нали? — упорито разпитваше майорът.

— Струва ми се, че като малък веднъж махах с хартиено знаменце. На рождения ден на патриция или нещо от сорта. Стояхме на улицата, когато той минаваше с каретата, и викахме „Ура!“.

— И нито веднъж оттогава?

— Ами не, Клайв — смути се капитанът. — Ще бъда много притеснен, сър, ако видя човек да пее химна и да развява флага. Всъщност така постъпват чужденците.

— Нима? Защо?

— Ние нямаме нужда да показваме патриотизма си, сър. Та нали това е Анкх-Морпорк. Не сме длъжни да вдигаме шум, че сме най-голямата работа, сър. Просто си го знаем.

* * *

Тази странна теория вероятно се бе зародила в умовете на Уиглет и Уоди, както и в не особено упорито упражнявания ум на Фред Колън, и доколкото Ваймс я проумя, се състоеше в следното:

1. Да речем, че площта зад барикадите е по-голяма от площта пред тях, нали така?

2. Все едно в нея има повече хора и по-голяма част от града, ако схващаш.

3. Тогава — поправи ме, ако греша, сержант, — така да се каже, ще се озовем пред барикадите, не е ли вярно?

4. Значи излиза, че ние не сме бунтовници, а? Щото сме повече, а мнозинството не може да е от бунтовници, логично си е.

5. Така ние ставаме добрите. Ясно си е, че поначало бяхме от добрите, ама един вид вече е официално, нали? Математически де?

6. Та си рекохме, че ще напираме нататък към Късата улица, после заемаме Мъждивата и минаваме отвъд реката…

7. Сержант, ще загазим ли заради това?

8. Сержант, много особено ме гледаш.

9. Извинявай, сержант.

Пред Ваймс стоеше все по-обезпокоеният Фред Колън, а неколцина от строителите на барикади стърчаха наоколо, сякаш ги бяха сгащили по време на забранената игра „Почукай на вратата и дим да те няма“. Хората го наблюдаваха напрегнато, в случай че избухне.

И наистина имаше някаква смайваща логика, стига да не включваш в нея съображения от рода на „действителност“ и „здрав разум“.

Те се бяха потрудили усърдно. Всеизвестно е, че градската улица се прегражда лесно. Просто обковаваш с дъски две-три каруци и трупаш нависоко мебели и боклуци. Така си решаваш проблема с главните улици, а ако буташ достатъчно упорито, можеш да продължиш напред.

И останалото не ги бе затруднило. Поначало имаше много барикади. Момчетата само ги бяха събрали. Без никой да обърне внимание, Народната република на Шосето на петмезената мина вече обхващаше почти една четвърт от града.

Ваймс няколко пъти вдиша дълбоко.

— Фред…

— Да, сержант?

— Казах ли ти да правиш това?

— Не, сержант.

— Твърде много странични улички. И твърде много хора, Фред.

Колън се ободри.

— А, да, но и повече ченгета, сержант. Много момчета успяха да се доберат дотук. И то добри момчета. И сержант Дикинс, той ги разбира тия неща, помни предишния път, затова помоли всеки здрав мъж, който умее да борави с оръжие, да се включи в редиците. Много са, сержант! Имаме си армия, сержант!

„Ей така пропада светът — каза си Ваймс. — Тогава бях обикновен млад глупчо, не виждах положението като сега. Представях си, че Кийл оглавява революцията. Дали и той си е мислел същото?

Но аз само исках да запазя няколко улици безопасни. Само исках да държа шепа почтени простовати хорица настрана от тъпите тълпи, безмозъчните бунтовници и видиотените войници. Толкова се надявах, че ще ни се размине.

Може пък монасите да са прави. Да променяш историята е като да запречваш река с бент. Ще си намери обиколен път.“

Видя как Сам сияе сред мъжете. Преклонение пред героя, позна Ваймс. От това се ослепява.

— Някакви неприятности? — обърна се към Колън.

— Сержант, май още на никого не му е светнало какво става тук. А има всякакви случки около Кукличките и нататък. Кавалерийски атаки и какво ли още не… я почакайте, идват и насам.

Един наблюдател даваше знаци, застанал върху барикадата. Ваймс чу шумотевицата от другата й страна.

— Като гледам, още хора бягат от Кукличките — обади се Колън. — Сержант, какво искате да сторим?

„Да ги оставиш отвън — безмълвно отвърна Ваймс. — Не знаем кои са те. Не можем да пускаме всекиго при нас. С някои ще си навлечем белята. Лошото е, че знам какво става извън барикадите. Градът сега е кътче от ада и никъде не е безопасно.

А аз знам какво ще реша, защото гледам себе си как решавам.

Направо не е за вярване. Стоя ей там — момче, още чисто, розовичко и преливащо от идеали, което ме е зяпнало, сякаш съм някакъв герой. И аз не смея да не съм герой. Ще взема тъпото решение, защото не искам да се изложа пред себе си. Я се опитай да обясниш това на човек, който още не е изпразнил две-три чашки.“

— Добре, пуснете ги. Но никакви оръжия. Предай това навсякъде.

— Да взимаме оръжията на хората ли? — усъмни се Колън.

— Помисли, Фред. Тук не ни трябват Неспоменавани, нито преоблечени войници, нали? Някой трябва да гарантира за човека, преди той да носи оръжие. Няма да позволя да ме намушкат и в гърба, и в корема. А, Фред… не знам имам ли право, пък и сигурно няма да е за дълго, но доколкото зависи от мен, повишен си в сержант. Ако има желаещи да се заяждат заради липсващата нашивка, прати ги да спорят с мен.

Гръдният кош на Колън се изду.

— Слушам, сержант. Ъ-ъ… това означава ли, че пак трябва да получавам заповеди от вас? Ясно, ясно. Още изпълнявам вашите заповеди. Ясно.

— Повече не местете барикадите. Преградете уличките. Удържайте позицията. Ваймс, ела с мен. Ще имам нужда от вестоносец.

— Аз съм бързак, сержант — предложи услугите си Ноби някъде отзад.

— Щом е така, Ноби, от теб искам да се измъкнеш навън и да видиш какво става сега.

* * *

Сержант Дикинс се оказа по-млад, отколкото Ваймс го помнеше. Все пак не му оставаше много до пенсия. Поддържаше пищни сержантски мустаци, намазани с восък в острите краища и очевидно боядисани, и подобаващ на сержант силует, постигнат със скрит под дрехите корсет. Ваймс си припомни, че Дикинс бе прекарал много време в полковете, макар че родом беше от Лламедос. Откриха този факт, защото сержантът принадлежеше към толкова строга друидска религия, че в нея дори не използваха побити камъни. Поклонниците й бяха върли противници и на ругатните, което е сериозен недостатък за един сержант. Тоест би бил, ако сержантите не умееха да импровизират вдъхновено.

Сега Дикинс беше на ул. „Желан сапун“, продължение на Въжената улица. И имаше армия.

Не беше кой знае какво. Нямаше две напълно еднакви оръжия, пък и повечето не бяха оръжия в точния смисъл на думата. Ваймс потръпна, щом видя тълпата, и за миг се пренесе мислено в миналото, което може и да беше бъдещето му — представи си всички домашни свади, които бе принуден да потушава през годините. Ако някой ти налети с оръжие в точния смисъл на думата, знаеш срещу какво си изправен. Но тъкмо оръжията в неточния смисъл могат да смръзнат акото в червата на новобранеца. Касапски сатърчета, вързани на прътове. Дълги шишове и месарски куки.

В края на краищата това беше квартал на дребни търговци, носачи, касапи и докери. Ето защо в неравни редици пред Ваймс стояха мъже, които всеки ден мирно и законно държаха в ръцете си предмети с остриета и куки, пред които обикновеният меч приличаше на игла за момичешка шапка.

Имаше и класически оръжия. Мъжете се бяха връщали от война с меча или алебардата си. Оръжия ли? Не, сър, боговете да ви благословят! Само за спомен. С меча вероятно бяха разравяли жаравата в огнището, алебардата пък бе служила като един от прътовете на простора за пране, първоначалното им предназначение — забравено…

… до днес.

Ваймс се взираше в натрупания метал. За да победи в битка, на това гъмжило му стигаше да стои неподвижно. Ако врагът нападнеше с достатъчен устрем, щеше да премине от другата страна във вид на кайма.

— Някои са пенсионирани стражници, сърр — прошепна Дикинс. — А и сещате се, мнозина са били в полковете по едно или друго време. Някои хлапета пък желаят да видят що е сражение, ясно ви е. Какво ще кажете?

— В никакъв случай не бих искал да съм им противник — отбеляза Ваймс. Поне една четвърт от мъжете бяха с побелели коси, а и доста се подпираха на оръжията си. — Но да си призная, не бих желал и аз да съм човекът, който ще ги води. Дам ли команда „кръгом“ на тази тълпа, ще се разхвърчат ръце и крака.

— Те са изпълнени с решимост, сърр.

— Няма лошо. Но аз не искам война.

— О, няма да се стигне дотам, сърр — заяви Дикинс. — Виждал съм барикади през живота си. Обикновено всичко свършва мирно. Новият човек поема властта, на хората им писва и всеки се прибира у дома, то се знае.

— Но Уайндър е побъркан — напомни Ваймс.

— Сърр, посочете ми поне един от тях, който да не е бил.

„Сър, значи — рече си Ваймс. — Да де, «сърр». А пък е по-възрастен от мен. Е, какво да се прави, поне да се постарая.“

— Сержант — започна той, — искам да избереш двайсетина души от най-добрите, които са участвали в сражения. Хора, на които имаш доверие. И ги искам на Тромавата порта. Да бъдат нащрек.

Дикинс недоумяваше.

— Но тя е залостена, сърр. И е точно зад нас. Мислех си, че…

— На портата, сержант — настоя Ваймс. — Те ще бдят някой да не се промъкне, за да я отвори. Искам да бъде подсилена и защитата на мостовете. Сложете дъски с шипове на моста срещу кавалерията, опънете телове… Искам на всеки, който понечи да ни нападне по моста, лошо да му се пише, ясно?

— Да не би да знаете нещо, сърр? — наклони глава настрани Дикинс.

— Да речем, че мисля като противника. — Пристъпи към него и зашепна. — Дей, научил си това-онова от историята. Ако човек има ум в главата, няма да напира право срещу барикадата. Ще търси слабо място.

— Ама там има и други порти, сърр — неуверено напомни Дикинс.

— Да, но ако превземат Тромавата, излизат на Брястовата улица и имат чудесен прав път за галоп точно където не ги очакваме.

— Но… сърр, вие ги очаквате.

Ваймс само го погледна безизразно, а сержантите умело разгадават такова изражение.

— Все едно вече сме го направили, сърр! — заяви Дикинс щастливо.

— Но искам и да има доста хора на барикадите — добави Ваймс. — Също два-три патрула, за да се изнасят там, където стане напечено. Сержант, ти знаеш как се прави.

— Тъй вярно, сърр. — Той напето отдаде чест и се ухили, после се обърна към събраните хора. — Ей, сбирщина! — провикна се. — Някои от вас са били в полковете, знам. Колцина от вас са научили „Всички ангелчета“?

Във въздуха бяха размахани известен брой по-опасни „спомени“.

— Ха така ви искам! Вече си имаме хор! Само че туй е войнишка песен, разбрано? Не приличате на войници, но се кълна в боговете, че ще ви накарам да пеете като тях! Ще се научите в движение! Надясно! Ходом марш! „Всички ангелчета се въздигат, въздигат, всички ангелчета се въздигат нависоко!“ Пейте, синковци!

Маршируващите подхващаха думите на песента от онези, които я знаеха.

— „Как се въздигат, въздигат, въздигат? Как се въздигат, въздигат, въздигат?“

— „Те се въздигат с главите нагоре, с главите нагоре, с главите нагоре“… — изпя Дикинс и колоната зави зад ъгъла.

Ваймс се заслуша.

— Хубава песен — сподели младият Сам и Ваймс си спомни, че той я чува за пръв път.

— Стара войнишка песен.

— Наистина ли, сержант? Но в нея се пее за ангелчета.

„Така си е — помисли си той — и ще се учудиш какви части от телесата се въздигат нататък заради ангелчетата. Истинска войнишка песен: хем сантиментална, хем мръснишка.“

— Доколкото си спомням, пеели са я след битки. И съм виждал старци да плачат, когато я пеят.

— Защо? Звучи весело.

„Спомняха си за онези, които вече не можеха да я пеят — мина през главата на Ваймс. — Ще научиш. Знам.“

Не след дълго патрулите се върнаха. Майор Маунтджой-Стендфаст беше достатъчно досетлив да не иска писмени доклади. Отнемаха много време и не се отличаваха с добър правопис. Един по един мъжете разказваха видяното. От време на време капитан Ренгъл, който нанасяше знаци на картата, свиркаше тихичко.

— Грамадно нещо, сър. Сериозно! Зад онези барикади са се събрали доста хора — една четвърт от града!

Майорът разтърка челото си и се обърна към кавалериста Габитас, който дойде последен и се бе постарал да събере повече сведения.

— Сър, всички образуват нещо като позиция. Затова доближих онези на Улицата на героите със свален шлем, все едно не съм на служба, един вид, и попитах за какво е цялата история. Някакъв мъж ми викна отгоре, че всичко било наред, покорно благодаря, и вече завършили барикадите. Попита ги за реда и закона, а те казаха, че ги спазвали, благодаря.

— Никой ли не стреля по теб?

— Никой, сър. Ех, да можех да кажа същото за местата наоколо. Хората мятаха камъни по мен, една стара дама изсипа върху ми гър… пълен съд от прозореца си. Ъ-ъ… има още нещо, сър. Ъ-ъ…

— Изплюй камъчето, човече.

— Аз… ъ-ъ, май познах неколцина. На барикадите. Ъ-ъ… имаше и от нашите, сър…

Ваймс затвори очи с надеждата, че светът ще стане по-добър. Но когато ги отвори отново, все още виждаше розовото лице на новоизпечения сержант Колън.

— Фред, чудя се дали проумяваш основния замисъл? Войниците… тоест другите хора, Фред… остават извън барикадите. Ако са вътре, Фред, тогава нямаме никаква барикада. Разбираш ли?

— Да, сър. Но…

— Искаш да служиш в някой полк, Фред, и според мен ще откриеш, че там едно от нещата, на които много държат, е да се знае кой е от твоите хора и кой не е.

— Но, сър, те са…

— Фред, откога се познаваме?

— От два-три дни, сър.

— Ъ-ъ… вярно. Ъхъ. Разбира се. Сториха ми се повече. Е, защо, Фред, идвам тук и установявам, че си пуснал при нас цял взвод? Да не си изпаднал пак в метафизични размисли?

— Първо беше братът на Били Уиглет, сър — изнервено започна Колън. — С него дойдоха и няколко от приятелчетата му. Всички са местни момчета. Там е и един момък, с когото Нансибол израснал, също момък, който е син на съседите на Уоди, излизали да пият заедно, има и един, който…

— Колко са на брой, Фред? — уморено попита Ваймс.

— Шейсет, сър. Или малко повече в момента.

— И не ти ли хрумва, че може да са част от нечий умен план?

— Не, сержант, изобщо не ми хрумна. Щото хич не си представям, сержант, как Уоли Уиглет ще е част от умен план, той не си пада много по мисленето. Приели го в полка, чак когато написали с боя Л и Д на ботушите му. Вижте, сержант, познаваме ги всичките. Повечето момчета се записаха да служат малко, за да излязат от града и може би да натрият носа на Джони Чужденеца. Изобщо не са очаквали бабички да ги заплюват в собствения им град. От това духът на едно момче се скапва, такива ми ти работи. И от мятането на камъни по него, разбира се.

Ваймс се примири. Това беше самата истина.

— Добре. Но ако продължава така, Фред, накрая всички ще бъдат зад барикадите.

„Би могло да завърши и по-зле“ — добави наум.

Хората бяха запалили огньове на улиците. Имаше изнесени котли за готвене. Но повечето се отдаваха на любимото в Анкх-Морпорк развлечение — да обикалят наоколо, за да видят какво ще се случи.

— И какво ще се случи сега, сержант? — обади се Сам.

— Мисля, че ще нападнат на две места. Кавалерията ще излезе от града и ще се опита да проникне през Тромавата порта, защото ще им изглежда лесно. А войниците и… останалите от стражата, които не са на наша страна, вероятно ще се промъкнат тайно по Сбъркания мост.

— Убеден ли сте, сър?

— Абсолютно — заяви Ваймс.

В края на краищата вече се бе случило… или нещо подобно…

Стисна с пръсти носа си. Вече не си спомняше кога е спал за последен път. Спал, а не задрямал или паднал в несвяст. Знаеше, че мислите му леко се объркват. Но той знаеше и как бе пробита барикадата на Шосето на петмезената мина. Едно-единствено изречение в книга по история, но го помнеше. Обсади, които се проваляха заради предателство, бяха успешни заради малка пролука отзад. Така е в историята.

— Но няма да е през следващите час-два — сподели на глас. — Не сме толкова важни. Тук всичко беше мирно и тихо. Чак когато започнат да се питат защо е така, вонящата купчинка ще ни падне на главите.

— Сержант, много хора влизат тук. Някои от мъжете казват, че са чули писъци в далечината. Хората направо се трупат. Отвън имало грабежи и какво ли не…

— Редови стражник?

— Да, сержант?

— Нали не си забравил как искаше да фраснеш с боздуган онзи гнусен мъчител, а аз те спрях?

— Да, сержант?

— Ето защо го направих, момко. Рухнем ли и ние, всичко рухва.

— Да, сержант, но се случва вие да цапардосате някого по главата.

— Интересен довод, редови стражник. Логичен и правилно изтъкнат, с ясен тон, граничещ с нахалство. Само че има голяма разлика.

— И каква е тя, сержант?

— Ще научиш — обеща Ваймс.

„Отговорът гласи: аз го правя. Признавам, че не е добър отговор, защото и хора като Карсър казват същото, но всичко се свежда до това. Разбира се, правя го, за да не им забия нож, а честно казано, за да попреча и на тях да ми забият нож. Което също е твърде важно.“

Обиколката им ги отведе при голям огън насред улицата. Вреше казан и хората се редяха на опашка с паници в ръце.

— Мирише приятно — каза Ваймс на човека, разбъркващ полека с черпак съдържанието на казана.

— О, вие ли сте… ъ-ъ, господин Диблър?

— Нарича се „яхния на победата“, сержант — осведоми го той. — По два пенса на паница или си прерязвам гърлото, а?

— Горе-долу налучкахте израза. — Ваймс се взря в странните (и още по-лошо — понякога мъчително познатите) бучки, премятащи се в гнусотията. — Какво има вътре?

— Яхния — повтори Диблър. — Толкова е силна, че ще ви се сгъстят космите на гърдите.

— Да, виждам, че по някои мръвки вече е поникнала четина.

— Вярно! Толкова е вкусна!

— Изглежда… страхотна — вяло вметна Сам.

— Господин Диблър, налага се да извините моя редови стражник — промълви Ваймс. — Горкото момче е възпитано да не яде яхния, която му намига.

Седна с гръб към стената и паница в скута и вдигна поглед към барикадата. Хората се бяха потрудили, тъй като нямаха голям избор от други занимания. Тази тук, запречила цялата Улица на героите, беше висока към четири метра и вътре дори имаше грубо мостче за защитниците.

Облегна се и затвори очи.

Чу сърбане до себе си — младият Сам опитваше яхнията — после и думите:

— Сержант, ще се стигне ли до сражения?

— Да — потвърди Ваймс, без да отваря очи.

— Ама истински бой ли?

— Ъхъ.

— Няма ли първо да си поговорят?

— Не — отрече Ваймс и се опита да заеме по-удобна поза. — Може да има приказки после.

— Но така не е редно!

— Вярно, момко, затова пък методът е проверен на практика.

Разговорът секна. Въпреки шума на улицата Ваймс потъна в сън.

* * *

Майор Маунтджой-Стендфаст знаеше какво ще последва, ако изпрати съобщение в двореца. „Какво да правя сега, сър?“ не беше нещо, което негова Светлост би искал да чуе. От един майор не се очаква подобен въпрос, след като предишните заповеди са били недвусмислени. Барикадите трябваше да бъдат съборени, бунтовниците — отблъснати. Хвани здраво копривата и така нататък. Като дете бе хващал здраво коприва и понякога ръката му заприличваше на малко прасенце.

Имаше дезертьори зад барикадата. Дезертьори! Как се стигна до това?

Огромна барикада с наредени отзад въоръжени мъже, на тази барикада имаше дезертьори и той бе получил заповеди. Всичко беше ясно.

Ех, само да се бяха… ами разбунтували. Пак изпрати кавалериста Габитас натам и според него всичко било съвсем мирно. Изглежда нормалният градски живот продължаваше зад барикадата, а това не можеше да се каже за хаоса пред нея. Ако бяха стреляли по Габитас или хвърляли предмети, щеше много да му олекне. Вместо това се държаха… ами… прилично. На враговете на държавата не подобаваше да се държат така!

В момента един враг на държавата стоеше пред капитана. Габитас не се бе върнал с празни ръце.

— Хванах го да се промъква зад мен — обясни той и се обърна към пленника: — Били сме зад барикадата, а, мойто момче!

— То може ли да говори? — вторачи се майорът в съществото.

— Няма нужда да ги приказвате такива — намуси се Ноби Нобс.

— Улично гаменче, сър — уточни кавалеристът.

Майорът огледа това, което се виждаше от арестанта, тоест един огромен шлем и нос.

— Капитане, ще ми сложиш ли нещо да стъпя? — помоли той и изчака да бъде намерена табуретка.

