FLEMINGS JANS

DZĪVO UN ĻAUJ MIRT CITIEM

JANS FLEMINGS

DZĪVO UN LAUJ MIRT CITIEM

I nodala

SAGAIDĪŠANA

Katra slepenā aģenta dzīvē pienāk lielās baudas mirkļi. Dažkārt uzdevums piespēle bagātnieka lomu; reizēm aģents rod patvērumu izsmalcinātā dzīvesveidā, lai izdzēstu 110 atmiņas briesmas un at- vairltu nāves ēnu, bet gadās, ka viņš kļūsi par viesi sabiedroto teritorijā.

No brīža, kad BAAK[1] ātrgaitas laineris piezemējās Aidlvaildas lidostā, pret Džeim- su Bondu izturējās kā pret karaliskās ģimenes pārstāvi.

Jau izkāpjot no lidmašīnas kopā ar citiem pasažieriem, Bonds bija samierinājies, ka nokļūs bēdīgi slavenā ASV Veselības, imigrācijas un muitas kontroles mehānisma rīcībā. Aģents prātoja, ka vismaz stundu nāksies pavadīt pārkarsētās, dzeltenīgi zaļas krāsas istabās, kurām raksturīga sasmakuša gaisa un sastāvējušos sviedru, vainas apziņas un baiļu smaka, kas virmo ap visām robežām. Tās ir bailes no slēgtām durvīm ar uzrakstu "NEPIEDEROŠIEM IEEJA AIZLIEGTA", aiz kurām slēpjas pedantiski viri, kartotēkas un teletaipi, kas nemi līgi sūta steidzamus ziņojumus uz Vašingtonu, Narkotiku apkarošanas biroju, Pretizlūkošanu, Valsts kasi, FIB.

Skarbajā janvāra vējā ejot pa lidostas asfaltu, aģents gandrīz vai fiziski sajuta, kā sakaru kanālos parādās viņa vārds: "BONDS, DŽEIMSS. BRITU DIPLOMĀTISKA PASE 0094567", pēc īsas pauzes no dažādiem dienestiem pienāk atbildes: "NORŪDĪTS. NORAIDĪTS, NORAIDĪTS." Tad ziņa no FIB: "PIEŅEMTS. GAIDIET PAR- BAUDES REZULTĀTU." Intensīva informācijas apmaiņa starp FIB un Centrālo izlūkošanas pārvaldi, līdz beidzot: "FIB AIDL- VAILDAI: BONDS. VISS KARTĪBĀ", un laipns ierēdnis atdeva viņam pasi, sakot:

- Ceru, ka labi pavadīsiet laiku, Bonda kungs.

Bonds paraustīja plecus un sekoja pārējiem pasažieriem uz durvīm ar uzrakstu "ASV VESELĪBAS AIZSARDZĪBA".

Šajā gadījumā tā bija tikai garlaicīga formalitāte, taču Džeimsam nepatika pati doma, ka viņa dosjē nonāks ārvalstu varas iestāžu rokās. Anonimitāte viņa profesijā bija galvenais ierocis. Katrs patiesās identitātes pavediens izcēlās ikvienā personīgajā lietā, mazinot aģenta vērtību un galu galā - apdraudot dzīvību. Šeit, Amerikā, kur par viņu bija zināms viss, Bonds jutās kā nēģeris, kuram burvis nolaupījis ēnu. Svarīga viņa dzīves daļa nu atradās citu cilvēku rokās. Šoreiz tie, protams, bija draugi, bet tomēr. ..

-   Bonda kungs?

No Veselības aizsardzības nama ēnas iznāca patīkama izskata, neuzkrītoši ģērbies vīrietis.

-     Mani sauc Helorans. Priecājos ar jums iepazīties!

Viņi sarokojās.

-   Ceru, ka ceļojums bija patīkams. Sekojiet man, lūdzu!

Helorans pagriezās pret lidostas policijas virsnieku, kas stāvēja sardzē pie durvīm.

-  Viss kārtībā, seržant.

-    Lieliski, Helorana kungs. Uz tikšanos.

Pārējiem pasažieriem bija jādodas ēkā, bet Helorans nogriezās pa kreisi. Kāds cits policists atvēra nelielus vārtiņus augstajā lidostas žogā.

-   Uz redzēšanos, Helorana kungs.

-   Uz redzēšanos, virsniek. Paldies.

Pie vārtiem gaidīja melns buiks. Tiklīdz vīrieši iekāpa mašīna, motors klusi iedūcās. Abas nelielās Bonda ceļasomas jau atradās līdzās vadītājam. Bija grūti noticēt, ka tās tik ātri tikušas ārā no pasažieru bagāžas kaudzes, kuru viņš uz mirkli bija redzējis vagonetē izslīdam cauri muitai.

-   Kartībā, Greidij. Braucam!

Bonds ērti atlaidās aizmugures sēdekli. un lielais limuzīns strauji uzņēma ātrumu.

Viņš pievērsās Heloranam.

-   Nu, ta, šķiet, bija vissmalkākā sagaidīšana. kādu es jebkad esmu piedzīvojis. Biju domājis, ka paies vismaz stunda, kamēr tikšu cauri Imigrācijas dienestam. Kas par visu to ir parūpējies? Neesmu pieradis, ka pret mani izturas kā prel VIP [2] . Lai nu ka. liels paldies par visu, ko esat darījis manā labā.

-   Mēs jūs ļoli gaidījām, Bonda kungs, - Helorans pasmaidīja un piedāvāja viņam cigareti no tikko atvērtas "Luckies" paciņas. - Gribētos, lai jūsu uzturēšanās Amerikā būtu pēc iespējas patīkamāka. Ja ko vēlaties, tikai pasakiet. Vašingtonā jums ir daudz labu draugu. Nezinu, kādēļ esat ieradies, taču, šķiet, varas iestādes raugās, lai jūs liktu uzņemts kā privileģēts valdības viesis. Mans pienākums ir jūs pēc iespējas ātrāk nogādāt viesnīcā, kur tiksiet nodots citās rokās. Vai drīkstu, lūdzu, uz mirkli apskatīt jūsu pasi?

Bonds viņam to pasniedza. Helorans atvēra portfeli, kas atradās līdzās uz sēdekļa, un izņēma lielu zīmogu. Viņš šķira pases lapas, līdz nonāca līdz ASV vīzai, apzīmogoja to, uzšņāpa parakstu un atdeva dokumentu atpakaļ. Tad izņēma kabatas portfeli, izvilka no tā biezu, ballu aploksni un pasniedza Bondam.

-   Te ir tūkstoš dolāru, Bonda kungs. - Viņš pacēla roku, kad Bonds gribēja ko iebilst . - Tā ir komunistu nauda, ko mēs ieguvām Šmita-Kinašķi operācijā. Tagad mēs to izmantojam pret viņiem, tādēļ esat aicināts sadarboties un tērēt to, kā nepieciešams. Esmu informēts, ka jūsu atteikums tiks uzskatīts par ļoti nedraudzīgu žestu. Nu, pietiks par to, - viņš piebilda, redzēdams, ka Bonds, joprojām šaubīdamies. tur aploksni rokā, - jūsu šefs ir informēts.

Bonds viņu cieši uzlūkoja, tad plati pasmaidīja un ielika aploksni savā kabatas portfelī.

-    Labi, - viņš noteica. - Un paldies. Centīšos tērēt šo naudu, lai tā radītu pēc iespējas lielākus zaudējumus. Patiesībā es priecājos, ka esmu ticis pie zināma apgrozības kapitāla. Turklāt ir patīkami apzināties, ka šo naudu ir piegādājis pretinieks.

-    Lieliski, - noteica Helorans, - un nu, ja jums nav iebildumu, es ķeršos pie šāsdienas atskaites. Un tad vēl jāsagatavo pateicības vēstules Imigrācijas dienestam un muitai.

-    Par mani neuztraucieties, - atbildēja Bonds. Viņš ar prieku baudīja klusumu un pa logu vēroja garāmslīdošās ainas. Pirmo reizi pēc kara. Nekas daudz nebija mainījies - reklāmas, jauni automobiļu modeļi; ceļazīmes: STĀVAS NOGĀZES - STRAUJI PAGRIEZIENI - CE1Š SAŠAURINĀS - SLAPJA IAIKA SLIDENS; braukšanas maniere; neskaitāmas sievietes pie stūres; vīrieši paklausīgi līdzās viņām; vīriešu apģērbs, sieviešu frizūras; Civilās aizsardzības dienesta brīdinājums: "IENAIDNIEKA UZBRUKUMA GADĪJUMA - TURPINĀT BRAUKŠANU - PAMEST TILTU"; milzum daudz televīzijas antenu, TV ietekme ališās un veikalu skatlogos; īpašiem gadījumiem paredzēts heli kopters un lūgums ziedot vēža un bērnu triekas fondiem: "DESMITCENTU MONĒTU MARŠS" - sīki, mirklīgi iespaidi, kas Bonda darbā bija tikpat svarīgi kā trape- ram noliekti zāles stiebri un aizlausti zariņi džungļos.

Vadītājs izvēlējās Triboro tiltu, un viņi elpu aizraujošā ātrumā traucās pār to uz Manhetenas centru. Nokļūstot automašīnu signāltauru, burzmas un degvielas smārda ieskautajos betonēto ielu džungļos, skatienam atklājās fascinējoša Ņujorkas ainava.

Bonds uzrunāja ceļabiedru.

-   Man ir nepatīkami to teikt, - viņš sacīja, - taču šis droši vien ir izdevīgākais atombumbas mērķis pasaulē.

-    Diemžēl tā tas ir, - piekrita Helorans. - Šī doma inan naktīs neļauj gulēt un liek prātot par to, kas varētu notikt.

Viņi apstājās pie "Santredžisas", labākas Ņujorkas viesnīcas, kas atradās uz Piektās avēnijas un 55. ielas stūra. Drūms vīrietis vidējos gados, ģērbies tumši zilā mētelī un melnā cepurē, apsteidza šveicaru. Helorans viņus iepazīstināja.

-   Bonda kungs, iepazīstieties ar kapteini Deksteru, - viņš godbijīgi teica. - Vai tagad varu viesi nodot jūsu rokās, kap- tein?

-   Protams, protams. Tikai jānogādā somas 2100. numurā. Tas ir pašā augšā. Iešu kopā ar Bonda kungu un paraudzīšos, vai viņam ir viss nepieciešamais.

Bonds pagriezās, lai atvadītos no Helorana un pateiktos par sagaidīšanu. Amerikānis bija pagriezis viņam muguru un deva šveicaram norādījumus par bagāžu. Bonds, acis piemiedzis, vēroja 55. ielu. Melns limuzīns, tas bija ševrolets, strauji rāvās uz priekšu - garām "Checker" firmas taksometram, kas bija spiests nobremzēt. Tā vadītājs nikni trieca dūri pret signāltauri. Limuzīns, nepievērsdams tam uzmanību, turpināja braukt, tik tikko sagaidījis iedegamies zaļo gaismu, un nozuda Piektās avēnijas ziemeļu virzienā.

Tā bija riskanta un pārdroša braukšanas maniere, taču Bondu daudz vairāk pārsteidza tas, ka pie stūres sēdēja melnādaina sieviete - simpātiska nēģeriete melnā šofera uniformā. Pa aizmugures logu viņš uz mirkli uztvēra limuzīna vienīgā pasažiera skatienu, pamanīdams tikai milzīgu, pelēkmelnu seju, kas lēni pagriezās un, mašīnai palielinot ātrumu, atskatījās tieši uz viņu, par to Džeimss bija pārliecināts.

Bonds paspieda Helorana roku. Dek- sters nepacietīgi pieskārās viņa elkonim.

- Mēs ieiesim viesnīcā un nedaudz pa labi - caur vestibilu - dosimies uz liftiem. Un varbūt jūs vēlētos paturēt cepuri galvā, Bonda kungs.

Sekodams Deksteram augšup pa kāpnēm, Bonds prātoja, ka nu jau ir par vēlu būt piesardzīgam. Pārāk aizdomīga šķita melnādainā sieviete pie stūres, arī milzīgais pasažieris neviesa uzticību. Vai tas bija misters Bigs?

-   Hm, - Bonds pie sevis norūca, sekodams kapteinim Deksteram liftā.

Divdesmit pirmajā stāvā lifts apstājās.

-    Mēs esam jums sagādājuši nelielu pārsteigumu, Bonda kungs, - kapteinis sacīja, kā Bondam likās, bez sevišķa entuziasma.

Viņi devās uz stūra istabu.

Aiz gaiteņa logiem šalca vējš. Bonds pamanīja debesskrāpjus un tālumā - Cen- trālparka koku kailos zarus, kas stiepās debesīs. Brīdi viņam šķita, ka ir zaudējis saskarsmi ar zemi, un tas lika justies vientuļam un iztukšotam. Deksters atslēdza 2100. numura durvis. Viņi nokļuva vāji apgaismotā priekštelpā. Cepures un mēteļus abi atstāja uz krēsla. Deksters atvēra durvis un aicinaja Bondu tālāk.

Džeimss iegāja pievilcīgā dzīvojamā istabā, kas bija iekārtota Trešās avēnijas ampīra stilā - ērti krēsli un plata sofa ar gaiši dzeltena zīda pārklāju, uz grīdas diezgan laba Obusona stila paklāja kopija, gaiši pelēkas sienas un griesti, izliekta divdurvju franču bufete ar pudelēm, glāzēm un apsudrabotu ledus spainīti. I'lats logs, pa kuru no šveiciski skaidrajam debesīm plūda ziemas saule. Centrālapkure likās gluži ciešama.

Atvērās guļamistabas durvis.

Sakārtoju ziedus pie tavas gultas. Tas ietilpst slavenajā C1P "Servisā ar smaidu". - Garš, tievs vīrietis, plati smaidīdams, iznāca no guļamistabas, pastiepis roku pretī Bondam, kurš bija sastindzis pārsteigumā.

-   Fēlikss Leiters! Ko, ellē, tu te dari? - Bonds cieši satvēra un silti paspieda vīrieša roku. - Ko gan, pie velna, tu dari manā guļamistabā? Dievs, cik patīkami tevi atkal redzēt! Kādēļ tu neesi Parīzē? Tikai nesaki, ka viņi arī tevi ir pielikuši pie šī darbiņa?

Leiters sirsnīgi nopētīja Bondu.

-     Tieši to viņi ir izdarījuši. Kāda veiksme! Vismaz man. CIP šķita, ka mēs savulaik labi sastrādājāmies kazino* lieta, tādēļ mani atsauca no Parīzes nodaļas, Vašingtonā izskaidroja lietas būtību, un te nu es esmu. Esmu tāds kā starpnieks starp Centrālo izlūkošanas pārvaldi un mūsu draugiem no FIB. - Viņš pamāja uz kapteini Deksteru, kurš bez sevišķas sajūsmas vēroja kolēģu neprofesionālo prieku. - Šī, protams, ir FIB lieta, vismaz ciktāl tas attiecas uz Ameriku, bet, kā tu zini, šeit ir iesaistītas arī visai attālas vietas, kas atrodas CIP pārziņā, tāpēc mums būs jāstrādā plecu pie pleca. Tu esi šeit, lai nodarbotos ar Jamaikas pusi un pārstāvētu britu intereses. Komanda ir izveidota. Kā tev tas patīk? Apsēdies un iedzersim. Es pasūtīju lenču, kolīdz saņēmu ziņu, ka esi lejā, un nu jau tas būs ceļā, - Leiters piegāja pie bufetes un sāka jaukt kokteiļus.

Mjā, lai esmu nolādēts, - noteica Bonds. - Protams, vecais velns M. man nekad neko nesaka, vienkārši noliek fakta priekšā. Un nekad nepaziņo nevienu patīkamu jaunumu. Liekas, viņš domā, ka tas varētu iespaidot aģenta lēmumu - ķerties pie darba vai nē. Lai nu kā, tas ir lieliski.

Pēkšņi Bonds aptvēra, ka kapteinis Deksters jau labu brīdi klusē, tāpēc steigšus pievērsās viņam.

- Ļoti priecāšos strādāt jūsu pakļautībā, kaptein, - Džeimss taktiski sacīja. - Cik saprotu, šī lieta dalās divās daļās. Viena puse atrodas Amerikas teritorijā un jūsu jurisdikcijā, protams. Turpinājums, ka es to redzu, mums būs jāmeklē Kārību salās, Jamaikā. Un man, cik noprotu, jāpārņem tā lietas daļa, kas atrodas ārpus Savienoto Valstu teritoriālajiem ūdeņiem. Bet Fēlikss savienos abas puses, ciktāl jūsu valdība būs šajā lietā ieinteresēta. Kamēr uzturos šeit, es nodošu ziņojumus uz Londonu caur CIP, savukārt, kad atradlšos Kārību salās, sazināšos ar Londonu nepastarpināti, tomēr informējot par visu CIP. Vai tas jūs apmierina?

Deksters sāji pasmaidīja.

-Tieši tā, Bonda kungs. Hūvera kungs [3] ļoti priecājas, ka esat šeit. Kā mūsu viesis, - viņš piebilda. - Patiesībā mūs nepavisam neuztrauc lietas britu puse. Un mūs priecē, ka CIP uzņemas sakarus ar jums un jūsu vadību Londonā. Domāju, ka viss ies gludi. Par veiksmi, - viņš pacēla Leitera pasniegto sauso martini.

Vīri baudīja auksto, stipro dzērienu, kad pie durvīm klauvēja. Leiters ielaida izsūtāmo zēnu ar Bonda ceļasomām. Viņam sekoja divi viesmīļi, stumdami ratiņus ar traukiem, galda piederumiem un sniegbaltu galdautu, ko viņi uzklāja uz saliekamā galda.

-   Jūras krabīši vīna mērcē, hamburgeri ar vidēji apceptu steiku, eļļā vārīti kartupeļi, brokoļi, salātu asorti ar eksotisku mērci, saldējums ar viskija krēmu un tik labu "Liebfraumilch" vīnu, kādu vien Amerikā var dabūt. Vai būs labi?

-   Izklausās lieliski, - teica Bonds, aizdomīgi uzlūkodams viskija krēmu.

Viņi sēdās pie galda un kāri notiesāja ēdienus, kas bija pagatavoti pēc labākajām amerikāņu virtuves tradīcijām.

Vīrieši runāja maz, un tikai tad, kad tika atnesta kafija un trauki novākti, kapteinis Deksters izņēma no mutes piecdesmit centu vērto cigāru un zīmīgi no- krekšķējās.

-   Bonda kungs, - viņš sacīja, - varbūt tagad jūs varētu pastāstīt, ko zināt par šo lietu.

Bonds ar ikšķa galu atplēsa jaunu "King size ChesterfieJds"paciņu un atzvēlās krēslā. Domās viņš atgriezās divas nedēļas atpakaļ, kad izgāja no sava Čelsijas dzivokļa drūmi krēslainajā Londonas miglā.

II nodala

TIKŠANĀS AR M.

Pelēks 1933. gada bentlijs - kabriolets ar 4 litru dzinēju un Armhersta-Vilēra akumulatoru -, kas pirms dažām minūtēm bija atgādāts no garāžas, skaļi ierūcās, kolidz Bonds pagrieza atslēgu. Viņš ieslēdza abus miglas lukturus un uzmanīgi brauca pa Kingsroudu, tad nogriezās pa Slounstrītu un iebrauca Haidparkā.

M. štāba priekšnieks bija piezvanījis pusnaktī, lai pateiktu, ka M. vēlas redzēt Bondu pulksten deviņos no rīta.

-  Tā kā nedaudz par agru, - viņš atvainojās, - bet šefs vēlas rīkoties. Viņš gatavojas jau nedēļām ilgi un, šķiet, beidzot ir sakopojis domas.

-  Vai vari dot kādu mājienu?

-   A kā apelsīns un C kā Cēzars, - noteica štāba priekšnieks un nolika klausuli.

Tas nozīmēja, ka uzdevumā ir iesaistītas A. un C. nodaļas - Galvenā pārvalde attiecīgi sadarbosies ar Savienotajām Valstīm un Kārību salām. Kara laikā Bonds kādu brīdi bija strādājis A. nodaļas paspārnē, bet par C. nodaļu neko daudz nezināja.

Lēni virzoties gar ietves malu cauri I laidparkam, viņš klausījās klusajā div- collīgā izpūtēja rūkoņā un jutās mazliet satraukts pirms tikšanās ar M., ievērojamu un cienījamu vīru, kas jau ilgus gadus bija Galvenās pārvaldes priekšnieks. Kopš vasaras beigām Bonds nebija ieskatījies šefa aukstajās un vērīgajās acīs.

Toreiz M. likās apmierināts.

-     Paņemiet atvaļinājumu, - viņš bija teicis. - Garu atvaļinājumu. Iztaisiet operāciju. Q. nodaļas priekšnieks pierakstīs jūs pie labākā ķirurga un noteiks datumu. Nevar taču staigāt apkārt ar to nolādēto krievu zīmogu uz rokas. Domāju, ka varēšu jums atrast labu darbu, kad būsit atkopies. Lai jums veicas.

Koka tagad dzija - bez sāpēm, bet lēni. Nepatīkamās pēdas, ko bija atstājis viens vienīgs krievu burts š, ar kuru sakas vārds špion, tika likvidētas, un atceroties, kurš bija viņam to nodarījis, Bonds ciešāk satvēra stūri.

Kas noticis ar lielisko organizāciju, kuras aģents bija virs ar nazi? Kas noticis ar šo padomju atriebības ieroci - SMERŠ jeb "Smertj špionam"? Kas to kontrolē !;igad, kad Berijas vairs nav? Pēc lielās azartspēļu lietas Rojālā Bonds zvērēja, ka atgriezīsies. Tieši to viņš bija teicis M. pēdējā tikšanās reizē. Vai šāsdienas saruna uzvedīs viņu uz atriebības takas?

Bonda acis samiedzās, veroties Rīdžent- parka tumsā, un viņa seja trūcīgajā apgaismojumā izskatījās nežēlīga un skarba.

Džeimss iebrauca stāvlaukumā aiz drūmas, augstas celtnes, nodeva mašīnu vienam no civildrēbēs ģērbtajiem biroja šoferiem un devās uz galveno ieeju. Ar liftu uzbraucis pēdējā stāvā, viņš pa bieziem paklājiem klāto, labi pazīstamo gaiteni devās uz durvīm, kas atradās līdzās M. kabinetam. Štāba priekšnieks viņu jau gaidīja un tūdaļ sazinājās ar M.

-   007 ir klāt, ser.

-   Sūtiet viņu iekšā.

Pievilcīgā Mūnpenijas jaunkundze, visvarenā M. privātsekretāre, veltīja Bon- dam iedrošinošu smaidu, pirms aģents iegāja kabinetā. Tūlīt pat pie durvīm iedegās zaļa lampiņa. Neviens nedrīkstēja traucēt M., kamēr tā dega.

Galda lampa ar zaļu stikla kupolu veidoja gaismas laukumu uz platā, ar sarkanu ādu apvilktā rakstāmgalda. Pārējā telpas dala sliga krēslā, bet pa logu kabineta spraucās migla.

-         Labrīt, 007. Ļaujiet apskatīt roku. Nav slikti. No kurienes viņi ņēma ādu?

-    No pleca, ser.

-        Hm. Spalvas augs nedaudz biezākas un mazliet cirtosies. Neko darīt, bet šobrīd izskatās labi. Sēdieties.

Bonds apsēdās vienīgajā krēslā, kas atradās pretī M. galda otrā pusē. Šefa pelēkās acis cieši vērās viņā.

-  Vai labi atpūtāties?

-  Jā, paldies, ser.

-        Vai esat redzējis kādu no šīm? - M. kaut ko izvilka no vestes kabatas un pameta uz Bonda pusi. "Kaut kas" klusi nošķindēja uz sarkanās ādas - tā bija mirdzoša, unci [4] smaga kalta zelta monēta.

Bonds pasvārstīja naudas gabalu plaukstā.

Nē, ser. Iespējams, kādas piecas mārciņas vērta.

-  Pie kolekcionāriem piecpadsmit. Tā ir Edvarda IV Rose Noble.

M. vēlreiz pamakšķerēja vestes kabatā un uzmeta uz galda dažas vēl krāšņākas monētas, katru no tām apskatot un raksturojot.

-     Double Excellente, Spānija, Ferdi nands un Izabella, 1510. gads; Ecu au Soleil, Francija, Šarls IX, 1574. gads; Double Ecu d'or, Francija, Ann IV, 1600. gads; Double Dūcat, Spānija, Filips II, 1560. gads; Ryder, Holande, Čārlzs d'Eg- monds, 1538. gads; Quadvuple, Dženo- va, 1617. gads; Double louis, ā la mēche courte, Francija, Luijs XIV, 1644. gads. Daudzu monētu vērtība ir krietni augusi. Tās vairāk domātas kolekcionāriem, kuri ir gatavi maksāt pat desmit līdz divdesmit mārciņas par katru. Vai nemanāt tām visām kaut ko kopīgu?

Bonds apdomājās.

-   Nē, ser.

-    Visas monētas kaltas pirms 1650. gada. Pirāts Asiņainais Morgans bija Jamaikas gubernators un virspavēlnieks no 1675. lidz 1688. gadam. Angļu monētas te ir kā džokers kāršu kavā. Iespējams, nosūtītas, lai samaksātu Jamaikas garnizonam. Šī iemesla un datumu dēļ tās varētu būt piederējušas jebkuram no lielajiem pirātiem - L'Olonē, Pjēram le Grandam, Šarpam, Sokinsam, Melnbārdim. Taču gan Spinkas, gan Britu muzejs piekrīt, ka šīs monētas gandrīz droši ir daļa no Asiņainā Morgana dārgumiem.

M. ieturēja pauzi, lai piepildītu un aizdedzinātu pīpi. Viņš nepiedāvāja Bon- dam uzsmēķēt, un 007 nedomāja to darīt bez uzaicinājuma.

-  Tai jābūt ellīgi lielai dārgumu kravai. Pēdējo mēnešu laikā kāds tūkstotis šo un līdzīgu monētu ir nonākušas Savienotajās Valstīs. Ja policija un FIB ir izsekojuši tūkstoti, tad cik vēl tikušas pārkau- sētas vai pazudušas privātajās kolekcijas! Un tas nebūt nav viss, monētas vēl aizvien uzpeld bankās, pie zelta stieņu lieltirgotājiem, antikvariātos, bet lielākoties. protams, pie augļotājiem. FIB ir pamatīgā ķezā. Ja viņi pievienotu monētas policijas ziņojumiem par nozagtām dārg- lletam, avots apsīktu. Dārgumi tiktu pārkait sēti zelta stieņos un taisnā ceļā aizietu melnajā tirgu. Nebūtu ne reto monētu. ne zelta, jo tas nonāktu pagrīdē. Bet sistēma ir tāda: lai izplatītu monētas Statos, kāds apsviedīgs vīrs izmanto nēģerus - nesējus, guļamvagonu pavadoņus, kravas mašīnu vadītājus. Tie visi ir pilnīgi nevainīgi cilvēki. Luk, tipisks piemērs. - M. atvēra brūnu mapi, izņēma papīra loksni un turēja to paceltu. Bonds varēja saskatīt virsrakstu: "Tieslietu departaments. Federālās Izmeklēšanas Birojs". M. sāka lasīt:

-   Zaharijs Smits, 35 gadus vecs, melnādainais, guļamvagonu kompānijas "Por- lers Brotherhood" darbinieks, adrese: Ņujorka, 126. Rietumu iela, 90b.

M. pacēla acis.

-  Hārlema, - viņš noteica.

- Zahariju Smitu identificēja Arturs Feins no korporācijas "Feina Dārglietas", kas atrodas Lenoksa avēnijā 870, kā cilvēku, kas 21. novembri piedāvājis četras 16. 1111 17. gadsimta monētas (detaļas pievienotas). Feins bija ar mieru maksāt 100 dolārus, un cena tika pieņemta. Vēlāk noskaidrojās, ka Smitam monētas pārdevis kāds nēģeris, ko viņš ne agrāk, ne ari pēc tam vairs nav redzējis. Tas noticis barbekjū bārā "Septītās Debesis" Hārlemā. Smits par katru monētu samaksājis divdesmit dolārus. Pārdevējs sacījis, ka Tifanijā to vērtība esot piecdesmit dolāru par katru, taču viņš gribot skaidru naudu, turklāt Tifanija esot pārāk tālu. Smits sākumā nopircis vienu par divdesmit dolāriem un atklājis, ka netālajā lombardā viņam par to piedāvā divdesmit piecus dolārus, tāpēc atgriezies bārā un nopircis atlikušās trīs monētas. Nākamajā rītā viņš aiznesis tās Feinam. Persona agrāk nav sodīta.

M. ielika papīra lapu atpakaļ brūnajā mapē.

- Tas ir raksturīgi, - viņš sacīja. - Vienmēr tiek notverts starpnieks, kas, kā atklāj izmeklēšana, iegādājies sauju monētu no nepazīstama vīra. Visi šie darījumi nolikuši Hārlemā vai Floridā. Nākamais ķēdes posms ir kāds nēģeris, visos gadījumos - bagāts, labi ģērbies un izglītots, kas teicis, ka, pēc viņa domām, tie ir at- i astie Melnbārža dārgumi.

Melnbārža versija minēta lielākajā daļā gadījumu, - turpināja M., - jo ir iemesls domāt, ka daļa apslēptās mantas lika atrasta ap 1928. gada Ziemassvēt- kiem vietā, ko sauc par Plampointu. Tas Ir neliels zemes šaurums Bofortas grāfiste, Ziemeļkarolīnā. Nedomājiet, ka esmu eksperts, - viņš pasmaidīja, - to visu jūs varat izlasīt dosjē. Tātad teorētiski ir iespējams, ka veiksmīgie dārgumu meklētāji paslēpa laupījumu, līdz visi par šo notikumu aizmirsa, bet pēc tam ātri iegrūda to melnajā tirgū. Tāpat viņi varēja pārdot visu tūlīt vai mazliet vēlāk, bet uzpircējs tikai tagad ir nolēmis krietni nopelnīt. Tas būtu visai ticami, ja neņem vērā divus faktus.

M. ieturēja pauzi un nodzēsa pīpi.

- Pirmkārt, Melnbārdis darbojās aptuveni no 1690. līdz 1710. gadam, un ir maz ticams, ka neviena no monētām nelika izkalta vēlāk par 1650. gadu. Un vēl, ka es jau pirmīt teicu, loti maz ticams, ka viņa dārgumos būtu atrodamas Ed- varda IV Rose Noble monētas, jo nav oficiāla dokumenta par angļu dārgumu kuģi. kas būtu aplaupīts ceļā uz Jamaiku. "Krasta Brālība" nevarēja to atļauties. Angļiem bija pārāk iespaidīgs eskorts, un citiem kuģiem bija vieglāk uzbrukt.

-   Otrkārt, - M. palūkojās griestos, tad atkal uz Bondu, - es zinu, kur ir meklējami dārgumi. Vismaz esmu par to diezgan pārliecināts. Tie neatrodas Amerikā, bet gan Jamaikā un ir Asiņainā Morgana dārgumi. Šķiet, ka tā ir lielākā salaupītā manta cilvēces vēsturē.

-   Ak Dievs, - novilka Bonds, - kā… kā mēs tikām iesaistīti šajā lietā?

M. pacēla roku.

-   Jūs atradīsiet šeit visas detaļas, - viņš norādīja uz brūno mapi. - īsumā: C. nodaļa interesējas par dīzeļmotora jahtu "Secatur", kura nepārtraukti kursē no mazas saliņas Jamaikas ziemeļu piekrastē caur Floridu un noenkurojas Meksikas jūras līcī, vietā, ko sauc par Sanktpēterburgu - tāds kā kūrorts līdzās Tampai. Ar FIB palīdzību mēs esam izsekojuši cilvēku, kuram pieder laivas un salas īpašuma tiesības. To vīru sauc misters Bigs, nēģeru gangsteris. Dzīvo I larlemā. Vai esat par viņu dzirdējis?

Nē. - noteica Bonds.

Pats interesantākais šajā stāstā ir las, - M. balss ieskanējās maigāk un klusāk, - ka divdesmit dolārus, ar ku- i iem viens no nēģeriem norēķinājās par zelta monētu, viņam bija iedevis kāds mistera Biga aģents. Un nauda tika izmaksāta, - M. pavērsa pīpes kātu pret Bondu, - lai saņemtu informāciju no FIB dubultaģenta, kas pie viena ir arī Komunistiskās partijas biedrs.

Bonds klusi iesvilpās.

-  īsumā, - turpināja M., - mums ir aizdomas, ka šie Jamaikas dārgumi vai vismaz liela daļa no tiem tiek izmantoti padomju spiegošanas sistēmas finansēšanai Amerikā. Un aizdomas apstiprinājās, kad uzzinājām, kas patiesībā ir misters Bigs.

Bonds gaidīja, nenolaidis acis no M.

-   Misters Bigs, - turpināja M., apsvērdams katru vārdu, - noteikti ir visietekmīgākais nēģeru noziedznieks pasaulē. Viņš ir, - M. rūpīgi uzskaitīja, - Melno

Atraitņu Vudu [5] kulta vadītājs un uzdodas par baronu Samedi. To visu varēsiet izlasīt šeit, - viņš uzsita pa mapi, - un tas liks jums baidīties no paša ēnas. Viņš ir arī padomju aģents. Un visbeidzot, misters Bigs ir, un tas jums varētu likties īpaši interesanti, Bond, pazīstams SMERŠ biedrs.

-   Jā, - Bonds lēni noteica, - tagad es saprotu.

-   īstā lieta, - sacīja M., vērīgi skatīdamies uz Bondu, - un īstais cilvēks, šis misters Bigs.

-    Neatceros, ka agrāk būtu dzirdējis par kādu lielu nēģeru noziedznieku, - bilda aģents 007. - Ķīnieši nodarbojas ar opija tirdzniecību. Ari japāņiem ir bijuši ziedu laiki, lielākoties pērļu un narkotiku biznesā. Ļoti daudz nēģeru iejaukti dimantu un zelta lietās Āfrikā, taču parasti tās ir sīkas zivteles. Viņi nav no tiem, kas uzņemas lielas lietas. Jauki puiši, kas ievēro likumu, kamēr nav par daudz iedzēruši.

-   Šis cilvēks ir izņēmums, - sacīja M. - Viņš nav nabadzīgs nēģeris. Dzimis Haiti.

Laba tiesa franču asiņu. Apmācīts ari Maskavā, kā to var redzēt lietā. Atcerieties, melnādaino rase tikai tagad sāk radīt ģēnijus visās jomās - zinātniekus, ,ustus, rakstniekus. Un ar laiku viņu vidu radīsies arī lieli noziedznieki. Galu gala, pasaulē ir 250 000 000 nēģeru. Viņiem ir pietiekami daudz smadzeņu, spēļu un gribasspēka. Un tagad Maskava vienam no viņiem ir iemācījusi arī visus tehniskos paņēmienus.

-  Es vēlētos viņu satikt, - noteica Bonds un pēc īsa brīža rāmi piebilda. - Es vēlētos satikt jebkuru SMERŠ pārstāvi.

-   Tad labi, Bond. Ņemiet to. - M. pasniedza viņam brūno mapi. - Pārrunājiet visu ar Plenderu un Dēmonu. Esiet gatavs sākt nedēļas laikā. Tas ir CIP un FIB apvienotais uzdevums. Un, Dieva dēļ, nekāpiet FIB uz pirkstiem. Tie klāti varžacīm. Lai jums veicas.

Bonds nekavējoties devās pie komandiera Dēmona - A. nodaļas priekšnieka, veikla kanādieša, kas kontrolēja saikni ar Centrālo izlūkošanas pārvaldi - Amerikas slepeno dienestu.

Dēmons pacēla acis no rakstāmgalda.

- Redzu, ka esi piekritis. Tā jau es domāju. Sēdies. - Viņš pamāja uz atzveltnes krēslu līdzās elektriskajam kamīnam. - Kad būsi izurbies tam visam cauri, es aizpildīšu trūkstošās vietas.

III nodala

VIZĪTKARTE

"Ir pagājušas jau desmit dienas, bet pat saruna ar Deksteru un Leiteru nav devusi nekā jauna," prātoja Bonds, nākamajā rītā pēc ierašanās Ņujorkā gausi mozdamies greznajā "Santrcdžisas" viesnīcas guļamistabā.

Deksters zināja daudz sīkumu par misteru Bigu, taču neko tādu, kas varētu būt noderīgs šajā lietā. Misters Bigs bija četrdesmit piecus gadus vecs, dzimis Haiti, pa pusei nēģeris, pa pusei francūzis. Gan dīvainā vārda - Bonaparts Ignā- cijs Galls - sākumburtu, gan milzīgā auguma dēļ viņu jau jaunībā iesauca par "Big Boy" vai vienkārši Bigu*, un viņa īsi.iis vārds bija atrodams vienīgi baznīcas i',i amatā Haiti un FIB dosjē. Viņam nebi- |a nekādu vispārzināmu vājību, izņemot sievietes, kuras šis vīrs izmantoja lielos daudzumos. Misters Bigs nedzēra, nesmēķēja un viņa vienīgais Ahileja papēdis, kā likās, bija pēdējos gados iegūtā Iironiskā sirdskaite. Tieši slimības dēļ viņa sejas āda bija kļuvusi pelēcīga.

Misters Bigs tika iesaistīts Vudu kultā |au bērnībā. Pieaudzis viņš pelnīja iztiku k;i kravas mašīnas šoferis, tad emigrēja uz Ameriku un veiksmīgi darbojās gaisa pirātu bandā. Pēc sausā likuma atcelšanas viņš pārcēlās uz Hārlemu un nopirka pusi no kāda maza naktskluba, kā arī bariņu krāsaino meiteņu, kas izsaucamas pa telefonu. 1938. gadā viņa partne- i is tika atrasts cementa mucā Hārlemas upē, un misters Bigs, saprotams, kļuva par naktskluba vienīgo īpašnieku. 1943. gadā viņu iesauca armijā. Lieliskās fran- ru valodas dēļ puisi ievēroja Office of Strategic Sei~vices - kara laika Amerikas slepenais dienests, kas viņu pamatīgi Irenēja un iefiltrēja Marseļā kā aģentu i [ņā pret kolaboracionistiem. Savas ādas

krāsas dēļ misters Bigs viegli saplūda ar melnādainajiem ostas krāvējiem un strā- daja lieliski, nodrošinot labu un precīzu darbu jūras llotes izlūkošanā. Viņš cieši sadarbojās ar padomju spiegiem, kas veica līdzīgu darbu Krievijas labā. Beidzoties karam, tika demobilizēts (un saņēma apbalvojumus gan no amerikāņiem, gan frančiem), tad nozuda uz pieciem gadiem, kad, iespējams, uzturējās Maskavā. 1950. gadā lielais vīrs atgriezās Hārlemā un drīz vien nonāca FIB redzeslokā. Federāli turēja viņu aizdomas par spiegošanu padomju labā. Taču misters Bigs neiekrita nevienas no izliktajam lamatām. Vēlāk nopirka trīs naktsklubus un veiksmīgu Hārlernas bordeļu ķēdi. Likās, ka šim cilvēkam ir neierobežoti naudas krājumi. Viņš maksāja saviem aģentiem divdesmit tūkstošus dolāru gadā. Neuzticamie tika nogalināti, bet palikušie kalpoja prasmīgi un padevīgi. Bija zināms, ka viņš ir radījis pagrīdes Vudu templi Hārlemā, kās saistīts ar galveno kulta vietu Haiti. Sāka izplatīties baumas, ka misters Bigs ir zombijs jeb augšāmcēlies mironis - barons Samedi, briesmīgais Tumsas princis. Viņš pats cītīgi popularizēja šo stāstu, un drīz vien tas bija pārņēmis melnādaino pasaules zemākos slāņus. Misters Bigs iedvesa paliesas bailes, un tos, kas neklausīja viņa rīkojumiem, piemeklēja tūlītēja un bieži vien mistiska nāve.

Bonds loti sīki iztaujāja Deksteru un Leiteru par acīmredzamo milzu nēģera saistību ar SMERŠ, un dzirdētais viņu pārliecināja.

1951. gadā, solot vienu miljonu dolāru zeltā un drošu patvērumu pēc sešu mēnešu ilga darba viņu labā, FIB beidzot pierunāja pazīstamu VDK spiegu kļūt par dubultagentu. Viss ritēja gludi, un rezultāts pārspēja lielākās cerības. Krievu spiegs ieguva padomju delegācijas ekonomiskā konsultanta vietu Apvienotajās Nācijās. Kādu sestdienu viņš gatavojās ar metro doties uz Pensilvānijas staciju, lai turpinātu ceļu uz padomju delegācijas ārpilsētas rezidenci Glenkovā. kas atradās bijušajā Morgana muižā Longailendā.

Milzīgs nēģeris, vēlāk pēc fotogrāfijām identificēts ka misters Bigs, stāvēja viņam līdzās uz platformas, vilcienam ienākot stacijā, bija redzēts dodamies izejas virzienā, vēl pirms lokomotīve apstājās virs sakropļotā krievu spiega līķa. Neviens netika redzējis, ka misters Bigs grūstu vīrieti, taču pūli tas nebija grūti izdarāms. Aculiecinieki noliedza, ka tā varētu būt pašnāvība, jo vīrietis krītot bija drausmīgi kliedzis un viņam uz pleca karājās (cik skumjš sīkums!) soma ar golfa nūjām. Misteram Bigam, protams, bija tik pamatīgs alibi kā Fortnoksas cietoksnis. Viņu gan aizturēja un nopratināja, taču, pateicoties labākajam Hārle- mas advokātam, ātri vien atbrīvoja.

"Šis cilvēks ir kā radīts SMERŠ," Bonds nodomāja, "turklāt lieliski apmācīts. īsts iebiedēšanas un nāves ierocis. Un cik lieliski prot organizēt melnādaino pasaules sīkās zivteles un stingri turēt rokās krāsaino informācijas tīklu, izmantojot Vudu un bailes no visa pārdabiskā, kas vēl aizvien ir saglabājušās ikviena nēģera apziņā! Cik ģeniāla taktika, lai kontrolētu visu Amerikas transporta sistēmu, vilcienus, vagonu pavadoņus, kravas mašīnu vadītājus, ostu krāvējus! Viņa rīcībā ir vesels pulks neaizstājamu darbinieku, kuriem nav ne jausmas, ka jautājumus, uz kuriem tie atbild, uzdod Krievija. Nenozīmīgi, bet profesionāli cilvēki, kas, ja vien vispār domā, ir pārliecināti, ka informācija par kravu un tās pārvadāšanas grafiku tiek pārdota konkurējošam transporta koncernam."

Bonds sajuta pārskrienam pār muguru aukstas tirpas, kā tas notika vienmēr, domājot par lielisko padomju mehānismu, kura galvenais dzinējspēks ir SMERŠ. SMERŠ - nepārprotams nāves čuksts.

Viņš aizgaiņāja drūmās domas un nepacietīgi izlēca no gultas. Nu, labi, tagad pie rokas ir viens no viņiem, un aģents bija gatavs to iznīcināt. Rojālā viņš šo cii vēku redzēja tikai īsu mirkli. Šoreiz viņi satiksies aci pret aci. Misters Bigs? Lielais vīrs! Tad nu, lai tā būtu patiesi liela, gigantu cienīga cīņa!

Bonds piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Viņa istaba atradās ziemeļu pusē - Hārlemas virzienā. Aģents mirkli lūkojās tālumā, kur kāds cits vīrietis varbūt vēl gulēja vai jau bija nomodā un, iespējams, domāja par viņu, Bondu. Vīrietis, kuru viņš kopā ar Deksteru bija redzējis uz viesnīcas kāpnēm. Bonds vēroja brīnišķīgo dienu un smaidīja. Un nevienam, it īpaši jau misteram Bigam, nebulu paticis šis smaids.

Džeimss paraustīja plecus un veicīgi devās pie telefona.

-   "Santredžisas" viesnīca. Labrīt, - atsaucās balss.

-   Apkalpojošo dienestu, lūdzu, - sacīja Bonds.

-    Apkalpojošais dienests? Es gribētu pasūtīt brokastis. Puspinti [6] apelsīnu sulas, trīs viegli sakultas, ceptas olas ar speķi, dubultporciju espresso kafijas ar krējumu. Grauzdētas maizes šķēli. Marmelādi. Vai varu to dabūt?

Pasūtījums tika atkārtots. Bonds izgāja priekšnamā un pacēla piecas mārciņas** smago avīžu ķīpu, kas tur klusi bija nolikta agri no rīta. Hallē uz galda stāvēja vēl daži saiņi.

Iepriekšējā pēcpusdienā Džeimss pēc zināmas pierunāšanas bija piekritis ļauties pārvērtībām, kas padarītu viņu līdzīgu amerikānim. Atnāca drēbnieks un noņēma mērus diviem viegliem, tumši zilas vilnas vienrindu uzvalkiem (Bonds kategoriski atteicās no kaut ka vēl elegantaka), galantērijas preču tirgotājs atnesa vēsi baltus neilona kreklus ar gariem, asiem apkakļu stūriem. Bonds piekrita pieņemt pusduci fulārzīda kaklasaišu ar neparastiem rakstiem, tumšas zeķes ar moderniem ornamentiem, divus vai trīs lakatiņus krūšu kabatiņai, dažas vestes un bikses (dēvētus par T-krekliem un šortiem), ērtu, vieglu kamielvilnas mēteli ar polsterētiem pleciem, vienkāršu, pelēku filca cepuri ar šauru, melnu lenti un divus pārus ar rokām izšūtu un ļoti ērtu mokasīnu.

Viņš dabūja ari smalku pātagas formas kaklasaišu adatu, "Mark Cross" krokodil- ;idas kabatas portfeli, plānas "Zippo" šķiltavas, plastikāta "ceļojuma komplektu", kurā ietilpa zobu birstīte, raga brilles ar plānām lēcām, skuveklis un ķemme, n n visbeidzot - vieglu "Hartmann" ceļasomu, kurā salikt visas šīs lietas.

Bondam atļāva paturēt viņa paša 25. kalibra beretu ar kaula spalu un zamšādas plecu maksti, bet visas pārējās lielas jau dienā tika nosūtītas uz Jamaiku, lai tur gaidītu savu īpašnieku.

Džeimsam lika izveidots militārs matu griezums un pieteikts, ka viņš ir jaun- anglis 110 Bostonas, kas strādā "Gua- ranty Trust Company" Londonas birojā un ir atbraucis brīvdienās. Viņam atgādināja, ka labāk jālūdz "čeks", nevis "rēķins", jāsaka "taksis" "taksometra" vietā un (to ieteica Leiters) jāizvairās 110 vārdiem, kam ir vairāk par divām zilbēm. ("Tu vari tikt galā ar visām amerikāņu sarunām," Leiters bija devis padomu, "ar "Mjā", "Nee" un "Protams".) Angļu vārds, 110 kura visādā ziņā jāizvairās, Leiters vēl bija piebildis, esot "taktiski". 007 atbildēja, ka šis vārds neietilpst viņa vārdu krājumā.