Тогава възникнаха нови въпроси.

— Кавалерист, то има значка на Стражата. Да не е някакъв талисман?

— Сам си я издялках от сапун — похвали се Ноби. — За да съм ченге.

— Защо? — попита майорът.

В това чудновато видение имаше нещо, което въпреки неотложните задачи го подтикваше към ужасено, но омайващо изучаване.

— Мисля да стана войник, като порасна продължи Ноби и му се ухили щастливо. — Човек може да гепи доста повече нещица.

— Опасявам се, че не ти достига ръст — припряно възрази майорът.

— Че к’во ми пречи, нали врагът също ходи по земята? — заяви Ноби. — Пък и хората са проснати като им смъкваш ботушите. Дъртия Главоч разправя, че пари се изкарвали от зъбите и обиците, ама аз казвам, че всеки носи ботуши, нали? Пък напоследък мнозина са с развалени зъби и ония дето правят ченета, искат да им занесеш пълен комплект…

— Наистина ли ми казваш, че искаш да се запишеш в армията само за да мародерстваш по време на сраженията? — втресе се майорът. — Такова малко… хлапе като теб?

— Веднъж Главоча взе, че остана трезвен два дена поред и ми направи малко войничета — сподели Ноби. — Те си имаха мънички ботушки, които човек може да…

— Млъкни — нареди майорът.

— … да сваля, и много, ама много мънички зъбчета, които човек може да…

— Няма ли да млъкнеш! — ядоса се майорът. — Изобщо ли не те привлича честта? Славата? Обичта към града?

— Де да знам. Може ли да им се вземе добра цена?

— Те са безценни!

— Е, щом е тъй, предпочитам ботушите, ако не сте против. Може да ти дадат десет пенса на чифт, ако знаеш точното дюкянче…

— Погледни кавалериста Габитас! — възкликна крайно разстроеният майор. — Двайсет години служба, добър войник! Ти не би паднал до там, че да вземеш ботушите от повален противник, нали, войнико?

— Не бих, сър! Не съм разбойник, сър! — отвърна кавалеристът Габитас[8].

— Ъ-ъ… да. Вярно! — натърти майорът. — Младежо, би могъл да научиш много от хора като кавалериста Габитас. Като те слушам, през времето при бунтовниците главата ти се е напълнила с крайно неправилни идеи.

— Никакъв бунтовник не съм! — кресна Ноби. — Хич не ми викайте бунтовник, щото не съм, аз съм си момче от Анкх-Морпорк, че и се гордея с това! Ха, бъркате нещо, никога не съм бил бунтовник и е жестоко да приказвате така! Аз съм си почтено момче, да знаете!

Едри сълзи потекоха по бузите му, измиваха мръсотията и откриваха долния слой мръсотия.

Майорът нямаше опит в такива ситуации. Всяко налично отвърстие по лицето на хлапето като че бълваше течности. Той потърси с поглед помощ от Габитас.

— Ти си женен, войнико, нали? Сега какво да правим?

— Мога да го фрасна зад ухото, сър — предложи кавалеристът.

— Колко си безчувствен, войнико! Я да видим, май нося кърпичка…

— Хъ, имам аз с какво да се трия, премного благодаря, няма що да ме гледате отвисоко — изхлипа Ноби.

Извади кърпичка от джоба си. Всъщност извади десетки, сред тях и една с инициали К. М. С, навързани като „флаговете на нациите“ от фокуса. Заедно с тях излязоха няколко кесии и половин дузина лъжици.

Ноби се избърса с първата попаднала му кърпичка и натика обратно всичко в джоба си. Установи, че всички мъже са го зяпнали.

— Какво има, а, какво? — попита предизвикателно.

— Разкажи ни за онзи човек Кийл — поиска майорът.

— Нищичко не знам — отговори по навик Ноби.

— Аха, това означава, че все пак знаеш нещо — заяви майорът, който беше от хората, готови да се насладят на подобна малка победа.

Ноби се опули. Капитанът се наведе към ухото на по-старшия офицер.

— Само според правилата на математиката, сър. Според правилата на обикновената граматика той просто подчертава…

— Разкажи ни за Кийл! — извика майорът.

— Слушайте, майоре, защо не оставите тези занимания на специалистите? — чу се глас.

Майорът вдигна глава. Карсър и хората му бяха влезли в палатката. Сержантът пак се хилеше.

— Имате си малък арестант, а? — Той застана отпред, за да огледа Ноби. — Направо сте си хванали главатар. Каза ли ви нещо? Не ми се вярва. Нужно е специално обучение, за да изкопчиш най-доброто от такива хлапета, ха-ха.

Той пъхна ръка в джоба си. Когато я извади, пред кокалчетата на юмрука му имаше месинг.

— Слушай, момче — подхвана пред ужасените погледи на войниците, — знаеш кой съм, нали? От Особения отдел. И те виждам двоен. Единият е бодро момче, което ще помогне на законните власти, а другият е нахакан малък скапаняк, който ще ми се прави на много хитър. Единият има бъдеще, има си и всички зъби. Аз пък имам една чудатост, нещо като навик — никога не повтарям въпрос. Е… не си престъпник, нали?

Ноби, ококорил очи към бокса, завъртя глава.

— Правиш каквото е нужно, за да оцелееш, нали?

Момчето кимна.

— Всъщност си мисля, че преди да се забъркаш с бунтовниците, си бил свястно момче. Пеел си химни и тям подобни.

Ноби кимна.

— Онзи мъж, дето се нарича сержант Кийл, е главатарят на бунтовниците, а?

Момчето се поколеба, после вдигна ръка.

— Ъ… всеки прави каквото той каже, това също то ли е?

— Ъхъ. Той харизматичен водач ли е?

Ноби не откъсваше поглед от бокса.

— Ъ… ъ… ъ… де да го знам. Не съм го чувал да кашля често.

— И за какво си приказват зад барикадата, момченце?

— Ъ… ами за Справедливост, Истина, Свобода и такива неща.

— Аха. Бунтовнически разговори! — изопна се Карсър.

— Така ли? — вметна майорът.

— От мен да го знаете — потвърди Карсър. — Когато някаква сган започне да ръси такива думи, нищо добро не са намислили. — Той се взря надолу в Ноби. — Питам се какво ли имам в джобчето си за едно добро момче, а? О, да… нечие ухо. Още е топло. Взимай, хлапе!

— Леле, благодарско, господине!

— Сега бягай надалеч, иначе ще те изкормя.

Ноби хукна.

Карсър огледа картата, разгъната върху бюрото.

— О, планирате нападение. Колко хубаво. Не искаме да притесним бунтовниците, нали? Защо още не сте започнали скапаната си атака, майоре?

— Е, те не са…

— Войниците ви отиват при тях! Те държат една четвърт от града! А вие ще се промъквате в гръб. По моста, както виждам, и по Брястовата улица. Тихичко, един вид. Все едно сте уплашени!

Юмрукът на Карсър удари по масата и майорът подскочи.

— От никого не се плаша! — излъга той.

— Сега вие сте градът! — В ъгълчето на устата на Карсър изби малко пяна. — Те се промъкват. Вие — не. Тръгвате на конете право срещу тях и ги пращате в ада, това ще правите. Те крадат улици от вас! Вие си ги връщате! Те се поставиха извън Закона! Вие пък им стоварвате Закона!

Той се отдръпна и маниакалната ярост стихна мигновено, както се появи.

— Това ви съветвам аз — каза Карсър. — Разбира се, вие по-добре си разбирате от работата. Аз и каквото е останало от горките ми момчета отиваме да се бием. Убеден съм, че техни светлости лордовете ще оценят всичко, което смятате, че ви е по силите.

Той излезе и другите от Особения отдел се изнизаха с него.

— Ъ-ъ… добре ли си, Клайв? — попита капитанът.

От очите на майора се виждаше само бялото.

— Що за ужасен човек… — промълви той.

— Ъ-ъ… да, разбира се. А, от друга страна…

— Да, да, да. Знам. Нямаме избор. Но пък имаме заповеди. Онази… невестулка има право. Ако проклетията продължава до сутринта, край на кариерата ми, на твоята също. Демонстрация на сила, дръзка челна атака, никакви пленници… такива са заповедите. Тъпите, тъпите заповеди — въздъхна той.

— Предполагам, че можем да не се подчиним… — отрони капитанът.

— Ти да не си луд? После какво ще правим? Не ставай глупак, Том. Събери хората, накарай ги да впрегнат воловете, нека се проявим малко. Хайде да приключваме!

* * *

Някой разтърси Ваймс, за да го събуди. Вдигна поглед към собственото си лице — по-младо, с по-малко бръчки, по-уплашено.

— К’во има?

— Сержант, докараха обсадни машини! Настъпват по улицата, сержант!

— Какво?! Ама че глупост! Тук барикадата е най-висока! Двама души стигат да я отбраняват!

Ваймс скочи. Сигурно беше лъжлива атака. И то тъпанарска. Точно тук Уоди и приятелчетата му бяха заклещили две големи каруци на улицата, превърнали се в ядро на здрава стена от дървения и отломки. Имаше обаче един тесен и нисък вход за хора, за да проникват в Републиката. Сега през него напираше тълпа като рояк плъхове.

Ваймс се покатери на барикадата и погледна отгоре. В отсрещния край на улицата напредваше голяма метална стена, заобиколена от пламтящи факли. Само толкова можеше да се види в града без светлини. Но той знаеше какво е това.

Наричаше се Голямата Мери и бе натоварена на яка кола. Ваймс я бе виждал и преди. Колата бутаха два вола. Стените не бяха от плътен метал, само тенекия, която пречеше на защитниците да хвърлят огън по дъските отдолу. Цялата конструкция просто пазеше мъжете, които в удобното си убежище носеха грамадни куки на дълги вериги…

Щяха да ги закачат за барикадата, после да обърнат воловете във впряга, може би щяха да добавят още четири добичета, а тогава не би имало нищо, построено от дърво, което те да не унищожат.

Между колата и барикадата множество подплашени хора се мъчеха да избягат, за да не бъдат смазани.

— Някакви заповеди, сержант? — попита Фред Колън и се изтегли да застане до Ваймс. — Майчице…

— Ъхъ, ей в такива моменти имаме нужда от двама тролове в Стражата — сподели Ваймс. — Мисля си, че Детр…

— Тролове ли? — прекъсна го Колън. — Хъ, нищо няма да стане с тролове. Твърде безмозъчни са да разбират заповеди.

„Един ден ще говориш друго“ — каза си Ваймс.

— Така — подхвана на глас. — Който няма или не бива да има оръжие, да се дръпне по-далеч назад. Прати вест на Дикинс, че имаме нужда от всеки човек, когото може да отдели, но… гръм да ме удари!

Какво се бе случило предишния път? Имаше какви ли не действия срещу барикадите, обаче само за отвличане на вниманието, докато кавалерията заобикаляше отзад. Не помнеше това.

Взря се в напиращата кола. Горе зад клатушкащата се стена трябваше да има тясна издатина за войници, които щяха да пращат стрели срещу всеки, опитал се да попречи на мъжете, заети с разрушаване.

В измамното зарево на факлите му се стори, че вижда лицето на Карсър. Дори от такова разстояние имаше нещо ужасяващо познато в изражението му.

Суинг беше мъртъв. Когато всички се щурат объркани, непреклонен човек може да се издигне нагоре по стълбицата само с нахалство. „В края на краищата — напомни си Ваймс — и аз го направих.“

Смъкна се по барикадата и огледа хората.

— Искам доброволец… не ти, Сам. Уиглет, ти ставаш. Баща ти е дърводелец, нали? Е, има една дърводелска работилница зад ъгъла. Изтичай и ми донеси два чука и малко дървени клинове или дълги пирони… нещо остро. Хайде, бягай!

Уиглет кимна и препусна.

— И… да, имам нужда от шепа пресен джинджифил. Нансибол, отскочи до аптекаря зад ъгъла, ако обичаш.

— Каква полза от това, сержант? — попита Сам.

— Малко ще освежим нещата.

Ваймс свали шлема и бронята си, после кимна към пролуката, през която минаваше потокът от хора.

— Фред, ще излезем оттук. Можеш ли да пробиеш път?

— Ще се постарая, сержант — изпъчи се той.

— Ще спрем онова нещо. Те не могат да го движат бързо, а при толкова шум и бъркотия никой нищо няма да забележи… много си пъргав, Били…

— Награбих всичко, сержант — съобщи задъханият Уиглет, притичал с малък чувал. — Знам какво сте намислили, сержант, като хлапе и аз съм го вършил понякога, колкото да направя беля…

— И аз — призна си Ваймс. — Ето го и моя джинджифил. Ах, прекрасен е. Насълзява ми очите. Всичко ли е ясно, Били? Фред, приготви се.

Имаха нужда от едрия Колън, бутан от Ваймс, за да минат през отчаяната тълпа към света отвъд барикадата. В мрака Ваймс напредна към едната страна на обсадната машина. Тя приличаше на огромен муден таран, напиращ по улицата, но се движеше на тласъци по-бавно от пешеходец заради навалицата. Той си каза, че Карсър сигурно се наслаждава.

Шмугна се под колата, останал невидим в множеството, измъкна чук и клин от чувала на Уиглет.

— Били, заеми се с лявото задно колело, после офейкай.

— Но, сержант…

— Това е заповед. Измъкни се, върни се там и разкарай хората от улицата колкото се може по-скоро. Изпълнявай!

Ваймс пропълзя до едно от предните колела и нагласи клина между оста и колелото. Колата спря за малко, той натика клина в пролуката и го удари с чука. Имаше време за още един замах, преди скърцането на колата да подскаже, че воловете пак са тръгнали. Тогава той припряно пропълзя назад и взе чувала от Били, а дребосъкът, озъртайки се, неохотно се промъкна между краката на хората.

Ваймс успя да забие и трети клин, после разбра от гръмките гласове някъде зад гърба му, че спирането на колата е забелязано. Колелата се разклатиха и се заклиниха още по-здраво. Вече би трябвало да ги свалят, за да оправят поразията.

Все пак воловете бяха силни добичета. Ако впрегнеха достатъчно от тях, без проблем биха повлекли и колата, и барикадата. Но най-хубавото беше, че хората смятаха барикадата за нещо, в което се опитват да нахлуят, а не другите да излязат оттам…

Ваймс се измъкна в шумния нощен хаос. Имаше войници, стражници, бежанци, които се ругаеха взаимно. В трепкащите сенки той беше поредният силует. Разбута уверено хората и стигна до напъващите се волове и коларя, който ги мушкаше с пръчка. Насърчи го фактът, че коларят имаше вид на човек, който ще даде правилния отговор само в шест от десет случая, ако го попитат как се казва.

Ваймс дори не се поколеба. Важното беше да не даде на другия шанс за никакво „но…“, камо ли за „Ти пък кой си, дяволите те взели?“. Блъсна го настрана и се вторачи сърдито в потящите се добичета.

— А, ясно, виждам какво те затруднява — заяви с глас на човек, научил всичко за воловете. — Налегнала ги е вялата напаст. Но ще ги оправим. Я вдигни опашката на този. Размърдай се, бе!

Воловарят се подчини на заповедта. Ваймс сипа джинджифил на дланта си. „Почва се. Поне ръката ми ще е на топло в този студ…“

— Така. Сега другия… така. Добре. Само ще мина от другата страна и… ще мина…

Той бързо изчезна в сенките. Разблъска с рамо навалицата и се напъха в тясната дупка.

— Всичко е наред, сержант, видях ви през столовете от трапезарията на госпожа Ръдърфорд — каза Фред Колън и му помогна да се изправи. — Е, спряхте ги, сержант, няма спор… Ъргх…

— Да, не се здрависвай с мен, докато не се измия — каза Ваймс и тръгна към помпата.

Ослуша се за всякакви необичайни звуци от другата страна на барикадата. Отначало нищо не долови. После чу…

В първите минути след отбиването му при воловете не се случи нищо особено, само очите им полека се кръстосваха, после също толкова бавно почервеняваха. Необходимо е време, за да се случи нещо в главата на вол, затова пък случката е с голям размах.

Мученето започна ниско и се извиси. Беше първичен звук, какъвто се е разнасял над древната тундра и е осведомявал първите хора, че към тях се е понесла или вечерята, или смъртта им, но и в двата случая е освирепяла. Звук на едро животно, което изразява емоциите, които напират отвъд. И то звук в дует.

Ваймс се покатери върху барикадата и видя бягащи хора. После Голямата Мери се разтресе. Гледката не беше кой знае колко впечатляваща, ако не знаеш, че два тона дърво току-що са подскочили. Последва трясък от цепене, две от заклещените колела на обсадната машина се откачиха и тя рухна настрана сред пламъци, трески, пушек и прахоляк.

Ваймс преброи наум и стигна само до „две“, когато едно колело се изтъркаля от дима и продължи по улицата. Винаги се случва.

Но това не беше краят. Воловете, оплетени във впряга, вече представляваха съединено разярено същество, което успяваше да стъпи само с шест от осемте си крака и се насочи с учудваща скорост в обратната посока.

Другите волове, които чакаха да ги впрегнат за голямото теглене, го видяха да се носи към тях. Животните бяха стреснати от грохота и щом надушиха вонята на ужас и бяс, бавно побягнаха от нея — както се оказа, право към наредените зад тях стрелци с лъкове, които на свой ред се помъчиха да минат през кавалерията. Конете поначало не бяха настроени добре към въоръжените хора и също бяха обзети от безпокойство. Потърсиха облекчение в яростни къчове към всички наоколо.

По-нататък за зрителите по барикадата стана трудно да различат нещо, но силният шум се проточи дълго.

Сержант Колън промълви възхитен:

— Адска работа, сержант.

В далечината се трошаха стъкла.

— Ще се върнат — рече му Ваймс.

— Ъхъ, ама не всички — вметна Уиглет. — Браво на вас, сержант.

Ваймс се обърна и видя Сам да гледа с обожание героя.

— Провървя ми, момко — каза му. — Но е необходимо да помниш разни дреболии и да не те е гнус, че ще си изцапаш ръцете.

— Сержант, но сега можем да победим — изтърси Сам.

— Не можем. Затова пък можем да отлагаме поражението, докато не е толкова болезнено. — Ваймс заговори на останалите. — Хайде, момчета, залавяйте се за работа. Позабавлявахме се, но утрото няма да настъпи скоро.

Новината се разнесе, още преди да слезе от барикадата. Тълпата надаваше радостни възгласи, хората с оръжие пристъпяха по-гордо. „Показахме им, а? Не им хареса вкусът на хладната стомана на тези… ъ-ъ… други хора от Анкх-Морпорк! Ще видят те, а?“

Достатъчни бяха няколко клина, малко пресен джинджифил и много късмет. Това не би могло да се повтори.

Може би нямаше и нужда. Помнеше как чу за покушението. Всичко беше твърде загадъчно. Уайндър бе убит в зала, пълна с хора, но никой нищо не видял. Носеха се слухове за магия, разгорещено отхвърлени от магьосниците. Някои историци твърдяха, че се случило, защото войските около двореца били изпратени да нападнат барикадите, но това не даваше отговор на въпросите. Който можеше да намушка смъртоносно човек в ярко осветена зала сред тълпата, едва ли би сметнал за препятствие неколцина часови в мрака…

Разбира се, след като Щракни куфар стана новият патриций, никой бездруго не се престараваше в усилията да установи фактите. Хората подхвърляха „твърде е възможно никога да не узнаем истината“, което за Ваймс означаваше: „Знам истината или си въобразявам, че я знам, и дяволски се надявам, че няма да излезе наяве, защото всичко вече е прикрито“.

Ами ако не ни победят?

Кийл не бе унищожил Голямата Мери. В другото настояще тя не бе използвана. Войниците не се оказаха толкова тъпи, че да опитат с нея. Такива неща подхождат при потушаване на дребни местни смутове на цивилни, но не могат да се приложат срещу здрав отпор, оказван от професионалисти. Сега тя беше куп парчетии, нападателите трябваше да съставят набързо нов план, а времето течеше…

Ами ако не ни победят?

Достатъчно беше да издържат. Хората на върха имат много къса памет. Уайндър загина тайнствено, да живее лорд Щракни куфар! И изведнъж всички бунтовници се преобразяват в славни борци за свобода. А в гробището има седем незапълнени гроба…

Тогава ще може ли да се прибере? Да речем, че Мадам е права, и му предложат поста командир не като подкуп, а за заслуги? Това би променило историята!

Извади кутията за пури и се вторачи до болка в надписа:

„Я да видим… ако никога не съм срещал Сибил, тя няма да се е омъжила и да ми е купила това, значи не бих го гледал сега…“

Взираше се напрегнато във вълнистите букви, почти им внушаваше да изчезнат. Не изчезваха.

От друга страна, онзи стар монах беше казал, че каквото се е случило, такова си остава. И сега Ваймс пазеше в съзнанието си образите на Сибил, Керът, Детритус и всички останали, застинали, в миг, който никога няма да бъде последван от друг.

Искаше да си отиде вкъщи. Искаше го толкова силно, че се разтрепери от тази мисъл. Но ако трябваше да плати цената, като продаде на нощта добри хора, ако цената беше запълването на онези гробове, ако цената означаваше да не приложи в боя всяка известна му хитрост… значи беше прекалено висока.

Знаеше, че не е решение, което той взема. Не беше плод на обмисляне, беше инстинктивно реакция. Никъде нямаше вселена, в която Сам Ваймс да отстъпи, защото повече нямаше да е Сам Ваймс.

Надписът върху среброто се размазваше заради напиращите сълзи. Бяха сълзи на гняв, насочен повече към самия него. Нищичко не можеше да стори. Не си купи билет дотук, не дойде по свое желание, но вече беше в колата и нямаше как да слезе до самия край.

Какво друго каза старият монах? Историята си намира начин? Е, значи й се налагаше да измисли нещо много коварно, защото сега срещу нея бе застанал Сам Ваймс.

Вдигна глава и установи, че младия Сам го наблюдава.

— Добре ли сте, сержант?

— О, много добре.

— Само че седите тук двайсетина минути и зяпате пурите си.

Ваймс се прокашля, прибра кутията и се овладя.

— Половината удоволствие е в предвкусването — сподели той.

Нощта се изнизваше. Получаваха вести от барикади на мостовете и от портите. Имаше нападения, колкото да изпитат силата на защитниците, а не стремеж да пробият отбраната. Имаше и още повече дезертьори.

Една от причините за увеличаващия се брой на дезертьорите беше в умуването на по-практичните хора над икономическите тънкости. В Републиката на Шосето на петмезената мина липсваха всички по-големи и значими здания на града, които истинските бунтовници биха завзели. Тук нямаше правителствени канцеларии или банки, намираха се съвсем малко храмове. И бе почти лишена от важни обществени сгради.

Разполагаше само с квартала на кланиците, с масления пазар и с пазара на сирене. Тук бяха тютюневите цехове, свещоливниците, повечето складове за плодове и зеленчуци, както и за зърно и брашно. Това означаваше, че жителите на Републиката може да са на гладен режим по отношение на важни неща като власт, банкови услуги и спасение на душите, затова пък са напълно осигурени с неща от първа необходимост като храна и напитки.

Хората са готови да чакат дълго спасението на душите си, но не и вечерята си.

— Сержант, подарък от момчетата в кланиците — подвикна Дикинс, пристигнал с натоварена каруца. — Казват, че иначе всичко щяло да се развали. Имате ли нещо против да дам това на полевите кухни?

— Какво имаш?

— Предимно пържоли — ухили се старият сержант. — Ама отмъкнах и чувал с лук в името на революцията! — Видя как изражението на Ваймс се промени. — Не е тъй, сержант, човекът сам ми го даде. Каза, че трябвало да се изяде.

— Аз какво ви повтарям! Всяко хранене ще е пиршество в Народната република! — доближи се Рег Шу. Още носеше подложката си с листовете, както са склонни да правят хората като него. — Сержант, бихте ли откарали товара си в официалния склад?

— Какъв склад?

Рег въздъхна:

— Провизиите трябва да попадат в общия склад и да бъдат разпределяни от моите служители съгласно…

— Господин Шу — прекъсна го Дикинс, — зад мен идва каруца с петстотин пилета, после друга с яйца. Няма къде да бъдат извозени, ясно? Касапите са препълнили студените складове и складовете за пушено месо, единственото място за съхраняване на тази кльопачка са нашите търбуси. А и аз не си падам много по „служители“.

— В името на Републиката ви заповядвам… — започна Рег и Ваймс сложи ръка на рамото му.

— Ти върви, сержант — кимна на Дикинс. — Рег, може ли да ти кажа две-три думи насаме?

— Това да не е военен преврат? — неуверено попита Рег, стиснал подложката.

— Не, обаче сега сме под обсада. Не му е времето. Остави сержант Дикинс да се оправя. Той е справедлив човек, само че не понася книжа.

— Ами ако някой остане ощетен? — възрази Рег.

— Ще стигне всички да преядат.

Рег Шу изглеждаше разколебан и разочарован, сякаш това го радваше по-малко от разпределението на оскъдни дажби.

— Но чуй какво ще ти кажа — добави Ваймс. — Ако това се проточи, градът ще се погрижи доставките да минават през други порти. А ние ще гладуваме. Тогава ще имаме нужда от твоя талант на организатор.

— Значи казвате, че може да настъпи глад? — погледна го с надежда Рег.

— И да не настъпи, аз съм убеден, че можеш да го организираш — изтърси Ваймс, но се усети, че малко прекали.

Глупостта на Рег се простираше само в определени области и той май щеше да заплаче всеки миг.

— Просто си мисля, че е важно да има справедливост… — замънка той.

— Ъхъ, Рег, разбирам те. Но за всичко си има място и време, не знаеш ли? Дали пък най-добрият начин да построим прекрасния нов свят не е да махнем малко обелки в този? Сега върви. А ти, редови стражник Ваймс, иди да му помогнеш…

Ваймс пак се качи на барикадата. Градът зад нея отново бе притъмнял, само тук-там се процеждаше светлина през затворен капак на прозорец. В сравнение с тази гледка улиците на Републиката бяха облени в светлина.

Магазините отвъд щяха да чакат след няколко часа доставки, които нямаше да получат. Властите не можеха да изтърпят това. И в най-добрите времена град като Анкх-Морпорк е само на две хранения от пълния хаос.

Всеки ден може би стотина крави умираха за Анкх-Морпорк. Както и стадо овце, една кочина свине и само боговете знаеха колко патици, кокошки и гъски. Ами брашното? Бе дочул, че употребяват по осемдесет тона заедно с горе-долу същото количество картофи и двайсетина тона херинга. Не толкова искаше да знае тези факти, но започнеш ли да разплиташ вечните задръствания по улиците, няма как да не ти ги поднесат.

Всеки ден за този град се снасяха четирийсет хиляди яйца. Всеки ден стотици, не — хиляди каруци, кораби и шлепове се стичаха към града с риба, мед, стриди, маслини, змиорки и омари. И като се замислеше за конете, теглещи всичко това, за вятърните мелници… както и за докарваните всеки ден вълна, платове, тютюн, подправки, руди, дървесина, сирене, въглища, мас, лой, сено — ВСЕКИ ПРОКЛЕТ ДЕН…

И то сега. Във времето, от което се пренесе, градът беше двойно по-голям…

Върху тъмния екран на нощта Ваймс си представи Анкх-Морпорк. Не град, а процес, тежест върху света, която изкривяваше земите на хиляда километра оттук. Хора, които никога нямаше да го зърнат през живота си, въпреки това прекарваха живота си в работа за града. Хиляди и хиляди зелени декари бяха част от него, горите — също. Той засмукваше и поглъщаше…

… и даваше в замяна тор от оборите си, сажди от комините си, стомана, тигани и всички инструменти, с които се произвежда храната. Също храни, мода, идеи, интересни пороци, песни и знания, а и нещо, което, видяно на подходящо осветление, можеше да се нарече цивилизация. Ето какво означаваше цивилизацията — градът.

Дали още някой наоколо мислеше за това?

Много от стоките пристигаха през Лучената порта и Тромавата порта, в момента принадлежащи на Републиката и здраво залостени. Пред тях непременно имаше военни постове. И в момента към тях пътуваха каруци, които щяха да намерят портите затворени. Само че каквото и да става в политиката, яйцата се излюпват, млякото вкисва, доведените стада животни имат нужда от място и вода, а къде да ги намерят? Щяха ли военните да се справят? И как? Докато каруците трополят, другите отзад им запречват пътя, прасетата се разбягват, а пастирите се разотиват?

Дали някоя важна особа мислеше за това? Изведнъж машината започваше да буксува, но Уайндър и съучастниците му не мислеха за нея, а за пари. Месото и млякото им се донасяха от слугите. Всичко просто се случваше.

Ваймс осъзна, че Ветинари мислеше за това непрекъснато. Онзи Анкх-Морпорк, в който живееше, беше двойно по-голям и четири пъти по-уязвим. Ветинари би казал, че малките колелца трябва да се въртят, за да работи машината.

Но сега в мрака всичко се крепеше на Ваймс. Ако човекът рухне, всичко рухва. Цялата машина рухва. И продължава в същия дух, като мачка хора.

Зад него един отряд с маршова стъпка отиваше по Улицата на героите да смени часовите.

— „… как се въздигат? С коленете нагоре, с коленете нагоре, с коленете нагоре! С коленете много нагоре. Всички ангелчета…“

За миг Ваймс се подвоуми, загледан през една пролука в мебелите, дали пък нямаше нещо смислено в идеята на Фред да тласкат барикадите нататък като подобие на решето, улица след улица. Пускаш свестните хора и избутваш мръсниците, богатите грубияни, прекупвачите на човешки съдби, пиявиците, угодниците, блюдолизците и придворните, нафуканите охранени хитреци в скъпи дрехи, всички онези, които не знаят за машината и не им пука за нея, но й крадат маслото. Изтикваш ги във все по-тясно ъгълче и накрая ги зарязваш там. Може да им подхвърляш храна през ден-два, а може и да ги оставиш да вършат все същото, както досега — да се хранят с други хора…

Нямаше много шумове по тъмните улици. Ваймс се чудеше какво става. Питаше се дали някой се грижи нещата да вървят.

* * *

Майор Маунтджой-Стендфаст зяпаше с празен поглед проклетата карта.

— Е, колко са? — попита той.

— Трийсет и двама ранени, сър. И още двайсет, които вероятно са дезертирали — докладва капитан Ренгъл. — А Голямата Мери е нацепена на трески, разбира се.

— О, богове…

— Сър, желаете ли да чуете и останалото?

— Още ли има?

— Опасявам се, че има, сър. Преди останките на Голямата Мери да се изнесат от Улицата на героите, сър, тя е разбила витрините на двайсет магазина и различни коли и каруци, като причинените щети се оценяват на…

— Несгодите на войната, капитане. Не можем да ги избегнем!

— Не можем, сър. — Капитанът се прокашля. — Искате ли да научите какво стана след това?

— След това ли? Значи има и „след това“? — започна да се паникьосва майорът.

— Ъ-хъм… да, сър. Всъщност значително „след това“, сър. Ъ-хъм. Пред трите порти, през които докарват повечето селскостопански стоки, има постове по ваша заповед, сър, затова коларите и пастирите се опитват да минат по Късата улица. За щастие нямаше много животни в този късен час, сър, имаше шест мелничарски каруци, една каруца с… ъ-ъ, сушени плодове и подправки, четири каруци, които караха мляко и три каруци с яйца. Всички са изпотрошени, сър. Онези волове бяха много буйни, сър.

— Каруци с яйца ли? — озадачи се майорът.

— Продават яйца на пазара, сър. Обикалят стопанствата, събират яйцата…

— Да, добре! И какво очакват да направим?

— Бихме могли да направим огромна торта, сър.

— Том!

— Извинете, сър. Но градът не спира, нали разбирате? Не е като на бойното поле. Най-подходящото място за сражения е някъде сред природата, сър, където нищо не ни се пречка.

— Том, онази барикада е адски голяма. И твърде добре отбранявана. Дори не можем да подпалим противното нещо, защото ще изгори и целият град!

— Да, сър. И същественото е, сър, че нищо не правят. Само си стоят там.

— Какво искаш да кажеш?

— Дори качват бабички на барикадите, сър, за да викат на нашите момчета. Горкият сержант Франклин, сър… баба му го видя и каза, че ако не зарежел тази работа, щяла да разправи на всички какви ги е вършел на единайсет години.

— Нашите хора са въоръжени, нали? — промърмори майорът и си избърса челото.

— О, да. Но ние ги посъветвахме да не стрелят по невъоръжени стари дами, сър. Не искаме повторение на Кукличките, нали?

Майорът се взираше в картата. Досещаше се, че има някакво решение.

— И какви ги е вършил сержант Франклин на…

— Тя не разказа, сър.

Майорът изпита известно облекчение.

— Капитане, знаеш ли накъде изби всичко това?

— Уверен съм, че ще ми обясните, сър.

— Да, Том, ще ти обясня. Изби на политика, Том. Ние сме войници. Политиката е за висшестоящите.

— Прав сте, сър. Браво, сър!

— Намери някой лейтенант, който е бил по-ленив напоследък, и го прати да каже на техни светлости.

— Не е ли малко жестоко, сър?

— Естествено. Щом опряхме до политика.

Лорд Албърт Селачии не беше голям почитател на светските сбирки. В тях имаше твърде много политика. И особено не харесваше този бал, защото трябваше да се намира в едно и също помещение с лорд Уайндър, когото смяташе за лош човек. В личния му речник това беше най-тежкото клеймо. Още по-неприятно беше, че докато се мъчеше да го заобикаля, трябваше да отбягва и лорд Вентури. Техните родове се мразеха. В момента лорд Албърт не би могъл да посочи кое събитие от миналото е причинило тази ненавист, но очевидно е било важно, иначе би било глупаво да продължават в същи дух. Ако Селачии и Вентури бяха планински кланове, щеше да има кървави разпри. Но тъй като бяха два от най-видните родове в града, държаха се с ледена, зла, смразяваща учтивост помежду си, щом светските задължения ги срещнеха. И тъкмо в този миг внимателното кръжене из политически по-безопасните кътчета на проклетото увеселение го сблъска с лорд Чарлс Вентури. Помисли, че му стигаше досадата да командва във военни кампании заедно с този тип, като мълчат над чашите си с доста долнопробно вино. Но в момента движението на светското гъмжило не предлагаше пътища за бягство, без да изглежда нелюбезен. А правилата на етикецията във висшите слоеве на Анкх-Морпорк позволяваха да се държиш грубо с приятелите си, обаче беше проява на лошо възпитание да се държиш неучтиво с най-яростния си враг.

— Вентури — отбеляза присъствието му и вдигна чашата си с точно отмерени милиметри.

— Селачии — отвърна по същия начин лорд Вентури.

— Това е увеселение — отбеляза Албърт.

— Наистина. Виждам, че стоиш прав.

— Наистина. Ти също, както виждам.

— Наистина така е. Като заговорихме за това, виждам още мнозина други, които правят същото.

— Което не означава, че хоризонталното положение няма своите достойнства, когато стане дума например за сън — заяви Албърт.

— Съвсем вярно. Очевидно това не се прави тук.

— О, наистина. Наистина[9].

Енергична дама във великолепна виолетова рокля напредваше през балната зала, а усмивката й се виждаше отдалеч.

— Лорд Селачии? — протегна ръка тя. — Чувам, че се справяте отлично, защитавайки ни от тълпата!

Негова светлост се поклони сковано. Не беше свикнал с дръзките жени, каквато несъмнено беше тази. Само че беше изчерпал всички безопасни теми за разговор с Вентури.

— Опасявам се, мадам, че имате предимство пред мен… — промърмори той.

— Много се надявам на това! — отвърна Мадам с такава сияйна усмивка, че той всъщност не се замисли над думите й. — А кой е този внушителен военен? Ваш съратник?

Лорд Селачии закъса. Бе възпитан, че е редно мъжете да бъдат представяни на жените, а тази засмяна дама не му каза своето…

— Аз съм лейди Роберта Месерол — представи се тя. — Повечето ми познати ме наричат Мадам. Но за приятелите си съм Боби.

Лорд Вентури удари токове. Схващаше по-бързо от своя „съратник“, а и съпругата му споделяше с него по-често актуалните клюки.

— О, вие трябва да сте дамата от Генуа — пое ръката й той. — Толкова много съм слушал за вас.

— Казаха ли поне една добра дума? — подхвърли Мадам.

Негова светлост погледна през залата. Жена му като че беше увлечена в разговор. Обаче се бе убедил, че мощността на нейния съпружески радар стига да изпържи яйце от цял километър. Шампанското обаче му се бе харесало.

— По-скоро казваха думи от сърце — отговори той, но не прозвуча остроумно, както му се искаше.

Все пак тя се засмя. „Може пък да е било остроумно. Ей, това шампанско наистина е превъзходно…“

— Жената трябва да си проправя път в света както умее — отбеляза тя.

— Ще ми простите ли дързостта, ако попитам има ли и лорд Месерол?

— Толкова рано вечерта ли питате? — промълви Мадам и пак се засмя.

Лорд Вентури се усети, че приглася на смеха й. „Кой да знае — мислеше си той, — че това остроумие било по-лесно, отколкото очаквах!“

— Не, аз имах предвид, разбира се, дали… — започна Вентури.

— Убедена съм, че сте ме имали предвид — удари го лекичко с ветрилото си Мадам. — Чуйте, нека ви отвлека, за да си побъбрим с някои мои приятели…

Тя хвана за ръката лорд Вентури, който не се възпротиви, и го поведе през залата. Селачии ги следваше навъсен, защото заключи, че когато достойни жени се наричат Боби, сигурно наближава краят на света и така му се пада.

— Господин Картър има големи интереси към медта, а господин Джоунс се интересува сериозно от каучук — прошепна Мадам.

Шестимата мъже разговаряха тихо. С доближаването си техни светлости дочуха:

— … в такъв момент човек е длъжен да се запита кого подкрепя всъщност… о, добър вечер, Мадам…

Мадам уж вървеше към бюфета, по пътя си случайно срещна още неколцина господа и като добра домакиня ги насочи към други малки групи. Вероятно само човек, легнал на огромните греди под тавана на залата, би забелязал някаква подредба, а и би трябвало да е запознат с кода. Ако би могъл да сложи червени точки на главите на хората, които не са приятели на патриция, и бяла — на онези, които са близки с него, а с розови да бележи вечно колебаещите се, щеше да гледа подобие на танц.

Не се виждаха много от белите. После наблюдателят щеше да открие, че има няколко групички червени, а белите са въвеждани в тях по един или по двама, ако червената група е достатъчно многобройна. Ако някой бял се отделеше от групата, без усилия го подхващаха и напъхваха в следващия разговор, където се срещаха един-двама розови, но преобладаваха червените.

Всяко общуване само между бели се прекъсваше ненатрапчиво с усмивка и „о, но вие трябва да се запознаете и с…“, или пък веднага се присъединяваха неколцина червени. В същото време червените групи деликатно си предаваха една на друга розовите, докато те не станеха тъмнорозови. Едва тогава ги оставяха да се смесят с други розови в същия оттенък под надзора на някой червен.

Накратко казано, розовите срещаха такова множество от червени и толкова малко бели, че вероятно изобщо забравяха за тях. А белите на свой ред непрекъснато оставаха сами или попадаха сред множество червени или тъмнорозови, затова като че почервеняваха от срам или желание да се слеят със средата.

Лорд Уайндър беше обкръжен от червени, които държаха настрана белите. Той имаше външността, която всички патриции придобиват след известно време на този пост — неприятно пълен и розов, какъвто става човек с нормално телосложение, който прекалява с тежките храни. Макар че в залата беше доста хладно, той леко се потеше, а очите му шареха в търсене на слаби места, намеци и изгодни шансове.

Най-сетне Мадам стигна до бюфета, където доктор Фолет похапваше подлютени яйца, а госпожица Розмари Палм се бореше с изкушението да опипа чудноватите тестени изделия със зелен пълнеж, който напомняше на скариди.

— Как се справяме според вас? — подхвърли доктор Фолет сякаш на лебеда, оформен от лед.

— Добре се справяме — съобщи Мадам на кошница с плодове. — Има обаче четирима, с които все още е трудно.

— Познавам ги — сподели докторът. — Ще се нагодят, повярвайте ми. Какво друго ще им остане? Тук сме свикнали с тази игра. Знаем, че оплачеш ли се прекалено гръмогласно, когато загубиш, може повече да не те поканят в играта. Но аз ще разположа някои от сигурните ни приятели около тях, в случай че тяхната решимост се нуждае от малка… подкрепа.

— Той подозира нещо — отбеляза Мадам.

— Че кога не е било така? — отвърна доктор Фолет. — Идете да поговорите с него.

— Докторе, а къде е новият ни най-добър приятел?

— Господин Щракни куфар похапва кротко в безупречна компания на известно разстояние оттук.

Когато двойната врата се отвори, те се обърнаха. Същото сториха още неколцина от гостите, които побързаха да се извърнат. Обаче влезе само един слуга, който припряно отиде при Мадам и й прошепна нещо. Тя посочи двамата старши офицери, мъжът застана пред тях. Последва кратък разговор без дори да се поклонят на лорд Уайндър, тримата излязоха.

— Ще отида да се погрижа за някои неща — промълви Мадам.

Когато тръгна към вратата, изобщо не изглеждаше, че е последвала тримата мъже.

Щом излезе в коридора, двамата слуги до тортата се изпънаха, а часовият в коридора я погледна изпитателно.

— Сега ли, мадам? — попита единият слуга.

— Моля? О, не. Не! Просто чакайте. — Отиде при командирите, които оживено обсъждаха нещо с двама младши офицери и хвана под ръка лорд Вентури.

— О, Чарлс, нима ще ни изоставите толкова скоро?

Лорд Вентури изобщо не се запита как тя е научила малкото му име. Беше попрекалил с шампанското и точно сега не виждаше никаква причина защо една привлекателна жена на определена възраст да не знае името му.

— А, останали са едно-две гнезда на съпротива — подхвърли той. — Няма от какво да се опасявате, Мадам.

— Твърде голямо гнездо — промърмори лорд Селачии.

— Те съсипаха Голямата Мери, сър — съобщи злополучният вестоносец. — И…

— Значи майор Маунтджой-Стендфаст не е способен да надхитри сбирщина от глуповати стражници, цивилни и малко ветерани с вили за сено в ръце? — натърти лорд Вентури, който нямаше никаква представа какви бели може да причини вилата, ако бъде метната право надолу от височина четири метра.

— Именно, сър, те са ветерани и знаят всички…

— Ами цивилните? Невъоръжените цивилни? — прекъсна го Вентури.

Вестоносецът — крайно изнервен младши лейтенант, не успяваше да намери подходящи думи да обясни, че „невъоръжени цивилни“ трудничко се отнася за стокилограмов колач от кланиците с дълга кука в едната ръка и касапски нож в другата. Младежите, постъпили в армията заради униформата, а и за да имат собствено легло, не бяха предвидили подобни сблъсъци.

— Сър, разрешавате ли да говоря откровено? — опита си късмета той.

— Така да бъде!