Bonds aizdomīgi lūkojās uz saiņiem, kas slēpa viņa jauno identitāti, pēdējo reizi novilka savu pidžamu ("Mēs Amerikā guļam dabiskā veidā, Bonda kungs!") un palīda zem ledaini aukstas dušas. Noskuvies Džeimss nopētīja savu seju spogulī. Biezie, melnie mati bija nolīdzināti līdz ar deniņiem. Lai gan FIB tika eksperimentē- )is ar maskējošo zīmuli, tievo, vertikālo rētu pār Bonda labo vaigu noslēpt neizdevās, tāpat ka ledaino saltumu viņa pelēkzilajās acīs. Tomēr melnajos matos un augstajos vaigu kaulos jautās zināma tiesa amerikāņu asiņu, un Bonds nosprieda, ka nav nemaz tik slikti.

Gluži kails viņš izgāja priekšnamā un • itplēsa vienu no saiņiem. Vēlāk, jau ģērbies baltā kreklā un tumši zilās biksēs, lionds devās uz dzīvojamo istabu, piesi urna krēslu pie rakstāmgalda līdzās lo- gam un atvēra Patrika Li Fermora "Ceļotāju koku".

Šo neparasto grāmatu viņam bija ieteicis M.

- To sarakstījis puisis, kurš zina, ko runā, - viņš tika teicis, - un neaizmirsti, ka viņš raksta par to, kas notiek Haiti mūsdienās. Tās nav viduslaiku melnās maģijas blēņas. Ar to tur ir nodarbojusies vienmēr.

Bonds bija līdz pusei izlasījis nodaļu par Haiti.

"Nākamais solis ir Vudu panteona ļauno garu - piemēram, Dona Pedro, Kita,

Mondonga, Bakalo un Zandora - izsaukšana, lai darītu ļaunu, pārvērstu cilvēkus par zombijiem un padarītu par vergiem, noburtu un iznīcinātu ienaidniekus. Burvestību iedarbību, kuru pastiprināja upuri simbolizējošs atveids, miniatūrs zārks vai krupis, bieži papildināja ar indi. Tēvs Kosma vēstīja par māņticību un apgalvoja, ka cilvēki ar zināmām spējam pārvēršas par čūskām; par vilkačiem - būtnēm, kas naktis lidinās apkārt vampīru veidolā un sūc bērnu asinis; par cilvēkiem, kas spēj sarukt lidz ārkārtīgi maziem izmēriem un ripo apkārt pudeļ- veidīgos ķirbjos. Vēl draudīgāk izklausījās stāsts par neskaitāmām mistiski kriminālām slepenām burvju apvienībām ar šausminošiem nosaukumiem - "Ies Mac- kanda", kas nosaukta slavena Haiti indētāja vārdā; "Ies Zoboj)", kas bija laupītāji; "Mazanxa", "Caporelata" un "Vilinbindin- gue". Šīs bija mistiskas grupas, kuru dievi pieprasīja nevis gaiļu, baložu, kazu, suņu vai cūku, bet gan - cabri sāns cornes* upuri. Šī bezragu kaza, protams, nozīmēja cilvēcisku būtni…"

Bonds pāršķīra lapas, tverdams no leksta atsevišķus fragmentus un mēģinādams iztēloties lasito.

"… No kņadas, dūmiem un apdullinošās bungu rīboņas, kas visus bija pārņēmusi savā varā, lēni parādījās tēli …

… Uz priekšu un atpakaļ ļoti lēnām kustējās dejotāji, pie katra soļa viņi izvirzīja uz priekšu zodu un parāva uz augšu sēžamvietu, divtik ātri purinot plecus. Acis bija puspievērtas, un mutes atkal un atkal izdvesa nesaprotamus vārdus, kādu īsu rindiņu no monotoni dziedātas dziesmas, ko katru reizi atkārtoja par pustoni zemāk. Bungu ritmam maino- lies, viņi iztaisnoja ķermeņus un pameta gaisā rokas, kamēr acis pārgriezās tā, ka bija redzami tikai baltumi …

… Izspraukušies no pūļa, mēs uzduramies mazai mājiņai, kas bija tikai nedaudz lielāka par suņu būdu: "Le cayc Zombi." Lāpas staru kūlis tumsā izgaismoja melnu krustu un lupatas, ķēdes, važas un pātagas - palīglīdzekļus, ko izmantoja Ghēclē ceremonijās, kuras Haiti ctnologi saistīja ar Ozirisa augšāmcelšanās rituāliem, kas aprakstīti "Nāves grāmatā". Uguns bija aizdegta, tajā gulēja zobens un knaibļu paris, kuru apakšējās daļas bija nokaitušas baltas: "Le feu Ma- īinette" - veltījums dievietei, kas bija metreses Erzulijas Fredas Dahominas, maigās un kaislīgās Mīlas dievietes, pretmets.

Otrpus ugunskuram, stingri iestiprināts akmens padziļinājumā, stāvēja liels, melns koka krusts. Līdzās pamatnei bija uzzīmēta balta miroņgalva un pār šķērskoku nokarājās ļoti vecu vizītsvārku piedurknes. Augšgalā atradās noskrandu- šas cepures atliekas, no kuras rēgojās krusta gals. Šis totēms, kuram jābūt ikvienas Haiti mājas iekšējā pagalmā, nav parodija par kristietības centrālo notikumu, bet simbolizē Kapsētu dievu un Nāves leģiona vadoni baronu Samedi. Barons atrodas augstākajā hierarhijā visās ceremonijās, kas saistītas ar nāvi. Viņš ir Cerbers un Harons, tāpat kā Eaks, Ra- damants un Plutons…

…Bungu rīboņa mainījās, un Houndženikons iznāca uz dejas gridas, turēdams ar degošu šķidrumu pildītu

Irauku, virs kura plaiksnija zilas un dzeltenas liesmas. Kad vīrs griezās ap pīlāru un veltīja trīs liesmojošus ziedojumus dieviem, viņa soļi kļuva nedroši. Tad, sazvēlies uz sāniem ar tādiem pašiem delīrija simptomiem, kādi bija novēlojami iepriekšējiem, viņš nometa zemē savu liesmojošo nešļavu. Kad vīrs sagrīļojās, viņu satvēra, novilka sandales un uzlocīja bikšu galus, pa to laiku lakats norisa 110 galvas un atsedza pliko galvaskausu. Pārējie nometās ceļos, mērca plaukstas liesmojošajos dubļos un ieber- zēja ar tiem savas rokas, elkoņus un sejas. Houngana zvaniņš uzmācīgi iešķin- (lejās, un jaunais priesteris tika atstāts viens, streipuļojot un saduroties ar pīlāriem, bezpalīdzīgi grīļojamies ap bungām. Viņa acis bija aizvērtas, piere savilkta krunkās un zods atkāries. Tad, it ka neredzama dūre būtu devusi smagu triecienu, viņš novēlās zemē un gulēja lur. ar atpakaļ atgāztu galvu un sāpju grimasi sejā, kakla un plecu dzīslas bija piebriedušas un līdzinājās koku saknēm. Viena roka aiz muguras satvēra otras elkoni, viņš izlieca muguru, it kā pūlētos salauzt pats savu roku, un viss viņa sviedriem noplūdušais ķermenis trīcēja un drebēja ka suns miegā. Bija redzami vienīgi acu baltumi, lai gan tās bija plaši atvērtas, zīlītes izzuda zem plakstiem. Uz vīra lūpām trīsēja putas. …

… Tagad Houngans, draudīgi vicinādams mačeti, kuru bija izvilcis no ugunskura, lēniem dejas soliem virzījās uz priekšu, atkal un atkal mezdams ieroci gaisā un noķerdams to aiz spala. Pec dažiem mirkļiem viņš jau turēja plaukstās nokaitēto asmeni. Leni dejodams, Houn- dženikons pastiepa roku un satvēra spa- lu. Priesteris aizgāja, un jaunais vīrietis, virpuļodams un lēkādams, griezās no vienas tonnelle[7] puses uz otru. Skatītāju aplis atrāvās atpakaļ, kad viņš tiem bīstami strauji tuvojas, griezdams nokaitēto asmeni virs galvas un atiezis zobus, tā piešķirdams sejai vēl mežonīgāku izskatu. Uz dažām sekundēm tonnelle piepil- dija patiesas un neremdināmas šausmas. Dziedāšana pārvērtās vispārējā rēkoņa, un vienmērīgie bungu dārdi pazuda vispārējā juceklī.

Atmetis atpakaļ galvu, iesvētītais ietrieca zobena asmeni sev vēderā. Viņa ceļgali ieliecās, un galva spēji nokārās uz priekšu."

Pie durvīm klauvēja, un istabā ienāca viesmīlis ar brokastīm. Bonds priecājās, ka var nolikt malā baiso lasāmvielu un atgriezties reālajā pasaulē. Tomēr pagāja dažas minūtes, līdz izdevās aizgainīt smago baiļu un mistikas gaisotni, kas viņu bija pārņēmusi savā varā.

Kopā ar brokastīm tika atnests ari gandrīz pēdu* plats, dārgā papīrā ietīts sainis. Bonds lika to nolikt uz bufetes. "Kāda novēlojusies Leitera ideja." viņš nodomāja, ar patiku ķerdamies pie maltītes. Ēzdams Džeimss lūkojās pa logu un pārdomāja lasīto. Tikai norijis pēdējo kafijas malku un aizsmēķējis savu pirmo šāsdienas cigareti, viņš pēkšņi saklausīja troksni aiz muguras.

Tā bija klusa, apslāpēta tikšķēšana. Nesteidzīgā, metāliskā skaņa nāca no bufetes puses.

"Tik-tak … tik-tak … tik-tak."

Ne mirkli nevilcinoties un neraizēdamies, ka, iespējams, izskatās muļķīgi, Bonds metas aiz atpūtas krēsla un pie- plaka grīdai. Domas koncentrējās uz troksni, kas plūda no kastes.

"Uzmanīgi," viņš sev sacīja. "Neesi idiots! Tas ir tikai pulkstenis." Bet kādēļ pulkstenis? Kādēļ būtu jāsūta pulkstenis? Un kas lai to darītu?

"Tik-tak … tik-tak … tik-tak."

Pamazām troksnis kļuva aizvien skaļāks. Likās, tas skaita sekundes sirdspukstu ritmā. "Nekļūsti smieklīgs. Šis Li Fermora Vudu muļķības ir uzvilkušas nervus. Tās bungas…"

"Tik-tak … tik-tak …tik."

Pēkšņi dziļi, melodiski un uzbāzīgi sāka zvanīt modinātājpulkstenis "Tong- tongtongtongtongtong.

Bonda muskuļi atslāba. Viņš pacēla cigareti, kas bija izdedzinājusi paklājā caurumu, un ielika to mutē. Šādas bumbas parasti sprāgst, kad pulkstenis sāk zvanīt, modinātāja āmuriņš uzsit pa detonatoru un - BUMS…

Viņš pacēla galvu virs krēsla atzveltnes un lūkojās uz saini.

"Tongt ongtongt ongtongtong…"

Apslāpētā zvanīšana turpinājās apmēram pusminūti, tad lēnām pierima.

"Tong… tong… tong… tong… tong… h-L-ī-K-Š…"

Troksnis nebija daudz skaļāks par 12. kalibra ieroča šāvienu, bet viesnīcas istaba tas likās iespaidīgs blīkšķis.

Iesaiņojuma stērbeles noplīvoja uz grīdas. Glāzes un pudeles uz bufetes bija sašķīdušas drumstalās, bet pelēkā siena aiz muguras nokvēpusi melna. Daži stikla gabali nošķindēja zemē, un istabā pamatīgi oda pēc šaujampulvera.

Bonds lēnām piecēlās un atvēra logu. Tad uzgrieza Dekstera numuru. Viņš runa ja mierīgi.

- Rokas granāta. Nē, maza… tikai dažas glāzes… labi, paldies… protams, nē… uz redzi.

Izvairīdamies no stikla lauskām, Bonds aizgāja līdz durvīm, kas veda uz gaiteni, ārpusē piekāra zīmīti "NETRAUCĒT", atkal ieslēdzās un devās uz guļamistabu.

Kad viņš jau bija pārģērbies, pie durvīm klauvēja.

-   Kas tur ir? - Bonds sauca.

-Viss kārtībā. Deksters.

Deksters iebrāzās istabā, un viņam sekoja dzeltenbāls jauneklis ar melnu kasti padusē.

-   Trips no Sabotāžas nodaļas, - paskaidroja Deksters.

Viņi sarokojās, un jaunais vīrietis nekavējoties nometās uz grīdas līdzās saiņa paliekām.

Trips, atvēris lidzatnesto kasti, izņēma no tās gumijas cimdus un sauju zobārsta knaibļu. Ar šiem instrumentiem viņš izvilka no pārogļotā sainīša mazus metāla un stikla gabaliņus, izkārtodams tos uz papīra loksnes, ko paņēma no rakstāmgalda.

Darbodamies viņš izjautāja Bondu.

-  Apmēram pusminūti zvanīja modinātājs? Skaidrs. Oho, kas tad tas?! - Trips uzmanīgi izcēla mazu alumīnija aptveri, tieši tādu, kādas izmanto izfilmētām foto filmām. Viņš nolika to malā.

Pēc dažām minūtēm Trips apsēdās uz grīdas.

-   Pusminūtes skābes kapsula, - viņš paziņoja. - Pārsista ar pirmo modinātāja āmura sitienu. Skābe saēd šo vara stiepli. I'ēc trīsdesmit sekundēm stieple ir pušu, atbrīvojas fiksators uz šīs uzmavas. - Trips pacēla patronas čaulu. - 4. kalibra ierocis ziloņu medībām. Par laimi, tā nebija granāta. Liela dala istabas būtu lupatās, un ari jūs pats neizspruktu sveikā. Tagad uzmetīsim aci šim te. - Viņš pacēla alumīnija cilindru, atskrūvēja to un izvilka mazu papīra loksnīti, ko atritināja ar knaiblēm.

Trips to uzmanīgi izklāja uz paklāja. Zīmītē bija trīs ar rakstāmmašīnu drukāti teikumi. Bonds un Deksters noliecās uz priekšu.

"Šī PULKSTEŅA SIRDS IR PĀRSTĀJUSI PUKSTĒT," viņi lasīja. "TAVAS SIRDS PUKSTI IR SKAITĪTI. ES ZINU ŠO SKAITU UN ESMU SĀCIS SKAITĪT."

Un paraksts: "1234567…?"

Vīrieši piecēlās.

-   Mm, - norūca Bonds. - Mežavecis sadomājis mani pabiedēt?

-   Bet kā, ellē, viņš zināja, ka jūs esat šeit? - jautāja Deksters.

Bonds izstāstīja par melno limuzīnu uz 55. ielas.

-   Jautājums ir cits, - 007 sacīja. - Kā viņš zināja, kficlēļ esmu šeit? Izskatās, ka jūsu misters Bigs pilnībā kontrolē Vašingtonu. Šķiet. Lielajā Kanjonā ir pamatīga informācijas noplūde.

Kāpēc lai tā būtu Vašingtona? - īgni jautāja Deksters. - Lai nu kā, - viņš sevi pārtrauca ar skaļiem smiekliem, - piķis un zēvele! Jāuzraksta ziņojums Galvenajai pārvaldei. Uz redzēšanos, Bonda kungs. Priecājos, ka neesat ievainots.

-   Paldies, - sacīja Bonds. - Tā bija tikai vizītkarte. Man jāatbild uz šo komplimentu.

IV nodala

SAKARNIEKS

Kad Deksters un viņa kolēģis aizgāja, Bonds ar mitru dvieli noberza apkvēpušās sienas. Tad piezvanīja viesmīlim un, neko nepaskaidrojis, teica, lai saplēstās glāzes pieskaita viņa rēķinam un satīra to, kas palicis pāri no brokastīm. Pēc tam, paņēmis cepuri un mēteli, izgāja uz ielas.

Bonds pavadīja rītu, bezmērķīgi klīz- dams pa Piekto avēniju un Brodveju, lūkodamies apkart un vērodams garāmgājējus. Ar katru soli slepenā aģenta gaita un manieres arvien vairāk atgādināja parastu tūristu. Bonds ielūkojās dažu veikalu skatlogos un pajautāja cehi pāris cilvēkiem, lai pārbaudītu, ka neviens viņam neseko. Tad, ieturējis amerikānisku maltīti lētā restorānā Leksingtona avēni- ja, ar taksometru aizbrauca uz Galveno policijas pārvaldi, kur pulksten 14.30 viņam bija jāsatiek Deksters un Leiters.

Leitnants Binsvangers no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas, aizdomu pilns un īgns apmēram piecdesmit gadus vecs virsnieks, paziņoja, ka pilnvarotais Mo- nahans esot ieteicis pilnveidot savstarpējo sadarbību. Kā viņš varētu palīdzēt? Vīri izpētīja mistera Biga dosjē, kas vairāk vai mazāk apstiprināja Dekstera teikto, un aplūkoja vairāku viņa partneru lietas un fotogrāfijas.

Vīrieši izlasīja ASV Krasta apsardzes dienesta ziņojumus par jahtas "Secatur" ienākšanu un atiešanu, kā arī ASV Muitas dienesta darbinieku komentārus. Muitnieki bija rūpīgi apskatījuši laivu ikreiz. kad tā piestāja Sanktpēterburgā.

Ziņojumi liecināja, ka iepriekšējo sešu mēnešu laikā jahta ar neregulāriem starplaikiem iebraukusi Sanktpēterbur- gas ostā un vienmēr noenkurojusies "Ourobouros Worm and Bait Shippers Inc." kuģu piestātnē. Tas šķita gluži nevainīgs uzņēmums, kura galvenā nodarbošanās bija dzīvās ēsmas pārdošana zivju klubiem Floridā, Meksikas juras līcī un tālākos nostūros. Uzņēmumam bija arī ienesīgs blakusbizness ar jūras gliemežvākiem un koraļļiem interjera dekorēšanai un tirdzniecība ar tropiskajām akvārija zivīm - sevišķi retām, indīgām sugām, kas bija domātas medicīnas un ķīmijas fondu pētniecības nodaļām.

"Ourobouros Inc." īpašnieks, grieķu zvejnieks no tuvējās Tarponspringsas, bija apliecinājis, ka "Secatur" veiksmīgi sadarbojas ar viņa uzņēmumu, ievedot karaliskos un citus gliemežvākus, kā ari vērtīgas tropisko zivju sugas no Jamaikas. "Ourobouros Inc." tās iepirka, glabāja savā noliktavā un lielā daudzumā pārdeva vairum un mazumtirgotājiem visa piekrastē. Grieķa vārds bija Papagoss. Nekādas kriminālas pagātnes.

FIB kopā ar Jūras pretizlūkošanas nodaļu bija mēģinājuši noklausīties "Seoa- tur" radiosarunas. Taču viņi izvairījās no sarunām ēterā, izņemot sīkus ziņojumus pirmā došanās jūrā no Kubas vai Jamaikas, un pat tos pārraidīja kādā nezināmā un pilnīgi neatšifrējamā valodā. Pēdējā lietas piezīme vēstīja, ka radists runājis "Valodā", Vudu slepenrunā, ko lietoja tikai iesvaidītie, kam uzticēts noslēpums. Pirms nākamā reisa noteikti vajadzētu izsaukt ekspertu no Haiti.

- Drīz vien apgrozībā parādīsies vēl kaudze zelta,- paziņoja leitnants Bins- vangers, kad visi 110 Identifikācijas biroja pāri ielai devās atpakaļ uz viņa kabinetu. - Apmēram simt monētu nedēļā Hārlemā un Ņujorkā vien. Gribat, lai mēs kaut ko darām? Ja jums ir taisnība un tie ir komunistu līdzekļi, viņi jāsaņem ciet, cik ātri vien iespējams.

- Šefs saka, lai mēs nogaidām, - sacīja Deksters. - Cerams, ka drīzumā sāksies kāda darbība. Tikai nedaudz pacietības.

-   Nu, labi, tā, protams, ir jūsu darīšana, - negribīgi noteica Binsvangers. - Taču pilnvarotajam nepatīk, ka šis maitas- gabals uzdarbojas tieši viņa deguna priekšā. Kādēļ mēs neiesēdinām misteru Bigu par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu pasta izmantošanu. vai mašīnas novietošanu ūdenssūkņa priekšā, vai par vēl kaut ko? Iebāzt viņu ķurķi, uzdot puišiem darbiņu, un viss kārtībā. Ja Feds to negrib darit, mēs būsim priecīgi pakalpot.

-    Vai gribat rasu nemierus? - īgni jautāja Deksters. - Pret viņu nekā nav, un jūs to zināt. Ja viņš tiks izlaists no cietuma, kas ari notiks nieka pusstundas laika ar tā melnā krimināllietu advokāta palīdzību, Vudu bungas sāks rībēt no šejienes līdz pat dienvidiem. Mēs labi zinām, kas notiek, kad viņus pārņem visas tas iedomas. Atceraties 35. un 43. gadu? Jums vajadzēja izsaukt papildspēkus. Mēs nevēlamies atkārtot kļūdas. Prezidents mums šo lietu uzdeva, un mēs nedrīkstam viņu pievilt.

Viņi bija atgriezušies Binsvangera nemājīgajā kabinetā, lai paņemtu mēteļus.

-   Lai nu kā, paldies, leitnanl, - atvadoties uzsvērti sirsnīgi sacīja Deksters. - Jūs mums ļoti palīdzējāt.

-   Vienmēr laipni, - ar pārakmeņojušos seju atsaucās Binsvangers. - Lifts atrodas pa labi.

Leiters aiz Dekstera muguras piemiedza Bondam ar aci. Viņi klusēdami nobrauca lejā un izgāja no ēkas.

Uz ielas Deksters pagriezās pret pārējiem.

-    Šorīt saņēmu dažas instrukcijas no Vašingtonas, - viņš mierīgi bilda. - Šķiet, man būs jāpieskata Hārlemas gals, bet jums abiem rit jādodas uz Sanktpēterbur- gu. Leiters tur izdibinās visu, ko var, un tad kopā ar jums, Bond, dosies tieši uz Jamaiku. Tas ir, - viņš piebilda, - ja gribat , lai viņš brauc līdzi. Tā ir jūsu teritorija.

-   Protams, - sacīja Bonds. - Es jau gatavojos vaicāt, vai viņš nevēlas braukt kopā ar mani.

-   Lieliski, - noteica Deksters. - Ziņošu Vašingtonai, ka viss ir nokārtots. Vai vēl kā varu jums palīdzēt? Saskaņojot ar FIB, protams. Leiteram ir mūsu Floridas cilvēku vārdi, viņš zina sakarnieka dienas kārtību un visu pārējo.

-   Ja Leiteru tas interesē un ja jums nav iebildumu, - sacīja Bonds, - šovakar mēs dosimies izpētīt Hārlemu. Varbūt radīsies priekšstats par to, kā izskatās mistera Biga aizmugurē.

Deksters pārdomāja.

-   Labi, - viņš beidzot sacīja. - Tas, šķiet, nekaitēs. Bet pārāk neizrādieties. Un pacentieties negūt ievainojumus, - viņš piebilda. - Tur nebūs neviena, kas varētu jums palīdzēt. Nesavāriet mums pārāk daudz nepatikšanu. Šī lieta vēl nav atšķetināta. Un, kamēr tas ir tā, mūsu politika attiecībā uz misteru Bigu ir "dzīvo un ļauj dzīvot citiem".

Bonds zobgalīgi paskatījās uz kapteini Deksteru.

Kad nākas cīnīties ar tādu vīru kā šis. - viņš sacīja, - mans moto ir "dzīvo un ļauj mirt citiem".

Deksters paraustīja plecus.

-   Varbūt, - viņš sacīja, - taču šeit jūs esat manā pakļautībā, Bonda kungs, un es priecātos, ja jūs to ievērotu.

Protams, - teica Bonds, - un paldies par palīdzību. Ceru, ka jums veiksies.

Deksters apturēja taksometru. Viņi paspieda viens otram roku.

-   Uz redzi, puiši, - Deksters īsi noteica. - Palieciet dzīvi!

Taksometrs ienira augšpilsētas satiksmes straumē.

Bonds un Leiters sasmaidījās.

-  Talantīgs puisis, man jāsaka, - noteica Bonds.

-   Visi, kas piedalās šajā izrādē, ir tādi, - Leiters piekrita. - Ar nelielu noslieci uz iedomību. Ļoti jūtīgi attiecībā uz savām tiesībām. Vienmēr strīdas ar mums un ar policiju. Domāju, ka jums Anglijā ir gana līdzīgu problēmu.

-   Protams, - atteica Bonds. - Mēs vienmēr glaudām pret spalvu ML [8] Un viņi vienmēr kāpj uz varžacīm Skotlendjardam. Nu, ko, vai šovakar dosimies uz Hārlemu?

-   Okei, - Leiters sacīja. - Es tevi aizvedīšu līdz "Santredžisai" un atbraukšu pakal ap pusseptiņiem. Satiksimies "King- kola" bāra apakšstāvā. Tu droši vien gribi uzmest aci misteram Bigam. - Viņš plati pasmaidīja. - Mjā, es arī, taču, kā sacīja Deksters, mēs to nedrīkstam darīt. - Fēlikss apturēja dzeltenu taksometru.

-   "Santredžisas" viesnīca, lūdzu.

Viņi ietrausās pārkarsētā skārda kastē. kas oda pēc pagājušās nedēļas cigāra dūmiem.

Leiters atvēra logu.

Ko ta' jūs tur dar'? - pār plecu jautāja vadītājs. - Grib', lai es dabon plaušu karson'?

-  Tieši tā. - sacīja Leiters, - ja tādā veida mēs varam izglābties no nosmakša- nas gāzes kamerā.

-   Gudrs džeks, ko? - noteica šoferis, ar spalgu kaucienu iedarbinādams mašīnu, un, izņēmis no aizauss sakošļātu cigāra galu, pacēla to gaisā.

-    Trīs gabali par divdesmit pieciem centiem, - viņš noteica aizvainotā balsī.

-   Divdesmit četri centi pārmaksāti, - attrauca Leiters. Atlikušo ceļu viņi brauca klusēdami.

Draugi šķīrās pie viesnīcas, un Bonds devās uz savu istabu. Pulkstenis bija četri. Džeimss palūdza telefona operato- rei piezvanīt sešos. Kādu brīdi viņš lūkojās pa guļamistabas logu. Kreisajā pusē liesmodama rieteja satde. Debesskrāpjos ielija gaisma, pārvērzdama visu pilsētu zeltainā medus kārē. Tālu lejā ielas bija tumšsarkanas, zilas un zaļas neona gaismas upes. Samtainajā krēslā skumji nopūtās vējš, padarīdams istabu vēl siltāku, drošāku un mājīgāku. Bonds aizvilka aizkarus un iededza maigās gaismas virs gultas. Tad noģērbās un atlaidās mīkstajos palagos. Viņš domāja par drēgno laiku Londonā, par skopo šņācošā elektriskā kamīna siltumu savā kabinetā Galvenajā pārvaldē, atcerējās ar kritu rakstīto ēdienkarti krogā, kurā bija iegājis pēdējā Londonā pavadītajā dienā.

Bonds tīksmīgi izstaipījās un drīz vien iegrima miegā.

Hārlemā pie liela komutatora nīkuļoja Čukstētājs. Visas līnijas klusēja. Pēkšņi labajā pusē iedegās gaisma - svarīga gaisma.

- Jā, ser, - Čukstētājs klusi ierunājās. Viņš nevarēja parunāt skaļāk, pat ja to vēlētos. Šis vīrs bija dzimis "Plaušu blokā" - Septītajā avēnijā pie 142. ielas, kur nāve no tuberkulozes ir divtik biežāka nekā jebkur citur Ņujorkā. Tagad

Čukstētājam bija palikusi tikai dala no kreisās plaušas.

-     Pasaki "acīm", - teica lēna, zema balss, - ka no šī brīža viņi jānovēro nepārtraukti. Divi vai varbūt trīs vīri. - Sekoja īss Leitera un Bonda apraksts. - Var ierasties šovakar vai rīt. Saki, lai īpaši novēro no Pirmās lidz Astotajai un ari pārējās avēnijas. Lai kāds ir arī pie naktsklubiem. Bet uzmanīgi. Piezvani man, kad ir zināma viņu atrašanās vieta. Viss skaidrs?

-   Jā, ser, - strauji elpodams, atsaucās Čukstētājs. Balss apklusa. Operators ķērās pie kontaktdakšām, un drīz vien lielā komutatora pults atdzīvojās mirgojošās gaismiņās. Apslāpēti un steidzīgi viņš čukstēja vakara klusumā.

Pulksten sešos Bondu pamodināja telefona zvans. Viņš palīda zem aukstas dušas un rūpīgi saģērbās. Uzsēja spilgti svītrotu kaklasaiti un krūšu kabatā ielika lakatiņu. Uzlicis zamšādas pistoles maksti, lai tā atrastos trīs collas [9] zem kreisās paduses, Bonds virpināja beretas aptveri, kamēr visas astoņas lodes iekrita gultā. Tad viņš tās sabāza atpakaļ aptverē, uzlika drošinātāju un ieslidināja ieroci maksti.

Aģents 007 pacēla jauno mokasīnu pāri, pataustīja purngalus un pasvārstīja apavus rokās. Tad pasniedzās zem gultas un izvilka savas kurpes, kas tālredzīgi bija paglābtas no ceļasomas, kuru FIB aizveda no rīta.

Bonds uzāva kurpes un jutās daudz labāk sagatavojies gaidāmajam vakaram - zem viņa apavu purngala ādas bija iestrādāta tērauda plāksnīte.

Pulksten sešos divdesmit piecās viņš devās lejā uz "Kingkola" bāru un izvēlējās galdiņu līdzās ieejai. Pēc dažām minūtēm ienāca Fēlikss Leiters. Bonds viņu tik tikko pazina. Leitera salmu krāsas matu ērkulis tagad mirdzēja piķa melnuma, viņam mugurā bija zils uzvalks ar baltu kreklu un melni balti punktotu kaklasaiti.

Leiters, plati smaidīdams, apsēdās.

- Es pēkšņi nolēmu uztvert šos cilvēkus nopietni, - viņš paskaidroja. - Tas ir tikai šķidrums matu tonēšanai. No rīta tas noies. Es ceru, - viņš piebilda.

Leiters pasūtīja pussauso martini ar citrona šķēlīti. Bonds izvēlējās "House of Lords" džinu un "Martini Rosso". Amerikāņu džins likās stiprs, un viņš iedomājas, ka šovakar jābūt uzmanīgam ar dzērieniem.

-Tur, kur mēs šovakar būsim, ir jāturas uz kājām, - it kā atbalsodams viņa domas, noteica Fēlikss Leiters. - Mūsdienās Hārlemā mazliet līdzinās džungļiem. Cilvēki vairs nedodas turp tā, kā mēdza to darīt agrāk. Pirms kara ļaudis devās uz Hārleinu tāpat kā uz Monmar- tru Parīzē. Viņi ar prieku tērēja naudu. Labprāt brauca uz "Savoju" un skatījās priekšnesumus. Iespējams, paņēma skuķi un riskēja pēc tam saņemt pamatīgu rēķinu no ārsta. Tagad viss ir mainījies. Hārlemai vairs nepatīk, ka to pēta. Daudzas vietas ir slēgtas, bet atlikušajās tu netiec laipni gaidīts. Bieži vien cilvēku izmet pa durvīm vienkārši tādēļ, ka viņš ir baltais. Ari uz policijas līdzjūtību nav ko cerēt.

Leiters izzvejoja no glāzes citrona šķēlīti un domīgi to pakošļāja. Bārs bija ļaužu pilns, silts un omulīgs. "Šis bārs nav

lāds," Fēlikss domāja, "kā naidīgās, elektrizētās atmosfēras pārņemtās nēģeru izpriecu vietas, kurās būs jādzer vēlāk."

-   Par laimi, - turpināja Leiters, - man patīk nēģerietes, un viņas to kaut kāda veidā jut. Esmu tāds ka Hārlemas fans. "Amsterdamas Ziņām", vienai no vietējām avīzēm, uzrakstīju dažus gabalus par Diksilendu, bet Ziemeļamerikāņu avīžu aliansei - par nēģeru teātri un "Makbeta" uzvedumu. Ta ka mani tur pazīst. Es apbrīnoju to, kā viņi izjūt pasauli, lai gan. Dievs zina, es redzu tās galu.

Viņi iztukšoja glāzes, un Leiters palūdza rēķinu.

-   Protams, tur ir daži sliktie, - viņš sacīja. - Daži sliktāki nekā jebkur citur. Hārlemā ir nēģeru pasaules galvaspilsēta. Katrā pusmiljonā jebkuras rases cilvēku atradīsies papilnam pretīgu tipu. Nelaime ar mūsu draugu misteru Bigu ir tāda, ka, pateicoties amerikāņu slepenā dienesta un pēc tam arī Maskavas apmācībai, viņš ir ellišķīgi labs speciālists.

Leiters samaksāja un paraustīja plecus.

- Iesim, - viņš teica. - Mums nedaudz jāizklaidējas un jāmēģina atgriezties dzīviem. Galu galā - tieši par to mums maksā. Brauksim ar autobusu. Neatradīsies daudz taksometru, kas gribēs turp doties pēc tumsas iestāšanās.

Viņi izgāja no siltās viesnīcas un pagāja dažus soļus līdz autobusa pieturai.

Lija lietus. Bonds pacēla mēteļa apkakli un palūkojās pa labi, Centrālparka virzienā, kur savu tumšo patvērumu bija atradis Lielais virs.

Bonda nāsis viegli iepletās. Viņš ilgojās doties turp. Aģents jutās stiprs, koncentrējies un pašpārliecināts. Vakars gaidīja viņu kā grāmata, ko vajag atvērt un lasīt - lapu pa lapai, vārdu pa vārdam.

V nodala

MELNĀDAINO DEBESIS

Autobusu pieturā uz Piektās avēnijas un Katedrāles bulvāra stūra zem laternas klusi stāvēja trīs nēģeri. Viņi izskatījās slapji un garlaikoti, un tādi viņi ari bija. Vīrieši vēroja Piektās avēnijas satiksmi, kopš četros trīsdesmit pēcpusdienā bija atskanējis telefona zvans.

-   Šis ir tavējs, Fatso, - sacīja viens no viņiem, kad lietū parādījās autobuss un, ar nopūtu atvērdams lielās vakuuma durvis, apstājās pieturā.

-   Ehh, - norūca drukns vīrietis lietusmētelī. Tad, uzmaucis cepuri pāri acīm, ierāpās autobusā un, kabatā žvadzinādams monētas, virzījās uz priekšu, vērodams pasažierus. Ieraudzījis abus baltos vīrus, viņš piemiedza acis un iekārtojās tiem aiz muguras.

Melnādainais vīrietis rūpīgi nopētīja priekšāsēdošo pakaušus, mēteļus, cepures un profilus. Bonds sēdēja pie loga. Nēģeris redzēja rētas atspulgu tumšajā stiklā.

Pēc brīža viņš piecēlās un neatskatīdamies devās uz autobusa priekšgalu. Nākamajā pieturā izkāpa un iegāja tuvākajā telefona būdā. Čukstētājs viņu sīki izprašņāja un pēc brīža iesprauda kontaktdakšu labajā komutatora pusē.

-  Jā? - atsaucās zema balss.

-   Bos, viens no šiem nupat ieradās Piektajā. Anglis ar rētu. Ar viņu kopā ir vēl kāds, bet tas neizskatās tā, ka aprakstīts. - Čukstētājs attēloja Leiteru. - Abi atbrauca no ziemeļiem. - Viņš nosauca autobusa numuru un aptuveno laiku.

Iestājās pauze.

-   Labi. - sacīja klusā balss. - Apzvani "acis" pārējās avēnijās. Brīdini bārus, ka viens ir ieradies, un sameklē Tī-Hī Džon- sonu, Maktingu, Pļāpu Foliju, Semu Maia- mi un Flanelu…

Balss runāja vēl piecas minūtes.

-   Saprati?

-   Jā, ser, - teica Čukstētājs un, skatoties slenogrālijas bloknotā, veikli un nevilcinoties atkārtoja sacīto.

-   Pareizi. - Saruna beidzās.

Acīm mirdzot. Čukstētājs nodeva rīkojumus tālāk.

Kamēr Bonds un Leiters nonāca pie naktskluba "Naudīgais raja" uz Septītās avēnijas un 123. ielas stūra, vairāki vīrieši un sievietes vēroja viņus vai arī gaidīja, kad varēs sākt novērošanu, klusi sazinādamies ar Čukstētāju, kurš sēdēja pie sava Riversaidas komutatora. Pārspīlētā uzmanība un sasprindzinājums, kas jautās apkārt, ne Bondam, ne Leiteram nešķita nekas aizdomīgs, jo Hārlemā ikviens baltais nonāk uzmanības centrā.

Slavenajā naktsklubā visi krēsli pie garās bāra letes bija aizņemti, taču viena no mazajām kabīnēm izrādījās tukša. Bonds un Leiters ieslīdēja sēdekļos pie šaura galdiņa.

Viņi pasūtīja skotu viskiju ar sodu. Bonds pārlūkoja pilno bāru. Tur bija gandrīz vienīgi vīrieši. Tikai daži no tiem - baltie. "Boksa fani vai reportieri no Ņujorkas avižu sporta nodaļām," nosprieda aģents. Gaisotne bija silta un trokšņaina. Pie sienām - boksa maču fotogrāfijās, lielākoties Naudīgā rajas Ro- binsona un viņa lielisko cīņu momentuz- ņēmumi. ŠI bija jauka vietiņa, kas, šķiet, nesa lielu peļņu.

- Šis Naudīgais raja ir gudrs puisis, - sacīja Leiters. - Cerams, ari mēs sapratīsim, kad ir pienācis laiks mest visu pie malas. Viņš to zināja, tāpēc neļāva savai naudai iet zudumā, bet ieguldīja to, kur pienākas, un tagad pelna prāvu žūksni mūzikas zālēs. Pelņai no šis iestādes jābūt krietni lielai, turklāt viņam šajā apkārtne pieder vēl daudz citu nekustamo īpašumu. Vīrs joprojām smagi strādā, taču tas nav darbs, kas cilvēku noved līdz ārprātam vai smadzeņu satricinājumam. Naudīgais raja pameta ringu, kamēr vēl bija dzīvs un pie sajēgas.

-     Varbūt viņš ieguldīs naudu kādā Brodvejas šovā un visu pazaudēs, - iebilda Bonds. - Ja es tagad aizietu no darba un pievērstos augļkopībai Kentā, droši vien uznāktu plūdi, vētra vai sausums, un es izputētu. Cilvēks nespēj paredzēt visu.

-   Taču vienmēr var mēģināt, - atbildēja Leiters. - Bet es saprotu, ko tu gribi teikt - labāk zināma nelaime, nekā nezināma laime. Būtu jauki, ja dzīve sastāvētu 110 sēdēšanas omulīgā bārā pie laba viskija glāzes. Kā tev patīk šis mežonīgais nostūris? - Viņš paliecās uz priekšu. - Paklausies vien to pāri aiz muguras. Spriežot pēc tā, ko dzirdēju, viņi nāk tieši no "Melnādaino debesīm".

Bonds uzmanīgi paraudzījās pār plecu.

Kabīnē sēdēja izskatīgs, jauns nēģeris dārgā dzeltenbrūnā uzvalkā ar pārlieku polsterētiem pleciem. Viņš bija laiski atzvēlies pret sienu, vienu kāju uzcēlis uz blakus sēdekļa un ar mazām sudraba šķērītēm grieza kreisās rokas nagus, laiku pa laikam uzmezdams garlaikotu skatienu rosībai pie bāra. Vīrieša galva balstījās pret sienu tieši aiz Bonda, un no tās vēdīja dārgas matu želejas smarža. Bonds nopētīja nedabīgo celiņu, kas asi iezīmējās gandrīz taisnajos matos. Droši vien tā bija nodeva bērnībai, kad māte nemitīgi atgādināja savaldīt savas krēpes. Vienkāršā melna zīda kaklasaite un baltais krekls izskatījās eleganti.

Viņam pretī, saspringti noliekusies uz priekšu, sēdēja maza, seksīga nēģeriete, kuras vaibstos jautās balto asiņu piejaukums. Piķa melnie mati, kas bija gludi kā spogulis, ietvēra pievilcīgu iegarenu seju ar nedaudz ieslīpām acīm, kuras rotāja biezi krāsotas skropstas. Tumšsarkanās, jutekliskās, mazliet pavērtās lūpas izcēlās uz bronzas krāsas ādas. Bonds pamanija arī melnas atlasa vakarkleitas augšdaļu, kas cieši piegūla stingrām, mazām krūtīm. Ap meitenes kaklu vijās vienkārša zelta ķēdīte, un uz katras plaukstas locītavas mirdzēja pa neuzkrītošai zelta stīpiņai.

Viņa kaut ko lūdzoši teica savam pavadonim un nepievērsa uzmanību Bonda pētošajam skatienam.

-  Ja gribi saprast lietas būtību, skaties 1111 klausies, - sacīja Leiters. - ŠI ir īsta Hārlemā, Ņujorkas dziļie dienvidi, un ar to ir izteikts viss.

Bonds paņēma ēdienkarti un iekārtojas dziļāk kabīnē, lai izpētītu dienas īpašo piedāvājumu - ceptu cāli par 3 dolāriem 75 centiem.

Ies prom, mīļais, - centās pierunāt meitene. - Paskaties uz sevim - tu izskaties tik noguris.

-   Apnicies klausīties tavā muldēšanā, - garlaikoti novilka vīrietis. - Kāpēc gan tev neaizvērt mutīti un neatstāt mani uz brīdi mierā?

-   Vai tu grib', lai es iet prom, mīļais?

-   Kā gribi…

-   Ak, mīļais, - lūdzās meitene. - Neizgāz uz manīm dusmas, mīļais. Es tā gri- bej' kopā ar tevīm pavadīt šito vakaru. Varbūt aizvest tev' uz "Mazo paradīz"'. Paskatīties tās drebelīgās striptīz' pakaļiņs. Tas Birdī Džonsons, tavējs šefs, man so- lij' labas vietas, kad es atkal atnāks.

Vīrieša balss pēkšņi kļuva skarba.

-   Ko Birdī? Kopš kura laika tu par šo domā? - viņš aizdomu pilns jautāja. - Droši vien, - vīrietis ieturēja pauzi, lai vardi iegūtu lielāku svaru, - drošvien starp tevīm un to kaulaino nigeru kaukas ir! Varbūt šis ar tevīm guļ? Es laikam papētīs šito mazo starpgadījumu. Varbūt man sameklēt sevīm kādu labāk' skuķ'? Man nepatīk meičas, kas skrien prom vienalga kur un ar ko, kad tik es uz mirkli aizgriežas. Mjamemm. Es pārbaudīs šito mazo gadījumu, - viņš draudīgi apklusa un piebilda, - noteikti.

-   Ak, mīļais, - meitenes balsī skanēja raizes. - Labāk nevajga ar manim šitā runāt. Es nav darījusi neko tād', lai tu pret manīm šita izturētos. Es tik domāj', varbūt mumsīm labāk vajadzēj' iet uz to "Paradiz"', nekā tu sēdi šite un errojies. Nu, mīļais, tu tak zin', ka manīm nospļauties uz to bagāto maitas gabalu Birdī Džonsonu. Ne, ser, viņš manīm neko nenozīmē. Viņš tak ir pats pretīgāks vīrs visā Hārlemā, un šis zina, ka nekas nespīd, pal ja viņš dikti gribēs. Nu, mīļais. Šis tomēr dod manīm labākās vietiņas savējā krogu, un es tur sēdēs kopā ar tevīm un dzers aliņu - visu tikai ar tevīm, lesam, mīļais, prom. Tu izskatās tik elegants, ka es gribētu, lai manējie draugi redzētu mūs kopā.

-  Tu arī izskatās vareni, mīļumiņ, - atteica vīrietis, meitenes jūsmas nomierināts, - tas ir skaidrs. Bet es brīdinu, lai tu vislaik paliek manā tuvumā un neuzdrošinās pat aci uzmest tam zemiskam maitam ar karstajām apenēm. Var' tev galvot, - viņš draudīgi piebilda, - ja es pieķers tevi taisām actiņas, es izdauzīs visu dullumu 110 tavējās jaukās pēcpuses.

-   Protama lieta, mīļais, - aplaimota nočukstēja meitene.

Bonds dzirdēja, kā vīrietis noņem kāju no krēsla.

-   Labs'i, mazā, ies ar'. Viesmīli

Džeimss nolika ēdienkarti.

-   Es, šķiet, uztvēru lietas būtību, - viņš noteica. - Izskatās, ka šos ļaudis pamatā interesē tieši tas pats, kas visus pārējos cilvēkus visā pārējā pasaulē, - sekss, izklaides un attiecību kārtošana. Šie, tiesa gan, nav pārāk izsmalcināti.

-   Daži ir gan, - iesmējās Leiters. - Ar smalkām tējas tasītēm, puķu podiem uz palodzēm un visu pārējo. Tie lielākoties pieder metodistu sektai. Hārlemā ir sociālo pretmetu pilna, tāpat kā visas pārējās lielās pilsētas. Turklāt šeit vēl pievienojas rasu pretrunas. Nāc, - viņš ierosināja, - iesim un sameklēsim kaut ko ēdamu.

Viņi iztukšoja glāzes, un Bonds palūdza rēķinu.

-   Šovakar maksāju es, - viņš paziņoja. - Man iedeva kaudzi naudas, no kuras vajag tikt vaļā, tāpēc trīssimt dolāru es paķēru līdzi.

-   Lai iet, - ar prieku atsaucās Leiters un negaidīti vērsās pie viesmīļa, kurš skaitīja atlikumu.

-    Vai tu zini, kur šonakt atrodams misters Bigs?

Viesmīlis, acis pārgriezis, paliecās uz priekšu un ar salveti noslaucīja galdu.

-   Manam ir siev' un bērni, bos, - viņš nomurmināja, salika glāzes uz paplātes un atgriezās pie bāra.

-   Misteram Bigam ir labākā aizsardzība, kāda vien iedomājama, - noteica Leiters. - Bailes.

Viņi izgāja uz Septītās avēnijas. Lietus vairs nelija, bet "Hokinss" - kaulus stindzinošs vējš no ziemeļiem, par kuru nēģeri runāja ar lielu godbijību, - bija atbrīvojis ielas no šim diennakts laikam tik pierastā cilvēku pūļa. Leiters un Bonds kopā ar diviem trim bezrūpīgiem pārīšiem devās uz priekšu. Skatieni, kas viņus pavadīja, lielākoties bija nicinoši vai uzsvērti naidīgi. Daži vīrieši iespļāva notekā, kad draugi gaja garām.

Pēkšņi Bonds sajuta spēku, par kuru Leiters tika stāstījis iepriekš. Bija pārkāpta sveša robeža. Viņus te neviens negaidīja. Bonds juta nemieru, kuru tik labi bija iepazinis kara laikā, kādu brīdi strādādams ienaidnieka aizmugurē, bet tūlīt pat aizgaiņaja drūmās domas.

-   Mēs iesim uz "Ma Frazier", tas atrodas nedaudz uz priekšu, - sacīja Leiters. - Labākais ēdiens Hārlemā, vismaz tā runā.

Bonds lūkojās veikalu skatlogos.

Viņu pārsteidza neskaitāmās frizētavas un skaistumkopšanas saloni, kas reklamēja dažādus matu iztaisnošanas veidus - ""Apex Glossatina", lietošanai ar karstajiem ruļļiem", ""Silky Strate". Nepadara rudus un nesadedzina" - vai universālus ādas balināšanas līdzekļus. Gandrīz tikpat daudz bija galantērijas preču un apģērbu veikalu ar fantastiskām vīriešu čūskādas kurpēm un krekliem. kurus rotāja mazi aeroplāniņi, biksēm ar collu platiem galiem un stilīgiem uzvalkiem. Savukārt grāmatu veikali bija pilni ar izglītojošu literatūru - kā iemācīties šo, kā izdarīt to - un komiksiem. Dažos veikalos varēja atrast neskaitāmus veiksmes amuletus un okultisma priekšmetus "Septiņas atslēgas uz varu", "Dīvainākā grāmata, kāda jebkad uzrakstīta", ar apakšvirsrakstiem: "Ja esat KRISTĪTS, mēs iemācīsim, ka no šīs iedarbības atbrīvoties un atgūt iepriekšējo stāvokli", "Slavini savas priekšrocības Klusuma valodā", "Uzliec ļauno aci, kam vien vēlies", "Liec sevi iemīlēt".

Bija nopērkami ari amuleti, kas saucās "Iekarotāja sakne", "Eļļa naudas pievilkšanai", "Sauso smaržu maisiņš miera gūšanai", "Vīraks lāsta noņemšanai" un visbeidzot - "Laimīgās rokas amulets, kas aizsargā no sātana. Traucē un apmulsina ienaidnieku".

Bonds vairs nebrīnījās par to, ka misters Bigs izmanto Vudu kultu, lai ietekmētu to cilvēku prātus, kas vēl aizvien šausmās novēršas no baltas cāļa spalvas vai sakrustotiem žagariņiem, kas gadījušies ceļā. Un tas viss - Rietumu civilizācijas spožākās galvaspilsētas sirdi.

-   Priecājos, ka atbraucām šurp, - Bonds ierunājās. - Es sāku saprast misteru Bigu. Nav iespējams pat apjaust šīs pasaules būtību, dzīvojot Anglijā. Mēs, protams. esam ļoti māņticīgi - īpaši ķelti -, bet te gandrīz var dzirdēt šamaņu bungu rīboņu.

-    Jutīšos laimīgs, kad tikšu atpakaļ savā gultā, - Leiters noņurdēja. - Bet mums jānovērtē šis puisis, pirms izdomājām, kā tikt viņam klāt.

Nelielais restorāns "Ma Frazier" patīkami kontrastēja ar drēgnajām ielām. Draugi ieturēja lielisku maltīti, kurā ietilpa ēdamie gliemeži un cepts cālis Mēri- lendas gaumē ar bekonu un saldo kukurūzu.

-   Šo vajadzēja nogaršot, - teica Leiters. -Tas ir nacionālais ēdiens.

Restorāns bija silts un mājīgs. Viesmīlis izskatījās iepriecināts par viņu ierašanos un norādīja uz vairākām slavenībām, kas sēdēja turpat netālu, bet, kad Leiters uzdeva jautājumu par misteru Bi gu, vīrs izlikās nedzirdam un pēc tam turējās pa gabalu no viņu galdiņa līdz pat brīdim, kad draugi palūdza rēķinu.

Leiters atkārtoja jautājumu.

-   Atvainojiet, ser, - viesmīlis īsi noteica. - Nevaru atcerēties nevienu ar tādu vārdu.

Kad draugi izgāja no restorāna, pulkstenis rādīja pusvienpadsmit un avēnija bija gandrīz tukša. Ar taksometru aizbraukuši līdz "Savojai", viņi pasūtīja skotu viskiju ar sodu un sāka vērot dejotājus.

-   Šeit radušās visas modernākās dejas, - sacīja Leiters. - Ikviens slavens mūziķis lepojas, ka reiz spēlējis te - Djūks Elingtons, Lūiss Armstrongs, Kebs Kelo- vejs, Fletčers Hendersons. Šī ir džeza un džaiva Meka.

Viņi sēdēja pie galda līdzās margām, kas ieskāva milzīgo deju grīdu. Bonds jutās kā apburts. Vairums dejojošo meiteņu viņam šķita ļoti skaistas. Mūzikas ritmi atbalsojās sirdī, līdz Džeimss gandrīz aizmirsa, kādēļ īsti te ieradies.

-   Pielipa, vai ne? - beidzot sacīja Leiters. - Es te varētu palikt visu nakti. Bel labāk dosimies tālāk. Mēs izlaidīsim "Mazo paradīzi", kas ir līdzīga šai vietai, bet ne gluži tāda līmeni. Aizvedīšu tevi uz "Jā, puis!" - tas atrodas uz Septītās. Pēc tam mums jāiegriežas kādā no mistera Biga zaņķiem. Nelaime tā, ka tie neveras vaļā ātrāk par pusnakti. Es aiziešu uz tualetes istabu, bet tu samaksā rēķinu. Varbūt izdosies uzost, kur mūsu draugu šonakt var sastapt. Negribētos klaiņot pa visām aizdomīgajām vietām.

Bonds samaksāja un gaidīja Leiteru šaurajā vestibilā. Pēc brīža abi lūkojās pēc taksometra.

-  Tas man maksāja divdesmit zaļo, - sacīja Leiters, - toties noskaidroju, ka misters Bigs šovakar būs "Kaulu dārzā". Tas atrodas Lenoksa avēnijā, gandrīz blakus viņu štābam. Labākais striptīzs pilsētā. Dejo Džī-Džī Sumatra. Nedaudz iedzersim bārā "Jā, puis!" un līdz kādiem pus- vieniem paklausīsimies klavierspēli. Tad kustēsimies tālāk.

Lielais komutators, kas nu atradās (i kai pāris kvartālu attālumā, šobrīd klusēja. Abi baltādainie vīrieši bija novēroti "Naudīgajā rajā", tad "Ma Frazier" un "Savojā". Ap pusnakti viņi ievēlās bārā "Jā, puis!". Divpadsmitos trīsdesmit tika pieņemts pēdējais ziņojums, un atkal iestājās klusums.

Misters Bigs runāja pa iekšējo telefonu. Vispirms ar vecāko viesmīli.

-   Pēc piecām minūtēm ienāks divi bal tie vīrieši. Apsēdini viņus pie Z galdiņa.

-   Jā, ser, - atsaucās vecākais viesmīlis. Viņš steidzās pāri deju laukumam pie galdiņa, ko no pārējās telpas atdalīja plats pīlārs. Galds atradās tuvu kalpotāju ieejai, taču bija ar teicamu skatu uz zāli un orķestri.

Pie tā sēdēja divi vīrieši un divas sievietes.

-   Atvainojiet, - sacīja vecākais viesmīlis. - Notikusi kļūda. Galdiņš ir rezervēts. Avīžnieki no centrālās preses.

Viens no vīriešiem sāka protestēt.

-        Kusties, draugs, - stingri noteica vecākais viesmīlis. - Loltij, pavadi šos ļaudis pie F galdiņa. Dzērieni uz firmas rēķina. Sem, - viņš pamāja citam viesmīlim, - sakārto galdu! Divām personām.

Četrotne paklausīgi devās prom, viņus bija nomierinājusi cerība saņemt bezmaksas dzērienus. Vecākais viesmīlis nolika uz galda zīmi "Rezervēts", uzmeta vērtējošu skatienu un atgriezās savā vietā lidzās ieejai.

Pa to laiku misters Bigs vēl divas reizes izmantoja iekšējo telefonu. Vienu reizi viņš runāja ar konferansjē.

-  Izslēgsi gaismu pēc Džī-Džī uzstāšanās.

-  Jā, ser.

Pēc tam piezvanīja četriem vīriešiem, kas pagrabstāvā spēlēja kauliņus. Tā bija gara un ļoti detalizēta saruna.

VI nodala

Z GALDIŅŠ

Četrdesmit piecas minūtes pēc divpadsmitiem Bonds un Leiters samaksāja taksometra vadītājam un iegāja iestādē,

kuru greznoja zaļi violeta neona izkārtne "Kaulu dārzs". Kad viņi atgrūda biezos aizkarus un virpuļdurvis, sejā iesitās dobjš ritms un saldskāba dvinga. Garderobes meiteņu acis iemirdzējās un aicināja.

-   Vai jums ir rezervēts, ser? - jautāja vecākais viesmīlis.

-  Nē, - sacīja Leiters. - Bet mēs varam pasēdēt ari pie bāra.

Vecākais viesmīlis pētīja galdu plānu. Kādu brīdi viņš izskatījās noraizējies, tad stingri pielika pildspalvu kādam punktam saraksta beigās.

-   Kompānija nav ieradusēs. Šķiet, ka es nevar' turēt viņu rezervāciju visu nakt'. Šeit, lūdzu! - Turēdams plānu augstu virs galvas, viņš devās apkārt lielajam deju laukumam. Pienācis pie Z galda, atvilka vienu no krēsliem un noņēma uzrakstu "Rezervēts".

-  Sem, - viņš uzsauca viesmīlim. - Parūpējies par šiem džentlmeņiem.

Draugi pasūtīja skotu viskiju ar sodu un sviestmaizes ar vistas gaļu.

Bonds paostīja gaisu.

-   Marihuāna, - viņš konstatēja.

- Lielākā daļa isto džeza cienītāju pīpē "zaļi", - paskaidroja Leiters. - Taču pieklājīgās vietās tas nav atļauts.

Džeimss raudzījās apkārt. Mūzika bija apklususi, un kvartets - klarnete, kontrabass, elektriskā ģitāra un bungas - pameta deju laukumu. Gandriz ducis pāru apsēdās pie galdiņiem, nodzisa tumšsarkanā gaisma zem deju zāles stikla grīdas. Pie griestiem uzliesmoja tievi gaismas stari, ietriekdamies spogulim mbās, kas karājās pie sienām. Kad zeltītie, zilie, zaļie, violetie un sarkanie stari ieurbās bumbās, tās spīguļoja ka krāsainas saules. Melni lakotas sienas un sviedri uz cilvēku tumšajām sejām uztvēra un atstaroja mirdzumu. Apgaismojuma dēļ bija grūti saskatīt vaibstus, ja vien seja neatradās pavisam tuvu. Dažas no gaismām nokrāsoja melnas meiteņu lūpas, citas vienā sejas pusē iededza siltu blāzmu, otrai piešķirot slīkoņa bālumu.

Skatuve iegrima drūmos zilimelnos toņos, atgādinādama audeklu, uz kura el Grēko uzgleznojis degošas pilsētas vidu izraktu kapu mēnessgaismā.

Telpa bija apmēram sešdesmit kvadrātmetru liela, un tajā bija izvietoti turpat piecdesmit galdiņu, tāpēc apmeklētāji jutās saspiesti ka melnās olīvas bundžā. Karstums likās neciešams, un gaiss - biezs no dūmiem un saldas, mežonīgas sviedru smaržas, ko izgaroja divsimt nēģeru ķermeņu. Apkārt valdīja apdullinošs troksnis - balsu murdoņa sajaucās ar kliedzieniem un spalgu ķiķināšanu.

-  Svētais Jēzus, skat, kas šite…

-   Kur tu bij' pazuduse, mīlulīt…

-  Ku…

-   Nāēu…

-   Liekas mierā … liekas mierā, es tev sacīj'…

Noskanēja pļauka.

Kur Džī-Džī? Nāēu, Džī-Džī. Sac savējo izrīkošanos…

Laiku pa laikam kāds izlauzās līdz deju grīdai un uzsāka mežonīgu solo džai- vu. Draugi ritmā sita plaukstas. Gaisā uzsitās svilpienu un spiedzienu vilnis. Ja dejoja meitene, skanēja kliedzieni: "Striptīzu, striptīzu, striptīzu!" "Kļūst karsti, mazā!" "Krati tos, krati tos!" Beidzot parādījās konferansjē un, skanot nožēlas pilniem vaidiem un protesta kliedzieniem, atbrīvoja deju grīdu.

Bondam uz pieres izspiedās sviedru lāses. Leiters paliecās uz priekšu un sažņaudza rokas.

-   Trīs izejas. Galvenā, kalpotāju mums aiz muguras un vēl viena aiz orķestra.

Džeimss pamāja. Šobrīd tas nelikās svarīgi. Leiteram apkārt redzamais nebija nekas jauns, bet Bondam tā bija iespēja tuvumā aplūkot ļaudis, ar kuriem misters Bigs darbojās gluži kā ar māla pikām. Pateicoties šim vakaram, atdzīvojās Londonā un Ņujorkā lasītie dosjē. Pat ja misters Bigs neparādīsies, kaut kas svarigs tomēr būs paveikts. 007 iedzēra lielu malku viskija. Atskanēja aplausu vētra. Konferansjē, gara auguma nēģeris nevainojamā frakā ar sarkanu neļķi pogcaurumā, iznāca deju laukumā un pacēla rokas. Viņu apspīdēja viens vienīgs balts prožektora stars, bet pārējā telpa grima tumsā.

Iestājās klusums.

-    Draugi, - paziņoja konferansjē, no- zibsnīdams baltus un zelta zobus. - Beidzot būs tas, ko jūs gaidāt.

Atskanēja apdullinoši aplausi.

Viņš pagriezās un pamāja ar roku.

Iemirdzējās vēl viens gaismas stars.

-  Džungļu Džapets un bungas!

Aplausu vētra, kliedzieni, svilpieni.

Četri smaidoši nēģeri - visi vāji un

stiegraini, ģērbušies ugunīgi sarkanos kreklos un baltās biksēs - jāteniski sēdēja uz konusveidīgām dažāda izmēra mucām ar jēlādas membrānām. Viens 110 viņiem negaidot pacēlās un izstiepa rokas preti skatītājiem.

-        Vudu bundzinieki no Haiti, - čukstēja Leiters.

Iestājās klusums. Ar pirkstu galiem nēģeri uzsāka lēnu, mainīgu, rumbai līdzīgu ritmu.

-        Un tagad, draugi, - paziņoja konferansjē, turpinādams lūkoties uz bundziniekiem, - Džī-Džī… - viņš ieturēja pauzi, - SUMATRA.

Pēdējais vārds izskanēja kā kliedziens. Konferansjē sāka aplaudēt. Telpā valdīja apdullinošs troksnis un neprātīgi aplausi. Durvis aiz bundziniekiem atsprāga vaļā, un divi milzīgi nēģeri ar zeltītiem gurnautiem ieskrēja zālē, nesdami slaidu, melnās strausa spalvās ietinušos sievieti, kuras seju sedza melna maska.

Vīrieši nolika dejotāju zāles vidū un zemu paklanījās. Sieviete pagāja divus soļus uz priekšu. Prožektoru gaismai dziestot, abi nēģeri saplūda ar ēnām un nozuda tumsā.

Ari konferansjē vairs nebija redzams. Telpā iestājās pilnīgs klusums, kurā apslapēti dunēja bungas.

Meitene pieskārās kaklam, un melno spalvu apmetnis nozuda, pārvēršoties piecas pēdas platā melnā vēdeklī, kuru viņa lēni aizslidināja sev aiz muguras, līdz tas atgādināja pāva asti. Dejotāja bija gandrīz kaila, viņas augumu piesedza vienīgi melnu mežģīņu biksīšu trīsstūris un melnas, vizuļojošas zvaigznes uz krūšu galiem, bet seju - smalka, melna maska. Slaidais un tvirtais bronzas krāsas ķermenis, viegli ieeļļots, mirdzēja baltajā gaismā.

Skatītāji aizturēja elpu. Bungas pamazām kāpināja tempu, bet basa bungas sita cilvēka sirds ritmu.

Meitenes kailais vēders sāka lēnām vibrēt vienā takti ar bungām. Viņa aizsedzās ar melno spalvu vēdekli, tad atkal aizslidināja to aiz muguras, un gurni šūpojās basa bungu ritmā. Ķermeņa augšdaļa šķita sastingusi. Vēlreiz uzvirpuļoja melnās spalvas, un nu it kā atdzīvojās arī pēdas un pleci. Bungas dunēja skaļāk. Likās, katra ķermeņa daļa kustas cita ritmā. Viņas lūpas viegli pavērās. Nāsis iepletās. Acis kaisli spīdēja caur briljantiem rotātajiem maskas šķēlumiem. Tā bija seksuāla, lapsas purniņam līdzīga seja - chienne[10] bija vienīgais vārds, kuru Bonds spēja iedomāties.

Bungu skaņas savijās sarežģītos ritmos. Meitene nometa lielo, melno vēdekli un pacēla rokas virs galvas. Viss ķermenis sāka vibrēt. Viņas vēders kustējās ātrāk. Pa labi un pa kreisi. Uz priekšu un atpakaļ. Gurni veidoja lielus apļus. Pēkšņi dejotāja norāva zvaigzni no labās krūts un iemeta to skatītājos. Zālē atskanēja dobja rūkoņa, kas drīz vien apklusa. Viņa norāva otru zvaigzni. Atkal rūkoņa, un atkal klusums. Bungas sāka mežonīgi dārdēt. Bundzinieku ķermeņi pārklājās sviedriem, un viņu rokas kā pelēkas flaneļa lupatas plivinājās pāri bālajām bungu membrānām, acis izspiedās un raudzījās tālumā, bet galvas viegli noliecās uz vienu pusi, it kā viņi uzmanīgi klausītos. Likās, bundzinieki neredz meiteni. Skatītāji smagi elsoja, viņu izvelbtās acis valgi mirdzēja.

Dejotājas augumu klāja sviedri, krūtis un vēders mirdzēja. Ķermenis sāka krampjaini raustīties, mute pavērās, un viņa klusi iekliedzās. Rokas noslīga gar sāniem. Pēkšņi meitene norāva mežģīņu strēmeli un iesvieda to publikā. Nu viņu sedza tikai melnas stringa biksītes. Bungu skaņas izvērtās seksuālu ritmu viesuļvētrā. Dejotāja vēlreiz klusi iekliedzās un, atspiedusies uz plaukstām, pieplaka grīdai un atkal izslējās, augšup un lejup. Ātrāk un ātrāk. Bonds dzirdēja, ka publika elš un rukšķ kā sivēni pie siles. Viņš juta savas rokas cieši satveram un burzām galdautu. Mute bija izkaltusi.

Publika sāka kliegt: - Nu, Džī-Džī! Velc to nost, mazā! Nu, uz priekšu! Grozi dibenu, mazulīt, grozi!

Sieviete sabruka uz ceļiem un, kamēr ritms kļuva arvien lēnāks, konvulsīvi raustījās, izdvesdama neskaidras skaņas.

Bungu rīboņa pārvērtās klusā dunoņā. Skatītāji spalgi kliedza. No visām malām skanēja rupjības un nepiedienīgi izsaucieni.

Zālē iznāca konferansjē, un gaismas stars pievērsās viņam.

-        Labi, tauta, labi. - Arī viņam uz zoda bija izspiedušies sviedri. Vīrs pastiepa augšup rokas, it kā padotos.

-  Džī-Džī PIEKRĪT!

Zāle sajūsmā iegaudojās. Nu tie gribēja redzēt viņu kailu.

-        Velc vis' nost, Džī-Džī! Parād' sevi, mazā! Nu, nu!

Bungas klusi un saraustīti dunēja.

-         Bet, mani draugi, - kliedza konferansjē, - tas notiks, kad nodzisīs gaisma!

Zālē atskanēja vilšanās pilna murdoņa, un telpa iegrima tumsā.

"Vecs triks," nodomāja Bonds.

Pēkšņi visi viņa jutekli saspringa.

Kaucošais pūlis mirklī pazuda, Bonds sajuta uz sejas auksta vēja pūsmu un saprata, ka gāžas lejup.

-       Hei, - kliedza Leiters. Viņa balss skanēja tuvu, taču dobji kā no dziļas alas.

"Dievs žēlīgais!" nodomāja Bonds.

Virs galvas kaut kas ar blīkšķi aizcirtās. Viņš izstiepa roku sev aiz muguras un sataustīja garām slīdošu sienu.

-   Gaismu, - atskanēja mierīga balss.

Šajā brīdī kāds cieši satvēra abas Bonda rokas un piespieda viņu pie krēsla atzveltnes.

Pretī, joprojām pie tā paša galda, sēdēja Leiters, kuru aiz elkoņiem bija sagrābis milzu nēģeris. Viņi atradās niecīgā kvadrātveida kamerā. Turpat stāvēja vēl divi melnādainie ar ieročiem.

Hidrauliskais kravas lifts izdvesa šņācošu skaņu, un galds mīksti nolaidās uz grīdas. Bonds palūkojās augšup. Tikai dažas pēdas virs galvas rēgojās plata lūkas aizdare. Caur to neplūda ne vismazākā skaņa.

Viens no nēģeriem plati pasmaidīja.

-   Mierīgi, zēni! Kā brauciens, vai patīk?

Leiteram paspruka rupjas lamas.

Bonds atslābinājās un gaidīja.

-   Kurš nojums ir anglis? - jautāja tas pats vīrs. Likās, viņš te ir galvenais. Pistole. ko melnādainais bija pavērsis pret Bondu, izskatījās visai savdabīga. Starp vīra melnajiem pirkstiem uz spala mirdzēja perlamutrs, bet uz garā astoņ- stūru stobra bija iegavēti ornamenti.

-   Mans domā, ka šitas, - noteica nēģeris, kas turēja Bonda roku. - Šamajam ir rēta.

Nēģera tvēriens bija briesmīgs. Bondam likās, ka viņa elkoņi ir iespiesti dzelzs žņaugos, un rokas pamazām saka tirpt.

Virs ar īpatnējo ieroci panāca uz priekšu un iegrūda stobru Bondam tieši vēderā. Gailis bija uzvilkts.

-   No tāda attāluma tu laikam gan garam neaizšausi, - piezīmēja 007.

-    Mut' ciet! - uzsauca melnādainais vīrs. Veikli un profesionāli viņš pārmeklēja Bondu - kājas, gurnus, muguru, sānus -, atrada beretu un pasniedza to otram nēģerim.

-   Sitamo atdod šefam, Tī-Hī, - viņš teica. - Ved to angli augšā. Otris paliks tepat.

-  Ja-a, - atsaucās Tī-Hī. Tas bija resnvēderains nēģeris šokolādes krāsas kreklā un bāli violetās biksēs.

Bonds tika uzrauts stāvus. Ar vienu pēdu viņš aizķēra galda kāju un spēcīgi parāva to uz savu pusi. Trauki un sudrablietas nošķindēja uz grīdas. Acumirkli arī Leiters, nepiecēlies no krēsla, spēra savam apsargam. Atskanēja abus gūstekņus uzmundrinošs būkšķis, viņa papēdim trāpot pa sarga sānu. Bonds mēģināja darīt to pašu, taču kļūdījās. Mirkli valdīja juceklis, tomēr melnādaino vīru tvēriens neatslāba. Viens no nēģeriem viegli kā bērnu pacēla Leiteru, nostādīja ar seju pret sienu un spēcīgi pagrūda, gandrīz sašķaidot viņa degunu. Kad sargs pagrieza Fēliksu pret pārējiem, Bonds ieraudzīja pa drauga lūpām plūstam asinis.

Divi ieroči atkal tika pavērsti pret abiem gūstekņiem. Viņiem vajadzēja tikai mirkli, lai atgūtos no šoka, ko bija izraisījusi pēkšņā sagūstīšana un neveiksmīgais mēģinājums atbrīvoties.

- Atslābst nu, - noteica melnādainais, kas deva pavēles. - Ved to angli prom, - viņš vērsās pie Bonda sarga. - Misters Bigs gaidīt. - Tad pagriezās pret Leiteru. - La- bak atvadies no savējā draudziņa. Diezin vai jūsējie vēl kādreiz redzēsies.

Bonds uzsmaidīja Leiteram.

-       Labi gan, ka pieteicām policijai ierasties te pulksten divos. Tiksimies augšā.

Ari Leiters smaidīja. Viņa zobi bija sarkani no asinīm.

- Komisārs priecāsies redzēt šo kompāniju. Tiksimies.

-       Muļķības, - pārliecināti noteica nēģeris. - Kiīstās!

Sargs pagrieza gūstekni ar seju pret sienu. Tajā atvērās durvis uz garu gaiteni. Vīrs, vārdā Tī-Hī, pagrūda Bondu uz priekšu.

Dūnās aiz viņiem aizcirtās.

VII nodala

MISTERS BIGS

Abu vīriešu soļi atbalsojās akmens ejā, kuras galā atradās otras durvis. Iegājuši pa tām, viņi nokļuva nākamajā gaitenī, ko apgaismoja vienīgi kaila spuldzīte. Vēl vienas durvis, un viņi nonāca milzīgā noliktavā. Telpas vidū stāvēja akurātās kaudzēs saliktas kastes un ķīpas. Spriežot pēc marķējumiem uz redeļu kastēm, tā bija alkoholisko dzērienu noliktava. Pa šauru eju viņi izspraucās līdz metāla durvīm. Tī-Hī piespieda zvana pogu. Valdīja pilnīgs klusums. Bonds lēsa, ka viņi atrodas apmēram kvartāla attālumā no naktskluba.

Nošķindēja aizbīdnis, un durvis atveras. Vakara uzvalkā ģērbies nēģeris ar ieroci rokā pakāpās sāņus, aicinādams abus atnācējus ienākt priekštelpā, kuras grīdu sedza biezs paklājs.

-  Jūs var iet iekšā, Tī-Hī, - teica virs.

Tī-Hī pieklauvēja, un vīrieši iegāja telpā.

Krēslā ar augstu atzveltni pie dārga rakstāmgalda sēdēja misters Bigs 1111 uzmanīgi lūkojās ienācējos.

-   Labrīt, Džeiinsa Bonda kungs. - Balss bija zema un maiga. - Apsēdieties.

Sargs pavadīja Bondu līdz ādas atzveltnes krēslam, atlaida aģenta rokas, 1111 viņš apsēdās, nonākdams aci pret aci ar misteru Bigu.

Bija tik patīkami atbrīvoties no dzelžainā tvēriena! Apakšdelmi pamazām atguva jutīgumu. Bonds nolaida rokas gar sāniem, svētīdams trulo sāpi, kas nornai- mja tirpas, asinīm straujāk sākot ritēt dzīslās.

Misters Bigs sēdēja, atbalstījis lielo galvu pret krēsla atzveltni, un klusēdams vēroja savu pretinieku.

Vienā mirkli Bonds aptvēra, ka fotogrāfijas nespēj sniegt patiesu priekšstatu par šo cilvēku. Attēlos nebija ne miņas no spēka un intelekta, ko izstaroja misters Bigs. Tāpat tie nebija ļāvuši apjaust sejas patiesos izmērus.

Nēģera galva līdzinājās milzīgai futbolbumbai, divas reizes pārsniedzot normālos izmērus, un izskatījās gandrīz apaļa. Pelēkmelnā āda bija cieši nostiepta un spīdēja gluži kā slīkonim, kas divas nedēļas nogulējis ūdenī. Viņš bija pilnīgs plikpauris, vienīgi virs ausīm vīdēja pelēka pūka. Nebija ne uzacu, ne skropstu, bet acis atradās viena no otras tik tālu, ka tajās nevarēja ieskatīties vienlaikus. Skatiens bija caururbjošs un ledains. Kad šīs acis apstājās pie kāda priekšmeta, likās, tās aprij un izkausē to sevī. Redzokļi bija nedaudz izspiedušies uz āru, zeltainas varavīksnenes apņēma tumšās, paplašinātās zīlītes. Tās nebija cilvēka, bel gan dzīvnieka acis, un šķita, ka tās kvēlo.

Plats deguns ar gandrīz nemanāmām nāsīm. Biezās, tumšās lūpas bija cieši sakniebtas. Tās pavērās vien tad, kad vīrs sāka runāt, atklādamas zobus un rozā smaganas.

Sejā tikko samanāmi vīdēja dažas sīkas krunciņas, bet virs deguna bija iegūlušas divas dziļas, saspringtas rievas, virs kurām milzīgā piere pamazām pārtapa plikajā, spīdīgajā paurī.

Neizprotamā veidā milzīgā galva atstāja proporcionālu iespaidu. Tā slējās uz plata, īsa kakla, kuru balstīja milža pleci. Ziņojumos Bonds bija lasījis, ka nēģeris ir sešas ar pusi pēdas garš, sver divdesmit stounus [11] un tikai pavisam niecīga daļiņa no šī svara ir tauki. Kopējais iespaids izraisīja godbijību, pat - vieglas šausmas, un Džeimss iztēlojās, kā šis baisais, dzīvei nepiemērotais ķermenis audzis, it kā atriebjoties par sabojāto bērnību, saceldamies pret likteni 1111 pret: pasauli, ko viņš ienīda, jo tā šķita biedējoša.

Lielais virs bija ģērbies smokingā, pie krekla aprocēm mirguļoja briljanti. Milzīgās, mīkstās, sprogainām spalvām klātās rokas gulēja uz galda. Ne miņas 110 cigaretēm vai pelnu trauka - istabā valdīja neitrāla smarža. Uz galda nebija neka, vienīgi milzīga sarunu ierīce ar neskaitāmiem slēdžiem un lielajam vīram nepiemērota, ļoti maza ziloņkaula pātadziņa ar garu, tievu, baltu pletni.

Misters Bigs, klusēdams un dziļi kon- centrējies, lūkojās Bondā.

Uzmetis viņam ciešu atbildes skatienu, Džeimss pārlaida acis istabai.

Tā bija pilna ar grāmatām, plaša, nomierinoša un ļoti klusa. Telpa līdzinājās miljonāra bibliotēkai.

Virs mistera Biga galvas atradās liels logs, bet pie pārējām sienām bija grāmatplaukti. Bonds pagriezās. Durvis nemanīja, taču tās šajā istabā noteikti bija pat vairākas un droši vien slēpās aiz plauktiem. Abi nēģeri, kas bija atveduši Džeimsu, satraukti mīņājās pie sienas aiz slepenā aģenta krēsla. Spīdēja tikai acu baltumi. Viņu skatieni bija pievērsti nevis misteram Bigam, bet gan smiek-

Ilgajai, kā Bondam likās, figūrai, kura atradās uz galdiņa pa labi no Lielā vira.

Neskatoties uz niecīgajām zināšanām par Vudu, Bonds to uzreiz pazina pēc Li Fermora apraksta.

No balta pjedestāla slējās piecas pēdas augsts, balts krusts. Šķērskokam bija pārvilktas pieputējušu un tik garu vīriešu svārku piedurknes, ka to apakšmala aiz galda nokārās līdz pat grīdai. Virs svārku apkakles rēgojās nodriskāts katliņš, kurš kā kronis bija uzsprausts krusta kokam, bet sprīdi zem cepures malas uz šķērskoka atdusējās garīdznieka apkaklīte.

Pie baltā pjedestāla pamatnes gulēja vecs citronkrāsas cimdu pāris. īss mala- liīta spieķītis ar apaļu zelta rokturi vidēja līdzās cimdiem, atbalstīts pret veidojuma kreiso plecu. Vēl uz galda stāvēja melns, stipri samīcīts cilindrs.

Ļaunais putnubiedēklis cieši vērās pāri istabai - tas bija Kapsētu Dievs un Nāves Leģiona valdnieks - barons Samedi. Uz mirkli pat Bondu pārņēma šausmas.

Aģents pagriezās un vēlreiz ieskatījās pelēkmelnajā sejā otrpus galdam.

Misters Bigs ierunājās.

-   Tu man būsi vajadzīgs, Tī-Hī. - Viņa acis pievērsās padotajam. - Maiami, tu vari iet!

-  Jā, ser, - viņi reizē noskandēja.

Bonds dzirdēja, ka atveras un aizveras

durvis.

Atkal iestājās klusums. Misters Bigs uzmanīgi pētīja slepeno aģentu. Kaut arī skatiens kavējās pie viņa, Bondam likās, ka tas kļuvis mazliet neskaidrs. Radās iespaids, ka milža smadzenes ir nodarbinātas ar ko citu.

Bondam nenāca ne prātā ļauties samulsumam. Rokas atkal bija atguvušas spēju kustēties, un viņš pasniedzās, lai izņemtu no kabatas cigaretes un šķiltavas.

Misters Bigs ierunājās:

-    Jūs drīkstat smēķēt, mister Bond. Taču, ja jums padomā kas cits, vispirms apskatiet šīs atvilktnes atslēgas caurumu. Es tikšu ar jums gala vienā acu mirklī.

Bonds paliecās uz priekšu. Tas bija ļoti liels atslēgas caurums. Džeimss lēsa, ka tā diametrs varētu sasniegt 45 milimetrus. "Šauj," nodomāja aģents, "ar kāju nospiežot slēdzi zem galda. Tas nu gan ir viens varens triku meistars! Tik puicisks." Puicisks? Iespējams, bet uz to ne- drīkstēja pajauties. Triki - bumba, izzūdošs galds - darbojās vienkārši un efektīvi. Tā nebija tikai tukša dižošanās, lai atstātu iespaidu. Un ari šajā ieroci nebija nekā bērnišķīga - tas šķita loti rūpīgi veidots un izskatījās tehniski nevainojams.

Bonds aizdedzināja cigareti un ar baudu ievilka dūmus dziļi plaušās. Notiekošais viņu tikpat kā neuztrauca. Bija gandrīz neiespējami noticēt, ka notiks kaut kas patiesi slikts. Pēkšņa viņa nozušana tikai pāris dienas pēc ierašanās Amerikā būtu pārāk uzkrītoša, ja vien misters Bigs neizperinās kādu neiedomājamu nelaimes gadījumu. Turklāt tad būs jānogalina arī Leiters. Uzsākt cīņu ar abiem dienestiem vienlaicīgi būtu tā kā par daudz, un misteram Bigam to vajadzēja zināt. Bonds tomēr mazliet uztraucas par draugu, kas atradās divu lempīgo pērtiķu rokās.

Mistera Biga lūpas pavērās, atsegdamas zobus.

-   Jau daudzus gadus neesmu redzējis nevienu Galvenās pārvaldes aģentu, mister Bond. Kopš kara. Kara laikā dienests darbojās nevainojami. Jums ir daži ļoti spējīgi vīri. No saviem draugiem esmu dzirdējis, ka jūs esot liels vīrs. Jums ir numurs ar divām nullēm. 007, ja pareizi atceros. Dubuļi nulles - tā man stāstīja - nozīmējot, ka kādā no operācijām jums nācies nogalināt cilvēku. Domāju, ka organizācijai, kas slepkavības neizmanto kā ieroci, neatradīsies pārāk daudz aģentu ar līdzīgu šilru. Kas jums jānogalina šoreiz? Vai tas gadījumā neesmu es?

Balss skanēja mierīgi 1111 nosvērti, bez jebkādas izteiksmes. Bija saklausāms viegls amerikāņu un franču akcentu sajaukums, tomēr angļu valoda bija gandrīz pedantiski akurāta un pareiza.

Bonds, sapratis, ka Maskava jau paspējusi ievākt ziņas par viņu, klusēja.

-   Ir ļoti svarīgi, lai jūs atbildētu, mister Bond. No tā atkarīgs gan jūsu. gan jūsu drauga liktenis. Mani ziņu avoti ir diezgan droši. Es zinu vairāk, nekā esmu pateicis, tā ka meli tiks atmaskoti ātri vien.

Džeimss viņam ticēja, tādēļ izvēlējās stāstu, kas balstījās uz faktiem un tomēr tos neatklāja.

-   Amerikā uzradušās angļu zelta monētas. Edvarda IV Rose Noble, - viņš iesāka. - Dažas no tām esot pārdotas Hārlemā. Amerikas Valsts kase lūdza palīdzēt atrisināt šo lietu, jo šķiet, ka monētas nāk no Lielbritānijas. Ierados Hārlemā, lai pats visu apskatītu, ar mani kopā ir Valsts kases pārstāvis, kurš, es ceru, pašlaik sveiks un vesels dodas atceļā uz viesnīcu.

-   Misters Leiters ir Centrālās izlūkošanas pārvaldes, nevis Valsts kases pārstāvis, - vienaldzīgi noteica misters Bigs. - Un šobrīd viņa situācija ir ārkārtīgi nedroša.

Lielais vīrs apklusa un, pārdomās iegrimis. vērās tālumā.

-  Tī-Hī!

-   Mjā, bos.

-  Piesien misteru Bondu pie krēsla!

Aģents gribēja piecelties.

-     Nekustieties, mister Bond, - rāmi brīdināja balss. - Ja paliksiet uz vietas, jums pavīd pavisam neliela cerība izdzīvot .

Bonds palūkojās uz Lielo viru, ieskatījās viņa zeltainajās, bezkaislīgajās acis un atkal apsēdās. Tajā pašā bridi ap ķermeni savilkās plata siksna, kas lika cieši sasprādzēta. Divas īsas saites apņēma plaukstu locītavas un piespieda tās ar ādu apvilktajiem metāla roku balstiem. Bonds varēja kopā ar krēslu mesties uz grīdas, taču visādi citādi bija pilnīgi bezspēcīgs.

Misters Bigs nospieda iekšējā telefona pogu.

-   Pasauciet mis Solitēru, - viņš pavēlēja.

Pēc īsa brīža grāmatu plaukts, kurš atradās rakstāmgalda labajā pusē, lēni paslīdēja sānis.

Istabā lēni ienācā viena no skaistākajam sievietēm, kādu Bonds jebkad bija redzējis. Viņa aizvēra aiz sevis durvis un, apstājusies telpas vidū, sprīdi pa sprīdim nopētīja aģentu. Kad smalkā apskate bija galā, Solitēra pagriezās pret misteru Bigu.

-  Jā? - viņa sāji vaicāja.

Misters Bigs, pat nepagriezis galvu, uzrunāja Bondu.

-   Šī ir īpaša sieviete, mister Bond, - viņš ļoti mierīgi teica, - un es gatavojos viņu precēt, jo viņa ir neatkārtojama. Es atradu Solitēru kādā kabarē Haiti. Viņa tur ir dzimusi. Solitēra nodarbojās ar telepā- tiju, kurus es nespēju saprast. Es norau- dzijos tajā visā un tomēr nesapratu. Tur arī nebija nekā, ko saprast. Tā bija tele- pātija.

Misters Bigs uz mirkli apklusa.

-   Es to stāstu, lai jūs brīdinātu. Viņa ir mans inkvizitors. Spīdzināšana ir netīra un nepārliecinoša. Cilvēks pateiks visu, lai tikai nejustu sāpes. Kopā ar šo meiteni nav nepieciešams ķerties pie tik neveiklām metodēm. Viņa intuitīvi jūt, vai cilvēks runā patiesību. Tieši tādēļ šis brīnumbērns kļūs par manu sievu. Viņa ir pārāk vērtīga, lai paliktu brīvībā. Turklāt, - viņš laipni piebilda, - būs interesanti redzēt, kādi iznāks mūsu bērni.

Misters Bigs pagriezās un vienaldzīgi uzlūkoja meiteni.

-   Dažkārt ar viņu nav viegli. Šī būtne nesaprotas ar vīriešiem. Tādēļ ari Haiti viņu iesauca par Solitēru*.

- Apsēdies, - Lielais virs klusi vērsās pie Solitēras. - Pasaki man, ja šis vīrietis melo. Un paturi skaidru galvu! - viņš brīdināja.

Meitene klusēdama paņēma krēslu, kas stāvēja pie sienas, un pagrūda to uz Bonda pusi. Sieviete apsēdās, gandrīz pieskardamās gūstekņa labajam ceļgalam, un ielūkojās viņam acīs.

Solitēras seju klāja tas dīvainais bālums, kas piemīt baltajiem cilvēkiem, kuri ilgu laiku nodzīvojuši tropos. Taču postošais klimats nebija izsausējis matus, nedz atstājis sejā nepatīkamas pēdas. Gaiši zilajās acīs vīdēja nicinājums, bet, kad viņu skatieni sastapās, Bonds ievēroja, ka pašā to dziļumā slēpjas kāda tikai viņam domāta vēsts. Tiklīdz vīrieša acis atbildēja, tā vienā mirkli pagaisa. Zilgan- melnie mati smagi krita pār meitenes pleciem. Viņai bija augsti vaigu kauli un plata, jutekliska, tomēr mazliet nežēlīga mute. Asajā žokļa līnijā atspoguļojās izlēmība un dzelžains raksturs, par ko liecināja ari taisnais deguns. Ši seja piederēja cilvēkam, kas bija dzimis, lai pavēlētu. Franču kolonista, vergtura meitas seja.

Solitēra bija ģērbusies garā balta zīda vakarkleitā, kuras klasiskās līnijas lauza divas dziļas ieloces, kas krita no pleciem un atkailināja krūšu augšdaļu. Ausīs vizuļoja kvadrātveida briljanta auskari, bet uz kreisās rokas locītavas mirdzēja šaura briljantu rokassprādze. Gredzenu nebija. Nagi - īsi apgriezti un nelakoti.

Pamanījusi sev pievērsto Bonda skatienu, jaunā sieviete bezrūpīgi sakrustoja rokas klēpī, un kārdinošā bedrīte starp viņas krūtīm iezīmējās vēl redzamāk.

Mājiens bija nepārprotams, un karstums ielija Bonda sejā. Pēkšņi misters Bigs paķēra nelielo ziloņkaula pātadziņu un atvēzējās pār meiteni. Gaiss nošvīk- stēja, un pātaga spēcīgi ķēra viņas plecus.

Bonds satrūkās vairāk nekā Solitēra, kuras acis spēji uzliesmoja un tikpat spēji satumsa.

- Sēdi taisni, - klusi sacīja misters Bigs, - tu aizmirsties.

Sieviete iztaisnojās. Rokās pazibēja kāršu kava, un viņa sāka to jaukt. Tad mazliet izaicinoši sūtīja Bondam vēl vienu ziņu - par līdzdalību, par vairāk nekā līdzdalību…

Starp meitenes pirkstiem pavīdēja erce- na kalps. Tad pīķa dāma. Viņa sadalīja kāvu divās dalās un turēja klēpī tā, lai abas kārtis atrastos viena otr ai pretī, tad tuvināja tās, līdz attēli saskūpstījās, pēc tam turpināja jaukt kārtis. Ši riskantā priekšnesuma laikā viņa ne uz mirkli nepalūkojās uz Bondu. Aģents juta dīvainu uzbudinājumu, un pulss saka sisties straujāk - viņam bija draugs ienaidnieka nometnē.

-  Vai esi gatava, Solitēra? - jautāja Lielais vīrs.

-  Jā, kārtis ir gatavas, - atbildēja meitene zemā, bezkaislīgā balsī.

-   Mister Bond, skatieties acis šai meitenei un atkārtojiet savas ierašanās iemeslu.

Bonds ielūkojās meitenei acīs. Tajās nebija mājienu. Tās vispār skatījās viņam cauri.

Aģents atkārtoja, ko tika stāstījis nēģerim. Viņa augumam pārskrēja biedējošas trīsas. Vai meitene spēj atšķirt melus no patiesības? Un, ja spēj, vai runās viņam par labu?

Istabā iestājās stindzinošs klusums. Bonds centās izskatīties vienaldzīgs. Viņš palūkojās griestos, tad uz Solitēru.

Meitenes skatiens kļuva koncentrēts un ass. Viņa novērsās no Bonda un paskatījās uz misteru Bigu.

- Viņš runā taisnību, - Solitēra salti noteica.

VIII nodala

BEZ HUMORA IZJŪTAS

Misters Bigs bridi domāja, tad nospieda iekšējā telefona pogu.

-   Pļāpu Folij?

-   Mjja. bos.

-        Vai tas amerikānis Leiters ir pie tevis?

-  Jjā.

Kārtīgi piekauj viņu, pēc tam aizved līdz "Bellevue" hospitālim un atstāj kaut kur tuvumā. Saprati?

-  Jjā.

-   Pats tur nerādies, vai skaidrs?

-  Jjā.

Misters Bigs atlaida pogu.

-        Nolādēts, - nikni nošņāca Bonds. - CIP tev neļaus tik viegli tikt cauri!

-        Jūs aizmirstat, mister Bond, ka viņiem nav teikšanas Amerikā. Centrālajam izlūkdienestam nav varas te, tikai ārzemēs. Un federāli ar viņiem nav draugos. Tī-Hī, panāc šurp!

-Jjā, bos. -Tī-Hi nostājās pie galda.

Misters Bigs pāri galdam lūkojās Bonda.

-        Kuru pirkstu jūs izmantojat vismazāk, mister Bond?

Jautājums Džeimsu pārsteidza, viņa prāts mežonīgā ātrumā mēģināja rast atbildi.

-        Esmu pārliecināts, ka apdomājis jūs teiksiet, ka tas ir kreisās rokas mazais pirkstiņš, - turpināja klusā balss. - Tī- Hī, salauz mistera Bonda kreisās rokas mazo pirkstiņu.

Nu nēģeris atklāja, kādēļ viņam dota tāda iesauka.

-  Hī-hī, - viņš falsetā ķiķināja. - I lī-hī.

Tī-Hī līksmi tuvojās Bondam, kurš

spēcīgi ieķērās roku balstos. Uz pieres izspiedās sviedri, un 007 centās iztēloties gaidāmās sāpes, lai spētu tās kontrolēt.

Nēģeris nesteidzīgi atpiņķerēja Bonda kreiso roku, kas bija stingri piesaistīta krēsla balstam, un, saņēmis aiz gala mazo pirkstiņu, apmierināti pie sevis ķiķinādams, sāka lēni jo lēni liekt atpakaļ.

Bonds grozījās un cilājās, mēģinādams apgāzt krēslu, taču Tī-Hī stingri turēja atzveltni. Pār aģenta seju aumaļām plūda sviedri un pār lūpām izlauzās apslāpēts kliedziens. Cauri pieaugošajām sāpēm viņš redzēja vien meitenes plati ieplestās acis un sārtās, viegli pavērtās lūpas.

Pirksts slējās stāvus gaisā. Tagad nēģeris lēni lieca to atpakaļ, tuvinādams locītavai. Pēkšņi kauls padevās, un atskanēja ass krakšķis.

-   Ļoti labi, - noteica misters Bigs.

H-HI negribīgi palaida vaļā sakropļoto

pirkstu.

Bonds izdvesa klusu, dzīvniecisku rūcienu un zaudēja samaņu.

-    Sitam puisim galīgi nau humorsajū- tas, - komentēja Tī-Hī.