— Хората ни никак не са въодушевени, сър. Биха убили клачианец, без да им мигне окото, но… ами някои бивши войници са от нашия полк, сър, и викат от барикадата какво ли не. Мнозина от нашите са местни и това не им се отразява добре. А пък някои от крясъците на старите дами, сър… прост не съм чувал такива неща досега. И в Кукличките беше зле, сър, но това вече ни идва в повече.

Техни светлости погледнаха през прозореца. Около двореца бе разположен половин полк — все мъже, които от няколко дни нямаха други занимания, освен да стоят на пост.

— Малко твърдост и бърз набег — заяви Селачии. — Ето какво ни е нужно, кълна се в Йо! Да пробием цирея! Вентури, тази работа не е за кавалеристи. И ще взема тези хора. Свежи сили.

— Селачии, имаме заповеди…

— Имаме всевъзможни заповеди — прекъсна го той. — Но знаем къде е врагът, нали? Нима охраната тук не стига? Колко пазачи са необходими за един глупак?

— Не можем просто така да… — започна лорд Вентури.

Мадам се намеси:

— Убедена съм, че Чарлс ще се погрижи нищо лошо да не сполети негова светлост. — Хвана го под ръка. — В края на краищата носи меч…

След няколко минути тя надникна през прозореца и видя, че войската се изтегля. Освен това установи, че часовият в коридора май е изчезнал.

* * *

Имаше си правила. Щом съществуваше Гилдия на убийците, задължително беше да има правила, които са всеизвестни и никога, ама никога не се нарушават[10].

Един истински наемен убиец трябваше да изглежда по определен начин — дрехи, качулка, ботуши и всичко останало в черно. Ако можеха да носят всякакви дрехи и маскировка, какво би останало на някои хора, освен да прекарват целия ден, като се свират в малка стаичка със зареден арбалет, сочен към вратата?

Не им се позволяваше и да убият човек, който не е в състояние да се защити (макар че за всеки човек, печелещ повече от 10 000 анкх-морпоркски долара годишно, по подразбиране се смяташе, че е в състояние да се защити или поне да наеме хора, които да вършат това).

Трябваше да дават шанс и на набелязаните жертви.

Но на някои хора просто няма как да помогнеш. За съжаление голяма част от управниците на града бяха положени за вечен покой от хора в черно, защото не разпознаваха шанса си, ако ще и да е пред очите им, не знаеха кога са прекалили, не ги интересуваше, че са си създали твърде много врагове, не разгадаваха признаците, не умееха да се оттеглят, след като са присвоили умерено и приемливо тлъста пачка. Не осъзнаваха кога машината е спряла, кога е назряла промяна, кога всъщност е настъпил моментът да прекарват повече време със семействата си, вместо да отидат да го прекарват с прадедите си.

Разбира се, гилдията не полагаше за вечен покой управниците от свое име. Имаше си правило и за това. Те само бяха на разположение при нужда.

Някога, в далечното минало имало традиция, наричана Кралят на бобчето. В определен ден от годината на всички мъже от рода била поднасяна специална гозба. Съдържала едно препечено бобче и човекът, на когото то се падало, бил провъзгласяван, за крал (може би след малко грижи за пострадалите му зъби). Системата била съвсем евтина и вършела добра работа, вероятно защото хитроумните плешиви дребосъци, които в действителност управлявали всичко и набелязвали кандидатите, с голяма ловкост пускали бобчето в избраната паница.

И докато посевите узрявали, племето благоденствало и земята била плодородна, кралят също благоденствал. Но когато с течение на времето посевите загивали, ледът настъпвал отново, а животните ставали ялови, хитрите плешиви дребосъци точели ножовете си, с които иначе предимно режели имел.

И в съответната нощ един от тях отивал в пещерата си, за да опече грижливо бобчето.

Разбира се, така било преди хората да се цивилизоват. Напоследък на никого не се налагаше да дъвче бобче.

Хората още работеха на барикадата. Това се превърна в нещо като хоби за всички, един вид общо усилие да разкрасят дома си. Появиха се кофи за гасене на пожари, някои пълни с вода, други — с пясък. На места барикадата стана по-сигурна от градските крепостни стени, особено като се има предвид колко често хората отмъкваха камъни от тях.

Из града понякога се чуваха барабани и шум от придвижване на войски.

— Сержант?

Ваймс погледна надолу. Над стълбата към улицата се показа едно лице.

— А, госпожице Бати. Не знаех, че и вие сте с нас.

— Нямах такова намерение, но изведнъж израсна тази грамадна стена… — Тя се качи при него. Носеше малка кофа. — Доктор Лоун ви праща поздравите си и пита как тъй още не сте пребили никого? — Момичето остави кофата. — Казва, че излъскал до блясък три маси, две кофи със смола кипят над огъня, шест госпожи приготвят бинтове, а досега имал само един случай на кървене от носа. Казва, че го подвеждате.

— Предайте му от мен „ха, ха, ха“ — рече й Ваймс.

— Донесох ви нещо за закуска — добави Сандра и той се усети, че долу някои от момчетата, опитващи се да останат незабелязани, се подхилват.

— Гъби ли? — заяде се Ваймс.

— Не — отрече момичето. — Казаха ми да ви предам, че понеже вече е утре, ще получите всичко, което сте си пожелали…

За миг той се напрегна, не знаеше накъде го запраща светът.

— Твърдо сварено яйце — обясни тя. — Но Сам Ваймс предположи, че ще искате да е рохко, а също и филийка на залци да си я топите.

— Точно както той го обича — промълви Ваймс. — Много е досетлив този човек.

Подхвърли яйцето нагоре в очакване да го улови. Чу се обаче звук като затваряне на ножица, от въздуха се посипаха течен жълтък и парченца черупка. После полетяха стрели.

Шумът от разговорите се засилваше. Мадам се премести в групичката около лорд Уайндър. Като с магия след десет секунди двамата останаха насаме, защото всички други забелязаха из залата хора, с които държаха да разговарят.

— Коя сте? — попита Уайндър и я огледа с вниманието, което мъжът проявява, ако подозира, че жената има скрити оръжия.

— Мадам Роберта Месерол, милорд.

— Онази от Генуа ли? — изпръхтя той, което при него минаваше за подсмихване. — Какви истории съм чувал за Генуа!

— Вероятно, милорд, бих могла да ви разкажа още — отвърна тя, — но е време да поднесем тортата.

— Ъхъ — съгласи се Уайндър. — Знаете ли, че имахме още един убиец тази вечер? Непрекъснато се опитват, казвам ви. Минаха единайсет години, а още опитват. Ама аз всеки път им виждам сметката, както и да се промъкват.

— Справяте се чудесно, милорд — отбеляза Мадам.

Наистина помагаше, че е толкова неприятен, грозен и в душата. Отчасти й олекваше от това. Тя се обърна и плесна с ръце. Колкото и да бе изненадващо, всички млъкнаха.

Двойната врата в отсрещния край на залата се отвори и се появиха двама тръбачи, които заеха места от двете страни…

— Спрете ги! — нададе вик Уайндър.

Двамата му телохранители се втурнаха през залата и изтръгнаха фанфарите от ръцете на уплашените мъже. Държаха ги извънредно внимателно, сякаш очакваха да избухнат или да изпуснат странен газ.

— Отровни стрелички — самодоволно подхвърли Уайндър. — Предпазните мерки не са излишни. На този пост човек свиква да гледа всяка сянка. Добре, нека свирят. Но без фанфари. Мразя разни тръби да са обърнати към мен.

В отсрещния край последва озадачен разговор, тръбачите се отдръпнаха до стената и засвириха с уста.

Лорд Уайндър се засмя, когато вкараха тортата. Беше на етажи, висока горе-долу колкото човешки ръст и с дебела глазура.

— Прекрасна е — призна, а тълпата заръкопляска. — Много обичам да ме забавляват на увеселения. Аз ще я срежа, нали?

Отдръпна се няколко крачки и кимна на телохранителите.

— Захващайте се, момчета.

Мечовете им се забиха няколко пъти в горното парче. Мъжете се обърнаха към Уайндър и завъртяха глави.

— На света има и джуджета, ако не знаете — напомни им той.

Те намушкаха и по-долния етаж, но не срещнаха повече съпротива, отколкото оказват сушени плодове, масло и кора от марципан със захарна глазура.

— Може да се е свило на колене — отбеляза Уайндър.

Зрителите чакаха с напрегнати усмивки. Щом се изясни, че тортата е плътна и лишена от обитател, повикаха опитвача на храна. Повечето гости го познаваха. Името му беше Знайплесен. За него говореха, че поради погълнатата през живота си отрова вече е неуязвим, а и всеки ден изяжда по една крастава жаба, за да поддържа форма. Освен това се носеха слухове, че от дъха му среброто почернявало.

Той избра парче от тортата и замислено задъвка, вперил поглед нагоре.

— Хъм… — изсумтя по някое време.

— Е? — не се стърпя Уайндър.

— Съжалявам, милорд — започна Знайплесен. — Нищичко. Стори ми се, че има мъничко цианид, но не ми провървя, от бадемите е.

— Никакви отрови ли? — не повярва патрицият. — Значи казваш, че може да се яде?

— Е, да. Вкусът щеше да се подобри, ако бяха добавили малко жаби, разбира се, но това си е само мое мнение.

— Дали слугите вече могат да я поднесат, милорд? — попита Мадам.

— Не се доверявам на слуги да поднасят храната — възрази Уайндър. — Може да пъхнат нещо.

— В такъв случай, милорд, възразявате ли аз да го направя?

— Ъхъ, бива — съгласи се Уайндър, без да откъсва очи от тортата. — Ще взема деветото парче, което отрежете.

Обаче грабна петото парче с победоносно изражение, сякаш спасяваше скъпоценност изпод развалини.

Тортата беше нарязана на парчета. Уайндър бързо забрави за нежеланието си слугите да поднасят храна, щом щяха да я ядат други хора. Присъстващите на увеселението се поразпръснаха и гостите се замислиха над прастария въпрос как да държат чиния и чаша, а в същото време да отхапват, без да си помагат с малките стъклени поставки за чаши, закачащи се отстрани на чиниите, защото така биха заприличали на четиригодишни дечица. Заниманието изисква голямо внимание и може би това обясняваше голямата самовглъбеност на множеството.

Вратата се отвори и някой влезе в залата. Уайндър вдигна поглед от чинията си.

Човекът беше строен, с качулка и маска, целият в черно.

Уайндър се опули. Разговорите около него станаха по-оживени, а наблюдател отгоре сигурно би забелязал, че хаотичното движение някак отваряше широка пътека от вратата чак до патриция, чиито крака сякаш се залепиха за пода.

Тръгналият към него човек в черно стискаше в ръцете си по един малък арбалет с пистолетна дръжка. Последва двойно щракване и телохранителите полека се свлякоха на пода. После човекът захвърли арбалетите назад и продължи към Уайндър. Движеше се безшумно.

— Брв? — промълви изненаданият Уайндър и зяпна.

Хората продължаваха да си бъбрят. Някой се пошегува. Разнесе се смях, може би едва доловимо по-изтънял от нормалното. Гълчавата се засили още повече.

Уайндър мигаше. Наемните убийци не постъпваха така. Те издебваха. Те се криеха в сенките. Такова нещо не можеше да се случи в истинския живот. Това го имаше само в сънищата.

А човекът вече беше пред него. Патрицият изтърва лъжичката си и след издрънчаването й на пода внезапно настъпи тишина.

Имаше още едно правило. При възможност положеният за вечен покой трябваше да научи кой е убиецът и кой го е изпратил. В Гилдията се придържаха към мнението, че така е най-честно. Уайндър обаче не знаеше, защото правилото не се обявяваше на всеослушание, и все пак в ужаса си, от който очите му се разшириха, той зададе правилния въпрос:

— Кой те праща?

— Идвам от името на града — заяви убиецът и извади тънък сребрист меч.

— А ти кой си?

— Смятайте ме за… вашето бъдеще.

Човекът в черно замахна с меча, но беше твърде късно. Невидимият нож на ужаса бе свършил работата. Лицето на Уайндър поаленя, очите му се оцъклиха, а от гърлото му заедно с трохите от тортата излетя звук, съчетал скърцане и въздишка.

Човекът в черно наведе острието на меча, позагледа се в патриция и в дълбоката тишина произнесе:

— У-у…

Протегна ръката си с ръкавица и го бутна. Уайндър се просна по гръб, чинията падна от ръката му и се счупи на покрития с плочи под.

Убиецът вдигна с изпъната ръка своя неокървавен меч и го пусна на пода до трупа. Обърна се и бавно тръгна към изхода. Затвори двойната врата зад себе си и ехото заглъхна.

Мадам преброи бавно до десет, преди да се разпиши. Това май беше достатъчна пауза.

Лорд Уайндър се изправи и погледна към облечения в черно.

— Още един? Ти пък откъде пропълзя?

— АЗ НЕ ПЪЛЗЯ.

Умът на Уайндър като че беше още по-размътен, отколкото през последните години, но за тортата не се съмняваше. Бе похапвал торта, а сега я нямаше. Виждаше я през мъглите, наглед съвсем близо, но когато се опита да я пипне, се оказа твърде далеч.

Изведнъж го осени прозрение.

— О…

— ДА — потвърди Смърт.

— Дори нямам време да си доям тортата ли?

— НЯМАШ. ВЕЧЕ НЯМАШ НИКАКВО ВРЕМЕ ДОРИ ЗА ТОРТАТА. ЗА ТЕБ ТОРТАТА СВЪРШИ. ТИ СТИГНА ДО КРАЯ НА ТОРТАТА.

* * *

Тризъба кука се заби в стената до Ваймс. Покрай барикадата викаха. Още куки проточиха въжета като змии и се забиха в дървенията.

Пореден дъжд от стрели се изсипа по покривите на къщите. Нападателите не рискуваха да улучат своите, обаче по улицата зад барикадата трещяха и отскачаха стрели. Ваймс чуваше крясъци и звън на метални върхове по брони.

Някакъв звук го накара да се обърне. Глава с шлем се изравни на височина с неговата и лицето застина от ужас, щом го видя.

— Това беше моето яйце, копеле! — нададе вой Ваймс и заби юмрук в носа на мъжа. — Със залци!

Човекът падна назад върху други катерещи се. Хора крещяха навсякъде покрай парапета. Ваймс измъкна палката си и извика:

— Бийте ги, момчета! С палки! Налагайте ги по пръстите и оставете притеглянето да довърши работата! Нека падат!

Той се наведе, притисна се до дървенията, помъчи се да намери дупка, за да надникне…

— Мятат с големи катапулти — съобщи Сандра, открила пролука на няколко стъпки от него. — Има и…

Ваймс я дръпна и й извика:

— Защо си още тук, горе?

— По-безопасно е, отколкото на улицата! — кресна тя в ухото му.

— Не и ако те улучи някоя кука! — Той докопа ножа си. — Ето, дръж… видиш ли въже, срежи го!

Защитниците се справяха чудесно. Поначало не беше сложно. Хората при основата стреляха през всеки процеп и макар че не беше лесно да се прицелят, а нямаше и нужда. Свистенето и звънът на стрелите плашеха нападателите.

А катерещите се бяха прекалено скупчени. Нямаше друг начин. Опитаха ли се да атакуват на широк фронт, всеки щеше да бъде посрещнат от трима защитници. Затова си пречеха взаимно, а всеки съборен повличаше още двама-трима, барикадата пък беше осеяна с пролуки и дупки, през които бранител с копие можеше да мушка здравата всеки, който опитваше да се изкачи от външната страна.

„Що за тъпотия — чудеше се Ваймс. — Трябват им хиляда мъже, за да пробият, и то само ако последните петдесетина изтичат по труповете на всички останали. Някой там е прибягнал до доброто старо мислене «удари ги в най-здравата им точка, за да видят, че сме настроени сериозно». Ех, богове, така ли сме побеждавали във войните?

Аз как бих се справил с това? Ами бих казал «Детритус, махни тази барикада» толкова силно, че да ме чуят защитниците, ето как. И край на проблема.“

Чу се вик. Кука се бе забила в един стражник и го притискаше към дървенията. Ваймс стигна до него навреме, за да види острието да се забива в тялото на мъжа през бронята и ризницата, докато по въжето се изтегляше нападател…

С едната си ръка Ваймс улови китката му, в която държеше меча, с другата го удари и го запрати в мелето долу.

Раненият стражник се оказа Нансибол. Лицето му беше побеляло, устата се отваряше и затваряше беззвучно, около краката му се събираше локва кръв, която се процеждаше между дъските.

— Да извадим тази гадост… — рече Уиглет и сграбчи куката.

Ваймс го бутна назад, две-три стрели профучаха над тях.

— Така ще му навредиш повече. Повикай няколко момчета, внимателно го свалете на улицата и го отнесете при Лоун.

Той грабна палката на Нансибол и я стовари върху шлема на поредния покатерил се войник.

— Сержант, той още диша! — възкликна Уиглет.

— Да, така си е — потвърди Ваймс. Изумително е какво желание проявяват хората да видят искрица живот в трупа на приятел. — Затова направи нещо полезно и го отнеси при доктора.

Като човек, видял доста мъртви мъже през живота си, добави наум: „А ако Лоун успее да помогне и на него, може да основе собствена религия.“

Един късметлия от атакуващите успя да стигне до върха на барикадата, но там се озова в страшна самота и отчаяно замахна към него с меча си. Ваймс пак се захвана с работата.

Анкх-Морпорк имаше дарба за това и я бе развил, без никой да споменава нещо по въпроса. Събитията по-скоро протичаха, а не се случваха. Тоест човек понякога трябваше да се вгледа много внимателно, за да открие мига на промяната от „още не е сторено“ към „вече се погрижихме, друже“. Така правеха. Грижеха се за нещата.

Минаха само двайсет минути до пристигането на господин Щракни куфар и двадесет и пет минути до заклеването му като патриций. Той вълшебно се преобрази в лорд Щракни куфар и вече седеше в Правоъгълния кабинет. Този период включваше и едноминутното мълчание в памет на покойния лорд Уайндър, за чийто труп също успяха да се погрижат.

На мнозина слуги показаха изхода без излишна грубост, дори позволиха на Знайплесен мирно и тихо да си прибере жабите. Но онези, които слагаха дърва в камините, бършеха праха и метяха подовете, останаха, защото те рядко обръщаха внимание (може би и не знаеха) кой е господарят им, а бяха много полезни и можеха да намират метлите в килерите. Господарите идват и си отиват, но прахът се трупа непрекъснато.

Настъпи утрото на нов ден, който видян отдолу изглеждаше също като стария.

По едно време някой подхвана темата за сраженията, за които очевидно също трябваше да се погрижат.

* * *

Вече имаше схватки по цялата ширина на барикадата, но краят на всички беше еднакъв. Нападателите вдигаха обсадни стълби и тук-там покрай парапета войници успяваха да проникнат горе. Но така и не се събраха достатъчно на едно място. Защитниците ги превъзхождаха по численост, като не всички бяха въоръжени мъже. Ваймс бързо проумяваше колко отмъстителни са старите дами, които изобщо не приемаха правилата на честния бой, опреше ли до сражение с войници. Дай на една баба копие и дупка, през която да мушка с него, и младите мъже от другата страна вече са загазили зле.

А Рег Шу направи забележителното си предложение за вечерята от пържоли като оръжие. Нападателите не произхождаха от домове, където пържолите се появяват на трапезата. Там месото беше по-скоро за вкус, не за наяждане. На едно или друго място мъжете, стигнали до върха на стълбите в мрака, чуващи стоновете и воплите на по-злополучните си съратници долу, биваха принудени да предадат оръжията си на добре нахранени бивши техни колеги, които не се държаха свирепо, а ги отвеждаха назад, където имаше пържоли, яйца и печени пилета, също и обещание, че всеки ден ще е така след успеха на революцията.

Ваймс не искаше тази вест да се разнесе, иначе всички нападатели щяха да налетят вкупом.

Но бабките, ах, тези бабки… Повечето войници в полковете бяха набрани от кварталите, попаднали в Републиката. Освен това тук бяха кварталите на големите семейства, където думата на най-старата жена е закон. Разполагането на бабите върху барикадата с рупори в ръце по време на затишията беше едва ли не проява на коварство.

— Ей, нашичкия Рон, знам те, че си тука някъде! Говори твойто бабче! Само да се покатериш горе още веднъж и ще опиташ опакото на дланта ми! А Рита ти праща поздрави и иска да се прибереш бързичко у дома. От новото мазило на дядко много му олекна! Стига си вършил щуротии!

Мръсен номер, с който Ваймс се гордееше. Такива послания сломяваха бойния дух по-добре и от стрели.

После той осъзна, че на стълбите и въжетата вече няма мъже. Чуваше викове и писъци долу, но войниците, които още се държаха на крака, отстъпваха.

„Ако бях аз — умуваше той, — щях да ги пратя в мазетата на къщите покрай улицата. Целият Анкх-Морпорк е от мазета. Щях да пробивам път през порутените стени и в половината мазета от нашата страна на барикадите вече щеше да е пълно с войници.

Вярно, снощи накарах нашите хора да заковат и да преградят всяка врата на мазе, която видят, но пък тогава нямаше да се бия срещу себе си, нали?“

Надникна през пролука между дъските и се смая, като видя човек, провиращ се между отломките и стенещите хора. Носеше бяло знаме и понякога спираше да го развее, но не и да вика „Ура!“.

Щом доближи барикадата, той подвикна:

— Ей, чувате ли ме?

Зад дъските Ваймс стисна клепачи. „О, богове…“ После извика:

— Да? С какво да ви помогнем?

— Вие кой сте?

— Сержант Кийл от нощната стража. А вие?