Solitēra atkrita krēslā un aizvēra acis.

-    Vai viņam bija ierocis? - jautāja misters Bigs.

-    Jjā. - Tī-Hī izņēma 110 kabatas Bonda beretu 1111 pārslidināja pār galdu. Lielais vīrs to rūpīgi aplūkoja. Viņš pasvārstīja ieroci rokā, novērtēdams kaula rokturi. Tad izņēma visas lodes, pārbaudīja, vai stobrā nav palikusi lode, un aizslidināja ieroci uz Bonda pusi.

-    Dabū viņu pie samaņas, - misters Bigs teica, paskatījies pulkstenī. Tas rādīja trīs.

TI-Hī nostājās aiz krēsla un ar nagiem satvēra Džeimsa ausu ļipiņas.

Bonds ievaidējās un, pacēlis galvu, izgrūda virkni rupjību.

-   Priecājieties, ka neesat miris, - vienaldzīgi noteica Lielais vīrs. - Jebkuras sāpes ir labākas par nāvi. Te ir jūsu ierocis. Lodes ir pie manis. Tī-Hī, atdod to viņam!

Tī-Hi paņēma no galda ieroci un ielika to atpakaļ Bonda pistoles makstī.

-   Es ātri paskaidrošu, - turpināja Lielais vīrs, - kādēļ neesat miris un kādēļ jums tika dota iespēja izbaudīt sāpes tā vietā, lai pievienotos piesārņojumam Hārlemas upes dibenā, ko cilvēki ar humora izjūtu mēdz dēvēt par "cementa mētelīšiem".

Viņš ieturēja īsu pauzi un turpināja.

-    Mister Bond, mani māc garlaicība. Lūdzu Dievu, lai tas sūta to, ko agrīnie kristieši dēvēja par "accidfe" - nāvējošu letarģiju. kas apņem tos, kuriem vairs nav vēlmju. Es savā jomā esmu visizcilākais, tā saka tie, kuri izmanto manus talantus, liet tie, kurus izmantoju es, baidās no manis un pakļaujas bez ierunām. Citiem vārdiem sakot, manis paša izvēlētās orbītas robežās nav pasauļu, kuras neesmu iekarojis. Nu jau ir par vēlu mainīt šo orbītu pret kādu citu. Vara ir katra godkārīga prāta augstākais mērķis, un nedomāju gan. ka citā sfērā es vairs spētu sasniegt tik visaptverošu un pilnīgu varu. kādu esmu sasniedzis šajā.

Bonds klausījās tikai ar vienu apziņas daļu. Otra jau kala plānus. Džeimss juta Solitēras klātbūtni, taču centās uz meiteni neskatīties. Viņš stingi lūkojās lielajā, pelēkajā sejā, kuras zeltainās acis pat nepamirkšķinājās.

Klusā balss turpināja.

-   Mister Bond. tagad es gūstu prieku vienīgi meistarībā, elegancē un izsmalcinātībā, ka arī dažos paņēmienos, ar kuriem padaru sarežģītākas pats savas operācijas. Es gandrīz vai maniakāli cenšos sasniegt pilnīgu patiesīgumu un maksimālo eleganci. Katru dienu, mister Bond, es cenšos un izdomāju sev arvien augstākus izsmalcinātības un tehniskas pilnības mērķus, tā, lai ikviena rīcība kļūtu par mākslas darbu, kuru rotā mans paraksts. Es esmu vienīgais savas rīcības soģis, tomēr no visas sirds ticu, mister Bond, ka mana tieksme pēc pilnības beigu beigās tiks atzīta mūslaiku vēsturē.

Misters Bigs apklusa. Bonds ievēroja, ka lielās, dzeltenās acis ir plati ieplestas, it kā skatītu kādu vīzijas. "Šis vīrs slimo ar lielummāniju," nodomāja aģents. Un tādēļ viņš likās vēl bīstamāks. Lielākajai daļai noziedznieku galvenais dzinulis ir alkatība. Uzmācīgas idejas pārņemts prāts darbojas pavisam savādāk. Šis vīrs nebija parasts gangsteris. No viņa teju vai izstaroja draudīgums. Bonds bija apburts un sāka izjust gandrīz vai godbijību.

- Es izvēlējos anonimitāti divu iemeslu dēļ, - turpināja zemā balss. - Tādēļ, ka to pieprasa manu operāciju būtība, un tādēļ, ka es apbrīnoju nezināmu mākslinieku spēju noliegt sevi. Ja piedosiet augstprātību, es dažkārt iedomājos, ka esmu viens no tiem lielajiem ēģiptiešu fresku gleznotājiem, kas savu dzīvi pavadīja, radot gleznojumus kapenēs, kaut ari apzinājās, ka neviena dzīva dvēsele tos neieraudzīs.

Lielās acis uz mirkli aizvērās.

-   Tomēr atgriezīsimies pie galvenā. Iemesls. kādēļ es jūs šorīt nenogalinu, mister Bond, ir tāds, ka cauruma izsišana jūsu vēderā man nesagādātu estētisku baudījumu. Ar šo ierīci, - viņš norādīja uz ieroci galda apakšā, - esmu iztaisījis daudzus caurumus daudzos vēderos un jūtos apmierināts, ka mana mazā rotaļlieta izrādījusies īsts tehnikas brīnums. Turklāt, ka pirmīt pareizi atzīmējāt, man tas būtu tikai lieks traucēklis, ja te apkārt vandītos bariņš aģentu, uzdodot jautājumus par jūsu un Leitera kunga nozušanu. Ne vairāk kā traucēklis. tomēr šobrīd man ir daudz citu lietu, par ko domāt.

-  Tātad, - misters Bigs palūkojās pulksteni, - esmu nolēmis šoreiz atļaut jums abiem aiziet, pirms tam izsakot ļoti nopietnu brīdinājumu. Jums šodien pat jāatstāj valsts, un misteram Leiteram nāksies nodarboties ar kādu citu lietu. Man pietiek jau ar vietējiem darboņiem un nav ne mazākās vēlēšanās noņemties vēl ari ar Eiropas aģentiem.

-   Tas ari viss, - viņš pabeidza. - Ja es jūs vēlreiz ieraudzīšu, jūs mirsiet ārkārtīgi asprātīgā un manam tās dienas noskaņojumam atbilstošā veidā. Tī-Hi, aizved misteru Bondu uz garāžu. Pasaki, lai viri aizgādā viņu uz Centralparku un iemet ūdenī. Ja pretojas, drīkst sist. bet ne nogalināt. Saprati?

-   Jjā, bos, - atbildēja Ti-IIi, spiedzīgi ķiķinādams.

Viņš atsaitēja Bonda potītes, tad roku locītavas. Pēc tam saņēma sakropļoto roku un spēcīgi atlieca aiz muguras. Ar otru roku nēģeris atraisīja pārējās virves un raušus uzrāva Bondu kājās.

-   Eimam, - noteica Tī-Hī.

Bonds vēlreiz ielūkojās milzīgajā, pelē- kajā sejā.

-   Tas, kurš ir pelnījis nāvi, - viņš ieturēja pauzi, - mirst tādā nāvē, kādu pelni jis. Pierakstiet to, - Džeimss piebilda. - Tā ir oriģināla doma.

Tad viņš paskatījās uz Solitēru. Meite ne raudzījās uz klēpī saliktajām rokām un nepacēla skatienu.

Kustas nu, - uzsauca Tī-Hī un, pagriezis Bondu pret sienu, pagrūda uz priekšu, tik stipri sagriezdams plaukstas locītavu, ka gandrīz to izmežģīja. Bonds izdvesa klusu vaidu un viegli sagrīļojās. Aģents gribēja, lai Tī-Hī notic, ka gūsteknis ir iebiedēts un paklausīgs. Bija jāpanāk, lai nēģeris atslābina tvērienu, pirms nav salauzis viņa roku.

Tī-IIi pasniedzās Bondam pār plecu un piespieda vienu no grāmatām. Atvērās plata eja. Pagrūdis Bondu uz priekšu, nēģeris iebīdīja smago plauktu vieta. Aiz abiem vīriem noklikšķēja atslēgas mēlīte. Novērtējis durvju biezumu, Džeimss saprata, ka tām jābūt skaņas necaurlaidīgam. Viņi atradās īsā gaitenī, kura otrā galā vīdēja lejupejošas kāpnes. Bonds atkal ievaidējās.

- Tu man salauzīsi roku, - viņš dvesa. - Esi uzmanīgs. Es tūlīt zaudēšu samaņu.

Džeimss vēlreiz paklupa, mēģinādams noteikt nēģera atrašanās vietu. Viņš atcerējās Leitera teikto: "Apakšstilbi, cirkšņi, vēders, rīkle. Ja sitīsi kur citur, salauzīsi roku."

- Turi muti, - uzbrēca vīrs, tomēr palaida Bonda roku sprīdi zemāk.

Neko citu arī nevajadzēja.

Viņi bija nonākuši gaiteņa vidū. Līdz kāpņu galam atlika vairs tikai pāris pēdu. 007 atkal paklupa, un nēģeris ietriecās viņam mugurā. Šis manevrs deva Bondam nepieciešamo attālumu un rīcības brīvību.

Viņš nedaudz saliecās un, griezdamies pats ap savu asi, ar labo roku raidīja spēju sitienu atpakaļ. Ar smagu būkšķi tas sasniedza mērķi, Tī-Hī iespiedzās kā ievainots trusītis, un Bonds juta, ka kreisā roka nu ir brīva. Viņš apmetās riņķī, ar labo roku izraudams no maksts tukšo ieroci. Nēģeris, izdvesdams īsus, elsām līdzīgus spiedzienus, sarāvās čokurā un iespieda rokas starp kājām. Bonds no visa spēka trieca ieroci pret noliekto pakausi. Atskanēja vēl viens dobjš blīkšķis. Nēģeris iekaucās un nogāzās uz ceļiem, aizsargājoties izraudams rokas no kājstarpes. Bonds nostājās viņam aiz muguras un, tālu atvēzējis apkaltajā kurpē auto kāju, iespēra pa mēļajās biksēs iespīlēto sēžamvietu.

Pēdējo reizi īsi iekliedzies, melnādainais vīrs aizripoja līdz kāpņu galam. Viņa galva atsitās pret metāla margām, 1111 tad bija redzams vairs tikai roku un kāju mudžeklis, kas pārvēlās pāri malai un ripoja lejā. Atskanēja īss krakšķis, it kā ķermenis būtu uzgrūdies kādam šķērslim. Vel viens būkšķis un krakšķis, 1111 tad laikam viņš bija ticis līdz zemei. Iestājās klusums.

Bonds notrausa sviedrus un sasprin- dzis ieklausījās. Ievainoto roku viņš iebā- za mēteļa kabatā. Tā sāpēs pulsēja un bija piepampusi gandrīz divreiz lielāka. Turēdams ieroci labajā rokā, Bonds uz pirkstgaliem lēni kāpa lejā.

Sasniedzis kāpņu laukumu, kurā nekustīgi gulēja viņa nesenais uzraugs, Bonds vēlreiz apstājās un ieklausījās. Pavisam netālu klusu sanēja raidītājs. Aģents saprata, ka aiz tuvākajām 110 abām šeit redzamajām durvīm slēpjas mistera Biga sakaru centrs. Bondam radās pēkšņa vēlēšanās tajā negaidīti iebrukt, taču ierocis nebija pielādēts, turklāt viņš zināja, cik cilvēku atrodas telpā. Acīmredzot austiņas nebija ļāvušas tiem saklausīt troksni, kas radās, Tī-lli ripojot lejā pa kāpnēm. 007 turpināja kāpt zemāk.

Tī-Hī bija vai nu miris, vai arī gatavojās to darīt. Rokas izpletis, viņš gulēja uz muguras. Svītrainā kaklasaite stiepās pār seju kā saplacināta odze. Bonds nejuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņš pārmeklēja ķermeni, lai atrastu ieroci, un atrada to, aizbāztu aiz bāli violetajām biksēm, kuras nu bija piesūkušās asinīm. Tas izrādījās 38. kalibra kolts "Dc- tective Special" ar nozāģētu stobru. Aptvere bija pilna. Bonds ieslidināja atpakaļ makstī savu neizmantojamo beretu, paņēma koltu un drūmi pasmaidīja.

Pretī atradās nelielas, aizbultētas durvis. Pielicis pie tām ausi, Bonds dzirdēja klusu motora rūkoņu. Tai vajadzēja būt garāžai. Ko gan varēja nozīmēt motora darbināšana tik agrā rīta stundā? Džeimss pasmīnēja. Protams! Misters Bigs taču brīdināja puišus, ka Ti-Hi vedīs aģentu leja. Tagad tie droši vien brīnās, kur viņi kavējas, un uzmanīgi vēro durvis.

Bonds mirkli apdomājās. Viņam bija iespēja pārsteigt ienaidnieku nesagatavotu. Ja vien, protams, durvju bultas ir kārtīgi ieeļļotas.

Kreisā roka tikpat kā nebija izmantojama. Turēdams koltu labajā rokā, ar ievainoto Bonds pārbaudīja pirmo bultu. Tā slīdēja viegli. Viņš attaisīja ari otru, viegli nospieda rokturi un uzmanīgi pavilka uz savu pusi.

Biezajām durvīm lēni atveroties, motora rūkoņa kļuva skaļāka. Mašīnai vajadzētu būt tepat. Katra nākamā kustība varēja aģentu nodot. Viņš plati atvēra durvis, nostājās iesāņus un uzvilka kolta gaili.

Dažas pēdas tālāk stāvēja melns limuzīns, tā motors darbojās. Turpat, arī atvērtas garāžas ārdurvis. Spilgtā gaisma meta starus uz vairāku citu mašīnu spīdīgajam virsbūvēm. Pie limuzīna stūres sēdēja milzīgs nēģeris, otrs stāvēja, atspiedies pret mašīnas aizmugures durvīm. Nevienu citu nemanīja.

Bonda pēkšņā parādīšanās abus nēģerus neizsakāmi pārsteidza. Pie stūres sēdošajam vīram no mutes izkrita cigarete. Tad abi tvēra pēc ieročiem.

Instinktīvi Bonds vispirms izšāva uz stāvošo cilvēku, jo zināja, ka tas pistoli izraus pirmais.

Dobji nodunēja šāviens.

Nēģeris, ar abām rokām satvēris vēderu, pastreipuļoja dažus solus Bonda virzienā un nogāzās zemē. Viņa ierocis no- šķindēja, atsitoties pret betona grīdu.

Virs automašīnā iekliedzās, kad Bonda kolts pavērsās pret viņu, bet stūre traucēja izvilkt ieroci no mēteļa iekškabatas.

Bonds iešāva kliedzošajā mutē, un vīrieša galva ietriecās sānu stiklā.

Džeimss apskrēja apkārt mašīnai un atvēra durvis. Nēģera nedzīvais augums pretīgi sazvāļojās. 007 uzsvieda ieroci uz sēdekļa un, cenzdamies pārāk nenotrai- pities ar asinīm, izvilka no salona nekustīgo ķermeni, tad ielēca mašīnā, pateikdamies dievam par iedarbināto motoru, aizcirta durvis, ar sakropļoto roku satvēra stūri, bet ar veselo grūda uz priekšu atrumpārslēdzēju.

Salauztais pirksts nežēlīgi sāpēja, un viņam neizdevās izkustināt smago limuzīnu no vietas pietiekami ātri.

Bija zaudētas dažas liktenīgas sekundes. Braucot cauri platajām garāžas durvīm, atskanēja šāvieni un kāda lode ietriecās mašīnās korpusā. Ar labo roku Bonds strauji sagrieza stūri, un tajā mirklī atskanēja vēl viens šāviens, kas nospindza nedaudz augstāk. Sīkās drumslās sašķīda loga rūts pretējā ielas pusē.

Likās, ka šāvieni tiek raidīti no grīdas, 1111 Bonds saprata, ka ievainotajam nēģerim kaut kādā veidā izdevies aizsniegt savu ieroci.

Vairāk neviena šāviena, nedz ari kādas citas skaņas eka, kuru Bonds atstāja aiz muguras, neatskanēja. Izbraucis cauri vārtiem, aģents atpakaļskata spogulī redzēja vienīgi platu gaismas joslu, kas plūda no garāžas 1111 krita pār tukšo ielu.

Bondam nebija ne jausmas, kur viņš atrodas un uz kuru pusi būtu jādodas. Uz platās ielas nebija redzama neviena dzīva dvēsele, un Džeimss turpināja braukt uz priekšu. Salauztais pirksts neciešami sāpēja, tomēr ar ikšķi un rādītājpirkstu, ņemot talkā ari labo roku. izdevās noturēt stūri taisni. Viņš centās ne- pieskarties durvīm un logam, kas bija nošķiesti ar asinīm. Bezgalīgi garo ielu apdzīvoja vienīgi spocīgas dūmu strūkliņas, kas izplūda no pilsētas kanalizācijas sistēmas lūku režģiem. Automašīnas draudīgais priekšgals nopļāva tās vienu pēc otras, bet, palūkojies spogulī, Bonds redzēja, kā strūkliņas aiz viņa atkal paceļas gaisā kā liegas atvadas mājoši, balti rēgi.

Džeimss vadīja lielo automašīnu ar ātrumu piecdesmit jūdzes [12] stundā un vairākas reizes šķērsoja krustojumus pie sarkanās gaismas. Vēl daži tumši kvartāli, un tad jau parādījās apgaismota avēnija ar visai dzīvu satiksmi. Šoreiz Bonds nogaidīja, līdz iedegās zaļais signāls, tad nogriezās pa kreisi 1111 it kā ienira garā zaļu gaismu tunelī. Katrs nākamais luksofors arvien vairāk attālināja aģentu 007 no ienaidnieka. Apstājies pie kāda krustojuma un izlasījis uzrakstus, Bonds beidzot saprata, ka atrodas uz Parka avēnijas un 1 16. ielas stūra. Viņš lēni aizbrauca līdz nākamajai ielai - tā bija 1 15'. Sapratis, ka virzās uz pilsētas centru, aizvien tālāk prom no Hārlemas, Bonds turpināja braukt. Viņš nogriezās uz 60. ielas. Tā bija tumša un vientulīga. 007 izslēdza motoru un atstāja mašīnu iepretī ugunsdzēsēju šļūtenei. Paņēmis no sēdekļa ieroci, Bonds aizbāza to aiz bikšu jostas un devās atpakaļ uz Parka avēniju-

Pēc dažām minūtēm viņš apturēja taksometru un vēl pec brīža jau kāpa augšā pa "Santredžisas" viesnīcas kāpnēm.

- Jums zīmīte, mister Bond, - sacīja nakts portjē. Bonds, negribēdams, ka sa- runbiedrs ievēro viņa savainoto pirkstu, pagriezās sāniski un atlocīja zīmīti ar labo roku. Tā bija no Fēliksa Leitera. Lapiņā bija minēts laiks, četri no rīta, uzrakstīts: "Piezvani man, tiklīdz pārro- dies!" un Leitera paraksts.

Aģents 007 ar liftu uzbrauca 21. stāvā. Atslēdzis numura durvis, viņš taisnā ceļā devās uz dzīvojamo istabu.

"Tātad mēs abi esam palikuši dzīvi," Bonds nodomāja un atkrita krēslā līdzās telefonam.

Žēlīgais Dievs, - viņš dzijā pateicībā noteica. - Kāda veiksme!

IX nodala

PATIESĪBA VAI MELI?

Uzmetis skatienu telefonam, Bonds piecēlās un devās pie bufetes. Viņš iebēra garā glāzē ledus gabaliņus, pielēja krietni daudz "Haig & Haig" un sakratīja, lai dzēriens atdzistu un sajauktos. Vienā malkā izdzēris pusi glāzes. Džeimss novilka mēteli. Kreisā roka bija tā piepampusi. ka to tik tikko varēja dabūt cauri piedurknei. Mazais pirkstiņš, joprojām atliecies atpakaļ, bija kļuvis gandrīz melns. Kad tas pieskārās drēbēm, sāpes likās nepanesamas. Bonds noņēma kak lasaiti un atpogāja augšējās krekla pogas. Iedzēris vēl vienu pamatīgu malku, viņš ķērās pie telefona.

Leiters atbildēja tūlīt pat.

-    Paldies Dievam, - viņš atviegloti iesaucās. - Kādi ir postījumi?

-  Salauzts pirksts, - atbildēja Bonds. - Un kā ar tevi?

-    Steks. Un nokauts. Nekā nopietna. Sāka, protams, ar dažādu iespēju apspriešanu. Vispirms draudēja pieslēgt mani gaisa kompresoram garāžā. Sākt no ausim un turpināt uz leju. Kad Lielais virs nedeva nekādus norādījumus, puišiem kļuva garlaicīgi, un mēs ar Pļāpu - tas bija tas virs ar jocīgo stroķi - labu laiku runājām par džezu. Es mazliet pajokojos par Djūku Elingtonu un klarneti, un Pļāpa smējās kā kutināts. Pēkšņi mēs bijām kļuvuši draugi. Otrs virs - Flanels - sa- skāba, 1111 Pļāpa lāva viņam doties mājās, teikdams, ka pats mani pieskatīšot. Tad piezvanīja Lielais vīrs.

-   Es to dzirdēju, - sacija Bonds. - Neizklausījās sevišķi patīkami.

-   Pļāpu Folijs trakoti satraucās. Skraidīja pa istabu, runādamies pats ar sevi. Pēkšņi no visa spēka iekrāva man ar steku, un es izslēdzos. Kad atguvos, sapratu, ka atrodamies kaut kur "Bellevue" hospitāļa rajonā. Bija apmēram pusčetri.

Pļāpa no sirds atvainojās, sacīja, ka tas bijis vienīgais, ko viņš varējis darīt. Lūdzās, lai nenododu viņu. Teicās ziņot, ka atstājis mani pusdzīvu. Es, protams, apsolīju, ka par maniem ievainojumiem izplatīsies visbriesmīgākās runas. Vārdu sakot, mēs šķīrāmies kā vislabākie draugi. Iegriezos traumatoloģijas nodaļā, tur mani nedaudz sakopa, un es steidzos uz mājām. Biju ellišķīgi uztraucies par tevi, bet. pēc brīža sāka zvanīt telefons - policija un FIB. Misters Bigs esot sūdzējies, ka kāds traks anglis rīta agrumā iebrāzies "Kaulu dārzā", nošāvis trīs viņa vīrus - divus šoferus un viesmīli -, nozadzis, iedomājies tikai, vienu no mašīnām un aizbraucis, atstājot garderobē cepuri un mēteli. Lielais virs brēc pēc atmaksas. Protams, es mēģināju nomierināt gan policiju, gan FIB, taču viņi lādējās kā neprātīgi un paziņoja, ka mums nekavējoties jādodas prom. Šis rīts vēl ir mūsu rīcībā, taču jau dienas avīzēs, televīzijas un radio ziņās šie jaunumi būs katra vārda galā. Nemaz jau nerunājot par misteru Bigu, kurš sekos tev kā satracināts lapseņu pūznis! Lai nu kā, man padomā ir daža laba ideja. Un man jāsaka, pie velna, es tiešām priecājos dzirdēt tavu balsi!

Bonds sīki izstāstīja visu, kas bija noticis ar viņu. Leiters klusi iesvilpās.

-   Puis, - viņš ar apbrīnu sacīja, - misters Bigs ir saņēmis pamatīgu triecienu, un tev ir neticami paveicies. Solitēras jaunkundze, liekas, šonakt izglāba tavu ādu. Kā tu domā, vai mēs varētu viņu izmantot?

-   Droši vien varētu, ja vien izdotos tikt viņai klāt, - sacīja Bonds. - Bet, domājams, misters Bigs savu dārgumu stingri uzrauga.

-     Par to padomāsim vēlāk, - atteica Leiters. - Tagad mums jāsāk kustēties. Beigsim runāt, es piezvanīšu tev pēc dažām minūtēm. Vispirms izsaukšu policijas ķirurgu - viņš būs pie tevis pēc minūtēm piecpadsmit. Tad aprunāšos ar pilnvaroto un noskaidrošu, ko īsti domā policija. Viņiem būs vajadzīgs kāds laika sprīdis, kamēr atradīs mašīnu. FIB pie- žmiegs avīžniekus un radio puišus, tā ka jaunākajās ziņās netiks minēts tavs vārds, nedz arī skanēs kādas runas par angli. Bet britu vēstniekam nāksies uz- slieties no gultas un atdot godu asociācijai "Par krāsaino iedzīvotāju vienādām tiesībām" un vēl ,Dievs vien zina, kam, - Leiters ķiķināja klausulē. - Sazinies ar savu šefu Londonā. Pie viņiem tagad ir apmēram pusvienpadsmit. Tev būs nepieciešama stipra aizmugure. Ar CIP problēmu nebūs, toties FIB no paša rīta ķersies pie jautājuma "vai-redzējāt-šeit-jaunu-cilvē- ku". Tev vajadzīgas citas drēbes, par to es parūpēšos. Paliec nomodā! Kapā izgulēsimies. Piezvanīšu vēlāk.

Leiters nolika klausuli, un Bonds pasmaidīja. Klausoties Fēliksa ironiskajā balsī un zinot, ka par visu tiek gādāts, drūmās domas pamazām atkāpās.

Viņš pacēla telefona klausuli un pieprasīja tālsarunu. Savienojums tika solīts pēc desmit minūtēm.

Bonds iegāja guļamistaba un ar pūlēm noģērbās. Viņš palīda zem ļoti karstas, pēc tam zem ledus aukstas dušas, tad noskuvās 1111 ar grūtībām atkal saģērbās. Bonds ielika beretā jaunu aptveri, ietina koltu novilktajā kreklā un ielika ceļasoma. Viņš bija gandrīz sakravājies, kad iezvanījās telefons.

Klausulē varēja dzirdēt džinkstēšanu, tālas operatoru sarunas, Morzes ābeces signālus, ko raidīja lidmašīnas un kuģi. Iztēlē Bonds redzēja lielo, pelēko celtni līdzās Rīdžentparkam un pamatīgi noslogotu komutatoru, tējas tases un meiteni, kas saka: "Jā, te "Universālais eksports"." Tā bija viena no adresēm, kuru aģenti izmantoja neparedzētiem zvaniem no ārzemēm. Meitene nodos izsaukumu inspektoram, kas savukārt savienos ar M.

-   Jūs esat savienots,- sacīja operato- re. - Lūdzu, runājiet! Ņujorka zvana uz Londonu.

Bonds izdzirdēja kādu mierīgu balsi.

-   "Universālais eksports". Kas, lūdzu, zvana?

-   Vai varu runāt ar pārvaldnieku? - jautāja aģents. - Zvana viņa brāļadēls Džeimss no Ņujorkas.

-   Lūdzu, mirklīti uzgaidiet!

Bonds gara acīm redzēja, kā mis Mūn- penija nospiež iekšējā telefona pogu. "Tā ir Ņujorka, ser," viņa droši vien saka. "Domāju, ka zvana 007." "Savieno," atbild M.

-        Jā? - atsaucās skarba balss, kuru Bonds mīlēja un kurai pakļāvās.

-      Te Džeimss, ser, - sacīja aģents. - Man. šķiet, būs nepieciešama jūsu palīdzība, lai nogādātu kādu sarežģītu sūtījumu.

-Turpiniet, - teica balss.

Vakar vakarā biju aizbraucis uz augšpilsētu, lai apraudzītu mūsu klientu, - sacīja Bonds. - Kamēr biju tur, Irīs no viņa labākajiem vīriem saslima.

-  Vai nopietni?

-       Cik vien nopietni iespējams, ser, - skaidroja Džeimss. - Tur plosījās pamatīga gripa.

-  Ceru, ka jūs neesat saslimis.

-        Tikai vieglas iesnas, ser, - atteica Bonds, - bet nekā nopietna. Es jums par lo uzrakstīšu. Federācija domā, ka gripas dēļ man vajadzētu izbraukt no pilse tas. - Iztēlodamies M. plato smaidu, arī Bonds pasmaidīja. - Tad nu mēs ar Feli- siju dosimies prom.

-  Ar ko?

-        Ar Felisiju, - Džeimss nosauca pa burtiem. - Manu jauno sekretāri no Vašingtonas.

-Ak, jā.

-   Domāju apmeklēt to ražotni Sanped- ro, kuru jūs ieteicāt.

-   Laba doma.

-    Taču Federācija, šķiet, tā nedomā, tādēļ ceru, ka sniegsiet man savu atbalstu.

-   Pats par sevi saprotams, - teica M. - Ka sokas darbi?

-   Diezgan daudzsološi, ser, bet smagi. Šodien Felisija uzrakstīs atskaiti.

-   Labi, - sacīja M. - Vai vēl kas?

-    Nē, tas ir viss, ser. Paldies par atbalstu.

-   Viss kārtībā. Turieties! Uz redzēšanos.

-   Uz redzēšanos, ser.

Bonds nolika klausuli un pasmaidīja. Viņš iztēlojās, kā M. zvana štāba priekšniekam. "007 jau paspējis sarauties ar FIB. Vakar bijis Hārlemā un novācis trīs mistera Biga vīrus. Ari pats ievainots, bet ne pārāk nopietni. Tagad abiem ar CIP aģentu Leiteru jāatstāj pilsēta. Puiši dosies uz Saukt pēterburgu. Brīdiniet A. un C. nodaļas. Jādomā, ka diena nebūs ne pusē, kad mēs vēl šo to dzirdēsim no Vašingtonas. A. nodaļai sakiet, ka ļoti jūtu līdzi, taču pilnībā uzticos 007 un esmu pārliecināts, ka viņš tā rīkojies pašaiz sardzības nolūkā un ka tas vairs neatkārtosies, un tā tālāk. Skaidrs?" Bonds vēlreiz pasmīnēja, iedomājoties Dēmonu, kuram nāksies šos slidenos makaronus karināt uz spalvainajām Vašingtonas ausim, ņemot vērā, ka tas nav vienīgais angļu-amerikāņu attiecību kamols, kas jāatšķetina.

Iezvanījās telefons. Tas atkal bija Leiters.

- Klausies uzmanīgi, - viņš sacīja. - Pamazām viss norimst. Liekas, trijotne, kuru tu noliki gar zemi - Tī-Hi Džonsons, Sems Maiami un vīrs, vārdā Makfings -, bija diezgan bīstama. Visi trīs atradās meklēšanā par dažādām lietām. FIB tevi piesedz. Negribīgi, protams. Toties policija kļuvusi vai traka no dusmām. FIB liela priekšniecība jau lūgusi manam še- fam, lai sūta tevi mājās - izraujiet viņu lieši no gultas, tā teikt, - es domāju, pamatā skaudības dēļ -, taču viss tika nokārtots. Tomēr mums abiem nekavējoties jāņem kājas pār pleciem un jādodas prom no šīs nolāpītās pilsētas. Viss jau ir sagatavots. Mēs nevaram pazust kopā, tādēļ tu brauksi ar vilcienu, bet es lidošu. Pieraksti.

Bonds piespieda telefona klausuli pie pleca un pasniedzās pēc pildspalvas un papīra.

- Turpini, - viņš sacīja.

Pensilvānijas stacija, 14. perons. "Sudraba fantoms". Desmitos trīsdesmit 110 rīta. Tiešais reiss uz Sanktpēterburgu caur Vašingtonu, Džeksonvilu un Tam- pu. Pasūtīju tev atsevišķu kupeju. Augstākās klases. '245. vagons. H kupeja. Biļete būs pie pavadoņa uz Braisa vārda. Dodies taisnā ceļā uz 14. peronu un ej uz vilcienu. Nekavējoties kāp kupejā un paliec ieslēdzies, lidz vilciens sāk kus- teties. Es izlidoju pēc stundas, tā ka tagad tu paliec viens. Ja rodas problēmas, zvani Deksteram, taču nebrīnies, ja viņš tev gribēs noraut galvu. Vilciens pienāks Sanklpēterburgā rit ap pusdienas laiku. Paņem taksi un brauc līdz Evergleidai Rietumu līča bulvārī. Tas ir vietā, ko sauc par Dārgumu salu, un tur atrodas visas pludmales viesnīcas. Ar Sanktpēterburgu to savieno uzbērts ceļš. Taksisti zinās. Es tevi gaidīšu. Saprati? Un, Dieva (Icļ, turi acis vaļā! Ja vien būs kaut ma- zaka iespēja. Lielais virs centīsies dabūt tevi rokā, bet dzelzceļa policija viņam vēl palīdzēs. Brauc ar taksi un turies tālāk no gaismas. Aizsūtīšu tev citu cepuri un dzeltenbrūnu lietusmēteli. "Santredžisas" rēķins ir nomaksāts. Tas arī viss. Vai ir kādi jautājumi?

-  Izklausās labi, - noteica Bonds. - Runāju ar M., viņš visu nokārtos, ja radīsies domstarpības ar Vašingtonu. Un uzmanies - tu šajā sarakstā esi nākamais aiz manis. Tiksimies rit. Uz redzi.

-   Uzmanīšos, - atteica Leiters. - Līdz ritam.

Pulkstenis rādija pusseptiņi, Bonds atvilka dzīvojamās istabas aizkarus un vēroja, kā pār pilsētu pamazām klājas rītausma. Ielas vēl arvien slēpās tumsā, taču debesskrāpju virsotnes bija iekrāsojušās rozā, un saule stāvu pēc stāva atmirdzēja logos, it kā milzīgajos namos, sākot ar jumtiem, rosītos vesela sētnieku armija.

Ieradās policijas ķirurgs, uzkavējās sāpīgu stundas ceturksni un aizgāja.

-   Tīrs lūzums. - viņš teica. - Paies dažas dienas, kamēr sadzīs. Kā jūs pie tāda tikāt?

-    Iespiedu durvīs, - atbildēja Bonds.

-  Jums vajadzētu turēties tālāk no durvīm, - ķirurgs izteica savas domas. - Tās ir ļoti bīstamas. Durvis vajadzētu aizliegt ar likumu, bet jums laimējās, ka neievērāt tajās kaklu.

Ārsts aizgāja, un Bonds, pabeidzis kārtot ceļasomas, jau gatavojās pasūtīt brokastis, kad iezvanījās telefons.

Gaidīto policista vai FIB aģenta skarbo vārdu vietā klausulē atskanēja zema un steidzīga sievietes balss, kas vaicāja pēc mistera Bonda.

-   Kas zvana? - jautāja aģents 007, lai iegūtu laiku. Atbildi viņš jau zināja.

-    Fs zinu, ka tas esat jūs, - atteica balss, un Bonds saprata, ka runātājas lūpas ir cieši piespiestas mikrofonam. - Te Solitēra. - Vārds izskanēja klausulē ka vāra nopūta.

Bonds klusēja, cenzdamies uzminēt ainu līnijas otrā galā. Vai meitene ir viena? Vai viņa vieglprātīgi runā pa mājas telefonu, kur pie paralēlā aparāta pieplakusi vesela kompānija? Vai ari Solitēra atrodas istabā, kur viņu uzmanīgi vēro vienīgi misters Bigs, nolicis sev priekšā pildspalvu un bloknotu, lai pateiktu priekšā nākamo jautājumu?

-  Klausieties, - turpināja Solitēra. - Man jāsteidzas. Es esmu telefona kabīnē, bet man nekavējoties jāiet atpakaļ. Lūdzu, ticiet!

Džeimss izvilka kabatlakatiņu un runāja caur to.

-  Ja es sazināšos ar misteru Bondu, ko viņam pateikt?

-   Velns lai jūs parauj, - izmisīgi iesaucās meitene. - Zvēru pie savas mātes, pie saviem nedzimušajiem bērniem! Man jāliek prom, un jums tāpat. Ņemiet mani līdzi! Es jums palīdzēšu. Es zinu daudzus viņa noslēpumus. Taču pasteidzieties! Runājot ar jums, es riskēju ar savu dzīvību, - viņa šņukstēja niknumā un panikā. - Dieva dēļ. uzticieties man! Jums man jāuzticas! Jāuzticas!

Bonds klusēja, bet viņa prāts drudžaini centās apsvērt visas iespejas.

-    Klausieties, - Solitēra atkal ierunājās, balss bija dobja, nomākta un bezcerības pilna, - ja jūs mani neņemsiet līdzi, es padarīšu sev galu. Nu, vai ņemsiet? Vai varbūt vēlaties mani nogalināt?

Ja viņa tēloja, tad darīja to patiešām lieliski. Tas bija nepiedodami riskants pasākums. bet Bonds tomēr izlēma. Viņš runāja tieši klausulē, un balss skanēja dobji.

-   Ja tā ir krāpšana, Solitēra, es tikšu jums klāt un nogalināšu, pat ja tas būs pēdējais, ko savā dzīvē izdarīšu. Vai jums ir pildspalva un papīrs?

-  Uzgaidiet, - uztraukti izdvesa meitene. - Jā. jā.

"Man jābūt gatavam," nodomāja Bonds, "ka tās ir lamatas."

-  Precīzi desmitos divdesmit esiet Pensi!- vai lijas stacijā. Vilciens "Sudraba fantoms" uz… - viņš īsu bridi svārstījās, - …uz Vašingtonu. 245. vagons, H kupeja. Sakiet. ka esat Braisa kundze. Ja gadījumā manis tur vēl nav, biļete ir pie pavadoņa. Ejiet uz kupeju un gaidiet. Sapratāt?

-   Jā, - atsaucās meitene. - Un paldies jums, paldies.

-   Pārāk nerādieties nevienam acīs, - Bonds brīdināja. - Uzlieciet plīvuru vai ko tamlīdzīgu.

-       Protams, - atteica meitene. - Es apsolu. Es patiešām apsolu. Man jāiet. - Viņa nolika klausuli.

Bonds palūkojās uz apklusušo telefonu un skaļi noteica:

-   Nu, re, miers vējā.

Nolicis klausuli, Džeimss piecēlās, iz- staipījās un, piegājis pie loga, neko neredzošām acīm lūkojās ārā. Domas haotiski riņķoja galvā. Paraustījis plecus, Bonds atgriezās pie telefona. Viņš ielūkojās pulkstenī, bija pusastoņi.

-       Labrīt, - atsaucās samtaina balss, - ar ko varu pakalpot?

-       Brokastis, lūdzu. - teica Bonds. - Du- bultporciju ananāsu sulas. Kornfleiksus un krējumu. Olu kulteni ar gaļas šķēli. Dubultporciju espresso kafijas. Toster- maizi un marmelādi.

-       Jā, ser, - atbildēja meitene. Viņa atkārtoja pasūtījumu un piebilda: - Viss nekavējoties tiks nogādāts jūsu numurā.

-  Paldies.

-  Nav par ko.

Bonds pasmīnēja.

"Notiesātais ietur spēcinošas brokastis," viņš nodomāja, apsēdās pie loga un skatījās skaidrajās debesis, it kā cenzdamies ielūkoties nākotne.

Hārlemā pie lielā komutatora Čukstētājs atkal sarunājās ar pilsētu, nododams "acīm" Bonda aprakstu. "Visi dzelzceļi, visas lidostas. Piektā avēnija un 55. iela, "Santredžisas" durvis. Misters Bigs sacīt, ka mums jāvēro visas automaģistrāles. Padodat tālāk. Visi dzelzceļi, visas lidostas…"

X nodala

"SUDRABA FANTOMS"

"Acis" Bondu pazaudēja mirklī, kad viņš, saslējis jaunā lietusmēteļa apkakli līdz pat ausīm, izgāja no "Santredžisas" aptiekas, kas atradās uz 55. ielas un bija savienota ar viesnīcas iekštelpām.

Mirkli pastāvējis pie ieejas, Džeimss pēkšņi ar ievainotās rokas īkšķi atrāva garāmbraucoša taksometra durvis, uzsvieda uz sēdekļa savu ceļasomu un strauji ielēca automašīnā. Taksometrs (raucās uz priekšu. Nēģeris, kurš vāca ziedojumus melnādainajiem Korejas kara veterāniem, un viņa draudziņš, kas urķe- jas noplukuša automobiļa motorā, neko nepamanīja un palika novērošanas vielas, līdz garām pabrauca auto, kas, no- skandējis divus īsus un vienu garu signālu, atsauca visus no posteņiem.

Tomēr Bonds tika pamanīts, liklidz izkāpa no taksometra pie Pensilvānijas stacijas. Dīkdienīgs nēģeris ar pītu grozu rokā tūlīt pat iegāja telefona kabīnē. Pulkstenis rādīja piecpadsmit minūtes pāri desmitiem.

Līdz vilciena atiešanai bija palicis nieka stundas ceturksnis, tomēr pa šo laiku viens no restorānvagona viesmīļiem pēkšņi saslima, un vietā nāca cilvēks, kurš pa telefonu bija saņēmis smalkus norādījumus. Šefpavārs nojauta ko nelāgu, taču, kad jaunais viesmīlis iečukstēja viņam ausi pāris vārdu, virs, acis pārgriezis, satvēra kaklā pakārto amuletu un nolēma neiejaukties.

Ātrā soli šķērsojis stikloto uzgaidāmo telpu, Bonds kāpa lejā uz 14. peronu. Tur, pazemes stacijas dūmakas ieskauts, izstiepis mirdzošos, sudrabainos vagonus celurtdaļjudzes garumā, stāvēja viņa vilciens. Kailās elektriskās spuldzes izgaismoja mirdzošās zelta un purpura joslas uz lokomotīves sāniem. Nevainojami spodrā kabīnē mašīnists un viņa palīgs vēlreiz pārbaudīja ampērmetra un gaisa spiediena skalu rādītājus.

Milzīgo dzelzsbetona alu pildīja dziļš klusums, un katram vārdam sekoja atbalss.

Pasažieru nebija daudz. Lielākā daļa iekāps Ņūarkā, Filadelfijā, Baltimorā un Vašingtonā. Bonds nogāja simt jardu, [13] līdz sasniedza 245. vagonu. Tas atradās gandrīz pašā vilciena astē. Guļamvagona pavadonis stāvēja pie durvīm. Viņa acis sedza brilles, melnā seja likās garlaikota, taču draudzīga. Zem vagona logiem vidēja plats, brūni zeltīts uzraksts "Ričmon- da, Fredriksburga un Potomaka" un mazliet zemāk guļamvagona nosaukums - "Bellesylvania". Gar durvīm augšup vijās tievas tvaika strūkliņas, kas izplūda no apkures sistēmas.

- II kupeja, - teica Bonds.

-   Misters Braiss, ser? Mjā. Misis Brai- sa tikko ieradās. Tieši pirms jumsim.

Bonds iekāpa vagona un pa olīvzaļas krāsas gaiteni devās uz priekšu. Grīdu sedza biezs paklājs, un apkārt jautās amerikāņu dzelzceļam raksturīgā cigāru dūmu smaka. Pie sienas karājās zīmīte: "Jums nepieciešams otrs spilvens? Lai saņemtu papildu ērtības, izsauciet: savu pavadoni. Viņa vārds ir" - tālāk bija piesprausta vizītkarte - "Semjuels D. Bokl vins."

H kupeja atradās gandrīz pašā vagona vidū. E kupejā sēdēja cienījama izskata amerikāņu pāris, bet pārējās stāvēja tukšas. H kupejas durvis bija aizslēgtas. Bonds pieklauvēja

-   Kas tur ir? - jautāja bažīga meitenes balss.

-Tas esmu es, - atsaucās Bonds.

Durvis atvērās. Džeimss iegāja un, nolicis somu, pagrieza atslēgu.

Jaunā sieviete bija ģērbusies melnā, vienkāršā kostīmā. Plats tilla plīvurs slīga pāri mazās, melnās salmu cepures malai. Viena cimdotā roka skara kaklu, un cauri plīvuram Bonds redzēja, ka meitenes seja ir bāla un acis bailēs plati ieplestas. Solitēra līdzinājās francūzietei un bija ļoti skaista.

-   Paldies Dievam, - viņa izdvesa.

Bonds pārlaida ašu skatienu telpai, atvēra tualetes istabas durvis un pārliecinājās, ka tur neviena nav.

Balss uz perona sauca: "Iekāpt!" No- šķindēja metāla kāpnītes, kuras pavadonis ievilka vagonā, durvis aizvērās, un vilciens lēnām devās uz priekšu.

Riteņi noklaudzēja uz pārmijām, un "Sudraba fantoms" pamazām uzņēma ātrumu. Uz ļaunu vai uz labu, bet viņi bija devušies ceļā.

-     Kur jūs vēlētos sēdēt? - jautāja Džeimss.

-    Man vienalga, - satraukti atteica meitene. - Izvēlieties jūs.

Paraustījis plecus, Bonds apsēdās ar seju braukšanas virzienā. Viņam patika skatīties uz priekšu.

Meitene nervozi apsēdās pretī. Vilciens vēl joprojām brauca cauri tunelim, kas veda ārā no pilsētas.

Jaunā sieviete noņēma cepuri un nolika to blakus uz sēdekļa. Izņēmusi matadatas, viņa papurināja galvu, un biezās, melnās cirtas apņēma plecus. Zem acīm vīdēja zili loki, un Bonds nosprieda, ka arī Solitēra pagājušo nakti ir pavadījusi nomodā.

Starp viņiem atradās galds. Pēkšņi Soli tēra pasniedzās pēc Džeimsa rokas un pielika to pie lūpām. Bonds, saraucis pieri, mēģināja atvilkt plaukstu, taču kādu brīdi viņai izdevās to paturēt savās rokās.

Meitenes lielās, zilās acis atklāti lūkojās Bonda sejā.

Paldies, - viņa sacīja. - Paldies, ka uzticējāties man. Tas jums nenācās viegli. - Atlaidusi aģenta roku. viņa atslīga krēslā.

- Priecājos, ka to izdarīju, - ne pārāk pārliecinoši atteica Bonds.

Prāts mēģināja pretoties sievietes valdzinājumam. Aģents sameklēja kabatā cigaretes un šķiltavas. "Chesterfield" paciņa bija gluži jauna, un viņš centās ar labo roku noņemt celofānu.

Meitene pasniedzās un izņēma paciņu Bondam no rokām. Atvērusi to, viņa izvilka cigareti, aizdedzināja un pasniedza Džeimsam. Bonds viegli pasmaidīja, kad, ievelkot dūmu, sajuta uz filtra meitenes lūpu krāsas garšu.

-   Es izsmēķēju trīs paciņas dienā, - viņš sacīja. - Jūs būsiet pamatīgi nodarbināta.

-    Es tikai palīdzēšu tikt galā ar jaunām paciņām, - atteica Solitēra. - Nebaidieties, es neuzplīšos jums visu ceļu lidz San k t pēterburgai.

Bonds piemiedza acis, un smaids tajās izdzisa.

-      Jūs taču nedomājat, ka noticēju braucienam uz Vašingtonu, - Solitēra teica. - Šorīt jūs nebijāt sevišķi veikls melis. Lai nu kā, misters Bigs domā, ka esat ceļā uz Floridu. Dzirdēju, kā viņš lika saviem ļaudīm jūs novērot. Viņš loti ilgi runāja ar vīru, ko sauc par Laupītāju. Teica, lai uzmanot Tampas lidostu un vilcienus. Varbūt mums vajadzētu izkāpt ātrāk - Tarponspringsā vai kādā no mazajam piekrastes stacijām. Vai kāds redzēja jūs iekāpjam vilcienā?