— Младши лейтенант Харап. Ъ-ъ… молим за кратко примирие.

— Защо?

— Ъ-ъ… за да приберем ранените си.

„Правилата на войната — мина през главата на Ваймс. — Повелите на честта. Ама че работа…“

— А после? — попита той.

— Моля?

— Какво ще стане след това? Пак ли започваме да се бием?

— Ъ-хъм… никой ли не ви каза? — обади се младшият лейтенант.

— Какво да ни е казал?

— Току-що чухме. Лорд Уайндър е мъртъв. Ъ-хъм. Сега лорд Щракни куфар е патриций.

Защитниците, които бяха наблизо, се развикаха радостно, виковете им подхванаха и хората по-нататък. Ваймс почувства облекчение. Но нямаше да е Ваймс, ако миряса сега.

— Е, искате ли да си разменим ролите? — извика на човека долу.

— Ъ-ъ… моля?

— Питам дали вие, момчета, искате да си опитате силите в отбрана на барикадата, а ние да се помъчим да ви нападаме?

Чу смеха на защитниците.

След кратка пауза младежът смънка:

— Ъ-хъм… а защо?

— Защото, поправи ме, ако нещо бъркам, сега ние сме верните поддръжници на официалните власти, а вие пък сте бунтовнически остатъци от опозорен режим. Не съм ли прав?

— Ъ-хъм… смятам, че имахме… ъ-хъм, законни заповеди…

— Чувал ли си за някой си капитан Суинг?

— Ъ-хъм… да…

— Леле, каква изненада му се стовари. Добре де, добре. Примирие. Съгласни сме. Искате ли моите момчета да ви помогнат? Имаме си доктор тук. Много е способен. Още не съм чул писъци при него.

— Ъ-хъм… благодаря ви, сър.

Младежът отдаде чест. Ваймс отвърна. После се отпусна и погледна към защитниците.

— Тъй, момчета. Успокойте се. Както можете. Слезе бързо по стълбата. Е, значи това беше. Свърши се. Бийте камбаните, танцувайте на улиците…

— Сержант, сериозно ли говорите да помогнем на онези за техните ранени? — попита Сам, застанал в подножието на стълбата.

— Ами не е по-глупаво от всичко друго, което се случи досега — увери го той. — И те са момчета от града като нас, не е тяхна вина, че са изпълнявали погрешни заповеди.

„А ние съвсем ще ги объркаме — добави наум, — нека се питат защо става всичко това…“

— Само че… Нансибол умря, сержант.

Ваймс рязко си пое дъх. Знаеше го, но се втресе, като го чу.

— Смея да предположа, че и някои от техните хора няма да дочакат утрото.

— Да, ама те бяха враговете, сержант.

— Винаги си струва да помислиш кой ти е враг всъщност — посъветва го Ваймс и започна да руши барикадата.

— Не е ли онзи, който се опитва да те намушка с меча си? — провери Сам.

— Добре е за начало — съгласи се Ваймс. — Но има моменти, когато е полезно да не гледаш толкова ограничено на нещата.

* * *

В Правоъгълния кабинет Щракни куфар събра длани и почука с показалците по предните си зъби. Пред него бяха пръснати немалко книжа.

— Какво да правим, какво да правим… — повтаряше замислено.

— В такива случаи се обявява обща амнистия, милорд — обади се господин Въртел.

Като предводител на Гилдията на адвокатите бе съветвал мнозина управници на града. Беше зомби; това обаче подпомогна кариерата му. Самият той представляваше прецедент. Знаеше кое как трябва да потръгне.

— Да, да, разбира се — отвърна Щракни куфар. — Започваме начисто. Разбира се. Не се съмнявам, че има и традиционно послание в случая?

— Всъщност, милорд, случайно нося екземпляр…

— Да, да. Все пак разкажете ми за онази барикада, ако обичате. Която още не е била превзета.

Той огледа тълпата, събрала се в кабинета му.

— Научихте ли за това, милорд? — учуди се Фолет.

— И аз имам свои осведомители — спомена Щракни куфар. — Големи смутове предизвика, нали? Някакъв си тип събира доста стегнати защитни сили, прекъсва достъпа ни до жизненоважни органи на града, разбива организацията на капитан Суинг и устоява на най-мощните атаки, които е можело да бъдат насочени срещу него. И е сержант, както чувам.

— Бих ли могла да подскажа, че в случая е уместно повишение? — обади се Мадам.

— И аз мислех за съвсем същото — сподели Щракни куфар с блясък в очичките си. — Остава и въпросът за неговите хора. Верни ли са?

— Очевидно, сър — отвърна тя и учудено се спогледаха с доктор Фолет.

Щракни куфар въздъхна:

— От друга страна, не виждам защо войникът да бъде наказван, че е предан на старшия си офицер, особено в тези трудни времена. Няма причина да предприемем официални действия срещу тях.

Погледите на двамата пак се срещнаха. Всички почувстваха как представата им за света се променя.

— Това обаче не се отнася за Кийл. — Щракни куфар стана и извади кутийка с енфие от джобчето на жилетката си. — Замислете се, умолявам ви. Кой властник би изтърпял съществуването на такъв човек? Свършил е толкова работа за броени дни, нали? Страх ме е дори да си помисля какво би могло да му хрумне утре. Живеем в объркани времена. Нима ще бъдем заложници на капризите на някакъв си сержант? Не ни е нужен човек като Кийл, който да прави всичко посвоему. А и, знаете ли, може да извлечем полза от Особения отдел. Разбира се, след като бъдат подходящо преориентирани.

— Не казахте ли, че смятате да го повишите? — безцеремонно се намеси доктор Фолет.

Лорд Щракни куфар взе щипка енфие и примигна.

— Да. Ще го повиша, както казват, в славна жертва.

Събралите се в кабинета мълчаха. Един-двама изпаднаха в ужас. Някои се впечатлиха. Никой не оставаше на върха в Анкх-Морпорк, без да придобие прагматичен подход към живота, а Щракни куфар явно бе стигнал до тази гледна точка с похвална бързина.

— Събарят ли барикадата? — осведоми се патрицият и щракна капачето на кутийката.

— Да, милорд — потвърди Фолет. — Поради общата амнистия — добави, само за да повтори натъртено думата.

Гилдията на убийците, освен правила имаше и кодекс на честта — странен кодекс, разбира се, приспособен към потребностите на професията, но все пак го имаше. Не убиваш беззащитни, нито слуги, вършиш го лице в лице и държиш на думата си. Случващото се беше отвратително.

— Великолепно — сподели Щракни куфар. — Идеалният момент. Улиците са претъпкани. Цари хаос. Неразкаяли се елементи, не са получили важните съобщения, лявата ръка не знае какво прави дясната, трудности на ситуацията, много съжаляваме. Не, скъпи ми докторе, нямам намерение да търся услугите на вашата гилдия. За щастие има и хора, чиято вярност към града не е толкова… условна. Да. А сега, моля ви, имам много работа. Ще очаквам с нетърпение по-късните ни срещи.

Хората бяха изведени учтиво, но решително от стаята, вратата се затвори.

— Май ни върнаха в първи клас — смънка доктор Фолет, докато ги съпровождаха по коридора.

— „Ave! Duci novo, similis duci seneci“ — промърмори господин Въртел сухо, както е способно само едно зомби. — А в училище казвахме: „Ave! Bossa nova, similis bossa seneca!“. — Засмя се като училищен директор. Чувстваше се на своя територия в мъртвите езици. — Разбира се, граматически това изобщо не е…

— И какво означава?… — подкани го Мадам.

— „Да приветстваме новия шеф, същия като стария“ — смотолеви доктор Фолет.

— Съветвам ви да проявим търпение — пак заговори Въртел. — Той още е нов на поста. Може да се нагоди. Този град се е научил да заобикаля проблемите. Дайте му време.

— Имаме нужда от решителен човек — обади се някой.

— Искахме човек, който да взема правилните решения — уточни Мадам.

С лакти си проби път до предната редица, изтича по централното стълбище и се шмугна в странично фоайе.

С влизането й госпожица Палм се изправи.

— Те решиха ли…

— Къде е Хавлък? — прекъсна я Мадам.

— Тук съм.

Ветинари се отдели от сянката до завесата.

— Вземи каретата ми. Намери Кийл. Предупреди го. Щракни куфар го иска мъртъв!

— Но къде е…

Тя заплашително насочи към него треперещ показалец:

— Направи го веднага, иначе леля ти ще те прокълне!

* * *

Когато вратата се затвори, лорд Щракни куфар я позяпа малко, след това натисна бутона на звънчето, с което повика личния си секретар. Човекът се вмъкна в кабинета през една вратичка.

— Всичко ли се урежда? — попита Щракни куфар.

— Да, милорд. Има ред въпроси, които изискват вашето внимание.

— Убеден съм, че хората биха искали да си мислят това — подхвърли Щракни куфар и се облегна в креслото. — Това чудо не се ли върти?

— Не ми се вярва, сър, но до един час ще доведа тук майстор, който ще го направи въртящо се.

— Добре. Сега, какво беше другото… да, бе. Кажи ми — някой има ли перспективи за издигане в Гилдията на убийците?

— Уверен съм, че има такива хора, сър. Желаете ли да подготвя досиета за… да речем, трима от тях?

— Направи го.

— Да, милорд. Мнозина спешно настояват за аудиенция…

— Нека чакат. Щом вече сме патриций, ще се наслаждаваме на поста. — Щракни куфар потропа с пръсти върху края на бюрото, без да откъсва поглед от вратата. — Встъпителното ми слово готово ли е? Много съжалявам за неочакваната смърт на Уайндър, преумора от работа, нови насоки и така нататък, запазваме старото, като възприемаме и най-доброто от новото, да се пазим от опасни елементи, трябва да правим жертви и така нататък, да се сплотим за доброто на града — това ли е?

— Именно, сър.

— Добави, че съм особено натъжен да науча за трагичната гибел на сержант Кийл, надявам се подобаващият мемориал да обедини всички граждани, независимо от убежденията им в усилията… и така нататък, и така нататък.

Секретарят си записа нещо.

— Точно така, сър.

Щракни куфар му се усмихна.

— Сигурно се питаш защо те взех на служба, макар че си работил за предшественика ми, а?

— Не, сър — отговори секретарят, без да вдига глава.

Не се питаше — първо, имаше съвсем ясен отговор, и второ, не смяташе такива въпроси за безопасни.

— Защото разпознавам таланта, щом го видя — заяви Щракни куфар.

— Много мило, че го казвате, сър — невъзмутимо промълви секретарят.

— Необработените камъни могат да бъдат шлифовани в скъпоценности.

— Именно, милорд.

Мислено също каза „именно, милорд“, защото бе установил, че е най-безопасно да не си и помисляш някои неща, включително фрази от рода на „ама че цирейче“.

— Къде е новият ми капитан на стражата?

— Доколкото знам, милорд, капитан Карсър е в задния двор и наставлява хората си.

— Кажи му, че искам веднага да дойде при мен.

— Непременно, сър.

Събарянето на барикадата се проточваше. Крака от столове, дъски, рамки от легла, врати и греди се бяха преплели. И тъй като всяко нещо принадлежеше на някого, а хората в Анкх-Морпорк държат на вещите си, събарянето беше придружено от непрекъснати спорове. Много хора, дали трикрака табуретка за общото благо, сега се опитваха да отнесат комплект мебели за трапезария или нещо друго.

Имаха трудности и с придвижването. Каруците, задържани извън града, напираха да стигнат до целта, преди от яйцата да се излюпят пиленца или млякото да вкисне толкова, че да се надигне и само да измине остатъка от пътя. Ако в Анкх-Морпорк имаше улична мрежа, това щеше да е задръстване. Но понеже нямаше, според сержант Колън „всеки не можеше да помръдне заради всички останали“. Макар че беше прав, не звучеше чак толкова добре.

Някои стражници се включиха в събарянето, за да разтървават биещите се разярени домовладелци. Но една групичка се събра в края на Улицата на героите, където Зурльо подреди столова и котле с какао. Всъщност нямаше какво да правят. Сега улиците бяха толкова претъпкани, че дори патрулирането ставаше невъзможно. А всяко печено ченге знае, че има моменти, когато благоразумният човек стои настрана. Разговорът се насочи към теми, възникващи след победа: 1/ ще им платят ли допълнително; 2/ ще им връчат ли медали и 3/ ще си натресат ли неприятности заради това — мисъл, коя винаги се върти в главата на ченгетата.

— Щом е амнистия, значи няма — отсъди Дикинс. — Както излиза, всички ще се преструват, че нищо не се е случило. Искам да кажа, че щом сме били… — той се съсредоточи — … доб-лест-ни защитници на свободата, май е време за медали.

— Още си мисля, че трябваше да барикадираме целия град — вметна Колън.

— Ъхъ, Фред — каза му Зурльо, — за да вкараме и, хнъ, лошите хора при нас.

— Да, ама ние щяхме да командваме — възрази той.

Сержант Дикинс засмука от лулата си и рече:

— Момчета, дрънкате врели-некипели. Имаше сражения, а вие още сте с по два крака и две ръце, ходите под слънцето на добрите богове. Ей това е победата. Спечелихме, нали разбирате? Останалото е щуротия.

Никой не отвори уста, докато младият Сам не се обади:

— Само че Нансибол не спечели.

— Загубихме общо петима души — отвърна Дикинс. — Двама улучени със стрели, един падна от барикадата и един сам си клъцна гърлото, без да иска. Случва се.

Зяпнаха го.

— О, да не мислите, че няма такива неща? — сопна се Дикинс. — Събраха се много притеснени хора с остри оръжия и настана голяма шетня на тясно място. Направо ще се смаете какви жертви може да даде армията, ако ще да е на стотина километра от врага. Хората загиват.

— Нансибол имаше ли майка? — попита Сам.

— Отгледала го е баба му, но тя е покойница — отговори Уиглет.

— Никого ли си е нямал?

— Де да знам. Никога не говореше за семейството си. Той не говореше много.

— Ето какво ще направите — пускате шапката помежду си — твърдо отсече Дикинс. — За венец, за ковчег, за всичко. Не позволявате други да плащат. Има и още нещо…

Ваймс седеше малко встрани и гледаше улицата. Навсякъде имаше групички от бивши защитници, ветерани и стражници. Видя един мъж да си купува пирожка от Диблър, поклати глава и се ухили. В ден, когато имаше толкова пържоли, че не успяха да ги раздадат, пак се намираха хора да купуват пирожки от Диблър. Тържество на търговския дух и на пълната липса на вкусови усещания у анкх-морпоркците.

Започна песента. Не знаеше дали е реквием или възхвала на победата, но Дикинс я подхвана и останалите се присъединиха. Всеки пееше така, сякаш беше сам и изобщо не знаеше, че има други.

— „… виж как ангелчета се въздигат нависоко…“

Още хора подхващаха мелодията.

Рег Шу също седеше на едно парче от барикадата, за което никой не спореше в момента, още стискаше знамето и изглеждаше толкова унил, че Ваймс се почувства длъжен да отиде и да си поговори с него.

— „… въздигат, въздигат, въздигат? Как се въздигат, въздигат, въздигат?“

— Можеше да бъде хубаво, сержант — погледна го отдолу Рег. — Наистина можеше. Град, в който човек да диша свободен.

— „… те се въздигат с дупе нагоре, с дупе нагоре, с дупе нагоре, виж как ангелчета се въздигат нависоко…“

— Да се задавя свободен, Рег — уточни Ваймс и седна до него. — Такъв си е Анкх-Морпорк.

А онази част от ума му, която слушаше с другото ухо, отбеляза как всички изпяха припева в хармония. Странно, че успяха. А може и да не беше странно.

— Ъхъ, взехте ме на подбив. Всички си мислят, че е смешно — промърмори Рег и прикова поглед в обувките си.

— Не знам дали от това ще ти олекне, Рег, но и аз дори не си получих твърдо свареното яйце.

— И какво ще стане сега? — попита Рег, толкова покрусен, че не му съчувстваше или дори не чуваше думите му.

— „Всички ангелчета се въздигат, въздигат…“

— Наистина не знам. За малко ще е по-добре. Но не знам аз какво ще…

Ваймс млъкна. От другата страна на улицата, без да обръща внимание на движението, нисичък съсухрен старец метеше пред един вход.

Ваймс се изправи облещен. Дребосъкът го забеляза и му махна с ръка. В този миг поредната каруца мина с грохот по улицата, натоварена с купчина останки от барикадата.

Ваймс се просна по корем и впи поглед през краката и колелата. Да, леко изкривените крака и протритите сандали още бяха там, бяха там и след като отмина каруцата. Когато Ваймс хукна през улицата, може и още да ги е имало. Следващата каруца едва не прегази Ваймс и щом се изправи, вече ги нямаше.

Застана на онова място на оживената улица в слънчевото утро и почувства как нощта го поглъща. Усети косъмчетата на врата си да настръхват. Разговорите наоколо се усилиха, заехтяха гръмко в ушите му. И светлината беше прекалено ярка. Нямаше сенки, а сега той се взираше тъкмо за сенки.

Тръгна по улицата към пеещите мъже и с жест ги накара да млъкнат.

— Подгответе се! — изръмжа им. — Нещо ще се случи…

— Какво, сержант? — попита Сам.

— Няма да е нищо добро, струва ми се. Може би ще ни нападнат.

Ваймс оглеждаше улицата в търсене на… на какво? Дребнички старци с метли? Сценките пред очите му дори изглеждаха по-кротки в сравнение с времето преди размириците, защото всичко се бе случило. Хората вече не тръпнеха в очакване. Всички се суетяха.

— Не се обиждайте, сержант — подхвана Дикинс, — ама като гледам, всичко е мирно и тихо. Обявиха амнистия, сержант. Никой с никого не се бие.

— Сержант! Сержант!

Всички се обърнаха. Ноби Нобс криволичеше и подскачаше по улицата. Видяха как устните му мърдат, за да предадат вест, напълно заглушена от квиченето на прасетата в една каруца.

Редови стражник Сам Ваймс се взря в лицето на своя сержант:

— Нещо не е наред. Вижте го сержанта!

— Ама какво е то? — запъна се Фред Колън. — От небето ще падне огромна птица или какво?

Тежък удар, после Уиглет изохка. Една стрела го прониза в гърдите.

Друга се заби в стената над главата на Ваймс и го поръси с прах.

— Всички вътре! — кресна той.

Вратата на магазина зад тях беше отворена и той се втурна вътре. Хората се скупчиха зад него. Чуваше шума на стрели навън и един-два писъка.

— Амнистия ли, сержант? — подхвърли той.

Навън трополящите каруци бяха спрели, засенчвайки кръглите стъкла на прозорците и осигурявайки временен щит.

— Сигурно са някакви идиоти — предположи Дикинс. — Или бунтовници.

— Защо? Поначало нямаше много бунтовници, ние го знаем! А и те победиха!

Сега някой викаше зад каруците. Нищо не може да ти препречи пътя като каруца…

— Да не са контрареволюционери? — продължи с догадките Дикинс.

— Какви — искат да върнат Уайндър на власт ли? — троснато попита Ваймс. — За теб не знам, но аз веднага бих отишъл при тях. — Огледа магазина. Беше запълнен от стена до стена. — Кои са тези хора?

— Сержант, заповядахте „всички вътре“ — напомни един войник.

— Ъхъ, а нямаше нужда да повтаряте, щото падаха стрели — добави друг войник.

— Не исках да влизам, но тълпата ме понесе — обясни Диблър.

— Аз пък искам да проявя солидарност — заяви Рег.

— Сержант, сержант, аз съм, сержант! — размахваше ръце Ноби.

„Твърд властен глас — каза си Ваймс. — Смайващо е в какви неприятности може да те забърка.“ В магазина се бяха събрали трийсетина души, а той не познаваше половината от тях.

— Господа, мога ли да услужа на някого от вас? — попита тих свадлив гласец зад него.

Обърна се и видя мъничка, почти подобна на кукла старица в черно, която се бе свила зад тезгяха.

Той отчаяно огледа рафтовете зад нея. Всички бяха запълнени с чилета вълнена прежда.

— Ъ-ъ… не мисля — отговори Ваймс.

— Тогава имате ли нещо против да обслужа госпожа Супенсин? Сто грама сива с двойна нишка, нали, госпожо Супенсин?

— Да, Етел, моля! — изписука друг уплашен гласец насред тълпата от въоръжени мъже.

— По-добре да се махнем — промърмори Ваймс. Извърна се към хората си и трескаво размаха ръце в жест, предупреждавайки ги да не разстройват възрастните дами. — Извинете, има ли заден изход оттук?

Невинните очи на собственичката го изгледаха отдолу нагоре.

— Приятно е, когато човек си купи нещичко, сержант — промълви тя многозначително.

— Ъ-ъ, ние, ъ-хъм… — Той се озърташе отчаяно, когато го осени вдъхновението. — А-а, да, вярно… Искам една гъба. Сещате се, онези дървени неща за…

— Да, сержант, сещам се. Струва шест пенса, сержант, благодаря ви. Трябва да ви кажа, че винаги се радвам да видя господин, който е готов сам да се кърпи. Може ли да ви предложа и…

— Моля ви, страшно бързам! Трябва да си замрежа всички чорапи.

Ваймс кимна на хората си, които го подкрепиха героично.

— Аз също…

— Целите са на дупки, противна гледка!

— Още сега трябва да ги оправя!

— Сержант, аз съм — Ноби!

— Моите пък стават само за рибарска мрежа!

Старицата откачи голяма връзка ключове.

— Струва ми се, че е този… не, излъгах ви, този трябва да е, не… чакайте малко… а, да, този е…

— Слушайте, сержант, на улицата има цяла банда с арбалети — съобщи откъм прозореца Фред Колън. — Петдесетина са!