-    Nē, par to esmu drošs, - atbildēja Bonds, un viņa sejas vaibsti atkal atslāba. - Un kā ar jums? Vai neradās grūtības?

-    Šodien bija paredzēta dziedāšanas stunda. Lielais virs mēģina mani padarīt par estrādes zvaigzni. Grib, lai es dziedu "Kaulu dārzā". Viens no mistera Biga vīriem kā parasti aizveda mani pie skolotāja, bet pusdienas laikā viņam jāatbrauc pakal. Vīrs nejutās pārsteigts, ka nodarbība sākas tik agri. Es bieži vien brokastoju pie skolotāja, lai tiktu prom no mistera Biga, kurš vēlas, lai es visas maltītes ieturu kopā ar viņu. - Solitēra palūkojās pulkstenī. Bonds ciniski atzīmēja, ka tas ir loti dārgs pulkstenis - briljanti un platīns.

-   Vēl stundu neviens mani nemeklēs. Es pagaidīju, kamēr mašīna ir prom, un steidzos zvanīt jums. Pēc tam ar taksometru aizbraucu uz centru un sīkpreēu veikaliņā nopirku zobu birstīti 1111 dažus citus sīkumus. Neka cita man nav, izņemot dārglietas un iekrāto naudu. Kādi pieci tūkstoši dolāru. Tā ka nebūšu jums finansiāla nasta, - viņa pasmaidīja. - Es zināju, ka pienāks diena, kad man radīsies izdevība. - Solitēra ar roku pamāja uz loga pusi. - Jūs dāvājāt man jaunu dzīvi. Gandrīz gadu biju ieslodzīta kopā ar misteru Bigu un viņa gangsteriem. Pašreiz jūtos kā paradīzē nonākusi.

Vilciens joņoja garām nekoptām, neauglīgām zemēm un purviem. Ainava nelikās sevišķi pievilcīga. Bondam tā atgādināja pirmskara skatus, kurus viņš bija vērojis pa Transsibīrijas ekspreša logu. Vienigi šoreiz gar acīm ik pa brīdim aizslīdēja milzīgi, vientuli afišu dēļi ar jaunāko Brodvejas izrāžu reklāmām un specializētas metāllūžņu un vecu automašīnu izgāztuves.

- Ceru, ka varēšu jums piedāvāt ko labāku par šo, - Bonds smaidot sacīja. - Taču nesakiet paldies! Tagad mēs esam norēķinājušies. Pagājušajā naktī jūs man izglābāt dzīvību. Tas ir, - viņš piebilda, ziņkārīgi paskatījies meitenē, - ja vien jums tiešām piemīt pārdabiskas spējcis.

Jā, - viņa atbildēja, - piemīt. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Es bieži vien spēju saskatīt, kas notiks ar citiem cilvēkiem. Nedaudz izpušķojot, to nebija grūti pārvērst par izklaidi, lai Haiti nopelnītu iztiku. Turienes ļaudis ir māņticības un Vu- du kulta apmāti un nemaz nešaubījās, ka esmu ragana. Bet zvēru, kad ieraudzīju jūs tajā istabā, zināju, ka esat sūtīts, lai mani glābtu. Es, - meitene pietvīka, - redzēju daudz ko.

-   Ko t ieši?

Ak, es nezinu, - Solitēra apmulsa. Meitenes acis nemierīgi klejoja pa telpu, ka meklēdamas, kur pieķerties.

- Vienkārši daudz ko. Neko konkrētu. Taču būs grūti, - viņa piebilda nu jau pavisam nopietni, - un bīstami. Mums abiem. - Solitēra ieturēja pauzi. Vai jūs par mums parūpēsieties?

-  Darīšu visu, kas būs manos spēkos. - at bildēja Bonds. - Bet tagad vajadzētu nedaudz nosnausties. Kaut ko iedzersim un apēdīsim pāris sviestmaizes, pēc tam teiksim, lai pavadonis sakārto gultas. Nevajag mulst, - viņš piebilda, redzot, ka meitene novēršas. - Mēs kopā iekuļamies šajā ķezā, un nu divdesmit četras stundas diennaktī mums nāksies pavadīt vienā guļamistabā, tāpēc nevajag kļūt pārlieku sīkumainiem. Jūs taču esat misis Braisa, - aģents plati pasmaidīja. - un tā jums ari jāizturas. Vismaz, kamēr tiksim galā, - viņš piebilda.

Meitene iesmējās. Neko neteikusi, viņa nospieda zvana pogu, kas atradās zem loga.

Kopā ar apkalpotāju ienāca ari guļamvagona pavadonis. Bonds pasūtīja uzkodas. labi izturētu "Old Grandad" burbo- nu un bezkofelna kafiju "Sanka".

Man jāiekasē maksa par vēl vienu braucēju, Braisa kungs, - teica pavadonis.

Protams, - atbildēja Bonds. Solitēra pastiepās pēc rokassomiņas.

-  Viss kārtībā, dārgā, - iebilda Bonds, izņemdams no kabatas naudas maku. - Vai aizmirsi, ka atdevi man savu naudu, pirms atstājām māju?

Domāju, ka lēdijai vajadzēs daudz naudas vasaras drēbēm, - noteica pavadonis. - Veikali Sanpetā ir ārkārtīgi dārgi. Un tur ir arī briesmīgi karsts. Vai jūs kādreiz esat bijuši Floridā?

-   Mēs braucam turp katru gadu, - attrauca Bonds.

-  Ceru, ka ceļojums būs patīkams, - sacīja pavadonis.

Kad durvis aizvērās, Solitēra jūsmīgi iesmējās.

-    Nedomājiet, ka jums izdevās mani samulsināt, - viņa sacīja un koķeti piebilda. - Ja nebūsi pietiekami gādīgs, es kļūšu patiesi neciešama. Taču vispirms es došos turp, - viņa pamāja uz dūnām, kas atradās Bondam aiz muguras. - Es noteikti izskatos briesmīgi.

-    Ej vien, dārgā, - ari Džeimss iesmējās, un meitene nozuda tualetes telpā.

Bonds pagriezās pret logu un vēroja glītos koka namiņus, kas, tuvojoties Trentonai, slīdēja garām. Džeimsam patika vilcieni, un viņš domās izbaudīja turpmāko braucienu.

Vilciens samazināja ātrumu. Viņi lēni paslīdēja garam vairākiem rezerves ceļiem, uz kuriem blīvējās tukši vagoni. Uz to sāniem greznojās teju vai visu štatu un pazīstamāko transporta firmu nosaukumi, stāstīdami par Amerikas dzelzceļa romantisko būtību.

■ Britu dzelzceļš…" nodomāja Bonds un nopūties atgriezās tagadnē.

Lai nu kā, aģents 007 nolēma sadarboties ar Solitēru vai, pareizāk sakot, aukstasinīgi viņu izmantot. Vajadzēja saņemt atbildes uz daudziem jautājumiem, taču šis nebija īstais bridis, lai tos uzdotu. Viņš zināja vienīgi to. ka misteram Bigam ir dots pamatīgs trieciens un ka tas trāpījis visvārīgākajā vietā - bija ievainota Lielā vīra iedomība.

Bonds nosprieda, ka būs jautri vilkt meiteni uz zoba, saņemot to pašu preti, un priecājās, ka viņi jau tikuši lidz draudzīgām attiecībām, pat vairāk - tās bija kļuvušas mazliet intīmas.

Vai misters Bigs teica patiesību? Vai tiešām meiteni nesaista vīrieši? Bonds par to šaubījās. Viņa likās atvērta mīlestībai un kaislei. Džeimss bija pārliecināts, ka pret viņu meitene nav noslēgta, un vēlējās, kaut Solitēra atkal būtu blakus. Gribējās vērot šo jauno būtni, sarunāties ar viņu un pamazām atklāt tās būtību. Solitēra. Jauks vārds. Nav brīnums, ka nevīžīgajos Portoprinsas naktsklubos viņu tā iesaukuši. Pat atmaigusi, meitene likās atturīga un noslēpumaina. Bonds iztēlojās vientulīgu bērnību nolaistā plantācijā, par kuras kādreizējo turību liecina vairs tikai pussabrukusī dzīvojamā ēka. Lēnītēm visu pārmāc tropu auglība. Vecāki nomirst. īpašums tiek pārdots. Viena vai divu kalpotāju sabiedrība, tad divdomīga dzīve mēbelētās galvaspilsētas istabās. Skaistums, kas ir viņas vienīgā vērtība, un cīņa ar šaubīgiem piedāvājumiem kļūt par "guvernanti", "kompanjoni", "sekretāri", patiesībā domājot labi maskētu prostitūciju. Pēc tam nedroši soļi nepazīstamajā izklaides pasaulē. Mistikas apvītie priekšnesumi naktsklubos atgrūž no viņas cilvēkus un liek tiem baidīties no meitenes neticamajām spējām. Un tad kādu vakaru pie galdiņa apsēžas milzīgs vīrietis ar pelēku seju. Solījumi, ka viņš to aizvedīs uz Brodveju. Cerība sākt jaunu dzīvi, iespēja aizbēgt no tveices, netīrumiem un vientulības.

Bonds skarbi novērsās no loga. Iztēles aina, iespējams, bija pārlieku romantiska, taču ticama.

Viņš dzirdēja noskrapstam slēdzeni. Meitene, svaiga un līksma, apsēdās iepretī un uzmanīgi nopētīja ceļabiedru.

- Jūs domājāt par mani, - viņa teica. - Es to jutu. Neuztraucieties! Neka pārāk slikta manā dzīvē nav bijis. Kādu dienu es jums visu izstāstīšu. Kad mums būs vai- rak laika. Šobrīd es vēlos aizmirst pagātni. Tikai pateikšu jums savu īsto vārdu. Mani satic Simona Latrella, taču jūs varat mani uzrunāt, kā vien vēlaties. Man ir divdesmit pieci gadi, un pašreiz es esmu laimīga. Šī mazā kupeja ir jauka, taču esmu izsalkusi un miegaina. Kuru guļvietu jūs ņemsiet?

Bonds pasmaidīja, izdzirdīs šo jautājumu. un pārdomāja atbildi.

- Tas gan nav visai galanti, - viņš iesāka, - bet es gribētu apakšējo. Būs drošāk, ja gulēšu tuvāk grīdai - katram gadījumam. Nevajag pārāk uztraukties, - viņš piebilda, redzot, ka meitene sarauc pieri, tomēr misteram Bigam, šķiet, ir visai garas rokas, īpaši melnādaino pasaulē. Un tas attiecas arī uz dzelzceļu. Jums nav iebildumu?

Protams, nē, - meitene atteica. - Es pati gribēju to ierosināt, lai jums ar slimo roku nevajadzētu rāpties augšā.

Beidzot lenčs bija klāt. To no restorānvagona atnesa norūpējies melnādains viesmīlis. Likās, viņš ļoti vēlas ātrāk saņemt naudu un steigties atpakaļ pie darba.

Pēc maltītes Bonds piezvanīja vagona pavadonim. Ari tas likās nervozs un izvairījās skatīties uz aģentu, visu uzmanību veltīdams gultu klāšanai. Telpā bija maz vietas, tādēļ viņa rosīšanās izskatījās visai smieklīga.

Beidzot šķita, ka pavadonis ir saņēmis drosmi.

-   Varbūt misis Braisai labpatiktos uzkavēties blakus kupejā, kamēr mans tiek galā ar gultu sataisīšanu, - viņš sacīja, skatīdamies garām Bondam. - Kaimiņ kupeja būs tukša līdz pašam Sant- petam. - Viņš izņēma atslēgu un, nesagaidījis atbildi, atslēdza starpdurvis, kas savienoja abas blakus esošās telpas.

Bonds deva Solitērai neuzkrītošu mājienu, un meitene to saprata pareizi - ieslīdējusi blakus kupejā, viņa ātri aizbultēja tās ārdurvis. Nēģeris ar troksni aizcirta starpdurvis.

Džeimss brīdi klusēja, līdz atcerējās nēģera vārdu.

-  Vai gribi man ko teikt, Boldvin? - viņš jautāja.

Pavadonis atviegloti pagriezās un ieskatījās Džeimsam cieši acīs.

-   Mja. mister Brais. Grib' gan. - Beidzot uzsācis, viņš turpināja runāt aizgūtnēm. - Manam to nevajadzēt jumsim sacīt, mister Brais, bet šitajā ceļojumā ir daudzas problēmas. Un vilcienā jums ir naidnieks, mister Brais. Tā ja. Mans dzirdej' lietas, kuras manam nemaz arī nepatīk. Nevaru daudz pasacīt. Citādi pats ietikšu nepatikšanās. Bet jums labi jāpārdomā katrs solis. Tā ja, ser. Viena kompānija grib jūs pielikt pie sienas, mister Brais. Labāk paņemiet šiten to. - Pavadonis izvilka no kabatas divus koka ķīļus.

-    Iebāžat zem durīm, - viņš pamācīja. - Neko citu nevar izdarīt. Citādi manam pārgriezīs rīkli. Taēu mans negrib, ka tā izdarās ar pasažieriem. To ne, ser.

Bonds paņēma ķīļus.

-   Bet…

Vairāk mans nevar jumsim palīdzēt, ser, - noteikti sacīja pavadonis, satverdams durvju rokturi. - Ja jūs šovakar piezvanīs, mans aizies pakaļ un atnesīs vakariņas. Nevienu citu istabā nelaižat.

Viņa roka satvēra Bonda sniegto divdesmit dolāru banknoti un, saburzījusi to. veikli iebāza kabatā.

Mans darīs visu, ko varēs, ser, - Bold vins sacīja. - Taču, ja mans nebūs piesardzīgs, šie manējo piebeigs. Tā gan.

Bonds mirkli pārdomāja, tad atvēra durvis uz blakus kupeju. Solitēra lasīja.

Tas prasīja krietnu laiciņu, - viņš sacīja. - bet nu viss ir kārtībā. Tas vīrs gribēja man izstāstīt savu dzīvesstāstu. Es iziešu, kamēr jūs iekārtosieties. Pasauciet, kad esat gatava.

Viņš apsēdās līdzās durvīm, vieta, kuru tikko bija atstājusi Solitēra, un vēroja drūmās Filadelfijas piepilsētas, kas ka ubadzes rādīja savas brūces lepnajam vilcienam.

Nav jēgas pirms laika biedēt meiteni. Taču jaunie draudi parādījās ātrāk, nekā 007 bija gaidījis, un, ja vērotājs vilcienā atklās meitenes identitāti, Solitēra būs tikpat lielās briesmās kā viņš pats.

Viņa sauca, un Bonds gāja iekšā.

Istabiņa grima tumsā, kuru kliedēja vienīgi naktslampiņas gaisma pie meitenes guļvietas.

- Saldus sapņus, - Solitēra novēlēja.

Bonds novilka žaketi. Pēc tam klusītēm pabāza zem durvīm ķīļus, uzmanīgi apgūlās ērtajā gultā un, vairs nedomādams par nākotni, iegrima dziļā miegā. Vilciena līganā šūpošanās viņu maigi ieaijāja.

Dažus vagonus tālāk tukšā restorānvagonā melnādains viesmīlis, gaidīdams desmit minūšu ilgo apstāšanos Filadelfijā, vēlreiz pārlasīja, ko bija uzrakstījis uz piezīmju papīra lapas.

XI nodala

ALLUMEUSE

Dzidrajā pēcpusdienā pirmās klases vilciens dārdināja uz dienvidiem. Tas atstāja aiz muguras Pensilvāniju un Mērilen- du. Sekoja krietni ilga stāvēšana Vašingtonā. Bonds pusmiegā dzirdēja brīdinošās zvana skaņas un klusas operatoru balsis, kas skandēja paziņojumus. Pec briža vilciens devās ceļā uz Virdžīniju. Gaiss kļuva siltāks un krēslaināks. Vien piecu stundu attālumā no skarbās un vēsās Ņujorkas smaržoja gandrīz pēc pavasara.

Kāda grupiņa nēģeru, atgriežoties mājas no nakts maiņas, iespējams, saklausa tālumā klusu sudraba sliežu dunoņu, un viens no viņiem, izvilcis pulksteni un pavēries tajā, paziņo: "Rau, ku, nāk Fantoms. Pulkstenis ir seši. Manējs rāda pareizi." "Tā gan," nosaka otrs, kad dārdoņa nāk tuvāk un apgaismotie vagoni aizjoņo viņiem garām Ziemelkarolīnas virzienā.

Ap septiņiem Bondu un Solitēru pamodināja skaļie dzelzceļa pārbrauktuvju signāli, milzīgajam vilcienam šķērsojot Rei- lejas priekšpilsētas laukus. Bonds, izvilcis no durvju apakšas ķīļus, iededza gaismu un pasauca pavadoni. Viņš pasūtīja sausos martini, bet, ieraudzījis kopā ar glāzēm un ledu atnestās mazītiņās pudelītes, nekavējoties palūdza vēl četras.

Pēc tam viņi izpētīja ēdienkarti. Zivs tajā bija raksturota kā "gatavota no žāvētas, maigas filejas bez asakām", bet cālis esot "gards, cepts eļļā, ar kraukšķīgu ādiņu" un tiekot "pasniegts sadalīts".

- Acu aizmālēšana, - noteica Bonds. Beigu beigās viņi izvēlējās olu kulteni ar šķiņķi, cīsiņus, salātus un nedaudz vie- lejā Ccimemberl siera, kas bija viens no negaidītākajiem pārsteigumiem amerikāņu ēdienkartē.

Pulksten deviņos ieradās Boldvins, lai paņemtu traukus. Viņš apvaicājās, vai pasažieri vēl ko nevēlas.

Bonds apdomājās.

-         Cikos mēs iebrauksim Džeksonvi- lā? - viņš vaicāja.

- Ap pieciem rītā, ser.

-  Vai tur uz perona ir pazemes pāreja?

-       Jja, ser. Šitais vagons apstāsies taisni blakām.

Vai tu varēsi labi ātri atvērt durvis un nolaist kāpnītes?

Nēģeris smaidīja.

-  Jja, ser. Mans par to labi parūpēsies.

Bonds iespieda viņam saujā desmit dolāru banknoti.

Gadījumam, ja es tevi Sanktpēter- burgā nesatikšu, - viņš sacīja.

-         Paldies par laipnību, ser. Ar labu nakti, ser. Ar labu nakti, mem.

Viņš izgāja un aizvēra durvis.

Bonds piecēlās un pabāza zem tām ķīļus.

-        Skaidrs, - noteica Solitēra. - Tad tādas tās lietas.

-   Jā, baidos, ka tā, - atbildēja Bonds un pastāstīja par Boldvina brīdinājumu.

-   Mani tas nepārsteidz, - sacīja meitene, kad 007 bija apklusis. - Viņi droši vien redzēja jūs ieejam stacijā. Misteram Bigam ir vesela spiegu komanda, kuru sauc "acis". Kad viņi ķeras pie darba, ir gandrīz neiespējami palikt nepamanītam. Interesanti, kuru misters Bigs ir iesūtījis vilcienā. Droši vien tas ir nēģeris - vai nu guļamvagona pavadonis, vai arī kāds no restorānvagona. Lielais virs spēj panākt, ka cilvēki dara visu, ko vien viņš vēlas.

-   Tā izskatās, - noteica Bonds. - Bet kāpēc? Kāda vara viņam ir pār tiem?

Solitēra palūkojās ārā pa logu - tumšajā tuneli, pa kuru dārdēdams traucās apgaismotais vilciens. Tad viņa pagriezās un pāri galdam ieskatījās vēsajās, platajās, pelēkzilajās angļa acis, prātodama, kā lai pastāsta par garu klātbūtni tam. kurš audzis siltās mājās un gaišās ielās, neraizēdamies par drēbēm un apaviem? Kā lai to izskaidro kādam, kurš nav dzīvojis noslēpumainajos tropos, atrazdamies to dusmu, zaglīguma un indes varā; kas nav piedzīvojis bungu mistēriju, redzējis maģijas spēku un līdz nāvei baidījies, ka tas iedarbosies? Ko gan viņš varēja zināt par katalepsiju, domu pārraidīšanu un zivju, putnu, nēģeru sesto prātu; baltas čaļa spalvas nāvējošo nozīmi. sakrustotiem žagariem ceļa vidu, mazu ādas somiņu ar kauliem un zālītēm? Vai par slimības uzsūtīšanu no attāluma, ēnas atņemšanu, vai par nāvi no pietūkšanas un par nāvi izžūstot?

Meiteni pārņēma drebuļi, un ļauno atmiņu rēgi sapulcējās ap viņu. Solitēra atcerējās ari kādu reizi Houmforā, uz kurieni aukle bija viņu aizvedusi. "Jumsim nekas ļauns nenotiksies, missij. Šitais ir visspēcīgais labais amulets. Tas jūsus sargās visu atlikušo dzivi." Tad briesmīgais vecis un pretīgais dzēriens, ko viņš lika tai dzert. Solitēra atcerējās, kā aukle viņai turēja vaļā muti, līdz pēdējā pilīte bija izdzerta. Pēc tam veselu nedēļu viņa naktīs modās ar kliedzienu. Aukle uztraucās, un tad pēkšņi viņa atkal varēja mierīgi gulēt, līdz dažas nedēļas vēlāk, pārbīdot spilvenu, sataustīja kaut ko cietu un izvilka no spilvendrānas netīru, mazu paciņu ar mēsliem. Solitēra to izmeta pa logu, bet no rīta vairs nevarēja atrast. Naktīs meitene turpināja gulēl bez pamošanās - viņa saprata, ka aukle ir atradusi sainīti un noslēpusi zem grl das deļiem.

Pēc daudziem gadiem viņa uzzināja par Vudu dzērienu, kas tiek gatavots no ru ma, šaujampulvera, kapa smiltīm un cii vēka asinīm. Atceroties tā garšu, jaunā sieviete gandrīz sāka rīstīties.

Ko gan pretī sēdošais vīrietis varēja zināt par visām šīm lietām vai viņas ticību tām?

Pacēlusi acis, Solitēra sastapās ar Bonda zobgalīgo skatienu.

- Jūs domājat, ka es nespēšu saprast, - viņš sacīja. - Un jums ir pilnīga taisnība. Taču es zinu, ko spēj paveikt bailes. Esmu izlasījis daudz grāmatu par Vudu un ticu, ka tas darbojas. Nedomāju, ka tas ietekmētu mani, jo es pārstāju baidīties no tumsas jau bērnībā, turklāt neesmu piemērots suģestijai un hipnozei. Taču es šo to zinu un nedomāju smieties. Zinātnieki un ārsti par to nesmejas.

Solitēra pasmaidīja.

- Labi, - viņa sacīja. - Tad viss, kas man jāpastāsta, ir (as, ka melnādainie baidās no mistera Biga, jo uzskata viņu par barona Samedi zombiju. Zombiji jau tāpat ir diezgan ļauni. Tie ir atdzīvināti līķi un pakļaujas personai, kas tos kontrolē. Barons Samedi ir briesmīgākais gars visā Vudu kultā. Viņš ir tumsas un nāves gars. Jau doma vien, ka baronu vada viņa paša zombijs, iedveš šausmas. Jūs zināt, kā izskatās misters Bigs. Viņš ir milzīgs, ar pelēku seju, turklāt apveltīts ar neticamu fizisku spēku. Nēģeriem nav grūti noticēt, ka viņš ir zombijs, pie tam tā ļaunākais iemiesojums. Nākamais solis ir pavisam vienkāršs. Misters Bigs veicina šo ticību, vienmēr pie rokas turēdams barona elkutēlu, ko redzējāt uz viņa galda.

Meitene uz brīdi apklusa, tad ātri, gandrīz bez elpas turpināja:

- Ticiet man, tas darbojas, un nav gandrīz neviena nēģera, kas būtu redzējis Lielo viru, dzirdējis šo stāstu un neticētu tam. Es neesmu satikusi nevienu melnādaino, kas uzlūkotu misteru Bigu bez bailēm un šausmām. Viņiem ir taisnība, - viņa piebilda, - un jūs sacītu to pašu, ja zinātu, kādā veidā viņš izrēķinās ar nepaklausīgajiem.

-  Kā gan tur iesaistījās Maskava? - jautāja Bonds. - Vai taisnība, ka misters Bigs ir SMERŠ aģents?

-   Es nezinu, kas ir SMERŠ, - atbildēja meitene, - taču zinu, ka Lielais vīrs darbojas Krievijas labā, vismaz esmu dzirdējusi viņu runājam krieviski ar cilvēkiem, kas laiku pa laikam ieradās. Dažkārt misters Bigs mani ieveda tajā istabā un pēc tam jautāja, ko es domāju par viņa apmeklētājiem. Lielākoties man likās, ka šie cilvēki runā patiesību, kaut arī nesapratu, ko viņi saka. Taču neaizmirstiet, ka es Lielo vīru pazīstu tikai gadu un viņš ir ārkārtīgi noslēpumains. Ja Maskava viņu izmanto, tad ir ieguvusi par sabiedroto visvarenāko Amerikas viru. Misters Bigs spēj uzzināt gandrīz visu, ko vēlas, un, ja viņš nedabū to, ko vēlas, kādam ir jāmirst.

-    Kādēļ neviens nenogalina viņu pašu? -jautāja Bonds.

-   Lielo vīru nevar nogalināt, - Solitēra atteica. - Viņš jau ir miris. Viņš ir zombijs.

-Jā, es saprotu, - lēni novilka 007. - Tas ir visai iespaidīgs skaidrojums. Vai jūs mēģinātu?

-   Tikai visļaunākajā gadījumā, - meitene visai negribīgi atzina. - Taču neaizmirstiet, ka es esmu no Haiti. Ar prātu saprotu, ka varētu viņu nogalināt, bet… - viņa bezpalīdzīgi pamāja ar roku, - …instinkti saka, ka tas nav iespējams.

Solitēra paļāvīgi uzsmaidīja Bondam.

-    Jūs laikam domājat, ka esmu neglābjama mulķe.

Bonds pārdomāja.

Kopš esmu izlasījis visas tās grāmatas, - iebilda aģents, - nē.

Viņš pastiepa roku un uzlika plaukstu uz meitenes delnām.

-   Kad pienāks laiks, - Džeimss smaidīja, - es iegrebšu lodē krustu. Vecajos, labajos laikos tas iedarbojās.

Solitēra izskatījās domīga.

-  Ja vispār ir kāds cilvēks, kas var to izdarīt, tad tas esat jūs, - viņa sacīja. - Pa- gājušajā naktī jūs misteram Bigam devāt pamatīgu triecienu, atmaksājot par to, ko viņš nodarīja jums. - Solitēra saņēma

Honda rokas savējās un cieši tās paspieda. -Tagad sakiet, kas jādara man.

Jāliekas gultā, - atbildēja Bonds. Viņš paskatījās pulksteni, tas rādija desmit..

- Mums jāatpūšas, cik labi vien iespējams. Džeksonvilā mēs izkāpsim un mēģināsim apvest viņus ap stūri. Atradīsim c itu ceļu uz piekrasti.

Viņi piecēlās un stāvēja viens otram pretim.

Pēkšņi Bonds pasniedzās un ar labo roku apskāva meiteni. Solitēras rokas apvija vīrieša kaklu, un viņi sāka kaislīgi skūpstīties. Meitene saņēma Džeim- sa seju un, satraukti elpodama, turēja to plaukstās. Viņas acis bija spožas un kaisles pilnas. Tad Solitēra ilgi un jutekliski skūpstīja Bondu, it kā pati būtu vīrietis, bet viņš - sieviete.

007 nolādēja savainoto plaukstu, kas traucēja izpētīt un glāstit Solitēras augumu. Viņš atbrīvoja labo roku un ieslidināja to starp abu ķermeņiem, sajuzdams meitenes stingrās krūtis, kuru galiņos bija iekvēlojušās iekāres zīmes. Tad roka slīdēja tālāk, līdz nonāca pie izliekuma muguras lejasdaļā un tur ari palika, kamēr viņi turpināja skūpstīties.

Solitēra atraisījās no Bonda apskāviena.

-   Es cerēju, ka kādu dienu tā skūpstīšu vīrieti, - viņa sacīja. - Un, kad tevi ieraudzīju. zināju, ka tas būsi tu.

Meitenes rokas noslīga gar sāniem, bet augums sauca un aicināja.

-  Tu esi ļoti skaista, - sacīja Bonds. - Un skūpsties brīnišķīgāk par visām citām meitenēm, kuras es jelkad esmu pazinis.

Džeimss palūkojās uz kreisās rokas ģipsi.

-    Ienīstu šo roku, - viņš teica. - Tā neļauj tevi apskaut un mīlēt. Ari par to misteram Bigam nāksies samaksāt.

Solitēra iesmējās un, izņēmusi kabatlakatiņu, noslaucīja lūpu krāsu no Bonda mutes. Tad atglauda matus no viņa pieres un vēlreiz noskūpstīja - šoreiz viegli un maigi.

- Tas nav nekas briesmīgs, - viņa maigi teica. - Mums ir pietiekami daudz citu lietu, par ko domāt.

Vilciens sašūpojās un atkal piespieda Bondu viņai cieši klāt.

Džeimss uzlika roku uz Solitēras kreisas krūts, ar lūpām noglāstīja viņas balto kaklu un tad atkal skūpstīja muti. Sajutis, kā uzbango asinis, viņš atbīdīja meiteni no sevis mazās, grīļīgās kupejas vidū.

-     Iespējams, tev taisnība, - Bonds smaidīdams sacīja. - Kad pienāks laiks, es vēlētos palikt kopā ar tevi bezgalīgi ilgi. Vilcienā ir vismaz viens cilvēks, kas varētu sabojāt šo nakti. Tā vai citādi, mums jāceļas četros no rīta. Tāpēc tagad nav laika mīlestībai. Lien gultā, pēc tam es atnākšu, lai iedotu tev vakara buču.

Viņi atkal lēni skūpstījās, un pēc mirkļa Bonds atkāpās.

-    Tagad pārbaudīsim, vai kāds nav noslēpies blakus kupejā, - viņš sacīja.

Bonds klusi izvilka ķīli un uzmanīgi pagrieza atslēgu. Izņēmis no maksts be- retu un atlaidis drošinātāju, viņš ar zi- mēm rādija Solitērai, lai rauj vaļā durvis, pati palikdama aiz tām. Viņš deva signālu, un meitene strauji atvēra durvis. Pretī sarkastiski smīnēja tukšums.

Bonds uzsmaidīja Solitērai un paraustīja plecus.

- Pasauc mani, kad esi gatava, - viņš teica un iegāja tukšajā kupejā.

Durvis, kas veda uz gaiteni, bija slēgtas. Telpa izskatījās tieši tāpat kā II kupeja. Bonds rūpīgi novērtēja nedrošākos punktus. Griestos vīdēja gaisa kondicionēšanas lūka, un Bonds, apsvērdams jebkuru iespēju, iedomājas, ka sistēmā varētu ielaist gāzi. Tas gan nogalinātu ari pārējos vagona pasažierus. Atlika vēl notekcaurules tualetē. Protams, bija iespējams, ka ari šajās caurulēs tiktu ielaista kāda dzīvībai bīstama viela, taču tad tas būtu jādara no vilciena apakšas, bet, braucot šādā ātrumā, ar tādu darbu varētu tikt galā varbūt vienīgi profesionāls akrobāts.

Bonds paraustīja plecus. Ja kāds nāks, tad vienīgi pa durvīm. Viņam tikai jāpaliek nomodā.

Solitēra sauca. Telpā vēdīja "Vent Vērt" aromāts. Atspiedusies uz elkoņa, meitene 110 savas guļvietas skatījās lejup uz Bondu.

Ap pleciem viņa bija apņēmusi palagu. Bonds iztēlojās zem tā Solitēras kailo au- gurnu. Viņas melnie mati krita tumšās cirtās. Vienīgā naktslampiņa atradās aiz meitenes galvas, un viņas seja slēpās ēnā. Džeimss pakāpās uz mazajām alumīnija kāpnītēm un pieliecās viņai klāt. Solitēra pastiepās pretī, un palags noslīdēja no pleciem.

-   Nolādēts, - sacīja Bonds. - Tu…

Viņa uzlika roku Bondam uz lūpām.

-    Allumeuse*, manuprāt, būtu gana piemērots vārds, - viņa sacīja. - Man sa- gāda patiesu prieku ķircināt vienu otru spēcīgu un nerunīgu vīru. Tu kvēlo dusmu liesmās. Šī ir vienīgā spēle, kuru esmu ar tevi spēlējusi un ilgi es to nespēšu turpināt. Cik dienu paies, kamēr tava roka atkal būs vesela?

Bonds viegli iekoda plaukstā, kas aizklāja viņa muti. Meitene klusi iekliedzās.

-  Tas nebūs ilgi, - teica Džeimss. - Un kādu dienu, kad atkal spēlēsi savu mazo spēlīti, tu pēkšņi attapsies, ka pati esi sapinusies kā taurenis zirnekļa tiklā.

Meitene apvija Bondam rokas, un viņi ilgi un kaislīgi skūpstījās.

Beidzot Solitēra atkrita spilvenos.

-   Nāc pie manis, - viņa izdvesa. - Es vairs negribu neko spēlēt.

Bonds nokāpa lejā un aizvilka aizkarus.

-   Tagad mēģini mazliet pagulēt, - viņš sacīja. - Rit būs gara diena.

Solitēra kaut ko nomurmināja, Bonds dzirdēja, kā viņa pagriežas uz otriem sāniem un izslēdz gaismu.

Džeimss pārbaudīja ķīļus zem durvīm. Tad novilka žaketi, noņēma kaklasaiti un atlaidās apakšējā guļvietā. Izslēdzis savu naktslampiņu, viņš gulēja, domādams par Solitēru un klausīdamies riteņu vienmērīgajā klaudzoņā zem galvas, savas kupejasbiedres ritmiskajā elpā, vieglajā vagona čīkstēšanā un klusinātajā gaiteņa čaboņā - visās tajās skaņās, kas naktis tik ātri iemidzina vilcienu pasažierus.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit, un vilciens atradās garajā ceļa posmā starp Kolumbiju un Savannu, Džordžijas štatā. Līdz Džeksonvilai bija jābrauc vēl apmēram sešas stundas - vēl sešas stundas tumsas, kuras aizsegā Lielā vīra cilvēkam ir jāsāk rīkoties, kamēr netraucēti var izmantot gaiteni.

Milzīgais vilciens locījās tālāk - cauri Džordžijas tukšajiem līdzenumiem un skopulīgajiem ciematiem, ar vienīgo ciklopa aci vērdamies melnajā naktī un ar baisu signālu vēstīdams plašajai savannai par savu tuvošanos.

Bonds atkal iededza gaismu un kādu brīdi lasīja, taču nespēja koncentrēties un drīz vien padevies izslēdza lampu. Domas atgriezās pie Solitēras un nākotnes, pie tā, kas viņus sagaida Džeksonvi- la un Sanktpēterburgā, pie drīzās tikšanās ar Leiteru.

Daudz vēlāk, ap pulksten vieniem nakti, Bonds beidzot iekrita trauslā snaudā, bet tūlīt pat kluss, metālisks troksnis lika uztrūkties un satvert ieroci.

Kāds stāvēja pie kupejas durvīm un piesardzīgi mēģināja pagriezt atslēgu.

Bonds nekavējoties uzlēca kājās. Viņš uzmanīgi, lai neradītu ne mazāko troksni, atbrīvoja no ķīla durvis uz blakus kupeju, atbīdīja bultu un, izslīdējis cauri tukšajai telpai, sāka klusi vērt vaļā durvis, kas veda uz gaiteni.

Atkrizdams vietā, spalgi noklakšķēja aizbīdnis. Bonds izmetās gaitenī, taču ieraudzīja vienīgi kādu stāvu pazibam jau pašā vagona galā.

Ja viena roka nebūtu ievainota, viņš varētu nošaut bēgošo vīru, (aču, veroi vaļa durvis, bija nācies aizbāzt ieroci aiz bikšu joslas. Bonds zināja, ka nav jēgas dzīties pakal. Bija pārāk daudz tukšu kupeju, kurās vīrietis varēja ieslīdēt un klusi aizslēgt dunas. Bonds zināja ari to. ka viņa vienīgā iespēja būtu pārsteiguma mirklis, ātrs šāviens vai pretinieka padošanās.

Džeimss pagājās dažus soļus atpakaļ līdz II kupejai un pamanīja zem durvīm pabāztu papīra gabalu.

Viņš iegāja kupejā, aizslēdza aiz sevis durvis un iededza naktslampiņu. Solitēra gulēja. Papīra gabals, viena vienīga lok sne, gulēja uz paklāja pie durvīm. Bonds to pacēla un apsēdās uz gultas malas.

Tā bija lēta papīra lapa, ko klāja nelīdzeni, ķeburaini burti. Džeimss piesardzīgi paņēma papīru, necerot, ka uz tā būs palikuši pirkstu nospiedumi. Šie cilvēki tādus neatstāj.

"Ak, burve, negale mani. Atstāj dzīvu. Viņš ir tas liķis.

Dievišķais bungotājs ziņo, ka, Ausmas stundā piecelies, Skandinās savas viņš bungas TEV no rīta

Varen agri, varen agri. varen agri.

varen agri. Ak. burve, kas slaktē cilvēku bērnus, kad tie vēl nav nobrieduši. Ak. bui~ve, kas slaktē cilvēku bērnus, kad tie vēl nav nobrieduši, Dievišķais bundzinieks ziņo. ka. Ausmas stunda piecēlies. Skandinās savas viņš bungas TEV no rīta

Varen agri, varen agri, varen agri.

varen agri. Mēs uzrunājām TEVI. un TU sapratīsi."

Aģents apgūlās un iegrima domās, tad, salocījis papīru, iebāza to kabatas portfelī.

Viņš gulēja uz muguras un, vērdamies tukšumā, gaidīja rītausmu.

XII nodala

PURVAINAIS LĪDZENUMS

Pulksten piecos no rīta abi bēgli Džek- sonvilā nemanīti izslīdēja no vilciena.

Apkārt vēl aizvien valdīja krēsla, un Floridas mezgla stacijas peronu apgaismoja tikai dažas retas spuldzes. Pazemes pārejas ieeja atradās gandrīz pretī 245. vagonam, un dusošajā vilcienā nemanīja nekādas dzīvības pazīmes. Bonds piekodināja pavadonim, lai pēc viņu aiziešanas kupejas durvis tiktu aizslēgtas un aizkari aizvilkti. Džeimss cerēja, ka tādā veidā viņu prombūtne netiks pamanīta līdz pat Sanktpēterburgai.

No pazemes pārējas viņi iznāca tieši pie biļešu kasēm. Bonds noskaidroja, ka nākamais ekspresis uz Saukt pēterburgu ir "Sudraba meteors" - tāda paša tipa vilciens ka "Fantoms" -, kas atiet pulksten deviņos, un iegādājās divas biļetes guļamvagonā. Tad Džeimss saņēma Solitēras roku. un viņi izgāja uz siltas, tumšas ielas.

Netālu bija manāmas vairākas diennakts ēstuves, un viņi iespraucās pa durvīm, virs kurām rotājās spilgts neo na uzraksts "Labi ēdieni". Tā izrādījās parasta, ne visai tīra ieskrietuve ar divām nogurušām oficiantēm aiz cinka Ieies, kas bija nokrauta cigaretēm, stiklenēm, lētām brošūrām un komiksiem. Turpat stāvēja milzīgs kafijas automāts un vairāki butāna gāzes riņķi. Cieši aizvērtās durvis, kuras vēstīja, ka aiz tām atrodas "Atpūtas istaba", atradās līdzās durvīm ar uzrakstu "Personāla telpa", kas patiesībā visdrīzāk bija rezerves izeja. Bariņš kombinezonos ģērbtu vīriešu, kas sēdēja pie viena no divpadsmit netīriem un traukiem nokrautiem galdiņiem, uzmeta ienācējiem īsu mirkli un tūlit atkal pievērsās iesāktajai sarunai. "Dīzelvilcienu remontbrigāde," nosprieda Bonds.

Pa labi no ieejas atradās četras šauras kabīnes, un abi ceļinieki, apsēdušies viena no tām, drūmi raudzījās notraipītajā ēdienkartē.

Pēc brīža pie viņu galdiņa nostājās viena no oficiantēm, nevērīgi atbalstījusies pret šķērssienu, viņa aši nopētīja Solitēras apģērbu.

-   Apelsīnu sulu, kafiju, olu kulteni, divas porcijas, - īsi noteica Bonds.

-   Labs'i, - atbildēja meitene. Promejot viņas kurpes miegaini šļūkāja pa grīdu.

-   Olu kulteni viņi gatavos ar pienu, - sacīja Bonds. - Amerikā nav iespējams ēst vārītas olas! Šeit tās vāra bez čaumalām, un tas izskatās vienkārši pretīgi. Dievs vien zina, kur viņi apguvuši šo triku. Do- mājams, tas nāk no Vācijas. Un ari pasaulē draņķīgākā kafija ir Amerikā, vēl briesmīgāka nekā Anglijā! Cerams, ka apelsīnu sulu viņi nespēj sabojāt - galu galā mēs tagad esam Floridā. - Pēkšņi Bonds jutās nomākts, ka veselas četras stundas nāksies pavadīt šajā netīrajā un lētajā ūķī.

-    Amerikā visi pūlas ātri tikt pie naudas, - Solitēra teica. - Un tas nenāk par labu pircējiem. Viss, ko viņi vēlas, ir ātri izvilināt no tevis dolārus un pašu izsviest pa durvīm. Pagaidi, kamēr tiksim līdz piekrastei. Šajā gadalaikā Florida pārvēr- šas par lielākajām muļķu lamatām pasaulē. Austrumu piekrastē aplaupa miljonārus. Tur, kurp mēs dodamies, izpurina sīkās zivteles. Apkalpo, protams, tei- rāmi. Uz turieni brauc nomirt. Un paņemt lidzi uz viņpasauli taču savu mantu nevar.

-   Dieva dēļ, - izdvesa Bonds, - kas tad la par vietu?

-   Sanktpēterburgā gandrīz visi ir mirēji, - skaidroja Solitēra. - Tas ir Amerikas pēdējais pieturas punkts. Kad bankas ierēdnim, pasta darbiniekam vai dzelzceļa pavadonim aprit sešdesmit gadu, viņš ar savu pensiju vai ikgada renti dodas uz Sanktpēterburgu, lai dažus gadus pirms nāves pavadītu, gozējoties saulītē. Viņi to sauc par Saulesgaismas pilsētu. Laika apstākļi ir tik labi, ka vietējo avīzi "Inde- pendent" izdala par velti ikreiz, kad saule nav parādījusies avīzes iznākšanas laikā. Tas gadās tikai divas trīs reizes gadā, un tā ir laba reklāma. Vecie ļaudis dodas gulēt ap deviņiem vakarā, bet dienā, sapulcējušies bariņos, spēlē dažādas galda spēles un bridžu. Tur ir izveidotas divas beisbola komandas - "Kids" un "Kubs"-, kurās neviens spēlētājs nav jaunāks par septiņdesmit pieciem gadiem! Vecīši spēlē ķegļus, bet lielāko daļu laika sēž, cieši saspiedušies, uz tā saucamajiem "ietves dīvāniem" - tās ir soliņu rindas, kas izvietotas abās galveno ielu pusēs. Tā viņi tur gozējas saulītē, tenko un snauduļo. Briesmīgs skats… Visi šie vecie ļautiņi ar savām brillēm, dzirdes aparātiem un klabošajām zobu protēzēm.

-    Izklausās diezgan drūmi, - noteica Bonds. - Kādēļ, ellē, misters Bigs ir izvēlējies tieši šo vietu?

-  Tāpēc, ka viņam tā ir piemērota, - nopietni atbildēja Solitēra. - Izņemot krāp- šanos kāršu spēlēs, Sanktpēterburgā gandrīz vai nav noziedzības, tādēļ tur ir ļoti maz policistu. Tiesa, ir diezgan spēcīga krasta apsardzes nodaļa, taču tā nodarbojas galvenokārt ar Tarponspringsas maluzvejniekiem un kontrabandistiem, kas strādā starp Tampu un Kubu. Es neko nezinu par mistera Biga darījumiem Sanktpēterburgā, izņemot to, ka viņam tur ir svarīgs aģents, kas iesaukts par Laupītāju. Tam varētu būt kaut kāds sakars ar Kubu, tā vismaz man liekas, - viņa domīgi piebilda. - Iespējams, saistībā ar komunistiem. Domāju, ka Kuba stāv aiz Hārlemas un izsūta sarkanos aģentus pa visu Kārību jūru.

-    Lai nu kā, - turpināja Solitēra, Sanktpēterburga ir pati nevainīgākā Amerikas pilsētiņa. Viss tur ir ļoti "vienkāršs" un "laipns". Tiesa gan, tur ir arī pansionāts alkoholiķiem. Bet ļoti veciem droši vien, - viņa smējās, - tādēļ, domājams, viņi sen vairs nevar nevienam nodarīt neko Jaunu.

-  Tev iepatiksies šī pilsētiņa, - Solitēra uzsmaidīja Bondam, - un beigu beigās tu sagribēsi tur apmesties uz dzīvi un kļūt par "večuku". Sanktpēterburgā šis vārds tiek izrunāts ar lepnumu… "Večuks".

-   Lai Dievs mani pasargā, - dedzīgi iesaucās Bonds. - Kaut ko tādu es pat Jaunākajos murgos nevaru iedomāties. Ceru, ka neiepisimies apšaudē ar Laupītāju un viņa draugiem. Citādi pāris simtu večuku ķers sirdstrieka. Vai tiešām šajā vietā nav neviena jauna cilvēka?

-   Kā nu ne, - smējās Solitēra. - Cik uziet! Piemēram, visi vietējie iedzīvotāji, kas kāš no večukiem naudu. Ļautiņi, kam pieder moteļi un kempingi. Milzu naudu var nopelnīt, rikojot bingo sacensības. Es būšu tava iekšā saucēja - meitene, kas stāv ārpusē un ievilina vientiesīšus.

-    Dārgo mister Bond, - viņa pasniedzas un satvēra vīrieša roku, - vai jūs nevēlētos kopā ar mani pavadīt mierīgas vecumdienas Sanktpēterburgā?

Bonds atliecās un kritiski nopētīja jauno sievieti.

-   Vispirms es veļos kopā ar jums nodzīvot garu un grēcīgu mūžu, - viņš atteica. plati smaidīdams. - Tas man noteikti padotos labāk. Taču man patīk viņu paradums likties gultā pulksten deviņos vakarā.

Meitenes acis smaidīja, lūkodamies Bondā. Beidzot atnesa brokastis, un Solitēra noņēma plaukstu no Džeimsa rokas.

-   Jā, - viņa sacīja, - tu dosies gulēt, bet es izlavīšos pa sētas durvīm un uzdzīvošu kopā ar "K/ds" un "Kubs" veterāniem.

Brokastis izrādījās tieši tik sliktas, kā Bonds bija paredzējis.

Samaksājuši viņi devās uz stacijas uz- gaidamo telpu.

Lēca saule, un gaismas stari caur putekļiem klātajām logu rūtīm ielauzās tukšajā zālē. Viņi apsēdās viens otram līdzās, un Bonds apbēra Solitēru ar jautājumiem par Lielo vīru, gribēdams noskaidrot visu, ko meitene varētu zināt par milzīgā nēģera operācijām.

Laiku pa laikam viņš atzīmēja kādu datumu vai vārdu, taču neuzzināja gandrīz neko jaunu. Solitērai bija savs dzīvoklis tajā pašā Hārlemas kvartālā, kurā dzīvoja misters Bigs, un pagājušo gadu viņa tur tika turēta kā īsta cietumniece. Kopā ar meiteni dzīvoja divas nejaukas nēģerietes, un viņai nebija ļauts iziet no dzīvokļa bez apsardzes.

Šad un tad misters Bigs veda savu gūstekni uz istabu, kurā Bonds viņu ieraudzīja pirmo reizi. Solitērai bija jaat- bild, vai pie krēsla piesietais cilvēks stāstā patiesību vai nē. Meitene sniedza atbildes, vadoties no tā, vai šie cilvēki viņai intuitīvi šķita labi vai ļauni. Solitēra zināja, ka tas bieži vien ir nāves spriedums, taču viņai bija vienalga, kas notiek ar tiem, kuri likās ļauni. Tikai daži no viņiem bija baltie.

Bonds pierakstīja datumus un šo notikumu detaļas.

Dzirdētais papildināja priekšstatu par ļoti varenu un aktīvu vīru, cietsirdīgu un nežēlīgu milzīga operāciju tīkla organizētāju.

Par monētām Solitēra varēja pastāstīt tikai to, ka vairākas reizes viņai nācies jautāt cilvēkiem, cik daudz monētu izdevies pārdot un cik par tām samaksāts.

- Ļoti bieži, - meitene sacīja, - šie cilvēki meloja abos gadījumos.

Bonds bija piesardzīgs un atklāja loti maz no tā, ko pats zināja. Pieaugošais maigums pret Solitēru un ilgas pēc viņas auguma nekādā ziņā nedrīkstēja traucēt darbam.

"Sudraba meteors" pienāca laikā, un viņi jutās atviegloti, ka atkal dodas ceļā.

Vilciens traucās cauri Floridai - cauri mežiem un purviem, kurus klāja pārkal- tušas sūnas, un nepārskatāmām citrusaugu birzīm.

Sūnu klajumi šķita kā nedzīvas, spokainas cirsmas. Mazo ciematiņu namu jumti atgādināja saulē izbalējušu kaulu krāvumus. Vienīgi augļu pilnās citrusu birzis izskatījās zaļas un spirgtas. Viss pārējais likās svelmē sakaltis un nedzīvs.

Caur vilciena logu veroties nokaltušo mežu drūmajā klusumā, Bonds domāja, ka lajos droši vien būtu grūti atrast katlu dzīvu radību, izņemot sikspārņus, skorpionus un melnās atraitnes.

Viņi ieturēja vieglu maltīti, un pēkšņi vilciens jau traucās gar Meksikas juras līci, cauri mangrovju purviem un palmu birzīm, garām nebeidzamām moteļu un kempingu rindām, un Bonds sajuta uz- plūstam smaržu no citas Floridas, tās Floridas, kas sauca un vilināja reklām- plakātos.

Viņi izkāpa no vilciena Klīvoterā - pēdējā pieturā pirms Sanktpēterburgas. Bonds apturēja taksometru un nosauca vajadzīgo adresi Dārgumu salā, kas atradās pusstundas brauciena attālumā. Bija pats pusdienas laiks, pulkstenis rādija divi, un saule gluži vai kvēloja debesīs. Solitēra noteikti gribēja noņemt cepuri un volānu.

- Tas līp pie sejas, - viņa sacīja. - Diezin vai kāds mani šeit varētu pazīt.

Kad taksometrs apstājās pie Pārk- strītas un Centrālās avēnijas krustojuma, kur avēnija pārvēršas garā Dārgumu salas dambī pāri seklajiem līča ude- ņiem. viņiem pretī izbrauca automašīna, kurā sēdēja milzīgs nēģeris ar bakurē- tainu seju.

Ieraugot Solitēras profilu, nēģera mute pavērās izbrīnā. Viņš nekavējoties apstādināja mašīnu ietves malā un, iemeties telefona kabīnē, uzgrieza Sanktpēterbur- gas numuru.

- Šite Bakainais, - viņš steidzīgi runāja klausulē. - Do' šu' man aši Laupītāju. Tas ir tu. Laupītāj? Klau, Lielajam vajaga būt pilsētā. Ko tu man gvelz, ka nupatās ru- nāj' ar šo no Ņujorkas? Mans tikko redzēj' šā meitieti Klīvoteras taksī. Brauca uz dambi. Protama lieta, ka es ir drošs. Zvēru. Nav nekādas kļūmes. Kopā ar vīru zilā uzvalkā, pelēkā cepurē. Šim uz sejas ira rēta. Ko ta' tas nozīmē, seko šiem? Mans nevar noticēt, ka Lielais nava pilsēta, vai varbūt ir? Vai man vajadzēt' pārliecināties un pārbaudīt? Labs i, labs i. Mans noķers to taksi, kad šilais brauks atpakaļ pār dambi uz Klīvoteru. Labs i, labs i. Mans izdarīs visu, kā nākas.

Vīrs, kuru sauca par Laupītāju, tūlīt pat zvanīja uz Ņujorku. Viņš bija bridi nāts par Bondu, taču nesaprata, kā te varēja gadīties Solitēra. Kad saruna ar Lielo vīru bija galā, viņš vēl joprojām neko nesaprata, toties bija saņēmis precīzus un izsmeļošus norādījumus.

Laupītājs nolika klausuli un bridi sēdēja, ar pirkstiem bungodams pa rakstāmgaldu. Desmit tūkstoši dolāru par darbu. Viņam būs vajadzīgi divi vīri. Tātad pašam paliks astoņi tūkstoši. Laupītājs aplaizīja lūpas un piezvanīja uz biljarda zāli, kas atradās kādā Tampas centra bārā.

Pie Evergleidas Bonds samaksāja taksometra vadītajam. Glītas, balti dzeltenas koka kotedžas no trim pusēm ietvēra Bahama skvēra zālāju, kas stiepās līdz baltajām pludmales smiltīm. No turienes bija pārredzams viss Meksikas jūras lī cis, mierīgs kā spogulis un tveices nokausēts līdz pat horizontam, kur savienojās ar dzidrajām debesīm.

Pēc Londonas, Ņujorkas un Džeksonvi- las tā bija dzirkstoša pārmaiņa.

Bonds kopā ar Solitēru iegāja pa durvīm, pie kurām bija piestiprināta plāk- silīte ar uzrakstu "Birojs". Viņš nospieda zvanu ar uzrakstu "Menedžere: misis Sti- vesanta", un parādījās savītušai garnelei līdzīga sieviete ar zili tonētiem matiem. Viņas sakniebtās lūpas izmocīja smaidu.

-  Jā?

-   Leitera kungs?

-   Ak. jā, jūs esat Braisa kungs. Pirmā kotedža, taisni lejā pludmalē. Leitera kungs jūs gaida jau kopš lenča. Un…? - Viņa ar pensneju norādīja uz Solitēru.

-   Braisa kundze, - noteica Bonds.

-   Ak, jā, - neticīgi novilka misis Stīve- santa. - Labi, aizpildiet reģistrācijas lapu. Esmu pārliecināta, ka jūs ar Braisa kundzi pēc garā ceļa vēlēsieties atsvaidzināt ies… Tikai pilnu adresi, lūdzu. Paldies.

Viņa pavadīja ceļiniekus pa cementētu celiņu uz pēdējo kotedžu kreisajā pusē. Sieviete pieklauvēja, un parādījās Leiters. Bonds gaidīja draudzīgu smaidu, taču Leiters, viņu ieraudzījis, izskatījās vienīgi pārsteigts. Viņa mute bez skaņas pavērās. Salmu krāsas mati, kas pie saknēm bija melni, atgādināja siena kaudzi.

Liekas, tu neesi ticies ar manu sievu, - teica Bonds.

- Nē, nē, tas ir, jā. Sveiks.

Leiters nespēja aptvert notiekošo. Aizmirsis Solitēru, viņš gandrīz raušus ierāva Bondu pa durvīm. Pēdējā mirkli atcerējies par meiteni, satvēra to aiz rokas un, ievilcis mazajā priekšnamiņā, ar kāju aizcirta durvis, tā ka misis Stīvesantas "Ceru, ka pie mums labi pavadīsiet…" aprāvās pie vārda "laiku". Leiters vēl joprojām nespēja attapties. Viņš stāvēja un skatījās te uz vienu, te otru.

Bonds nometa ceļasomu uz grīdas, atvēra durvis un, ielaidis Solitēru dzīvojamajā istabā, sekoja viņai nelielajā telpā ar logu uz jtiras pusi. Istabā atradās vairāki viegli bambusa krēsli, kuru polsterētie sēdekļi bija pārvilkti ar spilgtu, sarkanām un zaļām hibiskrozēm rotātu kokvilnas mēbeļdrānu. Grīdu sedza no palmu lapām pīts paklājs. Pie sienām, kas vizēja piles olu zilumā, karājās krāšņu tropu ziedu attēli bambusa rāmīšos. Telpas vidū bija novietots liels un apaļš - kā iedzimto bungas - bambusa galds ar stikla virsmu, uz kura stāvēja vāze ar puķēm

un balts telefons. Plati logi vērās uz jūru, un pa labi no tiem uz pludmali veda durvis. Baltas plastikāta žalūzijas bija līdz pusei aizvilktas, lai neielaistu telpā spilg- j to gaismu, ko atstaroja smiltis.

Bonds un Solitēra apsēdās. Džeimss aizsmēķēja un uzmeta uz galda cigarešu paciņu un šķiltavas.

Pēkšņi iezvanījās telefons. Leiters, bei- | dzot attapies no sastinguma, pacēla klausuli.

- Klausos, - viņš atsaucās. - Savieno- j jiet ar leitnantu. Tas esat jūs, leitnant? Viņš ir šeit. Tikko ieradās. Nē, viss vienā gabalā. - Fēlikss mirkli klausījās, tad pagriezās pret Bondu. - Kad tu izkāpi no "Fantoma"? - viņš jautāja. Bonds atbildēja. - Džeksonvilā, - Leiters teica klausulē. - Mjā. Es pateikšu. Protams. Noskaidrošu detaļas un piezvanīšu jums. Vai varēsiet atsaukt Slepkavību izmeklēšanas dienestu? Es, protams, to augstu novērtēju. Un Ņujorku. Tas būtu liels pakalpojums, leitnant. Orlando 9000. Labi. Un vēlreiz paldies. Sveiki. - Nolicis klausuli. Leiters noslaucīja no pieres sviedrus un apsēdās pretī Bondam.

Tad viņš paskatījās uz Solitēru un atvainodamies pasmaidīja.

-  Jūs laikam esat Solitēra, - Leiters sacīja. - Atvainojiet par nepieklājīgo sagaidīšanu. Šī bija viena traka dieniņa. Jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā es vairs necerēju ieraudzīt šo puisi. - Viņš atkal pagriezās pret Bondu. - Esi gatavs turpināt?

-   Jā, - atbildēja Bonds. - Solitēra tagad ir mūsu pusē.

-   Lieliski, - teica Leiters. - Nu, jūs jau noteikti nebūsiet ne lasījuši avīzes, ne klausījušies radio, tādēļ vispirms sniegšu pēdējo ziņu kopsavilkumu. "Fantomu" apturēja drīz vien aiz Džeksonvilas - starp Valdo un Okalu. Jūsu kupeja tika apšaudīta ar automātu un nomētāta ar rokasgranātām. Tā lika pilnīgi sašķaidīta, ja atļausiet piebilst. Nogalināts vagona pavadonis, kas tobrīd atradās gaitenī. Citu cietušo nav, bet tracis turpinās. Kas to izdarīja? Kas ir Braisa kungs un kas tā par Braisa kundzi? Kur viņi ir? Protams, mēs bijām pārliecināti, ka tu esi notverts. Sāka rīkoties Orlando policija. Viņi izsekoja tavai biļetei līdz Ņujorkai. Uzzinājuši, ka pasūtījumu izdarījis FIB, metās virsū man. Vesels vagons mēslu. Un pēkšņi lu ierodies ar skaistu meiteni pie rokas, izskatīdamies tikpat laimīgs, cik mierīgs.

Leiters izplūda skaļos smieklos.

-   Puis! Ja tu zinātu, ko man nupat nācās dzirdēt pa telefonu! Varētu padomāt, ka es uzspridzināju to sasodīto vilcienu.

Viņš pasniedzās pēc vienas no Bonda cigaretēm un aizsmēķēja.

-    Nu. labi, - viņš sacīja. - Tas ir īss konspekts. Tagad uzklausīsim tavu stāstu. Uz priekšu!

Bonds visos sīkumos izstāstīja, kas bija noticis kopš sarunas ar Leiteru "Santredžisas" viesnīcā. Ticis lidz naktij vilciena, 007 izņēma no piezīmju grāmatiņas papīra lapu un pārslidināja to pār galdu.

Leiters iesvilpās.

-   Vudu, - viņš sacīja. - Domājams, ka to vajadzēja atrast uz līķa. Rituāla slepkavība, kuru izdarījuši tā puisieša draugi, kuru tu piekāvi Hārlemā. Lūk, kā tam bija jāizskatās. Un Lielajam vīram ar to nav pilnīgi nekāda sakara. Tie mērgļi visu ir labi izdomājuši. Taču mēs atradīsim viņu cilvēku, kas bija iesūtīts vilciena. Iespējams, ka tas bija viens 110 restorānā vagona apkalpotājiem. Viņam bija jānorāda tava kupeja. Pabeidz stāstu un es pateikšu, kā viņš to izdarīja.

-   Ļauj man to apskatīt. - Solitēra pasniedzās pēc papīra lapas.

-   Ja. - viņa klusi sacīja. - Tas ir ouan- ga, Vudu fetišs. Bungu Raganas pie- saukšana. To izmantoja Ashati ciltis Āfrikā, kad viņi gribēja kādu nogalināt. Haiti izmanto ko līdzīgu. Labi, ka tu man par to nepastāstīji, - Solitēra nopietni teica, atdevusi papīra gabalu Bondam. - Mani noteikti būtu pārņēmusi histērija.

-   Arī man kļuva neomulīgi, - atbildēja Bonds. - Es jutu, ka tās ir sliktas ziņas. Par laimi, mēs izkāpām Džeksonvila. Nabaga Boldvins. Mēs viņam esam lielu pateicību parādā.

Viņš pabeidza savu stāstu par atlikušo ceļojuma daļu.

-    Vai kāds jums sekoja, kad atstājāt vilcienu? - jautāja Leiters.

-   Nedomāju, - atteica Bonds. - Taču Solitēru tomēr vajadzētu paslēpt, kamēr neatradīsim iespēju aizgādāt viņu tālāk no ziņkārīgām acīm. Domāju, ka jau rit mums jāiesēdina meitene lidmašīnā uz Jamaiku. Līdz tam brīdim es varētu viņu pieskatīt.

-   Protams, - piekrita Leiters. - Mēs dabūsim viņu prom ar ēarterreisu no Tam- pas. Rit ap lenēa laiku Solitēra būs Maia- mi, tur varēs pārsēsties kādā no pēcpusdienas reisiem un nonāks galā rit ap vakariņu laiku. Šā vai tā - ir pārāk vēls, lai ko uzsāktu jau šovakar.

-     Vai tā būs labi, Solitēra? - Bonds jautāja.

Meitene lūkojās ārā pa logu, acīs vīdēja tas pats neizdibināmais skatiens, kādu viņš jau agrāk bija ievērojis. Pēkšņi viņa nodrebēja un pievērsās Bondam. Solitēra pastiepa roku un pieskārās Džeimsa piedurknei.

-   Jā, - viņa vilcinoties sacīja. - Domāju, ka jā.

XIII nodala

PELIKĀNA NĀVE

Solitēra piecēlās.

-   Man mazliet jāsaved sevi kārtībā, - viņa sacīja. - Domāju, jums abiem ir daudz ko pārrunāt.

-   Un kā vēl! - iesaucās Leiters, pielēk- dams kājās. - Es nu gan esmu labais! Droši vien esat pārguruši līdz nāvei. Jums būs labāk iekārtoiies Bonda istabā. bet viņš var saklāt sev gultu manējā.

Solitēra kopā ar Leiteru izgāja no nelielās dzīvojamās istabas, un Bonds dzirdēja, kā draugs viņai rāda telpu izvietojumu.

Pēc mirkļa Leiters atgriezās ar pudeli "Haig&Haig" un ledu.

-   Pavisam esmu aizmirsis labās manieres, - viņš bilda, pildīdams dzērienu glazēs. - Mums abiem tagad derētu krietni iedzert. Blakus vannasistabai ir neliels pieliekamais. Es piekrāvu to pilnu ar visu nepieciešamo!

Leiters iešļāca glāzēs nedaudz sodas ūdens, un abi vīrieši iedzēra pa prāvam malkam.

-     Ķersimies pie detaļām, - noteica Bonds, atzveldamies krēslā. - Velnišķīgi labi padarīts darbiņš.

-  Kā tad, - piekrita Leiters, - ja neskaita līķu trūkumu.

Viņš uzcēla kājas uz galda un aizdedzināja cigareti.

-   "Fantoms" izbrauca no Džeksonviļas ap pieciem no rīta, - viņš iesāka, - un ie- radās Valdo ap sešiem. Tieši pēc tam, kad tas atstāja Valdo, - un tālāk es minu - mistera Biga aģents iegāja kupejā, kas atradās blakus jūsējai, un iekāra logā dvieli, kas nozīmēja, ka "īstais logs atrodas pa labi no ši dvieļa".

-   Starp Valdo un Okalu ir prāvs taisnu sliežu gabals, - turpināja Leiters. - Tas ved cauri mežiem un purvainām vietām. Paralēli iet automaģistrāle. Apmēram divdesmit minūtes pēc Valdo zem lokomotīves - bums! - atskan brīdinājuma sprādziens. Vadītājs samazina ātrumu. Bums! Un vēl viens bums! Trīs reizes pēc kārtas. Avārijas stāvoklis! Ir jāapstājas! Vadītājs aptur vilcienu, domādams, kas, ellē, noticis. Priekšā taisns sliežu ceļš. Tāluma mirgo zaļā gaisma. Tuvumā nevienas dzīvas dvēseles. Pulkstenis ir apmēram piecpadsmit minūtes pāri sešiem, un tikko aust gaisma. Parādās vecs, sagrabējis limuzīns…

Bonds sarauca uzacis.

-   Mašīna ir zagta, - paskaidroja Leiters un turpināja. - Tā ir pelēka, varētu būt, piemēram, buiks. Auto ar izslēgtām ugunim apstājas uz automaģistrāles iepretī vilciena vidum, no tās izkāpj trīs vīri. Droši vien - nēģeri. Viņi lēnām iet pa zāli starp ceļu un sliedēm. Divi malējie stiepj burvīgus automātus. Arī vidējais vīrs nes kaut ko rokās. Tad viņi apstājas pie 245. vagona. Viri ar ložmetējiem nolaiž dubul tu kārtu pa kupejas logu. Trešais iemet granātu, un visi tris drāžas atpakaļ uz mašīnu. Tas neprasa daudz laika.

Tiklīdz viņi tiek līdz mašīnai - bu- bumm! Frikasē no H kupejas. Jādomā, frikasē arī no mistera un misis Braisiem. Patiesibā frikasē no tava Boldvina, kurš izmetās gaitenī, tiklīdz ieraudzīja tuvojamies savam vagonam vīriešus. Citu cietušo nav, vienīgi šoks un histērija visā vilcienā. Automašīna aizbrauc. Iestājas klusums, kuru pāršķeļ kliedzieni un kritienu būkšķi. Cilvēki skraidelē šurpu turpu. Vilciens, cik ātri vien iespējams, dodas uz Okalu. Tur 245. vagons tiek atkabināts. Ceļu var turpināt pēc trim stundām.

Otrā aina. Leiters sēž kotedžā, cerēdams, ka nekad dzīvē nav pateicis neviena nelaipna vārda savam draugam Džeimsam Bondam, un domādams, kā Hūvers uzņems ziņu, ko Leitera kungs viņam šovakar pasniegs vakariņās. Tas ari viss, ļautiņi.

Bonds sāka smieties.

-   Veikli nostrādāts! - viņš iesaucās. - Esmu pārliecināts, ka viņiem visiem ir brīnišķīgs alibi. Kas par varenu vīru! Izskatās. ka misteram Bigam ir visai garas rokas un nekādas pietātes pret demokrātiju, cilvēktiesībām un visu pārējo. Priecājos, ka misters Bigs nedzīvo pie mums Anglijā. Viņš nebūtu visai augstās domās par mūsu miermīlīgo policiju. Un tā, - 007 rezumēja, - līdz šim man izdevās apvest viņu ap stūri, bet, nu, liekas, sāk kļūt par karstu.

-   Jā, - domīgi novilka Leiters. - Pirms tu ieradies Amerikā, mistera Biga kļūdas varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Nu viņš ir pieļāvis trīs pēc kārtas. Lielajam vīram tas nepatiks. Mums tam melnajam jāsadod suta, pirms viņš pagūst attapties, un tad jālaižas lapās. Klausies, kas man padomā. Nav šaubu, ka Štatos zelts nonāk tieši no šejienes.

Mēs vairākkārt esam pārbaudījuši "Seca- tur", kad tā dodas no Jamaikas uz Sanktpēterburgu un pietauvojas pie tārpu un ēsmu tirgotavas - "Robberus" vai kā nu to sauca.

-   "Ourobouros", - izlaboja Bonds. - Mitoloģijā tas nozīmē Milzīgais tārps. Labs nosaukums tārpu un zivju ēsmas tirgotavai. - Pēkšņi viņam galvā iešāvās kāda doma, un 007 uzsita dūri pa galda stikla virsmu.

-   Fēlikss! Tu esi ģēnijs! "Ourobouros" - "Robberus". Tas ir mūsu Laupītājs [14] . Tu saproti? Mistera Biga cilvēks ir šeit. Tam jābūt viņam.

Leitera seja iestarojās.

-  Lai slavēts Dievs, - viņš iesaucās. - Protams, ka tas ir viņš. Grieķis, kuram it ka pieder šis iestādījums, cilvēks Tarpon- springsā, kas minēts ziņojumā, kuru mums Ņujorkā rādīja Binsvangers, ir tikai bandinieks. Iespējams, viņš nemaz nezina, kas te patiesībā notiek. Mums jāmedī grieķa saimnieks - Laupītājs. Protams, mums vajadzīgs tieši viņš.

Leiters pielēca kājās.

- Nu, ko. laižam! Braucam apskatīt to vietiņu. Es jau gribēju to ierosināt, jo "Sēcatur" vienmēr pietauvojas viņu dokos. Starp citu, šobrīd jahta atrodas Kubā, viņš piebilda, - Havannā. Aizgāja pirms nedēļas. Kad jahta ienāca līcī un kad devās prom, muitnieki to pamatīgi pārmeklēja. Saprotams, neko neatrada. Viņi bija iedomājušies, ka kaut kas nav kārtībā ar ķīli. Gandrīz to noplēsa un nolaida jahtu pa burbuli. Tai bija jāiepeld dokos, lai atkal varētu doties jūrā. Nekā! Neviena paša pavediena. Uz jahtas pavisam noteikti nebija nekādu zelta monētu. Lai nu kā, mēs dosimies turp un izpētīsim apkārtni. Paskatīsimies, vai nevaram uzmest aci mūsu draugam Laupītājam. Man tikai jāparunā ar Orlando un Vašingtonu. Jāizstāsta viss, ko zinām. Viņiem steigšus jānotver mistera Biga puisis, kurš uzdarbojās vilcienā. Bet droši vien nu jau ir par vēlu. Tu pa to laiku paraugies, kā klājas Solitērai. Saki, lai nekur neiet, kamēr nebūsim atpakaļ. Pēc tam mēs aizvedīsim viņu uz Tampu vakariņās. Aiziesim uz labāko piekrastes restorānu - kubiešu "Los Novedades". Pa ceļam apstāsimies pie lidostas un pasūtīsim biļeti.

Leiters pasniedzās pēc telefona un pieteica tālsarunu. Bonds, atstājis viņu runājam. devās pie Solitēras.

Meitene nevēlējās palikt viena, viņa cieši piekļāvās Džeimsam pie krūtīm.

-  Es gribu tikt. projām no šejienes, - Solitēra čukstēja, izbiedētām acīm lūkodamās augšup. - Man ir tāda sajūta…

Neļāvis pabeigt teikumu, 007 viņu noskūpstīja.

-  Viss kārtība, - viņš mierināja. - Mēs drīz būsim atpakaļ. Šeit tu esi drošībā. Ja nebūtu par to pārliecināts, es tevi ne uz mirkli neatstātu. Mēs pat varam pārnakšņot Tam- pā un iesēdināt tevi pirmajā lidmašīnā.

-  Jā, lūdzu, - bažīgi sacīja Solitēra. - La- bāk darīsim tā. Šeit man ir bail. es jūtos apdraudēta. - Viņa vēl ciešāk apvija rokas Džeimsam ap kaklu.

-  Nedomā, ka esmu histēriķe. - Solitēra noskūpstīja aģentu. - Tagad tu vari iet. Es tikai vēlējos tevi redzēt. Atgriezies drīz.

Leiters, jau beidzis sarunu, pasauca viņu. Bonds izgāja no Solitēras istabas un aizslēdza aiz sevis durvis.

Juzdams neskaidru satraukumu, Džeimss sekoja Leileram uz mašīnu. Likās neticami, ka šajā miermīlīgajā, likumam paklausīgajā vietā meitenei varētu draudēt kādas briesmas un ka Lielais vīrs būtu viņus izsekojis līdz pat "Evergleidai", kas bija tikai viena no neskaitāmajām Dārgumu salas viesnīcām. Taču 007 respektēja Solitēras intuīciju, un viņas satraukums darīja Bondu uzmanīgu.

Ieraugot Leitera automašīnu, visas bažas aizmirsās.

Bondam patika ātras mašīnas, un viņam patika ar tām braukt. Lielākā daļa amerikāņu auto Džeimsu garlaikoja. Tiem trūka individualitātes un vieglās izsmalcinātības, kas raksturīga Eiropas spēkratiem. Jeņķiem automašīnas ir tikai "pārvietošanās līdzekļi", tām visām ir līdzīga forma, krāsa un pat signāltauru tonis. Vienīgais to uzdevums ir gadu nokalpot un tad pārvērsties rezerves daļās, lai vietā varētu nākt jaunāks modelis. Automātiskā pārnesuma kārba un hidrauliskais stūres pastiprinātājs atņem visu braukšanas prieku, neatstājot vietu pat niecīgam sasprindzinājumam un piepūlei. Izzūd katram īstam autovadītājam tik nepieciešamais ciešais kontakts ar mašīnu un ceļu, kas Eiropas autobraucējos uztur pastāvīgu spriedzi. Visas amerikāņu automašīnas Bondam šķita līdzīgas rotaļlietām, kuras iespējams vadīt ar vienu roku, pilnā skaļumā ieslēdzot radio un aizverot automātiskos logus, lai nerastos caurvējš.

Leiters bija kaut kur sadabūjis vecu kordu - vienu no retajām amerikāņu au- tomašīnām, kam piemīt individualitāte. Bonds, apsēdies blakus draugam, ieklausījās vienmērīgajā motora rūkoņā un vīrišķīgajā izpūtēja dudināšanā. "Piecpadsmit gadu veca," viņš nodomāja, "tomēr vēl joprojām viena no lieliskākajām mašīnām pasaulē."

Viņi nogriezās uz dambi un brauca pāri ūdens klajumam, kas atdalīja saliņu no lielās pussalas, uz kuras pletās Sanktpēterburga un tās piepilsētas. Jau tuvojoties Centrālajai avēnijai, pa kuru cauri pilsētai varēja nokļūt līdz Jahtu līcim, galvenajai ostai un lielajām viesnī cām, Bonds ieraudzīja to, kas bija pada- rijis šo pilsētu par Amerikas "Veco laužu mājām". Gandrīz visiem cilvēkiem ielās bija sirmi mati - balti vai zilgani -, uz slavenajiem ietvju dīvāniem, par kuriem tika stāstījusi Solitēra, ciešās rindās kā strazdi Trafalgāras skvērā bija saspiedušies paveci ļautiņi.

Bonds ievēroja sažuvušās, plānās sieviešu lūpas, saules atspīdumus viņu briļļu stiklos, iekritušos vīriešu krūškurvjus un kārnās rokas, kas vīdēja no sporta krekliņu platajām piedurknēm. Veco sievu pūkainajiem reto matu kamoliem cauri vīdēja sārta āda, bet vīriešu pakauši bija pliki kā kauls. Apkārt vēdīja pļāpīgs biedriskums, apmainīšanās ar jaunumiem un baumām, familiāri aicinājumi uz tikšanos, lai uzspēlētu bridžu, rādītu bērnu un mazbērnu vēstules un vaimanātu par cenām.

Nebija nemaz jādzird veco ļaužu sarunas, lai to saprastu. Tas bija manāms zilgano matu kamolu mājienos un mazo, veco. sakņupušo plikgalvju miegainajā tērzēšanā.

- Rodas tāds iespaids, ka tie visi būtu gatavi tūlīt pat likties katrs savā zārci- ņā, - ieminējās Leiters, atsaukdamies Bonda klusajam izbrīna un šausmu pilnajam saucienam. - Bet pagaidi vien, kad mēs iziesim uz ielas un mazliet pastaigāsimies. Tiklīdz večuki pamanīs ēnu aiz muguras, tūlīt metīsies sāņus, it kā tu būtu bankas pārvaldnieks, kas lūr pār plecu. Tas atsauc atmiņā stāstu par kādu bankas ierēdni, kas negaidīti atgriežas mājās pusdienlaikā un atrod savu sievu guļam ar bankas prezidentu. Viņš dodas atpakaļ uz darbu un stāsta to kolēģiem, sakot: "Velns parāvis, puiši, viņš mani gandrīz pieķēra!"

Bonds smējās.

- Šķiet, ka var dzirdēt dāvināto zelta pulksteņu tikšķus viņu kabatās, - turpināja Leiters. - Te ir papilnam apbedīšanas kantoru, un lombardi ir piekrauti ar zelta pulksteņiem un masonu gredzeniem, neskaitāmiem ahātu gabaliem un medaljoniem, kas pilni ar matiem. To iedomājoties vien. pārņem drebuļi. Pagaidi vien, kad aiziesi uz "Tantes Milijas bāru", tu redzēsi, kā viņi čāpstina, lokot iekšā kapātas gaļas ēdienus un čīsburgerus, mēģinādami nodzīvot līdz deviņdesmit gadiem. Tas iznīcina vēlmi dzīvot tik ilgi. Bet ne jau visi šeit ir veci. Paskaties uz to sludinājumu. - Viņš norādīja uz lielu afišu dēli tukšā laukumā.

Tā bija grūtnieču apģērba reklāma: "STIJTZHEIMER & DLOCK. JAUNUMS! NODAĻA GAIDĪBĀM UN I AI KAM PĒC TAM! APĢĒRBI "CIIIPS" (1-4) UN "1WIGS" (4-8)."

Bonds novaidējās.

-    Laižamies prom no šejienes, - viņš sacīja. - Tas vairs nav izturams.

Viņi nogriezās pa labi un brauca lejup gar krastu, līdz nonāca pie hidroplānu stacijas un krasta apsardzes nodaļas. Šeit uz ielām nemanīja večukus, te ritēja parasta ostas dzīve - piestātnes, noliktavas. sīkpreču tirgotavas, dažas otrādi ap- gāztas laivas, izžauti tīkli, kaiju brēcieni, stāvošā līča ūdens smārds. Pēc pilsētas, kas izskatījās kā pārpildīta kapsēta, izkārtne virs garāžas "Brauc pats. Pets Greidijs. Smaidīgais īrs. Lietotas automašīnas" likās ka mundrs atgādinājums par dzīvu un rosīgu pasauli.

-   Tālāk iesim kājām, - ierosināja Leiters. - Laupītāja māja atrodas nākamajā kvartālā.

Viņi atstāja mašīnu pie oslas un devās uz priekšu gar kokmateriālu noliktavu un lielām naftas tvertnēm. Tad nogriezās pa kreisi - jūras virzienā.

Sānceļš beidzās pie maza, laika zoba saēsta mola, kas iestiepās jūrā, balstoties uz gliemežvākiem apaugušiem staļļiem. Tieši pretī atradās liela, zema, rievota skārda noliktava. Virs tās platajam divviru durvīm karājās balta plāksne ar melnu uzrakstu: "Ourobouros Inc. Dzīvu tārpu un ēsmu lieltirgotava. Koraļļi, gliemežvāki, tropiskās zivis. Tikai vairumtirdzniecība." Turpat bija mazākas durvis ar spīdīgu slēdzeni, virs kurām varēja lasīt brīdinājumu: "Ieeja aizliegta. Privātīpašums."

Zem uzraksta, ar visu krēslu atgāzies pret durvīm, sēdēja kāds virs un tīrīja šauteni. Bonds ievēroja, ka tas ir 30. kalibra remingtons. Vīram no mutes rēgojās koka zobu bakstāmais, krietni saņurcītā beisbola cepure bija atbīdīta tālu pakausi. Viņš bija ģērbies baltā, notraipīta sporta kreklā, kas atklāja melnus matu kumšķus padusēs, pidžamveidīgās, baltās brezenta biksēs un tenisa kurpēs ar gumijas zolēm. Vīram bija ap četrdesmit un seja (ik kokaina, ka drīzāk atgādināja mola pietauvošanās stabu. Tā bija kalsna profesionāla slepkavas seja tabakas putekļu krāsā ar plānām, loti bālām lūpām. Vīrietis izskatījās ļauns un nelaipns - kā sliktais puisis filmās par pokera spēlētājiem un zelta raktuvēm.

Bonds un Leiters pagāja garām un devās uz kuģu piestātni. Virs palika noliecies pār savu ieroci, taču Bonds juta, ka viņa acis tiem seko.

- Ja tas nav Laupītājs, - teica Leiters, - tad viņa asinsradinieks noteikti.

Pelēcīgs pelikāns ar bāli dzeltenu galvu bija sakumpis uz viena no stabiem kuģu piestātnes galā. Putns ļāva vīriešiem pienākt pavisam tuvu, tad negribīgi atvēzēja spārnus un planēja ūdens virzienā. Abi vīrieši stāvēja un vēroja, kā tas lēni lidinās virs ostas. Pēkšņi putns neveikli triecās lejā, garais knābis atvērās, iegrima un atkal iznira, noķēris nelielu zivi, kuru nekavējoties norija. Tad pelikāns no jauna pacēlās spārnos un turpināja medības, lielākoties lidodams pret sauli, lai viņa milzīgā ēna nebrīdinātu laupījumu. Kad Bonds un Leiters pagriezās, lai dotos atpakaļ, tas pameta zivju ķeršanu un lidoja atpakaļ uz stabu. Putns nolaidās, skaļi noplīkšķinādams spārnus, un iegrima savās pēcpusdienas pārdomās.

Vīrietis joprojām darbojās ap ieroci, slaucīdams to ar eļļainu lupatu.

-         Labvakar, - sveicināja Leiters. - Vai jūs esat šis kuģu piestātnes saimnieks?

-       Mja, - atteica vīrs, nepaceldams skatienu.

-        Skatos, vai te ir kāda iespēja noenkurot laivu. Līcis ir diezgan pārpildīts.

-  Nne.

Leiters izvilka kabatas portfeli.

-  Vai par divdesmit var sarunāt?

-          Nne. - Vīrietis nokremšļojās un nospļāvās tieši starp Bondu un Leiteru.

-        Hei, - iesaucās Leiters. - Jums vajadzētu pārdomāt savas manieres.

Vīrietis brīdi pārdomāja, tad pavērās augšup uz Fēliksu. Viņa acis bija mazas, tuvu stāvošas un cietsirdīgas kā zobārstam, kurš atsakās lietot atsāpināšanas līdzekļus.

-   Kā sauc jūsu laivu?

-  "Sibila", - atteica Leiters.

-   Es nav manījis laivu līcī, - sacīja vīrs. Stobra resgalis noklikšķēja un nostājas vietā. Ierocis nevērīgi gulēja klēpī, tēmēdams noliktavas virzienā.

-  Jūs esat akls, - teica Leiters. - Stāvēja tur veselu nedēļu. Sešdesmit pēdu. divas dzenskrūves, dīzelis. Balta ar zaļu audekla nojumi. Sagatavota zvejai.

Šautene lēnām sakustējās, tās stobra gals zīmēja gaisā lēzenu loku. Vīrieša kreisās rokas pirksts atradās uz mēlītes.

Leiters un Bonds nekustējās.

Vīrs laiski sēdēja, skatīdamies uz šau tenes stobru. Krēsla atzveltne vēl joprojām balstījās pret mazajām durvīm.

Ierocis, turpinādams lēno kustību, šķērsoja Leitera, tad Bonda vēderu. Abi vīrieši stāvēja ka statujas, neriskēdami izdarīt kādu nepārdomātu kustību. Šautene apstājās. pavērsusies pret kuģu piestātni. Laupītājs pameta augšup īsu skatienu, sa- miedza acis un nospieda mēlīti. Pelikāns izdvesa vārgu kliedzienu un iegāzās ūdenī. Pār ostu nodunēja šāviena atbalss.

-   Kāda velna pēc jūs to izdarījāt? - aizkaitināts jautāja Bonds.

-   Treniņš, - noteica virs, stūķēdams stobrā vel vienu patronu.

-   Domājams, ka šajā pilsētā ir Dzīvnieku aizsardzības biedrības nodaļa, - teica Leiters. - Dosimies turp un ziņosim par šo puisi.

-   Gribat, lai iesniedzu prasību par īpašuma robežas pārkāpšanu? - jautāja Laupītājs, lēni pieceldamies un pasizdams ieroci padusē. - Šis ir privātīpašums. Tāpēc, - viņš gluži vai izspļāva vārdus, - vācieties ellē ratā!

Vīrs atgrūda malā krēslu, atslēdza durvis un pagriezās, vienu kāju uzlicis uz sliekšņa.

-   Jums abiem ir stroķi, - viņš teica. - Mans tos var saost. Ja jūs staigās te apkārt atkal, tad sekos tam putnam, un mans aizbildināsies ar pašaizsardzību. Manam jau ir līdz kaklam, kad tādi te utaini perdeļi vazājas visriņķi. Iebāz pakaļā savu "Sibilu"! - Viņš nicigi pagriezās un iegāja ēka, ar skaļu blīkšķi aizcirzdams aiz sevis durvis.

Bonds un Leiters saskatījās. Leiters skumīgi pasmaidīja un paraustīja plecus.

-  Viens nulle Laupītāja labā, - viņš sacīja.

Draugi devās prom pa putekļaino sānceļu. Saule bija norietējusi, un jūra aiz muguras izskatījās kā asiņu peļķe. Kad viņi nokļuva uz galvenā ceļa, Bonds atskatījās. No durvju puses spīdēja gaisma, un noliktavas laukumā ēnas bija ie- vilkušas neskaitāmas svītras.

-    No šīs puses nav jēgas mēģināt,- Bonds ieteicās. - Taču nevar būt, ka noliktavai ir tikai viena ieeja.

-   Gluži manas domas, - atbildēja Leiters. - Bet to mēs pataupīsim nākamajai vizītei.

Viņi iekāpa automašīnā un pa Centrālo avēniju lēni brauca atpakaļ.

Pa ceļam Leiters izprašņāja par Solitēru. Visbeidzot viņš pavirši izmeta:

-   Starp citu, ceru, ka tev patīk jūsu istabas.

Labāk nevar būt, - priecīgi atbildēja Bonds.

-   Jauki, - teica Leiters. - Es tikai iedomājos, ka varbūt drīz jūsu abu vārdus varēs rakstīt caur defisi.

-   Tu pārāk daudz lasi gudras grāmatas, - attrauca Bonds.

-   Tas ir tikai delikāts veids, kā to pateikt. - pasmīnēja Leiters. - Neaizmirsti, ka kotedžas sienas ir diezgan plānas. Es izmantoju savas ausis, lai dzirdētu, nevis lai noziestu tās ar lūpu zīmuli.

Bonds tvēra pēc kabatlakatiņa.

-Tu, draņķa okšķeri, - viņš nikni norūca.

Leiters vēroja, kā draugs berzē ādu.

-    Ko tu dari? - viņš vientiesīgi jautāja. - Es ne mirkli nešaubījos, ka tavas ausis ir dabiski sārtas. Tomēr… - Šai vārdā Leiters ielika milzum daudz nozīmes.

-   Ja šonakt atradīsi sevi gultā mirušu, - smējās Bonds, - tu zināsi, kurš to izdarīja.

Viņi apcēla viens otru līdz pat "Evergleidai" un vēl joprojām smējās, kad bargā misis Stīvesanta sagaidīja viņus mauriņā.

-   Atvainojiet, mister Leiter, - viņa sacīja. - Taču baidos, ka nevaru jums atļaut šeit muzicēt. Jūs nedrīkstat traucēt pārējos viesus.

Viņi pārsteigti raudzījās uz saimnieci.

-   Piedodiet, misis Stīvesanta, - sacīja Leiters. - Es jūs īsti nesaprotu.

- Es runāju par lielo radiolu, kuru jūs pasūtījāt, - atbildēja sieviete. - Nesējs tik tikko varēja dabūt saini iekšā pa durvīm.

XIV nodala

"VIŅAM RADĀS DOMSTARPĪBAS AR TO,

KAS VINU EDA"

Leiters un Bonds, pametuši saimnieci zālājā, steidzās uz kotedžu un atrada Solitēras istabu neskartu, bet gultasveļu tik tikko saburzītu.

Acīmredzot meitene tikpat kā nebija pretojusies.

Durvis droši vien tika ātri un klusi atvērtas ar mūķīzeri, un istabā pēkšņi pa- rādījās vīri ar ieročiem rokās.

"Taisieties, lēdij! Apģērbieties! Pamēģiniet tik uzrīkot traci, un mēs jums vēdera ielaidīsim svaigu gaisu!"

Pēc tam viņi visdrīzāk aizbāza meitenei muti vai iesita pa galvu un ielocīja kastē. Aiz kotedžas bija redzami kravas mašīnas riepu nospiedumi, bet mājiņā, gandrīz nosprostojot priekšnama durvis, stāvēja milzīga, veca radiola. Lietoto preču veikalā tā būs izmaksājusi mazāk par piecdesmit dolāriem.

Bonds tik dzīvi iztēlojās kluso šausmu izteiksmi Solitēras sejā, it kā pats būtu to redzējis, un nolādēja sevi, ka atstājis meiteni vienu. 007 nespēja noticēt., ka ir tik ātri izsekots. Tas bija tikai vel viens pierādījums Lielā vīra varenībai.

Leiters piezvanīja uz FIB štābu Tanipā.

Lidostas, dzelzceļu stacijas un auto maģistrāles, - viņš sacīja. - Saņemsiet rīkojumu no Vašingtonas, tiklīdz būšu ar viņiem runājis. Varu galvot, ka viņi to uzskatīs par svarīgāko uzdevumu. Liels paldies. Es to novērtēju. Būšu tepat tuvuma. Visu labu.

Fēlikss nolika klausuli.

- Paldies Dievam, viņi sadarbosies, - Lci- lers teica Bondam, kas stāvēja, tukšu skatienu vērdamies jūrā. - Nekavējoties aizsūtīs savus vīrus pārbaudīt apkārtni un izlūkot pretinieka midzeni tik tālu. cik vien iespējams. Kamēr es nokārtošu formalitātes ar Vašingtonu un Ņujorku, paskaties, ko var uzzināt 110 vecās pļāpas Stīvesantas. Precīzu laiku, aprakstus un visu pārējo. Liec noprast, ka tā bijusi zādzība ar ielaušanos un ka Solitēra aizlaidusies kopā ar laupītājiem. Viņa (o sapratīs. Tas liks visam izskatīties pēc parasta viesnīcu nozieguma. Saki, ka policija jau ir ceļā un mēs nevainojam "Evergleidu". Saimniece gribēs izvairīties no skandāla. Saki, ka mēs domājam tāpat.

Bonds pamāja.

Aizlaidusies ar vīrieti? Tas, protams, bija iespējams, tomēr maz ticams. Bonds atgriezās Solitēras istabā un to rūpīgi pārmeklēja. Telpā vēl joprojām jautās "Vent Vert" aromāts, kas Džeimsam atgādināja viņu kopīgo ceļojumu. Solitēras cepure un plīvurs atradās bufetē un daži tualetes piederumi - uz plaukta vannas- istabā. Drīz vien Džeimss atrada meitenes somu un saprata, ka nav kļūdījies, viņai uzticēdamies. Soma stāvēja zem gultas, un Bonds iztēlojās, kā Solitēra pasper to apakšā, ceļoties kājās, kad pret viņu pavērsās ieroči. Bonds izbēra mantas gultā un iztaustīja oderi. Tad ar mazu nazīti uzmanīgi pārgrieza dažus diegus un izņēma piecus tūkstošus dolāru, kurus ielika kabatas portfeli. Pie viņa tie būs drošībā. Ja misters Bigs nogalinās Solitēru, Bonds šo naudu iztērēs, lai atriebtos. Viņš nomaskēja caurumu, cik labi vien varēja, un nolika somu atpakaļ zem gultas.

Pēc tam Bonds devās pie misis Stive- santas. Kad iztaujāšana bija galā. pulkstenis rādīja astoņi.

Vēlāk viņi ar Leiteru, bārā mazliet iedzēruši, devās uz ēdamzāli, kur nedaudzie viesi tikko beidza vakariņot. Tie aizdomīgi un ar zināmām šausmām lūkojās draugos. Ko gan abi dīvainie vīrieši dara šeit? Kur palikusi sieviete, kas ieradās kopā ar viņiem? Kuram tā bija sieva? Kas šī par nemierīgu staigāšanu? Nabaga misis Stīvesanta skraida apkārt pavisam samulsusi. Vai tad viņi nezina, ka vakariņas ir pulksten septiņos? Virtuves personāls jau gatavojas doties mājās. Viņi rīkotos pareizi, ja pasniegtu šiem kungiem aukstu ēdienu. Cilvēkiem jāciena pārējie. Misis Stīvesanta sacīja, ka, pēc viņas domām, tie ir valdības viri no Vašingtonas. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Vakariņotāji vienprātīgi atzina, ka abi svešinieki nav uzticami viesi un ka ir pienācis laiks ierobežot "Evergleidas" klientus.