— … не, не е този, ох, този е от предишната брава… този как ви се струва? Нека да опитаме…

Съвсем внимателно и бавно тя отключи и дръпна резето.

Ваймс подаде глава навън. Намираха се на задна уличка, пълна с боклуци и стари сандъци. Разнасяше се ужасната воня на задните улички. Никой не се мяркаше наоколо.

— Добре, всички вън — заповяда той. — Имаме нужда от малко простор. Кой носи лък?

— Само аз, сержант — осведоми го Дикинс. — Нали разбирате, не очаквахме беда.

— Един лък срещу петдесет мъже, това се казва лошо съотношение на силите. Да се разкараме от тук!

— Нас ли гонят, сержант?

— Не видя ли, че застреляха Уиглет? Размърдайте се!

Хукнаха по уличката. Пресякоха по-широка и чуха далечния трясък от отварянето на врата с ритник, последван от ликуващ вопъл:

— Тоя път те сгащих, херцог!

Карсър…

Стрела изтрака в една стена и се запремята над уличката.

Ваймс бе бягал и преди. Всеки стражник е запознат отблизо с бягането. Наричаха го „прескачане на препятствия в задни дворове“. И той бе ползвал такъв маршрут неведнъж — шмугваше се в тесни пресечки, мяташе се над огради, понесен от крилете на ужаса, от един населен с кучета двор в друг, падаше върху курници и се пързаляше по покривите на клозети, търсеше безопасност или съратниците си, или поне място, където да опре гръб в стената. Понякога си принуден да бягаш.

И подобно на стадо всички бягат заедно по инстинкт. В тълпата е по-трудно да те улучат.

За техен късмет Дикинс водеше отряда. Старите ченгета са най-добри в бягането, защото са го правили често през живота си. На бойното поле също оцеляват само хитрите и бързите.

Затова не му и хрумна да спре, когато в края на уличката се появи каруца — беше натоварена с яйца. Вероятно коларят искаше да мине напряко и да избегне хаоса по главните улици от вида „всеки не може да помръдне заради всички останали“. Мъжът, чиято каруца бе отрупана с триметрови рециди от сандъци, се вторачи с ужас в препускащите към него хора. Никой нямаше спирачки и абсолютно никой не се канеше да се връща назад.

Бягащият в края Ваймс видя как групата му прелетя над и под каруцата. Чуваше се трошене на сандъци и пукот на пръскащи се яйца. Конят заподскача между тегличите, мъжете се пъхаха между краката му или прехвръкваха над гърба му.

Когато Ваймс стигна до каруцата, скочи на капрата в мига, когато в нея се заби стрела. Ухили се отчаяно на коларя.

— Скачай! — предложи му и плесна коня по хълбока с плоската страна на меча си.

Двамата бяха отхвърлени назад, когато животното ритна с предните си крака и остатъкът от съсипания товар се плъзна по дъното на каруцата.

Ваймс помогна на човека да стане, щом яйцата престанаха да валят по тях. Целият беше в яйца.

— Съжалявам за това, господине. Тръгнали сме по работа на стражата. Питайте за сержант Кийл. Трябва да бързам!

Зад гърбовете им каруцата се носеше с трясък по уличката, колелата изтръгваха искри от стените. Имаше убежища във входове и пресечки, но хората на Карсър щяха да се позабавят.

А останалите от неговия отряд бяха спрели, щом чуха шума. Ваймс обаче ги настигна и ги принуди да продължат, докато не стигнаха улица, запречена от каруци и изпълнена с хора.

— Е, не можете да се оплачете от липса на яйца, сержант — неспокойно се усмихна Сам. — Какво става?

— Това са някои от Неспоменаваните. Вероятно искат да си разчистим сметките.

Поне беше близо до истината.

— Но аз видях стражници и войници с тях — обади се Фред Колън.

— Сержант, аз съм! Моля ви, сержант!

Ноби разблъскваше мъжете с лакти.

— Ноби, сега ли му е времето? — сгълча го Ваймс.

— Едни хора са ви подгонили, сержант!

— Добре, че ми каза, Ноби!

— Карсър е, сержант! На работа е при Щракни куфар! Капитан на Дворцовата стража, сержант! И те ще ви спипат! Щракни куфар им е заповядал, сержант! Приятелчето ми Драсни-Подуши е помощник на чистача на обувки в двореца, бил е на двора и ги е чул какво си приказват, сержант!

„Трябваше да се сетя. Щракни куфар е лукав дявол. А сега Карсър се е уредил при поредния мръсник. Капитан на Стражата…“

— Напоследък не станах симпатичен на много хора — промълви Ваймс. — Така, господа. Аз ще бягам. А ако вие се разпръснете в тълпата, сигурно всичко ще е наред с вас.

— Не се боим, сержант — изтърси Сам и всички замърмориха одобрително.

— Имахме амнистия — процеди Дикинс. — Не могат да правят това!

— Пък и те стреляха по всички наред — вметна един войник. — Копелета! Заслужават да ги смачкаме!

— Имат лъкове — напомни Ваймс.

— Ами ще им устроим засада, сержант — подсказа Дикинс. — Избираш си мястото, водиш близък бой и арбалетът става само парче дърво.

— Никой ли не ме чу? — възрази Ваймс. — Подгонили са мен. А не вас. Изобщо не ви трябва да се забърквате с Карсър. Ти, Зурльо не бива да вършиш такива неща на твоите години.

Старият надзирател сърдито впери в него воднистите си очи:

— Много тежка приказка, хнъ, сержант.

— И откъде да знаем, че няма пак да ни подгони? — натърти Дикинс. — Амнистията си е амнистия, прав ли съм? Не може да правят това!

Разнесоха се възгласи: „Ъхъ, вярно си е!“ „Случва се — мислеше Ваймс. — Насъскват се да хлътнат. Но какво да сторя? Трябва да им се опълчим. Аз трябва да им се опълча. Да се опълча срещу Карсър. Само като си помисля да го оставя тук с всичко, което знае…“

— Какво ще кажете да тръгнем по Въжената улица? — предложи Дикинс. — Там е пълно с тесни пресечки. Те ще се втурнат подире ни, защото ще помислят, че сме хукнали към Участъка, и тогава ще ги ударим. Няма да търпим това, сержант.

Ваймс въздъхна:

— Добре. Благодаря ви. Всички ли решихте същото?

Те се развикаха.

— Тогава няма да държа речи. Нямаме време. Само едно ще ви кажа. Ако не победим и този път, ако не ги отблъснем… ами просто сме длъжни, това е. Иначе ще бъде… много лошо за този град. Страшно лошо.

— Тъкмо тъй си е — настойчиво го подкрепи Дикинс. — Имаше амнистия.

— Само че… вижте — обади се някой от войниците, — не познавам половината хора тук. Ако се счепкаме с тях, по-добре е да знаем кой е от нашите…

— Вярно си е, хнъ — съгласи се Зурльо. — При ония, дето ни гонят, има стражници!

Ваймс вдигна поглед. Широката пресечка пред тях, известна като Тежката стъпка, стигаше чак до Въжената улица. По нея се редяха градини и от храстите висяха лилави цветя.

Утрото ухаеше на люляк.

— Спомням си за една битка — започна Дикинс, загледан в дърво над него. — Била в миналото. Имало отряд, събран от различни взводове, а и всички били оплескани с кал, накрая се скрили в поле с моркови. Вместо значки извадили моркови и ги затъкнали на шлемовете си, за да разпознават своите, пък и да имат нещо хранително за после, което хич не е за пренебрегване на бойното поле.

— И какво от това? — не разбра Диблър.

— Ами защо да не е люляк? — изрече Дикинс, пресегна се и огъна отрупан с цветове клон. — Чуден знак е, ако ще да не става за ядене…

„Ето го и краят“ — каза си Ваймс.

— Мисля, че те са много лоши хора! — заяви писклив, старчески, затова пък непреклонен глас някъде от тълпата, мярна се кльощава ръка, размахала игла за плетене.

— Имам нужда от доброволец, който да съпроводи госпожа Супенсин до дома й — добави на глас.

* * *

Карсър огледа по дължина Тежката стъпка.

— Май е достатъчно да вървим по яйчената следа. Като гледам, Кийл доста е прежълтял.

Не предизвика смеха, който очакваше. Мнозина от мъжете, които успя да събере, имаха по-различно чувство за хумор. Но Карсър притежаваше някои от качествата на Ваймс, само че обърнати наопаки. Някои хора са готови да следват онзи, който е достатъчно смел да бъде зъл.

— Капитане, да не загазим заради това?

Разбира се, имаше и такива, които просто се мъкнат с другите. Обърна се към сержант Нок, зад когото се спотайваше ефрейтор Куърк. Напълно споделяше мнението на Ваймс за тях, макар че бе стигнал до него, така да се каже, от обратната посока. Никой от двамата не заслужаваше доверие. Те обаче мразеха Кийл с онази разяждаща, неизтощима ненавист, каквато може да се зароди единствено у посредствен човечец, и това му беше от полза.

— Сержант, как очакваш да загазим? — попита той. — Ние работим за властите.

— Той е лукаво копеле, сър! — сподели Нок, сякаш това беше недостатък у едно ченге.

— Ей, хора, я ме чуйте — започна Карсър. — Никакво оплескване този път! Искам Кийл жив, разбрахте ли? И онова хлапе Ваймс. С останалите правете какво щете, по дяволите!

— И защо държите да го хванете жив? — попита спокойно някой отзад. — Мислех си, че Щракни куфар го иска мъртъв. И какво лошо е сторило хлапето?

Карсър се обърна. Видя с лека изненада, че стражникът не трепна.

— Ти как се казваш, господине?

— Коутс.

— Нед е онзи, за когото ви разправях, сър — припряно забърбори Нок, надничайки над рамото на Карсър. — Кийл го изрита, сър, след…

— Млъкни — заповяда Карсър, без да откъсва поглед от Коутс.

Не виждаше нито следа от страх или от перчене. Коутс спокойно отвръщаше на погледа му.

— Коутс, ти просто така ли се помъкна с нас?

— Не, капитане. Кийл не ми допада. Но Ваймсчо е обикновено хлапе, което той е помъкнал след себе си. Какво ще го правите?

Карсър се наведе напред, Коутс не се отдръпна.

— Бил си бунтовник, нали? Не ти харесва да вършиш каквото ти е казано, а?

— Ще си получат те голямото шише газиран сироп! — обеща глас, опиянен от злорадство.

Карсър изви глава към кльощавия, облечен в черно Пор. Изглеждаше малко посмачкан, защото се сби със стражниците, дошли да го измъкнат от килията, но преди всичко, защото Лисугера и Мутрьо го чакаха отвън. Все пак го оставиха жив. За онези двамата пребиването до смърт на твар като Пора беше срамно и позорно хабене на юмруците им.

Той трепна под погледа на Карсър.

— Аз казах ли ти да говориш, кучешко грездейче такова? — осведоми се Карсър.

— Съвсем не, сър!

— Правилно. Запомни това. Може да ти спаси живота някой ден. — Карсър пак насочи вниманието си към Нед. — Добре, слънчо, получи си прекрасното утро на новия ден, който толкова искаше. Сбъдна ти се желанието. Само ще пометем малко от вчерашните остатъци, по заповед на лорд Щракни куфар, твоето другарче. И не ти се полага да питаш защо и кой, но щом е за младия Ваймсчо… Ами мисля си, че е свястно момче, което някой ден ще бъде гордост за своя град, ако не попадне в лоша компания. Виж какво, Нок казва, че те бива в мисленето. Сега ти ми кажи какво ще направи Кийл според теб.

Погледът на Нед накара Карсър да се почувства неуютно.

— Той си пада по защитата — отсъди накрая Коутс. — Ще се върне в участъка. Ще заложи малко капани, ще въоръжи хората си и ще ви чака.

— Ха? — изсумтя Карсър.

— Не му харесва, ако някой от неговите хора пострада.

— Значи денят няма да е добър за него — обобщи Карсър.

* * *

По средата на Въжената улица имаше барикада. Не беше кой знае какво. Малко врати, една-две маси… Сравнена с голямата, която в момента се превръщаше в обикновени мебели, тя почти не съществуваше.

Неофициалният отряд на Карсър вървеше бавно, оглеждаше покривите на сградите и надничаше в пресечките. Хората бягаха от улицата, щом ги зърнеха да идват. Някои мъже дори с походката си известяват предстоящи лоши случки.

Ваймс клечеше зад импровизираната стена и надзърташе през една пролука. По пътя насам грабнаха арбалети от лутащи се войници, но доколкото успя да преброи, хората на Карсър имаха поне петнайсет. И бяха двойно повече от момчетата с люляка.

Ако ножът опреше до кокала, щеше да очисти Карсър на място. Но не биваше да става така. Искаше хората да го видят обесен, искаше градът да го екзекутира. Да се върне с празни ръце означаваше да остави скъсана нишка.

Чуваше хлипане малко по-нататък по улицата. Знаеше, че не плаче младият Сам, а Ноби Нобс вероятно бе изплакал отдавна сълзите, на които е способно човешкото тяло. Плачеше Рег. Седеше с гръб към преградата, проснал протритото знаме на коленете си, и от брадичката му капеха сълзи.

— Рег, ти трябва да се махнеш — изсъска му Ваймс. — Дори нямаш оръжие.

— Какъв е смисълът, а? — нареждаше Рег. — Бяхте прав, сержант! Всичко само се върти в кръг! Вие ни отървахте от скапаните Неспоменавани, а ето че пак са тук! Какъв е смисълът, а? Този град можеше да бъде толкова великолепен, но не, о, не, мръсниците винаги са на върха! И дори едно проклет нещо не се променя! Те просто си трупат парите и ни разиграват!

Карсър бе спрял на двайсетина крачки от барикадата и я оглеждаше напрегнато.

— Така върви светът, Рег — промърмори Ваймс, който броеше враговете.

А иззад ъгъла се показа голяма каруца с чергило, която се клатушкаше под тежестта на товара си. Спря недалеч от хората на Карсър, отчасти защото пътят й бе препречен, но може би преди всичко, защото един от мъжете доближи коларя и насочи арбалет към главата му.

— И сега гадните копелета победиха — вайкаше се Рег.

— Всеки ден е така, Рег — разсеяно потвърди Ваймс, защото се мъчеше да проследи движенията на твърде много хора едновременно.

Другите от отряда на Карсър се разпръскваха. В края на краищата имаха превъзходство в арбалетите.

Мъжът, спрял господин Диблър, тоест коларя, не внимаваше. Сега Ваймс съжаляваше, че не се качи в каруцата. Е, добре, все някой трябва да започне търкала…

— Тъй, значи? Искате да застреляте някого ли? Мръсници!

Всички се облещиха, включително Карсър. Рег се бе надигнал, развяваше флага и се качваше върху барикадата.

Държеше го като символ на дързостта.

— Можете да ни отнемете живота, но не и свободата! — изврещя той.

Хората на Карсър се споглеждаха, озадачени от най-необмисления боен вик в историята на вселената. Ваймс виждаше как мърдаха устните, докато се опитваха да проумеят ставащото.

Карсър вдигна арбалета си, даде знак на мъжете наоколо и заяви:

— Грешиш!

Пет стрели се забиха тежко в Рег, той дори заподскача, преди да падне на колене. Случи се за броени секунди.

Ваймс отвори уста да даде заповед за нападение, но стисна устни, щом видя Рег да вдига глава. В настъпилата тишина той се подпря на дръжката на знамето и се изправи.

Удариха го още три стрели. Рег сведе поглед към хилавия си гръден кош, от който стърчаха пера, и направи крачка напред. После още една.

Някой от стрелците извади меча си и се втурна към улучения мъж, обаче беше изхвърлен във въздуха от такова замахване на Рег, че сигурно приличаше на удар с ковашка преса. А между хората в отряда започнаха схватки. Някой в униформа на ченге бе извадил меча си и съсече двама стрелци. Мъжът, стоящ до каруцата, се втурна обратно към мелето…

— Вижте им сметката! — ревна Ваймс и прескочи барикадата.

Вече нямаше място за планове. Дикинс и групата му се изсипаха от каруцата. Пред тях още имаше заредени арбалети, но те изведнъж се превърнаха в оръжия, които човек не иска да са му в ръцете, ако разярени мъже с мечове напират към него и от двете страни.

„Ще дойде, когато го повикаш…“

Планове, бъдеще, политика… бяха другаде. Ваймс грабна паднал на земята меч и с оръжие във всяка ръка нападна най-близкия враг. Мъжът падна обезглавен.

Видя да повалят Зурльо в блъсканицата и го прескочи, за да стовари върху нападателя му вихрушка от остриета. После се извъртя към Нок, който изтърва меча си и избяга. Ваймс продължи тичешком, не се биеше, а сечеше, отбягваше удари, без да ги вижда, отбиваше, без да извива глава, оставяше древния усет да си върши работата. Някой си пробиваше път към младия Сам. Ваймс замахна с меч към ръката, беше самозащита в истинския смисъл на думата. И се втурна нататък сред разширяващ се кръг. Не беше човек, а самото възмездие.

И внезапно, както дойде, звярът се оттегли, оставяйки освирепял мъж с два меча.

Карсър се бе притиснал към стената с хората си… видимо намалели.

Колън се бе свлякъл на колене и повръщаше. Дикинс бе паднал и Ваймс знаеше, че е мъртъв. Ноби също лежеше, но просто защото някой го ритна жестоко и той реши, че е по-добре да не се надига повече. Мнозина от отряда на Карсър бяха повалени — повече от половината. Други пък бяха избягали от маниака с двата меча. Някои дори побягнаха от Рег Шу, който седеше на барикадата и се взираше в гъсто проболите го стрели. Накрая явно реши, че би трябвало да е мъртъв и падна на гръб. Но след няколко часа той щеше доста да се изненада.

Нито един човек не знаеше защо някои хора стават зомбита по естествен път, замествайки сляпата жизнена сила с безмерното упорство на волята си. Но и нагласата играеше своята роля. За Рег Шу животът му беше само началото…

Младият Сам още беше на крака. Изглеждаше, че вече е повръщал, но се прояви, като оцеля в първата си масова схватка. Усмихна се леко на Ваймс.

— И сега какво, сержант? — успя да изрече, смъкна шлема и си избърса челото.

Ваймс прибра единия меч в ножницата и кротко извади едно малко помощниче, продадено му от госпожа Гудбоди.

— Зависи какво ще стане ей там — кимна към далечния край на улицата.

Сам послушно се обърна да погледне и падна в несвяст.

Ваймс пусна палката в джоба си и видя, че Коутс го гледа.

— Нед, ти на чия страна си?

— Ти пък защо цапардоса хлапето?

— За да не се пречка. Имаш ли нещо да ми кажеш?

— Не е много, сержант — ухили се той. — Днес всички си извличаме поуки, а?

— Няма спор — съгласи се Ваймс.

— Например има и по-големи мръсници от теб.

Този път се ухили Ваймс.

— Аз обаче се старая повече, Нед.

— Познаваш ли Карсър?

— Той е убиец. И горе-долу всичко останало. Хладнокръвен убиец. И умен при това — добави Ваймс.

— До края ли ще стигнем?

— Ъхъ. Трябва да го спрем, Нед. Сега е единственият ни шанс. Или ще го спрем сега, или никога. Ти представяш ли си го да се развихри, както си е гъст с Щракни куфар?

— Да, представям си — кимна Нед. — Добре, че нямам нищо предвидено за тази вечер, а? Поне можеш да ми кажеш едно нещо, сержант. Откъде знаеш всичко това?

Ваймс се подвоуми. Но в такъв момент имаше ли значение?

— Аз съм от този град. Само че… ами има дупка във времето, такива ми ти работи. Искаш да знаеш, значи? Пренесох се дотук във времето, Нед, и това е самата истина.

Нед Коутс го огледа от главата до петите. Кръв покриваше бронята на Ваймс, ръцете и половината му лице. Той стискаше окървавен меч.

— От кое време се пренесе? — попита Нед.

Времето спря. Коутс се смръзна и избледня в света, съставен от оттенъци на сивото.

— Почти накрая сме, ваша светлост — каза Метача зад гърба на Ваймс.

— О, богове! — изрева той и захвърли меча си. — Ти наясно ли си, че никак не си ми симпатичен?

Мечът не падна на земята. Увисна на една педя от пръстите му и също посивя.

— Само трябва да ти обясним някои неща — сподели Метача, сякаш застинал във въздуха меч не заслужаваше внимание.

— Какво става с проклетия меч? — попита Ваймс, за когото това не беше дреболия.

— Времето спря за всички, освен за теб — търпеливо започна Метача. — Всъщност изречението е невярно, както и да го обмисляш, но е твърде полезна лъжа. Ей сега ще нагласим всичко…

Ваймс вече имаше време (в известен смисъл) да се огледа. Цялата улица бе притъмняла, сякаш боят се бе вихрил в сумрака преди зазоряване. Цветове се виждаха само по расата и лицата на Метача и Ку, които измъкнаха ръчна количка от една пресечка. В нея бяха сложени два малки каменни цилиндъра и трупът на Джон Кийл, увит в саван.

— Имаме за теб добри новини — заяви Метача.

— Нима? — попита Ваймс.

Застана пред тялото.

— Наистина — потвърди Ку и повдигна единия цилиндър. — Мислехме, че ще се наложи да ви убеждаваме да свалите цялата си броня, но ми се струва, че няма нужда.

— Защото тя ще си остане тук — добави Лу Цзе. — Тук й е мястото, ако ме разбираш.

— Не — отрече Ваймс. — Изобщо нямам представа за какво говориш, по дяволите. — Докосна трупа. — Толкова е студен. Спомням си това. Беше толкова студен.