Bondam un Leiteram tika ierādīts sliktākais galdiņš līdzās kalpotāju durvīm. Vakariņās viņiem piedāvāja angļu-ķiniešu traucu ēdienu sajaukumu, kas sastāvēja no tomātu sulas, tvaicētas zivs ar balto mērci, šķēles atdzisuša, ar dzērvenēm apziesta tītara un gabala citronu biezpiena krēma, kam pārlieta bieza kārta krējuma aizstājēja. Draugi drūmi tiesāja ēdienu, kamēr zāli atstāja vecie ļaudis un viena pēc otras nodzisa galda lampiņas. Pirkstu skalojamās bļodiņas, kurās peldēja viena hibiskrozes ziedlapa, pielika punktu šai drūmajai maltītei.

Bonds ēda klusēdams. Kad vakariņas bija galā, Leiters pūlējās izskatīties jautrs.

- Nāc, iesim iedzert, - viņš sacīja. - Šīs ir sliktas beigas draņķīgai dienai. Vai varbūt tu vēlies uzspēlēt bingo? Runā, ka šovakar notikšot turnīrs.

Bonds tikai paraustīja plecus, un viņi devas atpakaļ uz savu dzīvojamo istabu un kādu brīdi drūmi sēdēja, dzerdami un skatīdamies ārā pa logu uz smiltīm, kas mēness gaismā vizēja kaulu baltumā.

Kad bija izdzerts pietiekami, lai drūmās domas atkāptos, Bonds novēlēja labunakti un devās uz Solitēras istabu, kura tagad piederēja viņam vienam. Džeimss atlaidās palagos, kuros vēl nesen bija gulējis meitenes siltais ķermenis, un pirms aizmigšanas pārdomāja notikušo. Tikko uzausīs gaisma, jādodas pie Laupītāja un jāizspiež no viņa patiesība. Bonds jutās pārāk noraizējies, lai apspriestos ar Leiteru, tomēr bija pārliecināts, ka arī Laupītājs ir piedalījies Solitēras nolaupīšanā. Aģents domāja par viņa mazajām, ļaunajām acīm un bālajām, pārmērīgi plānajām lūpām. Atceroties Laupītāja kaulaino kaklu, kas kā bruņurupucim pacēlās no netīrā, sasvīdušā krekla, 007 roku muskuļi saspringa. Pārdomājis visu, Bonds ieslīga miegā.

Viņš pamodās astoņos un, palūkojies pulkstenī, nošķendējās. Bonds ātri nomazgājas dušā, spītīgi turēdams vaļā acis tik ilgi, kamēr tās sāka smelgt. Tad, aptinis ap vidukli dvieli, devās uz Leitera istabu. Žalūzijas joprojām bija nolaistas, taču gaismas pietika, lai redzētu, ka gultā neviens nav gulējis.

Bonds pasmaidīja, iedomādamies, ka Leiters noteikti iztukšojis viskija pudeli un aizmidzis turpat dzīvojamajā istabā. Viņš devās turp, taču arī te neviena nebija. Viskija pudele, joprojām līdz pusei pilna, stāvēja uz galda līdzās ar cigarešu iz- smēķiem pilnam pelnu traukam.

Bonds pacēla žalūzijas un atvēra logu. Pirms atgriešanās savā istabā viņš gribēja īsu mirkli izbaudīt brīnišķīgi dzidro rītu.

Pagriezies Bonds pamanīja aploksni, kas stāvēja uz krēsla pie durvīm. Tajā viņš atrada ar zīmuli aprakstītu papīra lapiņu:

"Daudz domāju, un man nenāk miegs. Pulkstenis ir apmēram pieci no rīta. Dodos apciemot tārpu un ēsmu bodi. Joprojām esmu tas pats agrais putns. Tā vien izskatās, ka tas aktieris - pelikānu šāvējs labi zināja, ka esam pilsētā, un bija gatavs nepatikšanām gadījumā, ja Solitēras laupīšana noietu greizi. Ja neatgriežos līdz desmitiem, zvani policijai. Tampa 88.

Fēlikss"

Bonds negaidīja nevienu mirkli, bet, ātri skūdamies un ģērbdamies, pa telefonu pasūtīja kafiju, maizītes un taksometru. Desmit minūšu laikā viņš paguva to visu saņemt un applaucēties ar kafiju. Džeimss jau bija izgājis 110 kotedžas, kad iezvanījās telefons, un viņš steidzās atpakaļ.

-    Braisa kungs? Te jums zvana no Maundparka slimnīcas, - teica kāda balss. - Neatliekamās palīdzības nodaļa. Doktors Robertss. Mums šeit ir Leitera kungs, kas vaicā pēc jums. Vai varat tūlīt pat atbraukt?

-   Augstais Dievs, - izdvesa Bonds, bailēs cieši satverdams klausuli. - Kas viņam kaiš?

-  Neuztraucieties, - atbildēja balss. - Satiksmes negadījums. Izskatās, ka viņu notriekusi automašīna un vadītājs aizbēdzis. Neliela kontūzija. Vai varat atbraukt? Viņš vēlas jūs redzēt.

-  Protams, - atviegloti teica Bonds. - Tūliņ būšu klāt.

"Kas, ellē, noticis," viņš domāja, steigdamies pāri zālienam. "Leiters noteikti ir piekauts un atstāts uz ceļa." Lai nu kā, Bonds priecājās, ka nebija ļaunāk.

Kad viņš nogriezās uz Dārgumu salas dambja, garām, sirēnām kaucot, pabrā- zās ātrās palīdzības mašīna.

"Vienas vienīgas nepatikšanas," satraukti prātoja Bonds. "Nav iespējams ne soli paspert, lai kādās neiekultos".

Mašīna pa Centrālo avēniju šķērsoja Sanktpēlerburgu un nogriezās uz ceļa, pa kuru viņi ar Leiteru bija braukuši iepriekšējā dienā. Atklājis, ka slimnīca atrodas tikai pāris kvartālu attālumā no "Ourobouros Inc.", Bonds kļuva vēl nemierīgāks.

Samaksājis taksometra šoferim, viņš skriešus devās augšā pa milzīgās celtnes kāpnēm. Plašajā zālē pie reģistratūras galda sēdēja glīta medmāsa un lasīja sludinājumus "Sanktpēterburgas Laika".

-   Doktors Robertss? - jautāja Bonds.

-   Doktors kāds? - pārvaicāja meitene, uzmezdama viņam vērtējošu skatienu.

-   Doktors Robertss, neatliekamās palīdzības nodaļa, - nepacietīgi iesaucās Bonds. - Pacients Leiters, Fēlikss Leiters. Ievests agri no rīta.

-   Šeit nav ārsta, vārdā Robertss, - atbildēja meitene. Viņa ar pirkstu vilka pa sarakstu, kas atradās uz rakstāmgalda. - Un nav arī pacienta, kuru sauktu Leiters. Mirklīti uzgaidiet, es piezvanīšu uz nodaļu. Kāds, piedodiet, ir jūsu vārds?

-    Braiss, - attrauca Bonds. - Džons Braiss. - Viņš nosvīda, lai gan telpā bija diezgan vēss, un patrina gar biksēm miklās plaukstas, pūlēdamies nekrist panikā. Nolāpītais skuķis vienkārši neprot savu darbu. Pārak glīta, lai būtu medmāsa. Pie rakstāmgalda vajadzētu sēdināt zinošāku darbinieku. Bonds sakoda zobus, kamēr meitene jautri tērzēja pa telefonu.

Beidzot viņa nolika klausuli.

-   Man ļoti žēl, Braisa kungs. Laikam būs gadījusies kāda kļūda. Šis nakts laikā nav ievests neviens jauns pacients, neviens neko nav dzirdējis par doktoru Robertsu vai Leitera kungu. Vai esat pārliecināts, ka atbraucāt uz pareizo slimnīcu?

Bonds neatbildējis pagriezās un, slaucīdams sviedrus no pieres, devās uz izeju.

Meitene viņam aiz muguras novaikstī- jās un atkal pievērsās avizei.

Laimīgā kārtā tūlīt pat piebrauca taksometrs ar citiem slimnīcas apmeklētājiem. Bonds iekāpa automašīnā un devās atpakaļ uz "Evergleidu". Aģents zināja vienīgi to, ka Leiters ir sagūstīts, bet viņš pats ar nolūku izvilināts no kotedžas. Bonds nespēja saprast, kāpēc, taču aptvēra, ka pēkšņi sāk neveikties un iniciatīva nonākusi mistera Biga rokās.

Misis Stīvesanta steidzās pretī, kolīdz ieraudzīja Bondu izkāpjam no taksometra.

-   Jūsu nabaga draugs, - viņa sacīja bez mazākās līdzjūtības. - Viņam patiešām vajadzētu būt uzmanīgākam.

-  Jā, misis Stīvesanta. Kas noticis? - nepacietīgi taujāja Bonds.

Tikko jūs aizbraucāt, ieradās ātrās palīdzības mašīna. - Sievietes acis mirdzēja. daloties sliktajās ziņās. - Liekas, Leitera kungs ir cietis negadījumā. Leitera kungs atradās kāda jauka krāsainā vīrieša gādībā. Tas sacīja, ka ar jūsu draugu viss būs kārtībā un ka viņam nav jāraizējas par rēķinu. Nabaga zēns! Visa seja vienos pārsējos. Viņi sacija, ka parūpēsies par Leitera kungu un ārsts at- nāks vēlāk. Ja es ko varu…

Bonds neklausījās. Viņš pāri zālājam skrēja uz kotedžu un iemetās Leitera istabā.

Gultā gulēja ar palagu apsegts ķermenis.

Zobus griezdams, Džeimss noliecās pār to. Vai bija manāma kaut vismazākā kustība?

007 norāva palagu no sejas, taču sejas tur nebija - tikai netīru pārsēju vīstoklis, kas atgādināja pelēku lapseņu pūzni.

Bonds lēnām vilka pārklāju tālāk. Nevīžīgi satīstita marle, kurai cauri sūcās asinis. Ķermeņa apakšdaļu sedza maiss. Ari tas mirka asinis.

Vietā, kur vajadzēja atrasties mutei, starp apsējiem vidēja papīra gabals.

Bonds izvilka to un noliecās. Vaigu skāra vāra elpas dvesma. Džeimss pakampa blakus nolikto telefonu. Pagāja pāris minūtes, līdz Tampa saprata, ko viņš saka, un apsolīja, ka būs klāt divdesmit minūšu laikā.

Bonds nolika klausuli un aizmiglotām acīm lūkojās uz papīra lapu, ko turēja roka. Ar zīmuli nelīdzeniem drukātiem burtiem bija uzkricelēti vārdi:

"VIŅAM RADĀS DOMSTARPĪBAS AR TO, KAS VIŅU EDA."

Un iekavās:

"P.S. MUMS IR VĒL DAUDZ TIKPAT LABU JOKU."

Bonds nolika zīmīti uz galda un atgriezās pie tīstokļa gultā. Viņš tik tikko uzdrīkstējās tam pieskarties, baidīdamies, ka vārgā elpa pēkšņi varētu pārtrūkt. Tomēr vajadzēja šo to noskaidrot. Bonda pirksti maigi darbojās ap galvas pārsējiem. Drīz vien Džeimss atsedza dažas šķipsnas. Mati bija mitri, un, pielicis pirkstus pie lūpām, viņš sajuta sāls garšu. Vairs nebija nekādu šaubu.

Bonds vēlreiz aplūkoja salmu krāsas matus, kas parasti nekārtīgās šķipsnās krita pāri Leitera pelēkajām, jautrības pilnajām acim, atcerējās enerģiskā tek- sasieša ērgļa seju. Mirkli viņš domāja par draugu, par to, kāds tas reiz bija. Tad ievīstīja galvu atpakaļ pārsējos un, apsēdies uz otras gultas malas, klusi vēroja Leitera ķermeni, prātodams, cik daudz no viņa varētu būt palicis pāri.

Kad ieradās divi detektīvi un policijas ķirurgs, Bonds nomāktā balsi izstāstīja visu, ko zināja. Reaģējot uz to, ko 007 tika teicis pa telefonu, uz Laupītāja māju bija aizsūtīta nodaļas mašīna. Nu detektīvi gaidīja ziņojumu, bet ķirurgs blakusistabā strādāja.

Ārsts lika galā pirmais. Atgriezies dzi- vojamajā istabā, viņš izskatījās noraizējies. Bonds pielēca kājās. Policijas ķirurgs atkrita krēslā un palūkojās augšup uz satraukto aģentu.

- Domāju, viņš izdzīvos, - teica ārsts. - Taču cerība ir piecdesmit pret piecdesmit. Nabaga zens ir pamatīgi apstrādāts. Zaudēta viena roka. Puse no kreisās kājas. Sejā ir daudzi, taču, paldies Dievam, virspusēji savainojumi. Lai nolādēts, ja es zinu, kas to izdarījis. Vienīgais, ko varu iedomāties, ir kāds dzīvnieks vai liela zivs. Kaut kas viņu ir plosījis. Uzzināšu ko vairāk, kad aizbrauksim uz slimnīcu. Noteikti būs palikušas zobu pēdas. Ātrās palīdzības mašīnai kuru katru mirkli jābūt klāt.

Vīri sēdēja drūmā klusumā. Nemitīgi zvanīja telefons. Ņujorka, Vašingtona. Sauktpēterburgas policija gribēja zināt, kas, ellē, noticis kuģu piestātnē, un viņiem tika piekodināts turēties tālāk no šīs lietas. Tas bija federālu darbs. Visbeidzot no telefona automāta piezvanīja leitnants, kas ar nodaļas mašīnu bija devies apgaita.

Policisti bija burtiski izķemmējuši Lau- pītāja īpašumu. Nekā, tikai akvāriji, ēsmas un kastes ar koraļļiem un gliemežvākiem. Laupītāju un vēl divus vīrus, kurus atrada aiz sūkņiem un ūdens sildītājiem, arestēja un stundu bargi pratināja. Viņu alibi tika pārbaudīti un izrādījās nesatricināmi kā Ņujorkas debesskrāpji. Laupītājs nikni pieprasīja savu advokātu. Kad juristam beidzot ļāva ar aizturētajiem tikties, viņi tika nekavējoties atbrīvoti. Nebija ne apsūdzības, ne pierādījumu, uz ko balstīties. Visi gali ūdenī, izņemot Leitera mašīnu, kuru atrada jahtu līča otrā pusē, jūdzes* attālumā no kuģu piestātnes. Vesels lērums pirkstu nospie- dūmu, taču neviens nepiederēja kādam no trim arestētajiem vīriem.

-Tas arī viss, kas mums patlaban ir. - noteica izmeklēšanas grupas vadītājs, kurš bija stādījies priekšā ka kapteinis Frenks. - Nekavējoties jāsāk rīkoties. Vašingtona skaidri norāda, ka tie vīri jādabū rokā, vai arī tā būs pēdējā lieta, ar kuru mēs nodarbojamies. Jāaicina palīgā policija. Es pateikšu, lai vīri Tampā beidzot sāk kustināt savas pakaļas. Tas nav tikai Sanktpēterburgas darbs. Pagaidām viss.

Pulksten trijos ieradās policijas ātrās palīdzības mašīna un aizveda ķirurgu un Leiteru, kas svārstījās uz dzīvības un nāves robežas. Abi detektīvi aizgāja, solīdami informēt Bondu par tālākajiem notikumiem. Viri ļoti vēlējās uzzināt aģenta plānus, taču viņš bija izvairīgs. Teica, ka vispirms jārunā ar Vašingtonu. Vai nevienam nebūtu iebildumu, ja viņš izmantotu Leitera mašīnu? Jā, to atvedīs, tik līdz tiks uzrakstīts protokols.

Kad vīri aizgāja, Bonds, iegrimis klusās pārdomās, notiesāja detektīvu sagatavotās sviestmaizes un izdzēra krietnu glāzi viskija.

Zvanīja telefons. Tā bija tālsaruna. Bonds saprata, ka sarunājas ar Leitera priekšnieku 110 Centrālās izlūkošanas pārvaldes. Loti laipni un tikpat uzstājīgi viņam tika pateikts, ka CIP ārkārtīgi priecātos, ja Bonds beidzot dotos uz Jamaiku. Viņi esot sazinājušies ar Londonu un saņēmuši piekrišanu. Viņi gribētu dzirdēt, kad aģents 007 ieradīsies Jamaikā.

Bonds zināja, ka nākamajā dienā paredzēts Transkarību lidmašīnas reiss caur Nasau. Viņš sacīja, ka lidos ar to, un painteresējās, vai ir vēl kādi jaunumi. "Ak, jā," teica CIP nodaļas priekšnieks. "Nakti džentlmenis no Hārlemas un viņa draudzene aizlidoja uz Havannu. Privātais ēarter- reiss no neliela lidlauka Austrumkrastā. Dokumenti bija kārtībā, un lidmašīnu kompānija - tik maza, ka FIB neiekļāva to pārbaudāmo sarakstā. Par atbraucējiem ziņoja CIP vīri Kubā. Jā, diezgan slikti. Jā, "Secature" joprojām ir turpat. Kuģa atiešanas datums nav zināms. Mjā, ārkārtīgi sliktas ziņas par Leiteru. Jauks puisis. Cerams. ka viņš izdzīvos. Tātad Bonds rit būs Jamaikā? Labi. Atvainojiet, ka viss notiek tik drudžaini. Uz redzēšanos."

Bonds mirkli apdomājās, tad piezvanīja Maiami uzņēmumam "Austrumu akvāriju dārzs" un apvaicājās par dzīvas haizivs pirkšanu, lai turētu to dekoratīvā lagūnā.

- Vienigā vieta, par kuru esmu dzirdējis, atrodas netālu no jums, Braisa kungs, - teica izpalīdzīga balss. - "Ourobouros. Tārpi un ēsmas." Viņiem ir haizivis. Uzņēmums sadarbojas ar ārzemju zooloģiskajiem dārziem un tamlīdzīgi. Baltās haizivis, tīģerhaizivis, āmurhaizi- vis. Viņi ar prieku jums palīdzēs. Dārgi izmaksā barošana. Jūs būsiet laipni gaidīts jebkurā laikā.

Bonds paņēma ieroci un, gaidot tumsas iestāšanos, sāka to tīrīt.

XV nodala

NAKTS STARP TĀRPIEM

Ap pulksten sešiem Bonds ātri sakravāja savu ceļasomu un devās samaksāt rēķinu. Misis Stīvesanta acīmredzami priecājās, atvadoties no viņa. "Everglei- da" tādu jezgu nebija pieredzējusi kopš pēdējās viesuļvētras.

No policijas atgādātajā Leitera mašīnā Bonds devās uz pilsētu. Viņš iegriezās saimniecības preču veikalā un nedaudz iepirkās. Tad ruazā, tumšā un omulīgā grilbārā notiesāja lielāko pusjēlo steiku, kādu jebkad .bija redzējis, un izdzēra ce- turtdalpinti "Olcl Granclad" burbona un divas tasītes ļoti stipras kafijas.

Ap pulksten deviņiem pabeidzis maltīti, 007 izpētīja pilsētas karti un pa platu apvedceļu no dienvidu puses devās uz Laupītāja kuģu piestātnes kvartālu. Auto viņš atstāja lejā piejūras.

Bija spožas mēnessgaismas apspīdēta nakts, ēkas un noliktavas klāja uz zemes milzīgas zilas ēnas. Kvartāls likās kā izmiris. nekur nedzirdēja ne skaņas, izņemot klusus mazo vilnīšu šļakstus un ūdens burbuļošanu zem tukšajām kuģu piestātnēm.

Daļa no zemā, trīs pēdu platā dambja atradās ēnā, kas to atdalīja 110 garajām, melnajām "Ourobouros" noliktavas aprisēm.

Bonds uzkāpa uz dambja un uzmanīgi devās uz priekšu starp celtnēm un jūru. Pēc brīža kļuva dzirdama griezīga švik- siešana, kas, viņam ejot tālāk, tapa aizvien skaļāka. Kad Bonds nonāca plašā stāvvietā celtnes aizmugurē, troksnis izvērtās apslāpētā kaukoņā. Kā jau viņš bija iedomājies, šo skaņu radīja gaisa sūkņi un apkures iekārtas, kuras - 007 to labi zināja - ir nepieciešamas, lai dzestrajās naktis nodrošinātu siltzemju zivīm nepieciešamo klimatu. Bonds paļāvās uz to, ka lielāka daļa jumta noteikti būs no stikla, lai dienā telpu apsildītu saule. Tāpat te vajadzētu būt arī labai ventilācijas sistēmai.

Cerības nelika vilties. Noliktavas dienvidu siena, gan tikai sākot no viņa galvas augstuma, sastāvēja no viena vienīga stikla. Caur to un stikla jumtu spoži spīdēja mēness. Platie logi. kas šķita pilnīgi neaizsniedzami, stāvēja atvērti vēsajam nakts gaisam.

Šeit, kā jau viņi ar Leiteru paredzēja, atradās ari nelielas, zemas durvis, taču tās, protams, bija slēgtas un aizšautas ar bultu, turklāt tikko samanāmas stieples pie eņģēm liecināja par signalizāciju.

Bondu neinteresēja durvis. Sekodams nojautai, viņš bija sagatavojis visu nepieciešamo stikla griešanai un tagad izmisīgi meklēja kaut ko. uz kā pakāpties. Zemē starp papīriem un dažādām grabažām 007 drīz vien atrada smagu, vecu riepu. Bonds aizripināja to lidz noliktavas sienai patālāk no durvīm un novilka kurpes.

Riepas abas pusēs aģents salika ķieģeļus un uzrāpās augšā. Sūkņu radītais troksnis noslāpēja pārējās skaņas, un 007 ķērās pie darba ar mazu stikla griežamo nazīti, kuru bija paņēmis līdzi kopā ar biezu tepes gabalu. Iegriezis divas vertikālas svītras vienā no kvadrātveida rūtīm, viņš pielipināja tepi stikla centrā un sāka griezt horizontālas līnijas.

Strādādams aģents mēnessgaismā vēroja milzīgās noliktavas iekšpusi. Uz koka balstiem stāvēja nebeidzamas cisternu rindas, kuras vienu no otras atdalīja šauras ejas. Eja telpas centrā bija platāka nekā pārējās. Zem steķiem varēja saredzēt garas grīdā iemūrētas ūdens tvertnes un teknes. Gar sienām stiepās plati plaukti, uz kuriem rindojās neskaitāmi gliemežvāki. Lielākā dala cisternu bija tumšas, bet dažās mirguļoja spokainas elektriskās gaismas strēles, atspīdēdamas mazajos gaisa burbulišos, kuri pacēlās no jūraszālēm un smiltīm. No griestiem lidz katrai akvāriju rindai nokārās viegls metāla pievedceļš. Bonds nosprieda, ka katru cisternu iespējams pacelt atsevišķi un aizgādāt līdz izejai, lai iekrautu kuģi vai arī lai izzvejotu slimās zivis. Tas bija logs uz dīvainu pasauli un dīvainu biznesu. Kļuva dīvaini ap sirdi, domājot par tārpiem un zivīm, kas klusi kustas tumsā; par neskaitāmu žaunu izdvestam nopūtām un taustekļu tūkstošiem, kas viļņojas, nosūta un pārraida sīko radaru signālus uz snaudošajiem nervu centriem.

Pēc piecpadsmit minūšu ilga, rūpīga darba atskanēja viegls krakšķis, un Bonds, satvēris aiz tepes pikuča, izcēla ārā izgriezto stikla gabalu.

Uzmanīgi nokāpis 110 riepas, viņš nolika stiklu zemē. Tad aizbāza aiz krekla savas kurpes. Tās varēja kļūt par vērtīgu ieroci cilvēkam, kuram vesela tikai viena roka. 007 ieklausījās. Bija dzirdama vienīgi nerimtīgā sūkņu gaudošana. Bonds palūkojās augšup, lai pārliecinātos, vai mākoņi negrasās aizsegt mēnesi. Debesis bija skaidras, tajās spoži mirdzēja zvaigznes. Džeimss atkal uzrāpās uz riepas un ar nelielu piepūli ieslidināja ķermeņa augšdaļu platajā caurumā, ko rnile bija izveidojis.

Viņš pagriezās, satvēra metāla rāmi sev virs galvas un, pārlikdams visu svaru uz rokām, izvilka cauri ari kājas. Tagad lās atradās dažas collas virs plauktiem, kas bija pilni ar gliemežvākiem. Bonds, lēni iztaisnodams saliektās rokas, laidās lejup, līdz sajuta zem pēdām gliemežvāku muguras. Tad ar kāju pirkstiem tos klusi atbīdīja nostāk, kamēr izveidojās pietiekami plats laukums, un viegli nostājās uz plaukta. Tas izturēja, un pēc brīža Džeimss jau stāvēja uz gridas, uzmanīgi ieklausīdamies apkārtējos trokšņos.

Nekā aizdomīga nesadzirdējis, Bonds izvilka aiz krekla aizbāztās kurpes un nolika tās uz plaukta. Pēc: tam uzmanīgi sāka virzīties uz priekšu, ar kabatas bateriju apgaismodams cementa grīdu.

007 atradās akvārija zivtiņu nodaļā un, apskatot uzrakstus, manīja krāsainus gaismas uzliesmojumus, kas nāca 110 dziļākajām cisternām, kur ik pa brī dim kāda no dzīvajām dārglietām uztrūkās no snaudas un izbolīja acis, kad viņš pagāja garām.

Šeit varēja atrast visdažādākās sugas - šķēpnešus, gūpijas, pecēlijas, neona zivtiņas, ciklīdas, makropotes un neksiatā- mas eksotisko zelta zivtiņu pasugas. Leja, iegremdētas grīdā un pārklātas ar sietiem, atradās paplātes, kurās viļņodamies drūzmējās tārpi un ēsmas - dafniji, baltie tārpi, garneles un resni, gļotaini ēdamie gliemeži. Vesels sīku ačeļu mežs raudzījās augšup uz baterijas gaismas staru.

Gaisā jautās purva dvaka un temperatūra pārsniedza 70 grādus pēc Fārenhei- ta. Drīz vien Bonds sāka svīst un ilgoties pēc tīrā nakts gaisa.

Džeimss virzījās uz centrālo eju, mek lēdams indīgās zivis, kas bija viens no viņa mērķiem. Lasot par tām Ņujorkas Galvenajā policijas pārvaldē, Bonds nosprieda, ka par šo "Ourobouros Inc." biznesa atzarojumu viņš vēlētos uzzināt ko vairāk.

Te ūdens tvertnes bija mazākas, un daudzas no tām apdzīvoja viens eksemplārs. Acis. kas kūtri lūkojās Bondā, bija aukstas un ļaunas, lukturīša gaisma laiku pa laikam atklāja skatienam kādu indes zobu vai uz muguras izslējušos dzeloni.

Uz visām ūdens tvertnēm ar krītu bija uzzīmēts draudīgs galvaskauss ar sakrustotiem kauliem un blakus lielas uzlīmes ar uzrakstiem "ĻOTI BĪSTAMI" un "NETUVOTIES".

Bondam šķita, ka te atrodas vismaz simt dažāda izmēra ūdens tvertņu. Lielākajās no tām peldēja rājas un draudīgās gitārzivis, mazākajās - elektriskie zuši, jūras drakoni un šausminošās Rietuinin- dijas skorpionzivis, kuru inde - paslēpta maisiņos zem katra muguras un peld- spuru dzeloņa - ir tikpat bīstama kā klaburēūskām.

Bonds samiedza acis, ievērojis, ka visos bīstamo zivju akvārijos dūņas vai smiltis aizņem gandrīz pusi no to tilpuma.

007 izvēlējās akvāriju ar sešas collas garu skorpionzivi. Viņš bija lasījis par šo zivju sugu un zināja, ka tās izšļāc indi li kai, nonākušas tiešā kontaktā ar savu upuri.

Ūdens tvertne sniedzās Bondam līdz viduklim. Viņš sameklēja kabatā lielo saliekamo nazi, ko dienā bija nopircis, un atvāza garāko asmeni. Pēc tam aģents pārliecās pār akvārija malu un piesardzīgi mērķēja zivs čiekurveidigajā galvā tieši starp izvalbītajām acīm. Kad roka pāršķēla ūdens virsmu, baltie dzeloņi draudīgi saslējās un košie lāsu- mi uz zivs sāniem kļuva duļķaini brūni. Platās, spārniem līdzīgās spuras viegli pacēlās, il kā gatavotos lidojumam.

Bonds, saskaņojis kustību ar ūdens pretestību, ietrieca asmeni tieši briesmīgajā galvā un, zivs astei mežonīgi kuļo- ties, lēni gar stiklu vilka to uz savu pusi, tad augšup līdz tvertnes malai un pāri tai. Aģents palēca sāņus, bet skorpion- zivs, nokritusi uz grīdas, turpināja raustīties 1111 lēkāt, par spīti sadragātajam galvaskausam.

Bonds pārliecās pār tvertni un iegremdēja roku smiltīs un dūņās.

Jā, tur tās bija. Nojauta izrādījās pareiza. Dziļi zem dūņām pirksti sataustīja koka paplāti un tajā - ciešas monētu rindas, kas kļāvās viena pie otras akurāti kā bankas seifā. Bonds izvilka vienu monētu. Uzspīdinājis kabatas lukturīti, aģents redzēja, ka tā ir tik liela ka piecu šiliņu monēta un gandrīz tikpat bieza. Uz naudas gabala bija redzams spāņu ģerbonis un Filipa II attēls.

Bonds skatījās uz akvāriju un klusībā rēķināja. Vienā tvertnē varētu būt apmēram tūkstotis monētu, un nevienam muitas ierēdnim pat prātā nenāktu tās šeit meklēt. Desmit divdesmit tūkstošus vērts akvārijs, kuru sargā cerbers ar indes dzeloņiem. Monētas acīmredzot piegādātas ar iepriekšējo "Secaiur" reisu. Simt ūdens tvertņu. Tātad vienā paņēmienā atvests zelts apmēram simt piecdesmit tūkstošu dolāru vērtībā. Drīz vien kravas automašīnas ieradīsies pakaļ akvārijiem, pa ceļam kāds cilvēks palaidīs nāvējošās zivis atpakaļ jūrā vai varbūt vienkārši sadedzinās. Ūdeni un dūņas izlies, bet zelta monētas notīrīs un saliks somās. Vēlāk tās nonāks pie aģentiem un parādīsies tirgū, kur katrai no tām būs mistera Biga stingri noteikta cena.

Lielā vira plāns bija talantīgi izstrādāts, lieliski izpildīts un gandrīz nevainojams.

Apbrīnas pilns. Bonds noliecās, iedūra nazi skorpionzivij sānos un iemeta to atpakaļ ūdenī. Tagad bija svarīgi savas zināšanas neizpaust pretiniekam.

Tajā pašā mirkli noliktavā iedegās gaisma un asa, skaļa balss iesaucās:

- Nekusties! Rok's augšā!

Bonds bez minstināšanās nometās zemē un paripoja zem akvārija, ar acu kaktiņu pagūdams ievērot Laupītāja izstīdzējušo augumu, kas vīdēja kādus divdesmit jardus tālāk, pie galvenās ieejas. Jau atrazdamies kustībā, Bonds lūdza Dievu, kaut Laupītājs aizšautu garām un kaut zem šīs tvertnes esošā paplāte nebūtu vaļēja. Par laimi, tā bija pārklāta ar sietu. Kaut kas no apakšas metās uz aģenta pusi, kad viņš vēlās tam pāri. Atskanēja šāviens, virs galvas sašķīda skor- pionzivs tvertne un no tās platā straumē izšļācās ūdens.

Bonds izripoja blakus ejā un, pielecis kājās, drāzās projām. Tikko viņš nogriezās ap stūri, atskanēja šāviens un tieši blakus gluži kā bumba uzsprāga eņģel- zivs akvārijs.

007 bija nonācis līdz noliktavas galam, Laupītājs atradās otrā galā - piecdesmit jardu attālumā. "Nekādu cerību tikt ārā pa logu centrālās ejas otrā pusē," Bonds domāja, uz mirkli apstājies, lai atvilktu elpu. "Tvertnes nosedz mani tikai līdz ceļgaliem, un šaurajās ejās esmu gluži kā uz delnas. Patiesībā ir gluži vienalga, uz kuru pusi doties, galvenais - nestāvēt uz vietas." Šo domu apstiprināja šāviņš, kas izspindza starp kājām un ietriecās spirālveida gliemeņu kaudzē. Gliemežvāku cietās šķembas džinkstēja gaisā kā porcelāna lapsenes. Džeimss skrēja pa labi, un Laupītājs atkal mērķēja viņa kājās. Lode atsitās pret grīdu un, rikošetā atlēkusi no tās, ietriecās milzīgā ēdamo gliemežu tvertnē, kas sašķēlās uz pusēm. izšļācot uz grīdas simtiem glumo radījumu. Bonds strauji metās atpakaļ. Viņš izvilka beretu un, šķērsodams centrālo eju, divas reizes izšāva. Laupītājs atlēca malā, kad akvārijs virs viņa galvas sašķīda drumslās.

Bonds pasminēja, izdzirdot stikla šķindoņas un ūdens šļakstu apslāpētu kliedzienu, un, nometies uz viena ceļa, raidīja divus šāvienus, tēmēdams pa Laupītāja kājām, taču piecdesmit jardi mazka- libra beretai bija pārāk liels attālums. Atskanēja šķindoņa, plīstot vēl vienam akvārijam, bet otrs šāviens ar dobju būkšķi ietriecās dzelzs ieejas durvīs.

Laupītājs atsāka šaut, un Bondam atlika tikai izvairīties, slēpjoties aiz akvārijiem un gaidot, ka kuru katru brīdi tiks sadragāts viens vai otrs viņa ceļgals. Laiku pa laikam 007 raidīja atbildes šāvienu, lai noturētu Laupītāju pienācīgā attālumā, taču viņš zināja, ka cīņa ir zaudēta. Likās, pretiniekam ir neizsmeļami munīcijas krājumi. Bonda ierocī bija palikušas vairs tikai divas lodes un viena pilna aptvere kabatā.

Šaudoties turp un atpakaļ un slidot uz slapjajām zivīm, kas krampjaini raustījās uz betona grīdas, Bonds bridi pa brīdim apstājās, pagrāba no zemes sauju gliemežvāku un meta ar tiem pretiniekam.

Daudzi no tiem sašķīda, atsitoties pret udenstvertnēm Laupītāja tuvumā. Taču tas bija visai bezjēdzīgi. Bondam iešāvās prātā doma, ka vajadzētu sašaut spuldzes, taču viņš tūlīt pat no tas atteicās, jo pie noliktavas griestiem mirdzēja vismaz divdesmit lampas.

Visbeidzot Džeimss nolēma padoties. Viņš gribēja ķerties pie kādas viltības, jo zināja, ka negaidīts pavērsiens kaujas laika allaž ir labāks par nogurdinošu un bezjēdzīgu rosīšanos.

Turpinādams skriet uz priekšu, Bonds nogrūda zemē akvāriju, kura augšmalu bija sašķaidījusi lode. Pustukšajā tvertnē izmisīgi svaidījās vairākas retas un ļoti vērtīgas plēsīgās zivis. Viņu iepriecināja skaļais troksnis, kas radās, stikla tvertnei sašķīstot pret cementa grīdu. Uz steķiem atbrīvojās tukšs laukums, un Bonds, pāris lēcienos sasniedzis plauktu, uz kura bija atstājis savas kurpes, paķēra tās un, tikpat ātri atgriezies pie atbrīvotā galda, uzlēca uz tā.

Laupītājam vairs nebija mērķa, uz ko šaut, un noliktavā iestājās klusums, ku ru traucēja tikai sūkņu smilkstoņa, 110 sasistajām tvertnēm pilošais ūdens un mirstošo zivju radītie plakšķi. Bonds uzvilka kurpes un stingri tās aizsēja.

-    Hei, angli, - sauca Laupītājs. - Nāc ārā vai ari mans sāks izmantot granātas! Es tevi gaidīju, un man ir daudz munīcijas.

-  Izskatās, ka būšu spiests padoties, - atsaucās Bonds caur ruporā saliktām plaukstām. - Bet tikai tādēļ, ka tu man sašķaidīji potīti.

-    Es nešaušu, - sauca Laupītājs. - Nomet savu ieroci un nāc šurp pa centrālo eju ar paceltam rokām. Mums mazliet jāaprunājas.

-    Izvēles laikam nav, - teica Bonds, pūlēdamies izklausīties bezcerības pārņemts. Viņš nometa beretu uz cementa grīdas, tad izņēma no kabatas zelta monētu un cieši sažņaudza to kreisajā rokā. Sperot pirmo soli, Bonds ievaidējās un, iedams pa centrālo eju, vilka kreiso kāju aiz sevis, bet rokas turēja, pacēlis plecu augstumā. Pusceļā viņš apstājās.

Laupītājs lēni tuvojās, viņš bija salīcis uz priekšu un pavērsis ieroci tieši pret Bonda vēderu. 007 nopriecājās, redzot

pretinieka viscaur izmirkušo kreklu un ievainojumu virs viņa kreisās acs.

Laupītājs gāja pa ejas kreiso pusi. Kad attālums starp abiem bija sarucis līdz desmit jardiem, viņš apstājās, uzlika vienu kāju uz neliela pacēluma cementa grīdā, un pamāja ar ieroci.

-  Augstāk, - virs skarbi uzsauca.

Bonds ievaidējās, paceldams rokas dažas collas augstāk, līdz tās gandrīz aizsedza seju.

Neuzkrītoši skatīdamies caur pirkstiem, Džeimss ievēroja, ka Laupītājs kaut ko pasper sāņus. Atskanēja klusa šķindoņa, it kā būtu atšauta bulta. Bonda acis iezalgojās un žokļi savilkās. Nu viņš zināja, kas bija noticis ar Leiteru.

Laupītājs tuvojās, viņa spēcīgais, stiegrainais ķermenis klāja uz grīdas tumšu ēnu.

-   Jēzus, - sacīja Bonds. - Man jāapsēžas. Es nevaru noturēties uz kājām.

Laupītājs apstājās dažu pēdu attālumā.

-   Panāc uz priekšu un stāvi, kamēr es tev uzdošu dažus jautājumus, angli. - Viņš atieza tabakas nobrūninātos zobus. - Drīz tu gulēsi, un šoreiz uz visiem laikiem.

Bonds noslīga sēdus, savilcis seju sa- kāvnieciskā grimasē, kamēr viņa smadzenes spraigi darbojās.

-Tu, nolādētais okšķeri, - noteica Laupītājs.

Šajā mirklī Bonds izmeta no kreisās rokas zelta monētu. Tā, skaļi šķindēdama, aizripoja pa cementa grīdu.

īsajā mirklī, kamēr Laupītājs novērsa skatienu, Bonda labā kāja apkaltajā kurpē triecās uz priekšu un gandrīz izspēra šauteni pretiniekam no rokām. Brīdī, kad Laupītājs nospieda mēlīti un lode, nenodarot ļaunu, nodžinkstēja pret stikla griestiem, Bonds, izstiepis uz priekšu rokas, metās uzbrukumā.

Kad abas viņa dūres, sasniegušas mērķi, ietriecās pretinieka vēderā, tas spalgi iekaucās. Sāpes izšāvās cauri Bonda kreisajai rokai, un viņš sarāvās, kad šautene skāra muguru. Aģents, nepievēršot uzmanību asajām sāpēm, ierāva galvu plecos un turpināja sist. Sapratis, ka tādā veidā neizdosies nogāzt Laupītāju no kājām, Bonds iztaisnojās un ar kurpes tērauda purngalu deva triecienu pa viņa ceļgalu. Atskanēja mežonīgs kliedziens.

un ierocis nokrita zemē. Laupītājam zaudējot līdzsvaru, Bonds sita no apakšas, pasviežot ķermeni vēl dažas pēdas tālāk.

Laupītājs nokrita ejas vidū - tieši pretī atvilktajai bultai, kuru Bonds tagad varēja labi saskatīt. Ķermenim atsitoties pret zemi, viena grīdas plāksne atvirzījās sānis, un vīrietis gandrīz iegāzās melnā, platā lūkas atvērumā.

Sajutis, ka grīda zem viņa pazūd, Laupītājs spalgi iekliedzās, viņa rokas meklēja, kur pieķerties. Tās satvēra lūkas malu mirklī, kad ķermenis ieslīdēja caurumā.

Bonds smagi elsoja. Uzlicis rokas uz gurniem un mēģinādams atgūt elpu, viņš noliecās pār bedres malu un palūkojās lejā.

Laupītāja seja bija šausmu pārvērsta, lūpas atņirgušās, atsedzot smaganas. Neprātīgās bailēs ieplestās acis vērās augšup. Aiz viņa muguras nebija nekā, vienīgi melna tumsa. Sasprindzinājis visus jutekļus, Džeimss saklausīja pret celtnes pamatiem šļakstāmies ūdeni un pamanīja vārgu gaismas atspīdumu. Viņš saprata, ka tā ir izeja uz jūru, kuru droši vien sedz režģis.

Laupītāja kliedzieni pārtapa klusos šņukstos, un Bonds izdzirdēja zem viņa sakustamies kādu, ko bija pamodinājusi gaisma.

"Āmurhaizivs vai tīģerhaizivs," Džeimss nodomāja.

-   Velc mani laukā, draugs! Ļauj man izkāpt! Izvelc mani arā! Es vairs ilgāk nespēju noturēties. Es darīšu visu, ko vēlies. Pastāstīšu tev visu, - Laupītājs aizsmacis lūdzās.

-   Kas notika ar Solitēru? - Bonds lūkojās neprātīgajās acīs.

-   To izdarīja Lielais virs. Lika man sarīkot nolaupīšanu. Deva divus vīrus 110 Tampas - Buču un Nāvinieku. Viņai netika nodarīts pāri. Dabu mani ārā, draugs!

-   Un amerikānis Leiters?

Šausmu pārvērstā seja kļuva pazemīgi lūdzoša.

-   Tā bija viņa vaina. Tavs draugs man piezvanīja šorīt agri no rīta. Sacīja, ka māja deg. Redzējis, braucot garām. Pamodināja mani un atveda šurp. Gribēja pārmeklēt noliktavu. Viņš pats iekrita lūkā. Nelaimes gadījums. Zvēru, tā nebija mana vaina. Mēs Leiteru izvilkām ārā, pirms viņš tika piebeigts. Ar tavu draugu viss būs kārtībā.

Bonds vienaldzīgi noraudzījās uz baltajiem pirkstiem, kas izmisīgi turējās pie asajām betona malām. Viņš nešaubījās, ka Laupītājs bija atvilcis bultu un kaut kādā veidā panācis, lai Leiters nokļūst virs lūkas. Bonds iztēlojas šī vīra triumfējošos smieklus, grīdai atveroties, un ļauno smaidu, skribelējot zīmīti un aizbāžot to aiz pārsējiem, kad saplosītais ķermenis bija izvilkts no ūdens.

Uz mirkli Bondu pārņēma aklas dusmas, un viņš spēra.

Atskanēja īss, griezīgs kliedziens, skaļš plunkšķis un spēcīga ūdens viļņošanās.

Bonds devās pie lūkas vāka un ar kāju nospieda sviru, kas bija noturējusi to atvērtu. Betona plāksne sāka lēni slīdēt uz priekšu. Pirms tās malas nosedza melno caurumu, Bonds izdzirdēja šausminošu rukšķēšanu, it kā tur, lejā, liela cūka badīgi ēstu, piebāzusi pilnu muti. Viņš zināja, ka šādu rukšķošu skaņu rada haizivs, kad tās pretīgais plakanais deguns traucas augšup no dzelmes un stingri veidotā mute sakampj peldošo laupījumu. Džeimss nodrebēja un ar kāju paspēra aizbīdni.

Bonds pacēla zelta monētu un beretu un, ejot uz durvīm, vēl uzmeta skatienu kaujaslaukam. Nekas neliecināja, ka dārgumu slēptuve ir atklāta. Skorpionzivs akvārijs bija sašauts, tādēļ vīri, kas no rīta ieradīsies, nejutīsies pārsteigti, ieraugot beigto zivi. Viņi atradīs Laupītāja mirstīgās atliekas un ziņos misteram Bigam, ka tas ir miris varoņa nāvē, cīnoties ar ienaidnieku, un piebildis, ka jānovērš tūkstošiem dolāru lielie postījumi, pirms "Secalur" varēs doties pēc nākamās kravas. Vēlāk kāds atradīs dažas Bonda lodes un drīz vien sapratīs, ka tas ir bijis viņa darbs.

007 centās nedomāt par to, kas tagad notika zem noliktavas grīdas. Izslēdzis gaismu, viņš izgāja pa durvīm. Tā bija neliela atmaksa par Solitēru un Leiteru.

XVI nodala

JAMAIKAS VERSIJA

Pulkstenis bija divi no rīta, kad Bonds, pie mola iekāpis savā mašīnā, devās cauri pilsētai, lai tiktu līdz automaģistrālei uzTampu.

Viņš traucās pa četru joslu maģistrāli garām neskaitāmiem aicinošiem moteļiem, treileru nometnēm un ceļmalas tirdzniecības centriem, kas piedāvāja pludmales mēbeles, jūras gliemežvākus un betona rūķus.

Bonds apstājās pie "Guli' Winds Bar aud Snacks" un pasūtīja dubulto "Old Grandad" ar ledu. Kamēr bārmenis gatavoja dzērienu, viņš iegāja tualetes istabā, lai savestu sevi kārtībā. Kreisās rokas apsējs bija netīrs, un roka sāpīgi pulsēja - ģipsis bija salūzis pret Laupītāja vēderu. Acis izskatījās sarkanas no piepūles un negulēšanas. Džeimss atgriezās pie bāra, izdzēra burbonu un pasūtīja vēl vienu. Bārmenis izskatījās pēc koledžas audzēkņa, kas nolēmis brīvdienās nedaudz piepelnīties. Viņš gribēja pļāpāt, taču Bondam nepietika spēka sarunām. Aģents sēdēja, lūkodamies glāzē, un domāja par Leiteru, par Laupītāju, un ausīs vēl aizvien skanēja pretīgā haizivs rukšķēšana.

Izdzēris glāzi, Bonds samaksāja, izgāja ārā un brauca pāri Gandija tiltam, ļaudams caur mašīnas atvērto logu plūstošajam līča vējam vēsināt savu seju. Tilta galā viņš nogriezās lidostas virzienā 1111 apstājās pie pirmā daudzmaz pieklājīgā moteļa.