— Така е, когато хората попаднат в моргата — делово отбеляза Метача.

— А сега, командире, внимавайте, моля ви — намеси се Ку. — Когато задействаме…

Ваймс вдигна глава, очите му блеснаха свирепо. Метача хвана ръката на Ку:

— Имаме малко работа за минута-две.

— Да, но е жизненоважно той да знае как…

— Казах, че имаме малко работа за минута-две — повтори Метача и направи гримаса.

— Тъй ли? Какво?! О… Да. Ъ-ъ… Имаме, ъ-ъ… малко работа. Да, работа… ъ-ъ… да.

Отдалечиха се. Ваймс ги виждаше да се движат напред-назад по улицата, като че мереха нещо.

Отново се взря в Джон Кийл. Но какво ли би могъл да каже? Съжалявам, че си мъртъв? Преди Кийл бе загинал на барикадите, а не в улична схватка. Но пак си беше мъртъв.

Ваймс имаше странни възгледи за религията. Отиваше на погребенията на стражници и присъстваше на религиозни церемонии, за да изпълни подобаващо задълженията си като Командир на Стражата, но останалото… Е, човек виждаше понякога неща, които правеха невъзможна не само вярата в боговете, но и в обикновената човечност, а и в собствените очи. Доколкото си спомняше, Кийл бе настроен горе-долу по същия начин. Вършиш каквото има за вършене. Ако изобщо има богове, очакваш и те да постъпват така, като гледаш да не им се бъркаш в работата.

Какво да кажеш на едно мъртво ченге? Какво би искал той да му бъде казано? Аха… Наведе се към тялото.

— Сигурен съм, че Карсър ще се люшне на бесилото заради това — изрече и се изправи.

Зад него Метача се прокашля:

— Готов ли сте, ваша светлост?

— Колкото е нужно — отвърна Ваймс.

— Обяснявахме ти за бронята — продължи Метача. — Тя ще…

— Същественото, командире, е — прекъсна го Ку, — че вие и онзи тип Карсър заедно с всички дрехи и вещи, които имахте при появата си, образувате проточена междувремева аномалия, която е под значително напрежение.

Ваймс се извърна към Метача.

— Много, много е трудно да преместиш вещи от времето, на което принадлежат, но е несравнимо по-лесно да ги върнеш там, където са били — преведе му той.

Ваймс още го гледаше неразбиращо.

— Всичко се стреми, и то много силно, да остане там, където му е мястото — опита пак Метача.

— Ей в това си прав — натърти Ваймс.

— Ние само… го улесняваме по пътя — добави Метача. — Побутваме лекичко и всичко се намества. А ти се махаш оттук. Ял ли си нещо тази сутрин?

— Не съм!

— Значи няма да стане голяма цапаница — отбеляза Метача. Ваймс явно се озадачи и той продължи: — Несмляна храна. Ще си остане тук, да знаеш.

— Искаш да кажеш, че ще изскочи през…

— Не, не, не — припряно го успокои Ку. — Няма да забележите. Но ще е добре за вас да се нахраните до насита, когато се върнете.

— А бронята си остава тук, така ли?

Ку грейна:

— Да, ваша светлост. Всичко — превръзката на окото, чорапите и останалото.

— И ботушите ли?

— Да. Всичко.

— Ами гащите ми?

— Те също. Всичко.

— Значи ще се появя там гол-голеничък?

— Това облекло е на мода навсякъде — ухили му се Метача.

— И защо бронята ми беше на мен, когато дойдох тук? А проклетият Карсър си имаше ножовете, в това поне няма съмнение!

Ку отвори уста, но Метача го изпревари:

— До върха на планината ще те отведат хиляда крачки, но и един малък скок стига да се върнеш в подножието. Това стига ли ти?

— Е, май изглежда лог… — започна Ваймс.

— Лу Цзе, изобщо не се случва така! — оплака се Ку.

— Вярно — призна Метача, — но е поредната добра лъжа. Слушай, командире, нямаме адски могъща гръмотевична буря, нито пък запаси от време. Това е полева операция. Правим всичко по силите си. Ще те върнем заедно с твоя арестант, макар да е почти сигурно, че няма да попаднете на едно и също място заради онези кванти. Достатъчно трудно е да се погрижим да не се появиш там петдесетина метра над земята, повярвай. А да изтласкаме и всичките ти дрехи, след като мястото им е тук… ще имаме нужда от твърде голяма мощност. Сега готов ли си? Трябва да се върнеш там, където стоеше. Доближи Карсър колкото се може по-скоро. Трябва да го сграбчиш, иначе ще остане тук.

— Добре де, но аз промених много неща!

— Ние ще се погрижим за това — увери го Метача.

— Ами Кийл? — попита Ваймс, отдалечавайки се с нежелание.

— Не се тревожи. Казахме ти в храма. Ще му сложим твоята броня. Той ще е загинал в битка.

— Постарайте се нищо да не сполети младия Сам! — заръча Ваймс, докато Ку усърдно го наместваше.

Малките каменни цилиндри се завъртяха.

— Непременно!

— Погрижете се и Рег Шу да бъде погребан достойно!

— Непременно!

— Не много дълбоко, ще му се прииска да излезе след няколко часа!

Ку го побутна за последен път:

— Довиждане, командире!

Времето се завърна.

* * *

Нед го гледаше.

— Какво стана ей сега, сержант? Ти се размъти.

— Имаше право само на един въпрос, Нед — отвърна Ваймс, като потискаше гаденето. — Сега да покажем на Щракни куфар къде минава границата, а? Да довършим…

Нападнаха и останалите ги последваха.

Ваймс си спомняше в забавени картини. Някои от хората на Карсър побягнаха, щом ги видяха, други вдигнаха оръжията, които си бяха прибрали набързо, а Карсър стоеше и се хилеше. Ваймс се насочи към него, отскачаше и се провираше в схватката.

С приближаването му изражението на мъжа отсреща се промени. Ваймс набираше скорост, пробиваше с рамото напред и отхвърляше другите тела. Карсър вдигна меча и зае стойка за удар, но в мелето нямаше място за засукани номера, а Ваймс напираше като бик — изби меча и стисна гърлото на Карсър.

— Спипах те, старо приятелче — каза му.

После всичко почерня.

* * *

По-късно му се струваше, че е трябвало да има още нещо. Вихрено отминаващи сини тунели или проблясъци, или пък слънцето да се мята лудешки по небето. Дори скорострелно откъсващи се и отлитащи листове от календар щяха да са си на мястото.

Но имаше само чернота като в най-дълбок сън, последвана от болка при удара в пода.

Ваймс усети как се пресягат ръце и го вдигат да се изправи. Отърси се от тях, щом стъпи, и през мътилката впи поглед в лицето на капитан Керът.

— Радвам се да ви видя, сър. Олеле…

— Нищо ми няма — изграчи Ваймс с гърло, което сякаш беше остъргано с пясък. — Къде е Карсър?

— Имате лоша рана на…

— Брей? Да се не начудиш — изръмжа той. — Сега ми кажи къде, по дяволите, е Карсър?!

— Не знаем, сър. Вие просто изникнахте във въздуха и тупнахте на пода. И то сред синьо сияние, сър!

— Аха… — промърмори Ваймс. — Е, и той се е върнал някъде. Вероятно е наблизо.

— Ясно, сър, веднага ще кажа на момчетата да…

— Недей — спря го Ваймс. — Това може да почака. Няма къде да отиде.

Не беше много уверен в краката си. Сякаш принадлежаха на човек, който не можеше да пази равновесие.

— Колко време… отсъствах? — попита.

Към него пристъпи Пондър Стибънс.

— Около половин час, ваша светлост. Ъ-ъ… ние предположихме, че е имало някакви времеви смущения, които заедно с ударилата мълния и резонанса с постоянната вълна в Библиотеката са причинили разкъсване на пространство-времето…

— Ъхъ, усетих нещо подобно — припряно отвърна Ваймс. — Значи половин час?

— По-дълго ли ви се стори? — уточни Пондър и извади бележник.

— Мъничко — призна Ваймс. — А сега някой тук може ли да ми даде едни гащи…

„Виждам дома ти оттук…“

Такъв си беше Карсър. За да се обливаш в студена пот, да се разпали въображението ти.

А Ваймс току-що каза „къде ще отиде“…

— Капитане, искам ти и всеки, когото можеш да отделиш за тази задача, всеки до последния, да отидете при моята къща незабавно, ясно? Просто го направете. И то веднага. — Обърна се към Ридкъли: — Архиканцлер, можете ли да ме пренесете там по-бързо?

— Стражата иска магическо съдействие?! — стъписа се архиканцлерът.

— Моля ви — промълви Ваймс.

— Разбира се, но сигурно съзнавате, че нямате никакви дрехи…

Ваймс се отказа. Хората все настояват за обяснения. Хукна, превъзмогвайки слабостта в краката си, притича през осмоъгълния двор и по моравите, стигна до Възголемичкия мост, където профуча край Колън и Ноби, които бяха засмукани от препускащите да го настигнат стражници.

От другата страна на моста се намираха Градините на магьосниците. Ваймс се втурна напряко. Клонки шибаха голите му крака. После изхвърча оттам и затича по старата пътека. Кал покриваше засъхващата кръв по тялото му. Надясно, после наляво край изумени минувачи, след това усети под краката си „котешките глави“ в калдъръма на авеню „Скуун“ и намери у себе си сили да ускори още малко. Не забави крачка, докато не стъпи на чакълената алея, и почти се свлече пред парадния вход, вкопчен в шнурчето на звънеца.

Някой бързо се приближи и отвори вратата.

— Ако не си Уиликинс — изръмжа Ваймс, спрял погледа си върху иконома, — лошо ти се пише!

— Ваша светлост! Какво ви е сполетяло?! — възкликна икономът и го придърпа във фоайето.

— Нищо! — отсече. — Само ми дай чиста униформа мирно и тихо и не казвай на Сибил…

Отгатна всичко по изражението на Уиликинс.

— Какво й се е случило?!

Икономът се отдръпна. И мечка би се отдръпнала.

— Не се качвайте там, сър! Госпожа Доволсън казва, че е… доста трудно, сър. Не върви, ъ-ъ, както би трябвало…

— Детето роди ли се?

— Не, сър… я-я-явно не, сър. Много е… Госпожа Доволсън казва, че прави всичко по силите си, но може би… трябва да повикаме лекарите, сър.

— Заради раждане?!

Уиликинс се загледа в краката си. След двайсет години самообладание икономът трепереше. Никой не заслужаваше да се изправи срещу Сам Ваймс в такъв момент.

— Съжалявам, сър…

— Не! — сряза го Ваймс. — Не викай лекар. Аз познавам един лекар! И той знае всичко за… тези неща! Трябва да знае, иначе ще го…

Изтича навън тъкмо когато една метла кацна на моравата, пилотирана лично от архиканцлера.

— Реших, че не е излишно да дойда все пак — сподели Ридкъли. — Мога ли да направя нещо за…

Ваймс яхна метлата, преди магьосникът да е слязъл.

— Закарайте ме на Блещукащата улица. Можете ли? Това е… важно!

— Дръжте се, ваша светлост — нареди Ридкъли.

Стомахът на Ваймс сякаш се смъкна в краката му при вертикалното излитане. Отбеляза си като дребна задача да повиши Бъги Суайърс и да му купи мишелова, за който той отдавна мечтаеше. Всеки, готов да се подлага на такива преживявания ежедневно за благото на града, си заслужаваше напълно заплатата.

— Бръкнете в левия ми джоб — посъветва го Ридкъли, щом набраха височина. — Смятам, че там има нещо ваше.

Неуверено, напълно наясно какво може да се намери в джобовете на магьосник, Ваймс извади букетче хартиени цветя, връзка „флагове на нациите“ и… сребърна кутия за пури.

— Падна върху главата на ковчежника — съобщи архиканцлерът и заобиколи една чайка. — Надявам се да не е повредена.

— Ами… наред е — установи Ваймс. — Благодаря. Ъ-ъ… да я пъхна ли пак? Май в момента не разполагам с джобове.

„И тя е намерила обратния път — каза си. — У дома сме.“

— А цял комплект парадна броня се стовари върху Крилото за високоенергийна магия — продължи Ридкъли — и мога с радост да ви уверя, че е…

— … безнадеждно смачкана ли?

Архиканцлерът помисли малко. Знаеше мнението му за позлатата.

— Точно така, ваша светлост. Абсолютно разкривена е заради онези квантови нещица, подозирам.

Ваймс потрепери. Още беше гол. Дори омразната парадна униформа щеше да му е от полза тук. Но беше все едно. Позлатата, перата, значките, студът… имаше по-важни неща и винаги щеше да има.

Скочи от дръжката, преди метлата да е спряла, запрепъва се в кръг и налетя върху вратата на доктор Лоун. Заблъска с юмруци.

След малко вратата се открехна и познат глас, леко променен от възрастта, изрече:

— Какво има?

Ваймс бутна вратата докрай.

— Погледни ме, докторе.

Лоун го зяпна.

— Кийл?

В другата си ръка държеше най-голямата спринцовка на света.

— Не е възможно. Те погребаха Джон Кийл. Знаеш, че е така — отсече Ваймс. Едва сега видя спринцовката. — Какво, по дяволите, ще правиш с това?

— Всъщност поливам с мазнина пуйката. Кажи ми тогава кой си, защото приличаш на…

— Грабвай си всички неща за акушерство и ела с мен веднага — прекъсна го Ваймс. — Всички онези чудновати инструменти, които според теб вършат толкова добра работа. И ще те направя най-богатия лекар, живял някога на света — добави той, покрит само с кал и кръв.

Лоун посочи колебливо към кухнята.

— Само да извадя пуйката от…

— Зарежи пуйката!

— Вече й отрязах…

— По-живо!

Метлата не летеше особено добре с трима пътници, но все пак изпреварваше пешеходци, а Ваймс знаеше, че вече не може да тича. Остана без дъх и без сили още когато се добра до дома си. Сега и стоенето прав беше изпитание за неговата издръжливост. Или метлата, или пълзене.

Тя се спусна тромаво от небето и спря неустойчиво над моравата.

— Дамата е горе, в голямата спалня отляво — побутна Ваймс доктора. — Там има една акушерка, която нищо не може да направи. Колкото пари искаш. Върви.

Лоун тръгна забързано. Ваймс, подкрепян от Ридкъли, го следваше доста по-сковано, но когато стигнаха до вратата, оттам гърбом и съвсем бавно излезе докторът. Щом се появи, оказа се, че огромният арбалет на Детритус е опрян в носа му.

Ваймс заговори леко приглушено, защото се бе проснал на земята.

— Сержант, наведи това нещо — успя да изрече.

— Ама той нахълта, господин Ваймс — забоботи тролът.

— Защото е лекар, сержант. Пусни го на горния етаж. Това е заповед, благодаря.

— Веднага, господин Ваймс.

Детритус неохотно се отдръпна настрана и метна на рамото си арбалета, който в този миг стреля.

Щом грохотът заглъхна, Ваймс стана и се огледа. Поначало не харесваше особено тази зеленина. Така беше по-добре. Бяха останали само няколко пъна, и то с обелена кора от едната страна. Имаше и няколко малки пожара.

— Ъ-ъ… съжалявам за туй, господин Ваймс — изрече тролът.

— Какво съм ти говорил за господин Предпазител? — немощно попита Ваймс.

— „Когато господин Предпазител е свален, господин Арбалет не ти е приятел“ — рецитира Детритус и отдаде чест. — Извинете, сър, ама всички сме поизнервени напоследък.

— За мен поне няма съмнение — заяви Ридкъли, изправи се на моравата и се зае да маха съчките от брадата си. — Днес едва ли ще ми е лесно да ходя. Сержант, предлагам да вдигнем доктора, да го поизмием под помпата и да го отнесем горе…

Следващите случки бяха сън наяве за Ваймс. Мотаеше се като дух из собствения си дом, препълнен със стражници. Май никой не искаше да е другаде.

Обръсна се много бавно, съсредоточаваше се във всяко движение. Дочуваше шумове отдалеч през розовите облаци в главата си.

— … казва, че ги искал изварени тия гадни ужасии! Че за какво, иска да изтрезнеят ли?

— … тази нощ ще дежурят тролове и джуджета, всяка врата и прозорец да са покрити казвам го в най-буквалния смисъл…

— … стоеше ми над главата и ме накара да ги изварявам цели двайсет минути! Все едно са зелки…

— … сега пък поиска едно малко бренди…

— … госпожа Доволсън изфуча навън и той каза да не я пускаме повече вътре…

— … Игор дойде и предложи помощта си, доктор Лоун го погледна веднъж: и рече, че можело, но ако и него изварим двайсет минути…

— … доктор по срамните болести, ако не увъртаме в приказките…

— … старият Скалолик ще го позлати, ако всичко свърши добре…

— … ъхъ, ама ако не свърши добре?

Ваймс облече уличната си униформа бавно, като принуждаваше всеки свой крайник да си заема мястото. Среса се. Излезе в коридора. Седна на неудобен стол с шлема си на коленете, а около него минаваха припряно призраци — и живи, и мъртви.

Обикновено… тоест винаги имаше частичка от Ваймс, която наблюдаваше останалите части, защото си беше полицай по душа. Този път я нямаше. Беше заедно с другите, зяпаше в празното пространство и чакаше.

— … някой да занесе горе още кърпи…

— … сега пък поиска голямо бренди!

— … иска господин Ваймс да отиде при него!

Мозъкът на Ваймс се освети от сигналната лампичка на някакви мисли, които още шаваха в него на най-елементарно равнище. Качи се по стълбата, стиснал шлема под мишница, сякаш отиваше да дава показания. Почука на вратата.

Лоун му отвори. В другата си ръка държеше чаша бренди и се отдръпна с усмивка.

Сибил седеше в леглото. През мъглата на изтощението Ваймс видя, че тя държи нещо, увито в одеялце.

— Сам, името му ще е Сам — каза тя. — И не искам никакви спорове.

Слънцето се показа.

— Ще го науча да ходи! — засия Ваймс. — Много ме бива да уча хората как да ходят!

И заспа, преди да е паднал на килима.

* * *

Приятна разходка на чист въздух в ранната вечер. Зад Ваймс се точеше струйка дим от пура, докато вървеше към Двора на Псевдополис, където прие радостните викове и поздравленията и благодари на всички за прекрасните цветя.

След това се отби в дома на доктор Лоун, където седна да поприказва на теми като паметта, как тя може да подведе човек, също за забравянето и колко доходоносно понякога се оказва то.

После заедно с доктора отиде в своята банка. Не беше изненадващо, че тази институция беше готова да отвори врата извън работното си време за човек, който беше херцог, а и най-богатият мъж в града, също командир на градската стража, без да споменаваме, че беше готов да избие ключалка с ритник. Там се подписа за прехвърлянето на сто хиляди долара и безплатно ползване на голяма ъглова къща при Гъшата порта на някой си доктор Дж. Лоун.

Накрая тръгна сам към Храма на малките богове. Законен Пръв, каквото и да беше собственото му мнение, беше наясно дотолкова, че да не затваря портата през тази нощ, а и бе напълнил фенерите с масло.

Ваймс закрачи по обраслия с мъх чакъл. В здрача цветовете на люляка сякаш сияеха. Уханието им тегнеше във въздуха подобно на мъгла.

Нагази в тревата и стигна до гроба на Джон Кийл. Седна на камъка, но се постара да не бутне венците. Струваше му се, че сержантът би го разбрал — понякога и ченгето иска да му олекне малко на ходилата. Допуши си пурата, загледан в залеза.

След малко долови стъргане отляво и забеляза, че пръстта на един от гробовете хлътна. От земята се показа сива ръка, стиснала лопата. Разбута няколко буци пръст и с известни усилия Рег Шу стана от гроба. Излезе до половината, зърна Ваймс и за малко не се свлече обратно.

— Ох, господин Ваймс, уплашихте ме до смърт!

— Извинявай, Рег.

— Разбира се, като казвам „до смърт“… — мрачно подхвана зомбито.

— Да, Рег, схванах. Спокойно е долу, а?

— Мирно и тихо, сър, мирно и тихо. Мисля си обаче, че идната година трябва да си взема нов ковчег. Напоследък изобщо не изтрайват дълго.

— Рег, едва ли мнозина се стремят ковчезите им да са здрави.

Рег бавно заравни пръстта с лопатата.

— Знам, че за всички е малко странно, но си мисля, че наистина им дължа това — сподели той.

— Вярно, само за един ден в годината, но е нещо като… солидарност.

— С угнетените маси, а? — подхвърли Ваймс.

— Моля, сър?

— Аз изобщо не възразявам, Рег — весело заяви Ваймс.

Мигът беше съвършен. Дори суетящият се наблизо Рег, който приглаждаше земята и наместваше чимовете, не можеше да отнеме нищо от него.

Метача му бе казал, че ще настъпи миг, когато всичко ще му се изясни. Съвършен миг.

Хората в тези гробове бяха умрели в името на нещо. Ваймс го откриваше в заревото на залеза, в изгрева на луната, в аромата на пурата, в топлината, породена от пълното изтощение.

Историята си намира път. Същността на случките се промени, но същността на мъртвите — не. Срещнаха края си в дребна, срамна, малка схватка, в нацвъкана от мухи бележка под линия на историята, но те не бяха дребни или срамни хора. Не избягаха, когато можеха да избягат с чест. Останаха и той се питаше дали пътят им се е струвал ясен както на него сега. Останаха не защото искаха да бъдат герои, а защото избраха това за своя работа, която е пред очите им…

— Е, аз ще си тръгвам, сър — обади се Рег и нарами лопатата. На Ваймс му се стори, че е много далеч. — Сър?

— Ъхъ, добре. Добре, Рег. Благодаря ти — промърмори Ваймс и в розовата светлина на мига се загледа в ефрейтора, закрачил по тъмнеещата алея към града.

Джон Кийл, Били Уиглет, Хорас Нансибол, Дей Дикинс, Сесил „Зурльо“ Клапмън, Нед Коутс и — формално погледнато — Рег Шу. Вероятно в града бяха останали не повече от двайсетина души, които знаеха всички имена, защото нямаше статуи или паметници, нищо никъде не беше записано. Трябваше човек да е бил там.

Смяташе за привилегия, че е бил там два пъти.

Нощта се надигаше със спускането на слънцето. Разрастваше се от сенките, където се криеше от деня, потичаше и се съединяваше. Почувства как сетивата му се разпростират с нея като мустаците на огромен тъмен котарак.

Отвъд портата на гробището звуците на града притихнаха малко, макар че Анкх-Морпорк никога не се унасяше в истински сън. Вероятно защото не смееше.

В това странно спокойствие Ваймс чувстваше, че би могъл да чуе всичко — всичко, както в онзи страшен момент на Улицата на героите, когато историята дойде да вземе своето. Чуваше тихичките шумове от охлаждането на каменната стена, приплъзването на пръстта под повърхността в опразненото от Рег място, недоловимото поклащане на тревата около гробовете… хиляди слаби звуци се сливаха в богатата плътност на тукашната тишина. Това беше песента на мрака и в нея на границата на усета му имаше фалшив тон.

Я да видим… Бе разположил стражници около дома си, и то от най-сигурните, на които разчиташе не да се мотаят и да скучаят, а да бдят през цялата нощ. Значи при къщата нямаше опасност. И в участъците на стражата имаше двойно повече дежурни…

Имаше нещо сбъркано на гроба на Кийл. Там всяка година слагаха яйце — мъничка шега от миналото. Но сега като че нямаше нищо, освен яйчена черупка…

Той се наведе да погледне и острието изсвири над главата му.

Само че звярът беше нащрек. Той не умуваше за стражници и предпазни мерки. Звярът изобщо не мислеше. Затова пък вечно подушваше въздуха, оглеждаше сенките, вкусваше нощта и едва ли не преди свистенето на острието пъхна ръката на Ваймс в джоба.

Приклекнал, той се извъртя и удари Карсър по коляното с едно от най-превъзходните изделия на госпожа Гудбоди. Чу как нещо изпращя, стрелна се нагоре и повали Карсър на земята.

Нямаше обмислени похвати. Звярът бе скъсал веригата и напираше да убива. Ваймс рядко изпитваше увереността, че може да направи света по-добър, но сега беше сигурен в това. Всичко беше абсолютно ясно. И много трудно. Мечът отлетя в тревата, когато Карсър падна. Карсър обаче се биеше и беше корав като дърво. А е много трудно да убиеш с голи ръце човек, който не желае да бъде убит.

Ваймс изтръска от ръката си месинговия бокс, защото сега беше нужно да души. Само че нямаше място. Карсър се опитваше да извади окото му с палец.

Търкаляха се върху гробовете, счепкани и борещи се за надмощие. Лявото око на Ваймс кървяса. Яростта му се нуждаеше само от една секунда, но не я получаваше.

Пак се търкулна и протегна ръка.

Ето го меча. Търкулна се отново и още веднъж, после се изправи с оръжието в ръка.

Карсър също се бе претърколили и се надигаше със забележителна пъргавина за човек, ударен така в коляното. Ваймс забеляза, че се издърпва нагоре, хванал люляково дърво. Цветчета и ухание се пръснаха в мрака.

Изчегърта метал. За миг проблесна нож. И се разнесе краткият кикот на Карсър, който казваше: „Ей, голям кеф, нали?“

— Е, кой ще ме арестува? — попита, докато и двамата се задъхваха. — Сержант Кийл или командир Ваймс?

— Кой ти каза, че ще бъдеш арестуван? — отвърна Ваймс, опитвайки се да си поеме дълбоко въздух. — Карсър, аз се боря с човек, който ме е нападнал.

— О, беше си нападнат, господин Ваймс потвърди сянката. — Само че сега просто стоя пред теб. — На чакъла издрънча метил. И вече не нося оръжие, ха-ха. Хвърлих последното. Не можеш да убиеш невъоръжен човек, господин Ваймс. Вече си длъжен да ме арестуваш. Да ме завлечеш пред Ветинари. Да си кажа кратките реплики, ха-ха. Не можеш да ме убиеш, както си стоя пред теб.

— Карсър, никой не иска да ти слуша приказките.

— Тогава по-добре ме убий, господин Ваймс. Нямам оръжие. Не мога да избягам.

— Карсър, ти винаги имаш още един нож — промълви Ваймс през рева на звяра.

— Не и този път, господин Ваймс. Стига де, не можеш да виниш човек, че си е опитал късмета, нали? Всеки трябва да стори каквото му е по силите, а? Без лоши чувства?

Такъв си беше Карсър. Без лоши чувства. Каквото му е по силите. Не можеш да виниш човек, че си е опитал късмета.

Безобидните думи се цапаха в устата му.

Ваймс направи крачка към него.

— Имаш чуден дом, в който ще се прибереш, господин Ваймс. Я се запитай аз какво имам?

И говореше убедително. Подлъгваше всекиго. Почти можеше да забравиш труповете. Ваймс погледна надолу.

— Опа-а, извинявай — подхвърли Карсър, — стъпил съм на гроба ти. Не се засягай, а?

Ваймс си замълча. Звярът виеше. Искаше да затвори тази уста.

— Няма да ме убиеш, господин Ваймс. Не си такъв човек. Особено пък със значката. Не ти е присъщо, господин Ваймс.

Без да гледа, Ваймс посегна и откъсна значката си.

— А, знаеш как да ме уплашиш, господин Ваймс, пък и мнозина биха казали, че имаш право. Виж какво ще направя — ще хвърля и другия си нож, ха-ха, а ти знаеше, че имам и друг, нали?

Този глас можеше да ти внуши, че каквото и да знаеш, не е вярно.

— Добре де, добре — виждам, че си ядосан, има от какво, а и ти знаеш, че винаги нося трети нож, ето, пускам го още сега, махна се…

Ваймс вече беше само на една-две крачки от него.

— Това беше, господин Ваймс. Нямам повече ножове. Не мога да бягам. Предавам се. Никакви бъзици тоя път. Предавам се, разбрано? Просто ме арестувай, а? Заради доброто старо време?

Звярът у Ваймс крещеше. Крещеше, че никой няма да го обвини, ако лиши палача от десет долара и безплатна закуска. Ами да, един удар с нож и после можеш да кажеш, че това е най-милостивият изход, защото всеки палач знае, че бесенето става и по лесен, и по труден начин, а в цялата страна не би се намерил палач, който ще допусне Карсър да си отиде по лесния начин. Боговете бяха свидетели, че си го заслужаваше…

… но младият Сам го гледаше през тези трийсет години.

Когато ние рухнем, всичко рухва. Така е подредено. Можеш да го огъваш, а ако го нажежиш достатъчно — да го извиеш в кръг, но не можеш да го счупиш. Счупиш ли го, всичко се чупи, докато нищо не остане цяло. Започва тук и сега.

Той отпусна меча.

Карсър вдигна глава ухилен и каза:

— Хич не му е добър вкусът, ха-ха, на яйцето без сол…

Ваймс усети как ръката му неволно се раздвижи… И спря. Червената ярост застина.

Навсякъде около него беше звярът. Тъкмо това представляваше. Звяр. Полезен, да, но звяр. Можеш да го водиш на верига, да го накараш да танцува, да жонглира с топки. Той не мисли. Той е глупав. Какъвто и да си ти, не си звярът.

Не си длъжен да вършиш каквото той пожелае. Иначе Карсър е победил.

Той хвърли меча.

Карсър се вторачи в него, усмивката на Ваймс го притесни повече от озъбването на яростта. После в ръката му блесна метал. Но Ваймс вече го бе хванал, стисна ръката, заудря я отново и отново в надгробния камък на Джон Кийл и накрая четвъртият нож падна от окървавените пръсти. Издърпа мъжа да се изправи, изви ръцете му зад гърба и го блъсна с все сила в камъка.

— Виждаш ли това в небето, Карсър? — заговори до ухото му. — Това е залезът, да знаеш. И звездите. Те ще светят още по-хубаво на моето момченце Сам утре вечер, защото няма да светят на теб, Карсър, поради факта че преди росата да се е изпарила от листата сутринта, ще те завлека пред Ветинари и там ще имаме свидетели на цели тълпи, може би дори и адвокат за теб, ако някой от тях е способен да те защити, без да му мигне окото. После, Карсър, ще те отведем в пандиза, там има една бесилка, но не се чака на опашка, и ще имаш шанс да изиграеш танца под въжето. После аз адски доволен ще се прибера у дома и може дори да хапна твърдо сварено яйце!

— Ама че боли!

— Да знаеш колко си прав, Карсър! — Успя да стисне двете му китки в стоманена хватка и отпра ръкав от ризата си. — Боли ме, но пак го върша по правилата. — Уви парчето лен два пъти около китките и го стегна на възел. — Карсър, ще се погрижа да имаш вода в килията. Ще се погрижа да има и закуска за теб, каквато поискаш. Ще се погрижа и палачът да бъде чист, за да не умреш от задушаване. Дори ще се погрижа пантите на капака под краката ти да са смазани.

Пусна го и Карсър залитна. Ваймс го събори с ритник по глезените.

— Машината не е счупена, Карсър. Машината те чака. — Откъсна ръкав от ризата на Карсър и го усука в грубо въже за краката му. — Градът ще те убие. Нужните колелца ще се завъртят. Ще бъде справедливо, аз ще се погрижа. За да не кажеш после, че не си осъден честно. Защото нищичко няма да казваш, ха-ха. И за това ще се погрижа…

Изправи се и отстъпи крачка назад.

— Добър вечер, ваша светлост — поздрави го Ветинари.

Ваймс се извъртя. Имаше промяна в плътността на мрака, която може и да придоби човешки силует.

Вдигна меча и се взря в тъмата. Човекът приближи и той го позна.

— Вие откога сте тук? — попита Ваймс троснато.

— О… отпреди малко — отвърна патрицият. — Като теб предпочитам да идвам сам и да… съзерцавам.

— Много тихо стояхте! — обвинително изрече Ваймс.

— Нима това е престъпление, ваша светлост?

— И чухте?…

— Много успешен арест — заяви Ветинари. — Моите поздравления, ваша светлост.

Ваймс погледна неокървавения си меч.

— Може и да има защо — промърмори, за миг загубил опора под краката си.

— Искам да кажа, за раждането на сина ти.

— О… да. Разбира се. Да. Ами… благодаря.

— Здраво момченце, както научих.

— Щяхме да се радваме не по-малко и на дъщеря — припряно го увери Ваймс.

— Естествено. В края на краищата живеем в модерни времена. А, виждам, че си изтървал значката си…

Ваймс огледа високата трева.

— Сутринта ще дойда да я намеря. Но това — вдигна стенещия Карсър и с пъшкане го метна на рамо — още сега отива в двора на Псевдополис.

Тръгнаха бавно по чакълената алея, оставяйки зад себе си аромата на люляка. Очакваше ги всекидневната смрад на света.

— Знаеш ли — подхвана лорд Ветинари след малко, — често ми е минавало през ума, че тези хора заслужават някакъв достоен мемориал.

— Тъй ли? — безучастно вметна Ваймс. Сърцето му още туптеше тежко. — На някой от големите площади, да речем?

— Да, идеята не е лоша.

— Бронзова скулптурна група може би? — язвително продължи Ваймс. — Вероятно седмината ще са издигнали флага?

— Бронзова, да — съгласи се Ветинари.

— Сериозно? Ами някакъв вдъхновяващ девиз? — упорстваше Ваймс.

— Да, наистина. Защо да не е „Те изпълниха дълга си“?

— Не! — извика Ваймс и спря под един фенер до входа на криптата. — Как смеете! Как смеете?! В този ден и на това място! Направиха онова, което не бяха длъжни да вършат, и заради това умряха, а вие нищо не можете да им дадете. Не разбирате ли? Те се биеха за изоставените, един за друг, а бяха предадени. Винаги се случва на хора като тях. Каква полза от статуя? Само ще вдъхновява нови глупци да вярват, че ще бъдат герои. А те не биха искали това. Оставете ги на мира. Завинаги.

Продължиха да вървят мълчаливо, после Ветинари промълви, сякаш не е имало никакъв гневен изблик:

— За щастие се оказва, че новият дякон в храма внезапно се е почувствал призван.

— За какво? — попита Ваймс, чието сърце не можеше да се успокои.

— Никога не съм вниквал подробно в религиозните дела, но явно у него се е разгоряло желанието да разнася добрата вест сред тънещи в мрак езичници.

— Къде?

— Подсказах му Тинг Линг.

— Това е в другия край на света!

— Е, сержант, никое място не е прекалено далеч, за да стигне добрата вест дотам.

— Така поне ще ни се махне от…

Ваймс спря при портата. Над него трепкаше пламъчето на друг фенер. Той пусна Карсър на земята.

— Знаехте, нали? Много добре знаехте, а?

— Не и допреди… секунда — увери го Ветинари. — Длъжен съм да те попитам, командир Ваймс, както подобава между мъже — не си ли се чудил понякога защо и аз нося люляк?

— Ъхъ. Чудил съм се.

— Но нито веднъж не попита.

— Вярно, не попитах. Това си е цвете. Всеки може да се закичи с него.

— В този ден? И на това място?

— Тогава ми разкажете.

— Щом е така, ще си припомня деня, когато ме изпратиха със спешна задача. Трябваше да спася живота на един човек. Необикновена задача за един наемен убиец, макар че вече му бях спасил живота веднъж.

Ветинари се взря изпитателно в него.

— Простреляхте мъж, който се прицелваше с арбалета си, нали?

— Много сте проницателен, командир Ваймс! Да. Имам дарбата да виждам… единственото по рода си. Но втория път не ми достигаше време. Улиците бяха задръстени. Навсякъде царяха хаос и объркване, а аз дори не знаех къде да го намеря. Накрая тръгнах по покривите. И така най-после стигна до Въжената улица, където бе настанала по-различна бъркотия.

— Кажете ми какво видяхте — помоли Ваймс.

— Видях един мъж на име Карсър… да изчезва. И видях друг мъж на име Джон Кийл да умира. Е, видях го мъртъв.

— Така ли…

— Втурнах се в схватката. Грабнах люляковото клонче от един убит и, да си призная, стиснах го със зъби. Иска ми се да вярвам, че намесата ми наклони везните. Поне знам, че ликвидирах четирима, макар да не се гордея особено с това. Те бяха бандити, измет. Без никакви умения. Освен това техният водач явно бе избягал, а с него се изпари и бойният им дух. Длъжен съм да отбележа, че мъжете с люляка се сражаваха като тигри. Не особено умело, да, но когато видяха, че техният водач е паднал, разкъсаха на парчета противниците си. Изумително. После, щом всичко свърши, аз огледах Джон Кийл. Той наистина беше Джон Кийл. Нима можеше да има съмнение? Беше окървавен, разбира се. Навсякъде имаше кръв. Стори ми се, че раните му изглеждат малко стари. А и смъртта, всеизвестно е, променя външността на хората. Помня обаче, че се двоумях — чак толкова ли? Затова оставих паметта си тази половинчата загадка и днес… сержант… откриваме другата половина. Удивително е колко могат да си приличат хората, нали? Допускам, че дори твоят сержант Колън не би открил нищо. В края на краищата видя как умира Кийл, гледаше те как растеш пред очите му…

— И накъде биете? — настойчиво попита Ваймс.

— Наникъде, командир Ваймс. Какво бих могъл да докажа? И с каква цел?

— Тогава няма да кажа нищо.

— Не си и представям какво би могъл да кажеш — сподели Ветинари. — Така е. Съгласен съм с теб. Нека оставим мъртвите на мира. Но за теб, командир Ваймс, малък подарък по случай раждането на…

— Нищо не искам — отказа той. — Няма начин да ме повишите още. Няма и с какво още да ме подкупите. Имам повече, отколкото заслужавам. Стражата работи добре. Дори нямаме нужда от нова скапана мишена за стрелички…

— В памет на покойния Джон Кийл — подхвана Ветинари.

— Предупредих ви…

— … мога да възстановя за теб участъка на Шосето на петмезената мина.

Само писукането на прилепите, излетели на лов между тополите, нарушаваше настъпилата тишина.

После Ваймс промърмори:

— Един дракон го изпепели преди години. Сега в подземията живеят някакви джуджета…

— Така е, командир Ваймс. Но джуджетата… ами джуджетата имат непредубеден подход към парите. Колкото повече пари предложи градът, толкова по-малко джуджета ще останат там. Конюшнята е запазена, старата миньорска кула — също. Отвсякъде е заобиколено с яки каменни стени. Може да бъде възстановен. В памет на Джон Кийл, който за няколко кратки дни промени живота на мнозина и може би съхрани малко разум в един безумен свят. Ами след няколко месеца би могъл да запалиш фенера над входа…

И отново се чуваха само прилепите.

Вероятно биха могли да върнат дори миризмата, мислеше си Ваймс. Вероятно можеше да има прозорец над клозета, който се отваря с точно отмерен удар. Вероятно там можеха да учат новите ченгета на стари номера…

— Още място няма да ни е излишно, вярно си е — призна той с известно нежелание.

— Долавям, че вече ти харесва — подхвърли Ветинари. — Ако отделиш време да се отбиеш в кабинета ми утре, можем да уредим…

— Утре има съдебен процес — рязко му напомни Ваймс.

— А, да. Разбира се. И той ще е справедлив.

— Най-добре ще е да бъде. Искам този мръсник да увисне на въжето най-сетне.

— Е, в такъв случай след това бихме могли… — отбеляза Ветинари.

— После ще отида да прекарам малко време със семейството си.

— Чудесно! Добре казано — отвърна Ветинари, без да се запъне. — Забелязах, че притежаваш впечатляващо красноречие.

Ваймс долови сдържаното предупреждение в следващите му думи:

— В този ден, командир Ваймс, и на това място.

— Засега съм сержант-пристав, благодаря.

Стисна яката на Карсър и го повлече към правосъдието.

* * *

На връщане към авеню „Скуун“ в нощния мрак Ваймс мина по уличката зад Глинената алея и спря на мястото, което според него се намираше между задните дворове на заложната къща и на вехтошарското дюкянче, значи зад храма.

Хвърли угарката от пурата си през оградата. Чу я да пада на чакъла, който леко се размести.

После се запъти към дома си. И светът се завъртя към утрото.

1

Този Игор, който се бе записал в Стражата като експерт криминолог и медицински помощник, беше съвсем млад (доколкото е възможно да се определи възрастта на един Игор, защото сред себеподобните му годните крайници и други органи се предават по наследство подобно на джобен часовник) и с много напредничаво мислене. Беше си направил прическа тип „патешко дупе“ с удължен щръкнал перчем, имаше каучукови подметки на обувките и понякога забравяше да фъфли.

2

„Юбервалдската лига на въздържанието“, състояща се от бивши вампири, които вече носеха черни лентички като знак, че са се зарекли изобщо да не вкусват онази лепкава течност, ами да, завинаги, и напълно предпочитат пред нея приятната спявка и здравословния тенис на маса.

3

Старият Том, старинният часовник на университета, отбиваше часовете не със звън, а с тишина. Това не бяха обикновени интервали на затишие, а попиващ шума не-звук, който изпълваше света с гръмогласно беззвучие.

4

Който беше орангутан, преобразен от някогашния си човешки облик поради отдавна забравена магическа злополука. Толкова добре забравена, та хората дори вече забравяха, че той е орангутан. Може и да не изглежда лесно, като се знае, че дори дребничък орангутан има способността да изпълва цялото налично пространство около себе си, но за магьосниците и повечето жители на града той вече беше само библиотекарят и с това въпросът приключваше. Дори ако някому хрумнеше да съобщи, че в Библиотеката има орангутан, магьосниците вероятно биха отишли при библиотекаря да попитат дали го е виждал.

5

Изделие, носещо името на Уолъс Сонки, без чиито експерименти с тънка гума пренаселването в Анкх-Морпорк щеше да е далеч по-непоносимо.

6

Както древните гори се превръщат във въглища, така и древните поля дива захарна тръстика могат да станат под натиска на хилядолетията това, което в различни райони на Диска наричат „залъгалка“, „прасешки петмез“ или „скална меласа“. Необходимо е обаче дълго варене и пречистване, за да се получи гъстият златист сироп, който замества меда на градските обитатели. В последно време Анкх-Морпорк се снабдява от по-лесно достъпните карамелени залежи в Куирм.

7

Същото е като смилането от бой, но се проточва по-дълго.

8

И това беше вярно. „Не си губи времето с ботуши — щеше да гласи съветът на кавалериста Габитас, ако бе готов да го даде. — Трябва да подкупиш някого в обоза, за да натрупаш голям запас, а пак накрая ще излезе, че си изкарал шепа долари. Търси бижута. Лесно се носят.“ Кавалеристът Габитас бе видял отблизо твърде много полесражения, за да не трепне, когато чуе думата „слава“.

9

Селачии и Вентури подчертано се стараеха в подобни случаи да говорят само на теми, по които е невъзможно да се спори. Поради историята на отношенията между двата рода кръгът от такива теми беше съвсем ограничен.

10

Е, да, понякога „никога“ имаше по-неопределен смисъл.

Content

Тери Пратчет
Нощна стража
Светът на диска  #29

1