Pusmūža pāris, kam piederēja ši vieta, klausījās kubiešu deju muziķu. Uz galda stāvēja pudele rudzu viskija. Bonds stāstīja par riepu, kas it kā plīsusi pa ceļam no Sarasotas uz Silverspringsu. Saimniekus tas neinteresēja. Viņi ar prieku paņēma Bonda desmit dolārus. 007 novietoja automašīnu pie 5. numura durvīm, saimnieks atslēdza istabu un iededza gaismu. Telpā atradās divguļamā gulta, duša, kumode un divi krēsli. Viss balta vai zilā krāsā. Istaba izskatījās tīra. Bonds atviegloti nolika somu un novēlēja labunakti. Viņš noģērbās un, nesalocījis drēbes, uzmeta tās uz krēsla. Pēc tam ātri iegāja dušā, iztīrīja zobus, izskaloja kaklu ar dezinficējošu līdzekli un ielīda gultā.

Tikko paguvis nolikt galvu uz spilvena, Bonds iegrima mierīga, netraucētā miegā. Kopš ierašanās Amerikā šī bija pirmā nakts, kad viņš aizmiga, neraizējoties par rītdienu.

Bonds pamodās pusdienlaika un tūlīt devās pāri ceļam uz kafejnīcu, kur pavārs viņam pagatavoja trīskārtu sviestmaizi un kafiju. Pēc tam atgriezās motelī un uzrakstīja detalizētu ziņojumu FIB nodaļai Tanipā. Viņš neminēja ne vārda par monētām akvārijos, baidoties, ka Lielais vīrs varētu apturēt savas operācijas Jamaikā. To būtība vēl bija jānoskaidro. Bonds zināja, ka tracim, ko viņš bija sacēlis Amerikā, nav nekā kopīga ar galveno uzdevumu - atklāt zelta avotu, konfiscēt to un, ja iespējams, iznicināt misteru Bigu.

007 steidzās uz lidostu un paspēja uz sudrabainu četru dzinēju lidmašīnu, līdz kuras izlidošanai bija palikušas tikai dažas minūtes. Leitera mašīnu aģents nolika stāvvieta, kā bija minējis ziņojumā FIB. Viņš jau nodomāja, ka nav bijis lielas jēgas par to rakstīt, kad ieraudzīja laika apstākļiem nepiemērotā lietusmēteli ģērbušos vīrieti klīstam pa suvenīru veikaliņu un neko nepērkam. Lietusmēteļi bija kaut kas līdzīgs FIB aģentu simbolam. Skaidrs, ka vīrs gribēja redzet, vai Bonds paspēj uz lidmašīnu. FIB priecāsies, redzot viņu aizlidojam. Kur vien Bonds ieradās, viņš aiz sevis atstāja li ķus. Pirms iekāpšanas lidmašīnā Džeimss piezvanīja uz Sanktpēterburgas slimnīcu. Pēc tam viņš vēlējās, kaut nebūtu to darījis - Leiters joprojām atradās bezsamaņā, nebija ari nekādu citu jaunumu. "Jā, mēs jums telegrafēsim, ja kaut kas mainīsies."

Piecos pēcpusdienā viņi apmeta loku virs Tampas līča un pagriezās uz austrumiem. Garām patraucās reaktīvā lidmašīna, atstājot aiz sevis četras baltas sliedes, kas palika nekustīgi karājamies mierīgajā gaisā. Drīz vien ar sporta krekliņos ģērbtajiem večukiem piebāztais lidaparāts piezemēsies līča piekrastē. Bonds priecājās, ka ir ceļā uz maigi zaļajām Jamaikas nokalnēm, atstājot aiz muguras diženo el dolarado kontinentu.

Lidmašīna traucās pāri Floridai, pāri nepārskatāmiem džungļiem un purviem, kuros nemanīja ne mazāko cilvēka klātbūtni. Sabiezējušajā tumsā mirgoja zaļās un sarkanās spārnu ugunis. Drīz vien viņi lidoja virs Maiami - šīm milzīgajām, neonā mirdzošajām Austrumkrasta muļķu lamatām. Tieši no ostas augšup gar krastmalu, starp neskaitāmām viesnīcām, degvielas uzpildes stacijām un augļu sulu stendiem, caur Palmbīču un Dei- tonu uz Džeksonvilu aizvijās štata galvenā automagistrale. Bonds domāja par brokastīm, ko ieturēja Džeksonvilā pirms nieka trim dienām, un visu, kas kopš ta brīža bija noticis. Pavisam drīz, pēc īsas apstāšanās Nasau, viņš lidos virs Kubas, iespējams, virs vietas, kur liek slēpta Solitēra. Varbūt meitene dzirdēs lidmašīnas troksni, varbūt intuīcija liks palūkoties debesīs un sajust, ka uz mirkli viņš ir līdzās.

Bonds cerēja, ka viņi vel kādreiz satiksies un pabeigs iesākto. Taču tas notiks vēlāk, kad darbs būs paveikts un noiets tas bīstamais ceļš, uz kura viņš nostājās pirms trim nedēļām Londonas miglā.

Pēc kokteiļa 1111 agrām pusdienām viņi nonāca Nasau un pusstundu pavadīja bagātākajā pasaules salā smilšainā zemes gabalā, kur miljoniem sterliņu mārciņu tiek nomests uz kanasta galdiem un neliels, no viegla materiāla celts bungalo maksā piecdesmit tūkstošus mārciņu.

Viņi atstāja mazo platīnpelēko lidostu un driz vien lidoja virs visās perlamutra krāsās mirgojošās Havanas, kuras maigie pasteļtoņi tik ļoti atšķīrās no skarbajām Amerikas pilsētu nakts ugunim.

Pacēlušies piecdesmit tūkstošu pēdu augstumā un tikko šķērsojuši Kubu, viņi iekļuva vienā no tām spēcīgajām tropu vētrām, kas lidmašīnu ērtos salonus pēkšņi pārvērš bīstamās lamatās. Milzīgais lidaparāts tika svaidīts no vienas puses uz otru, dzenskrūves rēca. mēģinot izlauzties cauri blīvajai gaisa sienai. Slaidais korpuss drebēja. Plauktos šķin dēja trauki, un milzīgi krusas graudi sitās pret logu organisko stiklu.

Bonds tik spēcīgi satvēra krēsla rokturus, ka iesāpējās kreisā roka, un klusi nolādējās.

Viņš skatījās uz žurnālu kaudzēm un domāja: Tie nepalīdzēs, kad lidmašīnas tērauds beigu beigās nogurs, nepalīdzēs ari odekolons tualetes istabā un izsmalcinātā ēdienkarte, nedz bārdas nazis par brīvu un ledus kastē drebošā orhideja "jūsu lēdijai". Un neko daudz nevajag gaidll ari no drošības jostām un glābšanas vestēm, kuru piepūšanu demonstrēja stjuarte.

Nekas nepalīdz, kad nogurušam metālam jāiztur pārāk liels spriegums, kad lidostas mehāniķi piekrāpusi mīļākā un viņš bijis neuzmanīgs, darot savu darbu, vai saslimis un domājis tikai par to, lai ātrāk nokļūtu mājās, kad noticis kaut kas tāds, ko tu nevarēji ne paredzēt, ne novērst, un pēkšņi mazā, siltā telpa ar propelleriem gāžas no debesim tieši uz zemes vai jūrā, jo pēc dabas likumiem ir smagāka par gaisu. Un četrdesmit ari par gaisu smagāki cilvēki krīt kopā ar to, radot nelielu caurumiņu zemē vai nenozīmīgas šļakatas jūrā. Ja tas ir liktenis, tad kādēļ gan uztraukties? Ar neredzamām saitēm tu esi saistīts pie lidostas mehāniķa neuzmanīgajiem pirkstiem, t ieši tāpat kā esi saistīts ar kādu izklaidīgu vīrieti, kas sajauc sarkano gaismu ar zaļo un ietriecas tavā auto, kad tu mierīgi atgriezies mājās pēc savas pirmās un pēdējās mīlas nakts. Tur nekas nav līdzams. Tu sāc mirt tajā pašā brīdī, kad dzimsti. Visa dzīve ir tuvošanās nāvei.

Tāpēc nomierinies. Aizdedzini cigareti un, ievelkot plaušās dūmu, saki paldies Dievam, ka esi vēl dzīvs. Tava zvaigzne ļāva tev noiet garu ceļu - no briža, kad atstāji mātes klēpi, līdz lidmašīnai virs Kārību jūras. Varbūt tā Jaus tev šonakt tikt līdz Jamaikai. Vai dzirdi dzīvespriecīgas balsis kontroles tornī, kas visas dienas garumā mierīgi ziņo: "Ielido BAAK. Ielido Panama." Vai dzirdi to, kā viņi lejā sauc: "Ielido Transkarībi. Vai ielido Transkarībi?" Nezaudē ticību savai zvaigznei. Atceries to mirkli pagājušajā naktī, kad uz tevi no Laupītāja ieroča stobra gala lūrēja nāve. Tu joprojām esi dzīvs, vai ne? Tu esi izglābies. Tas bija ti kai atgādinājums, ka māka veikli apieties ar ieroci vēl nenozīmē, ka esi visvarens. Nakad neaizmirsti to! Ši laimīgā nolaišanās Palisado lidostā ir tikai tavas zvaigznes labvēlība. Tāpēc pasaki tai paldies."

Bonds atsprādzēja drošības jostu un notrausa sviedrus no pieres.

"Ellē to visu," viņš domāja, kāpdams ārā no lidmašīnas.

Strengvejs, Kārību izlūkdienesta priekšnieks, sagaidīja Bondu lidosta, tāpēc viņš ātri vien tika cauri muitas, imigrācijas dienesta un finansu kontrolei.

Pulkstenis rādīja gandrīz vienpadsmit, nakts bija klusa un karsta. No milzu kaktusiem, kas slējās abās ceļa pusēs, skanēja spalgas cikāžu dziesmas. Bonds reiba no tropu skaņām un smaržām, militārajam pikapam braucot cauri King- stonas priekšpilsētām un vedot viņus pretī mirdzošajām Zilo Kalnu pakājēm.

Viņi apmainījās ar vienzilbīgiem vārdiem, iekārtodamies Strengveja mājas ērtajā verandā. Tad saimnieks pagatavoja stipru viskiju ar sodu un pastāstīja Bondam visu, ko zināja par viņam uzticēto lietu.

Strengvejs, bijušais karaliskās kara flotes speciālās vienības kapteiņleitnants, bija kalsns, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs vīrs ar labu humora izjūtu. Vienu viņa aci sedza melns pārsējs. bet otras ērgļa skatiens raisīja domas par eskadras mīnukuga komandtiltiņu. Taču iedegušajā sejā vīdēja nogurums. un, vērojot sarunbiedra straujos žestus un ieklausoties aprautajos teikumos, Bonds nosprieda, ka tas ir nervozs un ļoti satraukts, tomēr šķita zinošs un asprātīgs. Turklāt diezgan mierīgi uztvēra to, ka kāds nekauņa lien viņa teritorijā. Bonds juta, ka viņi teicami sader kopa un priekšdienās abiem izveidosies veiksmīga sadarbība.

Lūk, ko pastāstīja Strengvejs.

Vienmēr esot klīdušas runas, ka Pārsteigumu salā ir paslēpti dārgumi, un viss, kas bija zināms par Asiņaino Mor- ganu, tikai apliecināja to.

Nelielā sala atradās Haizivju llēa vidū, iepretī mazai ostai un ceļam, kas no Kingstonas stiepās pāri Jamaikai līdz pašam ziemeļu krastam.

Lielais pirāts saimniekoja Haizivju līcī. Morganam patika mazā sala, kas atradās starp viņu un Portrojālas gubernatoru un ļāva gan iepeldēt Jamaikas ūdeņos, gan tikt no tiem ārā pilnīgā slepenībā. Tāda kārtība apmierināja arī gubernatoru. Varas iestādes pievēra acis uz Morga na nodarbošanos tik ilgi. kamēr spāņi ti ka padzīti no Kārību salām. Kad tas bija nokārtots, Jamaikas valdība piešķīra

Morganam muižnieka titulu un iecēla par gubernatoru, tomēr vēlāk, lai izvairītos 110 kara ar Spāniju, viņa darbība tika atzīta par nelikumīgu.

Ilgu laiku, pirms Morgans no malumednieka kļuva par medību pārzini, viņš izmantoja Haizivju līci kā savu personisko ostu. Asiņainais Morgans uzcēla trīs mājas un nosauca šo muižu par Lan- ramniju, tāpat kā savu dzimto vietu Velsā. Mājām viņš deva vārdus "Morgana Nams", "Doktora Nams" un "Saimnieces Nams". To drupās vēl joprojām varot atrast sprādzes un monētas.

Morgana kuģi vienmēr noenkurojās Haizivju līcī, viņš mēdza piestāt Pārsteigumu salas aizvēja pusē pie stāvā koraļļu un kaļķakmens krasta, virs kura slējās akru plata, džungļiem klāta plakankalne.

1683.gadā Asiņainais Morgans atstāja Jamaiku, jo tika apsūdzēts monarhijas zaimošanā. Dārgumi palika noslēpti kaut kur Jamaikā, bet viņš pats nomira trūkumā, neatklādams pat aptuvenu to atrašanās vietu. Tai bija jābūt milzīgai bagātībai, kas tika salaupīta, uzbrūkot neskaitāmiem kuģiem. Taču viss pazuda bez pēdām.

Tika uzskatīts, ka dārgumi atrodas kaut kur Pārsteigumu salā, taču uzcītīgo meklētāju niršana un rakšana divsimt gadu garumā neko nedeva.

- Tad, - stāstīja Strengvejs, - apmēram pirms pusgada pāris nedēļu laika atgadījās divi savādi notikumi. Pazuda kāds jauns Haizivju līča ciemata zvejnieks, par kuru lidz pat šim brīdim neviens vairs neko nav dzirdējis, un anonīms Ņujorkas sindikāts par tūkstoš mārciņām nopirka salu no iepriekšējā Lanramnijas muižas īpašnieka, kurš tagad ir kļuvis par vienu no bagātākajiem banānkoku un liellopu audzētājiem.

Dažas nedēļas pēc salas pārdošanas Haizivju līcī iebrauca jahta "Secatur" un piestāja Morgana vecajā enkurvietā salas aizvēja pusē. Apkalpē bija tikai nēģeri. Viņi ķērās pie darba, izcirta kāpnes salas klinti un virsotnē uzslēja vairākas kleķa būdas.

Šķita, ka salas iemītnieki ir pilnībā apgādāti ar visu nepieciešamo un no līča zvejniekiem pirka vienīgi svaigus augļus un ūdeni.

Neģeri izrādījās mazrunīgi un strādīgi. Portmarijas ostas muitniekiem viņi bija paskaidrojuši, ka ir ieradušies ķert tropiskas zivis, jo īpaši - indīgās sugas, un vākt retus gliemežvākus "Ourobouros Inc." kompānijai Sanktpēterburgā. Teikto apstiprināja tas, ka jaunie salas iemīl nieki zivis un gliemežvākus lielos daudzumos iepirka no Haizivju līča, Portmarijas un Orakabesas zvejniekiem.

Veselu nedēļu nēģeri salā veica spridzināšanas darbus un paziņoja, ka dara to, lai izveidotu milzu baseinu zivīm.

Reizi divās nedējās "Secatur" sāka kursēt pa Meksikas līci, un ar binokļiem bruņojušies novērotāji apgalvoja, ka uz klāja patiešām tiek nogādāti pārnēsājami zivju akvāriji. Uz salas vienmēr palika pusducis vīru. Laivas, kas piebrauca Pārsteigumu salai pārāk tuvu. apturēja sargs, kurš visu dienu makšķerēja līdzās šaurajam molam, pie kura mēdza noenkuroties jahta "Secatur". tverdamās no valdošajiem ziemeļaustrumu vējiem.

Dienas laikā nevienam nebija izdevies tikt līdz salas krastam, un pēc diviem neveiksmīgiem mēģinājumiem neviens necentās to darīt arī naktī.

Pirmais bija kāds vietējais zvejnieks, kuru pamudināja baumas par apraktajiem dārgumiem un nespēja maldināt ru nas par tropiskajām zivīm. Zvejnieks devās ceļā nakts melnumā, bet nākamajā dienā pie rifiem tika izskalots viņa līķis. Haizivis un barakudas bija atstājušas tikai rumpi un augšstilbu atliekas.

Ap to laiku, kad zvejniekam vajadzēja sasniegt salu, visus Haizivju līča iedzīvotājus bija pamodinājusi biedējoša bungu rīboņa. Skaņa plūda no salas vidienes un atgādināja Vudu bungu dimdināšanu. Tā sākās klusi, lēnām pārauga apdullinošā kreščendo un ilga apmēram piecas minūtes.

No tā brīža Pārsteigumu sala khiva par tabu vai obeah, kā to sauc Jamaikā, un pat dienas laikā kanoe laiviņas turējās drošā attālumā no šīs vietas.

Tad arī Strengveju bija ieinteresējis notiekošais, un viņš uzrakstīja sīku ziņojumu Londonai. Kopš 1950. gada. pateicoties tam, ka "Reinolda metālu korporācija" tc atrada milzīgus boksīta slāņus, Jamaika bija kļuvusi par svarīgu stratēģisku objektu. Strengvejs iedomājās, ka darbi Pārsteigumu salā varētu būt saistīti ar vienvietīgu kaujas zemūdeņu būvniecību. Aizdomas radās tāpēc, ka Haizivju licis atradās Reinolda kuģu ceļa uz boksīta ostām.

Londona sazinājās ar Vašingtonu, un atklājās, ka Ņujorkas sindikāts, kas bija nopircis salu, pilnībā pieder misteram Bigam.

Tas notika pirms trim mēnešiem, un Slrengvejam tika dots uzdevums noskaidrot. kas īsti notiek uz salas. Viņš izstrādāja lielisku operācijas plānu. Haizivju līča rietumu krastā Strengvejs noīrēja īpašumu, kura nosaukums bija "Oāze". Tajā atrodas vienas no slavenajām Jamaikas deviņpadsmitā gadsimta sākuma celtņu drupām, bet tieši pretī "Secatur" enkurvietai pie Pārsteigumu salas - moderna pludmales māja.

No Bermudas flotes bāzes Strengvejs atveda divus ļoti labus peldētājus un noorganizēja pastāvīgu novērošanu ar dienas un nakts binokļiem. Nekas aizdomīgs nebija manāms, un tumšā, mie- ilgā naktī viņš aizsūtīja abus virus izpētīt salu.

Strengvejs nespēja aprakstīt šausmas, kas viņu pārņēma, kad stundu pēc abu vīru došanās trīssimt jardus garajā ceļa salas klinšu iekšienē atskanēja briesmīgā bungošana.

Neviens no peldētājiem neatgriezās.

Nākamajā dienā viņi tika izskaloti dažādās liēa vietās. Vai, pareizāk sakot, ūdens iznesa krasta to, kas bija palicis pāri pēc haizivju un barakudu maltītes.

Šajā brīdī Bonds pārtrauca Strengveju.

-   Acumirkli, - viņš sacīja, - kāpēc jūs runājat par haizivīm un barakudām? Parasti taču šajos ūdeņos tas nav mežonīgas. Ap Jamaiku haizivju nav īpaši daudz, un tās parasti nebarojas naktīs. Lai nu kā, es neticu, ka haizivis uzbrūk cilvēkiem, ja vien ūdenī neparādās asinis. Retumis plēsoņas var sakampt peldētāja kāju ziņkārības dēļ. Vai ari agrāk Jamaikas apkārtnē haizivis tā uzvedās?

-   Nav dzirdēts par tādiem gadījumiem. Vienīgā reize bija 1942. gadā, kad Kingsto- nas ostā kādai meitenei nokoda kāju, - sacīja Strengvejs. - Viņu vilka tauvā motorlaiva, un meitenes kājas kuļājās ūdeni. Baltais stilbs laikam izskatījās diezgan kārdinošs. Arī ātrums bija īstais. Jums ir taisnība. Maniem vīriem bija harpūnas un naži. Domāju, ka izdarīju visu, lai viņus aizsargātu. Nežēlīga profesija. Varat iedomāties, kā es toreiz jutos. Kopš tā laika mēs neko neesam darījuši. vienīgi ar Koloniālo lietu biroja un Vašingtonas palīdzību mēģinājām dabūt piekļūšanas atļauju salai. Nolādēti lēna padarīšana, sevišķi tādēļ, ka pret šiem cilvēkiem nekā nav. Liekas, viņiem Vašingtonā ir diezgan stipra aizmugure un vairāki gudri starptautiski advokāti. Mēs esam pilnīgi iestrēguši. Londona man lika nogaidīt, kamēr ieradīsieties jūs. - Strengvejs pastiepās pēc sava viskija un nogaidoši uzlūkoja savu sarun- biedru.

-   Kur šobrīd atrodas "Secatur"? - jautāja Bonds.

-   Vēl aizvien Kubā. Pēc CIP ziņām, šeit mēs to varam gaidīt apmēram pēc nedēļas.

-  Cik daudz braucienu tā veikusi?

-   Kādus divdesmit.

Bonds pareizināja simt piecdesmit tūkstošus dolāru ar divdesmit. Ja viņa aprēķini bija pareizi, misters Bigs no salas jau izvedis miljonu mārciņu zeltā.

- Esmu veicis dažus sagatavošanās darbus, - teica Strengvejs. - Jūsu rīcībā būs "Oāzes" māja. Sagādāju arī mašīnu - divvietīgu "Sunbeam Talbot". Jaunas riepas. Lielisks ātrums. īstais auto šiem ceļiem. Sameklēju jums krietnu palīgu - Kvorelu no Kaimanu salām. Labākais peldētājs un zvejnieks visā apkārtnē. Ārkārtīgi vērīgs un jauks puisis. Noīrēju arī kāda Rietum- indiānas uzņēmuma atpūtas namiņu Ma- nateja līcī. Tas atrodas otrā salas galā. Tur varēsit kādu nedēju atpūsties un mazliet patrenēties, kamēr "Sēcatur" vēl nav klāt. Jums jāsagatavojas, ja gribat Likt līdz Pārsteigumu salai, un, godīgi sakot, man šķiet, ka tā ir vienīgā iespēja. Vai ir vēl kas, ko varu darīt? Es, protams, būšu tuvumā, taču man jāpaliek Kingstonā, lai uzturētu sakarus ar Londonu un Vašingtonu. Viņi vēlēsies zināt visu. ko mēs darām. Vai gribat, lai vēl ko nokārtoju?

Bonds bija visu apsvēris.

-   Jā, - viņš teica - Man būs vajadzīgs ūdenslīdēja kostims un skābekļa baloni. Pietiekamas rezerves. Un pāris labu zemūdens ieroču. Franču "Champion" ir vislabākās. Tad vēl labs zemūdens lukturis. Desantnieku nazis. Visa informācija, ko vien var dabūt no Dabas vēstures muzeja par barakudām un haizivīm. Un kāda no haizivju atbaidīšanas vielām, ko amerikāņi izmanto Klusajā okeānā. Palūdziet, lai BAAK to visu atsūta ar speciāl- reisu.

Bonds ieturēja pauzi.

-   Un, jā, - viņš piebilda, - arī vienu no tām lietiņam, ko izmanto sabotieri. Magnētisko mīnu ar dažādu veidu detonatoriem.

XVII nodala

KAPRAČU VĒJŠ

Papaija ar zaļu laima šķēli, pilns šķīvis ar sarkanajiem banāniem, purpur- sarkaniem paradīzes ābolīšiem un mandarīniem, olu kultenis ar šķiņķi, "Blue

Montain" kafija - izsmalcinātākā pasaulē, gandrīz melnā Jamaikas marmelāde un guavas želeja.

Ģērbies šortos un sandalēs, Bonds sēdēja verandā un brokastoja. Vērodams sauli uzaustam pār Kingstonu un Portro- jālu, Džeimss prātoja, kāds viņš tomēr ir veiksminieks un cik brīnišķīgi mierinājuma mirkli iespējami šajā drūmajā un bīstamajā profesijā.

Bonds labi pazina Jamaiku. Viņš te bija pavadījis diezgan ilgu laiku tūlīt pēc kara, kad Kubas komunistu centrālā pārvalde mēģināja iefiltrēties Jamaikas strādnieku arodbiedrībās. Darbs bija riskants, tomēr Bondā modās mīlestība pret lielo, zaļo salu un tās stiprajiem, humora pilnajiem cilvēkiem. Džeimss priecājās, ka atkal atrodas šeit un ka viņam ir vesela nedēļa atelpai, pirms sāksies nogurdinošais darbs.

Pēc brokastīm verandā parādījās Strengvejs kopā ar brūni iedegušu vīrieti izbalējušā zilā kreklā un vecās, brūnās rievota auduma biksēs.

Tas bija Kvorels. Bondam viņš uzreiz iepatikās. Šai vīrā jautās Kromvela kareivju un jūras laupītāju gars, seja bija stingra un stūraina, mute -.gandrīz nežēlīga. Viņa acis bija pelēkas, un par piederību melnādaino rasei liecināja vienīgi plakanais deguns un bālās plaukstas.

Bonds paspieda puiša roku.

- Labrīt, kaptein, - teica Kvorels. Tā kā šis vīrs bija slavenu jūrasbraucēju pēctecis, tas bija augstākais viņam zināmais tituls. Taču balsī neskanēja pazemība vai velēšanās izpalikt. Viņš runāja kā kuģa kapteiņa palīgs, un runasveids bija vienkāršs un atklāts.

Šajā mirklī tika noteiktas viņu turpmākās attiecības, un tajās nebija vietas pazemībai.

Pēc tam, kad bija apspriesti plāni, Bonds sēdās pie mazās automašīnas stūres, ar kuru Kvorels bija atbraucis no Kingstonas, un viņi devās ceļā, atstādami Strengveju nodarbojamies ar Bonda prasību izpildīšanu.

Vir ii bija izbraukuši pirms deviņiem, un gaiss vel joprojām bija vēss, kad automašīna šķērsoja kalnu grēdu, kas stiepās pāri Jamaikai kā krokodila robainā mugura. Ceļš caur vienu no skaistākajām pasaules ainavām vijās lejup, ziemeļu līdzenumu virzienā. Mainoties augstumam, mainījās arī augu valsts. Bambusa birzīm un tumšzaļi mirdzošajām maizeskoku audzēm greznotās nokalnes padevās zemākajiem melnkoka, sarkankoka, maho- jas un sandalkoka mežiem. Kad viņi sasniedza Agvalta ielejas līdzenumus, cukurniedru un banānkoku zilā jūra izstiepās tālumā lklz pat mirdzošajām palmu birzīm, kas slējās gar ziemeļu krastu.

Kvorels bija patīkams ceļabiedrs un lielisks gids. Braucot cauri slavenajiem Kāstltonas palmu dārziem, salinieks stāstīja par milzu zirnekļiem, kuri te mājo. Viņš pastāstīja par cīņu starp milzu simtkāji un skorpionu, kurai bijis aculiecinieks, un izskaidroja atšķirību starp papaija auga vīrišķajiem un sievišķajiem ziediem. Kvorels aprakstīja meža indes un tropisko augu dziedinošās īpašības, izstāstīja par spiedienu, ar kādu kokosrieksts iedarbojas uz čaulu, lai to pārplēstu, kolibri mēles garumu un to, ka krokodili nēsā savus mazuļus mutē, kultie mierīgi guļ gluži kā sardīnes konservu kārbā.

Angliski Kvorels runāja saprotami, taču ne visai pareizi, lietodams jamaikie- šu izteiksmes veidu, kurā augi "cīnās" vai "zaudē dūšu", naktstauriņi ir "sikspārņi" un "mīlēt" saka "patikt" vietā. Runādams viņš sveicināja satiktos cilvēkus, un tie māja pretī, izkliedzot Kvore- la vārdu.

- Liekas, jūs pazīstat daudz cilvēku, - teica Bonds, kad garāmbraucoša autobusa šoferis sveicinot pāris reizes nospieda signāltauri.

- Trīs mēnešus es sargāj' Pārsteigumu salu, kaptein, - atbildēja Kvorels, - tad es braukāj' pa šito ceļ' divreiz pa nedēļu. Jamaikā jūsus visi drīz pazīs. Šiem ir labas acis.

Ap pusvienpadsmitiem viņi bija izbraukuši caur Portmarijai un nogriezušies uz neliela, šaura ceļa, kas veda Haizivju līča virzienā. Aiz līkuma Bonds apturēja mašīnu. un abi vīrieši izkāpa.

Licis veidoja pusloku, starp malējiem krastiem stiepās gandrīz jūdzi plats ūdens klajums. Tas virmoja, no ziemeļaustrumiem pūšot vieglam pasātam, kas bija sācies piecsimt jūdzes tālāk, Meksikas jūras līci, lai dotos savā garajā ceļojumā apkārt pasaulei.

Jūdzes attālumā no krasta rinda lielu viļņu iezīmēja ārējos rifus, kas veidoja šauru mierīgu ūdeņu joslu un vienīgo pieeju noenkurošanās vietai. Pusloka centrā no ūdens pacēlās Pārsteigumu sala, pret kuras austrumu krastu sitās sīki vilnīši.

Sala bija gandrīz apaļa un izskatījās pēc augstas, pelēkas kūkas, kas pārklāta ar zaļu glazūru un novietota uz zila porcelāna šķīvja.

Viņi apstājās apmēram simts pēdas attālu no vairākām nelielām zvejnieku būdām, kas bija uzslietas pirms palmu apjoztās liēa pludmales, un tagad abi viri atradās vienā līmenī ar plato, zaļo Pārsteigumu salas virsmu pusjūdzes attālumā. Kvorels norādīja uz apjumtām kleķa būdiņām, kas vīdēja starp kokiem salas centrā. Bonds aplūkoja tās binoklī. Nemanīja nekādu dzīvības pazīmju, izņemot tievu dūmu strūkliņu, ko pūta prom viegls vējš.

Piekrastes ūdens uz balto smilšu fona mirdzēja dzidrā zaļumā, kas tālāk līcī piesālinājās līdz tumši zilam tonim. Iekšējais rifs apmēram simts jardus no salas iezīmēja ūdenī lauzītu brūnu pusapli. Tālāk mierīgi pletās tumšs zilums, kuru vietām atdzīvināja gaiši akvamarīna krasas plankumi. Kvorels sacīja, ka "Seca Lur" noenkurošanās vietas dziļums ir apmēram trīsdesmit pēdas.

Pa kreisi, līča rietumu krasta vidu, paslēpusies starp kokiem, kas auga aiz šauras balto smilšu pludmales, atradās viņu bāze - Zaļojošais tuksnesis. Kamēr Kvorels aprakstīja tās izkārtojumu, Bonds uzmanīgi vēroja trīssimt jardu lielo ūdens klajumu starp nākamo apmešanās vietu un "Secatur" piestātni.

Džeimss pavadīja stundu, izlūkodams apkārtni, tad, tā ari nepiegājuši tuvāk ne savai mājai, ne ciematam, viņi apgrieza mašīnu un atgriezās uz galvenā ceļa.

Viņi brauca caur skaisto, mazo banān- koku ieskauto Orakabesas ostu un Oko- rio ar tas jauno, milzīgo boksīta rūpnīcu Montego liča krastā, kas atradās divu stundu brauciena attālumā no Haizivju līča. Bija februāris un sezona pilnā plaukumā. Mazais ciemats un lielie hoteļi peldēja četrus mēnešus ilgā zelta lietū, ko tie bija gaidījuši visu gadu. Vīri apstājās pie atpūtas nama pludmales otrā pusē, ieturēja lenču, bet pēc tam atkal ienira pēcpusdienas svelmē, lai dotos divu stundu ilgā braucienā uz salas rietumu galu.

Milzīgo piekrastes purvu dēļ šeit nekas nebija mainījies, kopš sagadīšanās pēc Kolumbs izmeta enkuru Manateja licī. Ja ciematā, kurā kādreiz dzīvoja aravaku indiāņi, tagad nemitinātos Jamaikas zvejnieki, liktos, ka laiks ir stāvējis uz vietas.

Bondam šķita, ka šis ir skaistākais liedags, kādu viņam jebkad nācies redzēt - skatienam pavērās piecas jūdzes baltu smilšu, pret kurām viegli šļakstījās lielie viļņi, bet aiz muguras palika mākslinieciskā nekārtībā saaugušas palmas. Līdzās krastā izvilktajām pelēkajām kanoe laivām slējās rožainu gliemežvāku kaudzes, un vieglas dūmu strūkliņas virmoja virs netālajām zvejnieku būdām, kas slēpās palmu ēnā starp purviem un jūru.

Izcirtumā starp būdām stāvēja uz koka pāļiem celta māja - Rietumindiānas Citrusaugu kompānijas darbinieku atpūtas mājoklis. Koka pāļi pasargāja būvi no termītiem, bet logus un durvis klāja moskītu tikli. Bonds novietoja automašīnu zem mājas. Kamēr Kvorels izvēlējās un iekārtoja divas istabas, Bonds, apsējis ap gurniem dvieli, devās uz jūru, kas zaigoja divdesmit jardus tālāk.

Gandrīz stundu viņš peldēja un šūpojās siltajā, sāļajā ūdenī, prātodams par Pārsteigumu salu un tās glabāto noslēpumu; par haizivīm, barakudām un citām briesmām, kuras slēpa šī jūra, par milzīgo kaudzi grāmatu, kuras neviens nespētu izlasīt tik īsā laikā.

Iedams atpakaļ uz mazo koka namiņu, Bonds sajuta pirmos smilšu mušu kodienus. Ieraudzījis uz viņa muguras plakanus punus, Kvorels iespurdzās. Viņš zināja, ka drīz tie sāks neciešami niezēt.

- No šitām nevar izvairīties, kaptein, - Kvorels sacīja. - Bet es varu apturēt to kutēšan'. Jūs tagadiņ labāk ieiet dušā, lai dabūnat nost to sāli. Šovakar šis kodis vēl kādu stundu, un šīs mii sāli.

Kad Bonds iznāca no dušas, Kvorels sadabūja vecu zāļu pudelīti un, piesūcinājis tamponu ar brūnu šķidrumu, kas smaržoja pēc kreozota, apsmērēja kodumu vietas.

-    Mums Kaimanos ir vairāk smilšu mušu nekā jebkur citur pasaulē, - viņš stāstīja, - bet mēs šīm nepievērš' nekādu uzmanību, kamēr mumsīm ir šīs zāles.

Desmit minūšu laikā pār viņiem nolaidās tropu nakts, iededzot pie debesīm spožas zvaigznes, un mēness sirpis atmirdzēja virs melanholiski čalojošiem viļņiem. Iestājās īss klusuma bridis starp diviem valdošajiem Jamaikas vējiem, un tad palmu lapas atkal sāka čabēt.

Kvorels pamāja uz loga pusi.

-  "Kapraču vējš",- viņš paskaidroja.

-    Kas tas tāds? - pārsteigts jautāja Bonds.

-  Jūrnieki iedeva vārdus krasta un juras vējam, - teica Kvorels. - Katru vakaru sešos atnāk "Kapracis" un izpūš 110 salas slikto gaisu. Sešos no rīta nāk "Doktors" un no jūras pūš iekšā svaigu gaisu. Vismaz tā mēs šos saucam Jamaikā.

Kvorels jautri palūkojās uz Bondu.

-   Domājams, ka jūs un "Kapraču vējš" dara makten līdzīgu darbu, kaptein, - viņš pa pusei nopietni sacīja.

Bonds īsi iesmējās,

-   Priecājos, ka man nav jāstrādā tikai šajās stundās, - aģents atteica.

Ārpusē sāka sirināt circeņi un kurkstēt koku vardes, milzīgi naktstauriņi, divu eļļas lampu gaismas pievilināti, ekstāzē metās tīklos, kas sedza logus.

Laiku pa laikam garām pagāja pāris zvejnieku vai grupiņa ķiķinošu meiteņu, lai dotos uz vienīgo dzērienu veikaliņu pašā liedaga gala. Cilvēki turējās pulciņos. jo baidījās 110 koku gariem vai "rībošajiem teļiem" - mītiskiem dzīvniekiem, kuru kājas ir iekaltas važās un no nāsīm plūst liesmas.

Kamēr Kvorels gatavoja maltīti 110 zivīm, olām un dārzeņiem, Bonds apsēdās tuvāk gaismai un iedziļinājās no Jamaikas institūta atvestajās grāmatās par tropu jūrām un tās iemītniekiem. Viņš gribēja labi sagatavoties, jo bija iepazinis mistera Biga vērienu un saprata, ka Pārsteigumu salas aizsardzība ir tehniski nevainojama. Tik vienkārši ieroči ka revolveri un sprāgstvielas, protams, netiks izmantoti. Misters Bigs gribēja strādāt, policijas netraucēts, tāpēc viņam jāatturas no acīmredzamiem likumpārkāpumiem. Bonds sprieda, ka kaut kādā veida tiek izmantoti jūras iemītnieki, kas Lielā vīra darbus padara viņa vietā, tāpēc aģents centās uzzināt pēc iespējas vairāk par haizivju, barakudu, iespējams, ari mantu un astoņkāju uzvedību.

Fakti, ko izklāstīja dabaszinātnieki, bija šausminoši, taēu Kusto pieredze Vidusjūrā un Hasa apraksts par Sarkano un Kārību jūru Bondu nedaudz nomierināja.

Tonakt viņš sapņoja par briesmīgām sadursmēm ar milzu galvkājiem un dze- loņrajām, āmurhaizivīm un barakudu zāģa zobiem, tāpēc miegā svīda un vaidēja.

Nākamajā dienā, Kvorela kritiski vērtējošā skatiena pavadīts, 007 saka treniņus. Katru ritu pirms brokastīm viņš nopeldēja jūdzi un tad skrēja atpakaļ uz vasarnīcu. Ap pulksten deviņiem abi vīri sēdās kanoe laiviņā un devās uz Asiņaino vai Oranžo līci, kur baltās smiltis nomainīja asas, velvētas klintis, bet rifs atradās pavisam tuvu krastam.

Piestājuši malā, viņi uzvilka maskas un pleznas. Kvorels paņēma vecu harpūnu, un viņi devās zemūdens ekspedīcijā, jo šīs vietas atgādināja Haizivju līča ūdeņus.

Vīri nodevās medībām dažus jardus viens no olra. Kvorels kustējās viegli un jutās gandrīz kā mājās.

Drīz vien arī Bonds iemācījās nekarot ar jūru, bet gan pakļauties un piemēroties straumēm un virpuļiem.

Pirmajā dienā Džeimss atgriezās mājas, savainojies pret koraļļiem un ar duci jūras ežu dzeloņu sānos. Kvorels smīnēdams apstrādāja brūces ar dažādām ziedēm. Pēc tam, kā katru vakaru, Kvorels pusstundu masēja Bondu ar palmu eļļu un klusā, mierīgā balsī runāja par zivīm, kuras viņi tajā dienā bija redzējuši, skaidrodams gan plēsīgo un indīgo, gan nekaitīgo jūras iemītnieku paradumus, to maskēšanās paņēmienus un spēju nepieciešamības gadījumā mainīt krāsu.

Arī viņš nezināja nevienu gadījumu, kad zivis būtu uzbrukušas cilvēkam, izņemot - aizstāvoties vai gadījumos, kad ūdenī parādījušās asinis. Kvorels paskaidroja, ka tropiskajos ūdeņos zivis reti kad ir izsalkušas un ka lielākā daja to ieroču ir domāti aizstāvībai, nevis uzbrukumam. Vienīgais izņēmums, viņš piebilda, esot barakuda. Zemiskās zivis, kā salinieks tās sauca. Bezbailīgas, jo vienīgais to ienaidnieks ir slimība. īsās distancēs spēj sasniegt piecdesmit jūdzes lielu ātrumu stundā.

Pēc dažām dienām viņi sastapa kādu desmit mārciņas smagu barakudu, kas riņķoja apkārt, te pazuzdama pelēkajos dziļumos, te atkal parādīdamās, lai klusi un nekustīgi karātos virs galvas. Tās acis nikni raudzījās uz peldētājiem, draudīgi pavērtajā žoklī mirdzēja asu zobu rinda.

Galu galā Kvorels paņēma no Bonda zemūdens bisi un iešāva bultu zivij vede- rā. Tā atplestiem žokļiem metās viņam virsū. Mirkli, kad plēsoņa tuvojās Kvore- lam, Bonds ciešāk satvēra rokā žebērkli un, daudz nedomādams, rāvās uz priekšu. Viņš kļūdījās, un žebērklis iesprūda starp zivs žokļiem. Tie nekavējoties aizcirtās, un barakuda mēģināja izraut ieroci Bondam no rokas. Kvorels dūra ar nazi. Plēsoņa sāka mētāties šurpu turpu - žebērklis bija cieši sakosts starp asajiem zobiem, ķermenī šūpojās bulta. Tik tikko spēdams noturēt auklu, ap kuru lēni tinās no zivs vēdera izslīdējušās iekšas, Kvorels peldēja iegrimuša rifa virzienā, uzrāpās augšā un lēni vilka medījumu ārā no ūdens.

Kad Kvorels pārgrieza barakudas rīkli un izņēma žebērkli, viņi ieraudzīja tēraudā spīdīgas, dzijas skrambas.

Vīrieši izvilka zivi krastā. Kvorels nogrieza tai galvu un ar koka gabalu atlauza vajā žokļus. Skatienam atklājās bārdās naža asuma zobi, kas bija sakārtoti tik blīvi, ka daļēji nosedza cits citu. Pat uz mēles varēja redzēt dažus sīkus, atpakaļ vērstus zobus, bet priekšā atradās divi milzīgi ilkņi, kas atgādināja čūskas indes zobus.

Kaut arī zivs svēra tikai nedaudz vairāk par desmit mārciņām, tā bija vairāk nekā četras pēdas gara un atgādināja no muskuļiem un cietas gaļas veidotu garenu lodi.

- Sitos mēs vairs nešaus, - noteica Kvorels. - Bez jumsim es būt' gulējis slimnīcā kādu mēnesi un varbūt pat palicis bez sejas. Tas nebij' gudri no manas puses. Ja mēs peldam uz viņu pusi, šīs dodas prom. Tāpat kā citas zivis, ari šis ir gļēvules. Par šito neuztraucaties! - Viņš norādīja uz zobiem. - Jūs tos vairs neredzēs.

-   Ceru, ka nē, - sacīja Bonds. - Man nav rezerves sejas.

Līdz nedēļas beigām Bonds bija iededzis un kļuvis spēcigs. Visu šo laiku viņš netika nosmēķējis nevienu cigareti un nebija izdzēris ne pilītes alkohola, 1111 tagad bez mazākā noguruma spēja nopeldēt divas jūdzes, roka bija pilnīgi sadzi jusi un visi pilsētas dzīves pīšļi šķita nokratīti.

Kvorels jutās apmierināts.

-   Jūs esat gatavs Pārsteigumu salai, kaptein, - viņš teica, - un es negribētu būt zivs, kas mēģinās jūs apēst.

Kad vīri astotās dienas vakarā, iestājoties krēslai, atgriezās atpūtas namā, viņus tur sagaidīja Strengvejs.

-   Man ir kāda laba ziņa. - viņš sacīja. - Jūsu draugs Fēlikss Leiters atveseļojas. Viņš tomēr netaisās mirt. Ārstiem nācās amputēt to, kas bija palicis pāri no rokas un kājas. Tagad plastiskajiem ķirurgiem jāsāk atjaunot seja. Man vakar zvanīja no Sanktpēterburgas. Leiters neatlaidīgi pieprasījis, lai jums tiklu nosūtīta kāda ziņa. Tas bija pirmais, par ko Fēlikss ierunājās, tiklīdz vispār spēja domāt. Viņam esot ļoti žēl, ka nevar būt kopā ar jums, un lūgums, lai jūs nesaslapinot kājas - vismaz ne tik ļoti kā viņš.

Bonda sirds sažņaudzās. Viņš lūkojās ārā pa logu.

-   Pasakiet, lai ātri veseļojas, - Džeimss aprauti noteica. - Sakiet, ka man viņa pietrūkst.

-    Un tagad, - Bonds pēc īsa klusuma brīža turpināja, - kā ir ar aprīkojumu? Vai viss sagatavots?

-  Viss kārtībā, - atbildēja Strengvejs, - un "Secalur" rīt ienāks Pārsteigumu salā. Pēc muitas dokumentu noformēšanas Portmarijā viņiem jāpagūst noenkuroties pirms krēslas iestāšanās. Uz klāja ir misters Bigs - viņš šeil ierodas tikai otro reizi. Ak, jā, un kopā ar viņiem ir sieviete, kuru. kā ziņo CIP, sauc Solitēra. Vai jūs par viņu kaut ko zināt?

-   Neko daudz, - atteica Bonds. - Taču es gribētu šo meiteni dabūt prom no kuģa. Viņa nav no mistera Biga komandas.

-   Izskatās, ka meitene iekūlusies ķezā, - noteica romantiskais Strengvejs. - Spriežot pēc CIP teiktā, viņa ir satriecoša.

Taču Bonds, jau izgājis verandā, lūkojās zvaigznēs. Vēl nekad viņa dzīvē uz spēles nebija likts tik daudz. Iespēja atklāt bagātību noslēpumu, sakaut lielo noziedznieku, satriekt komunistu bandu un nocirst SMERŠ baisos taustekļus. Vēl arī Solitēra, viņa personiskā balva.

Zvaigznes mirkšķināja, sūtot leja savu noslēpumaino Morzes signālu, taču viņš nezināja tā kodu.

XVIII nodala

"OĀZE"

Pēc vakariņām Strengvejs posās projām. un Bonds sacija, ka, tiklīdz uzausīs gaisma, arī viņi ar Kvorelu dosies ceļa. Strengvejs atstāja aģentam vēl dažas grā- malas un brošūras par haizivīm un ba- ra kūdām.

Praktiskajām zināšanām, ko bija sniedzis Kvorels, tās pievienoja pavisam nedaudz jaunas informācijas. Zinātnieki, kas bija sarakstījuši šis grāmatas, vienprātīgi atzina, ka dati par uzbrukumiem lielākoties nākuši no Klusā okeāna pludmalēm, kur peldošs ķermenis uztrauc ikvienu ziņkārīgu zivi.

Tomēr valdīja vienots uzskats, ka ni- rējiem draud daudz mazākas briesmas nekā parastiem peldētājiem. Tiem var uzbrukt jebkura haizivs, īpaši, ja to stimulē vai uzbudina asinis, peldētāja smarža vai ievainota cilvēka kustību izraisītā vibrācija. Taču dažkārt haizivis varot aizbiedēt ar skaļu troksni - pat ar kliedzienu, un bieži vien asinskārās zivis metas bēgt, ja peldētājs dzenas tām pakaļ.

Saskaņā ar ASV Jūras pētniecības laboratorijas testiem, haizivis lieliski var albiedēt ar vara acetāta un tumšas nit- rokrāsas savienojumu, ar ko tiek apstrādātas visas ASV bruņoto spēku glābšanas vestes.

Bonds pasauca Kvorelu. Kaimanu salas iemītnieks stāvēja, nicīgi atstiepis lupu, kamēr Džeimss viņam lasīja, ko jūras kara resors raksta par kara beigās vei ktaj iem izmēģināj u mien i.

- "Haizivis tika pievilinātas zvejas laivām, izmetot aiz borta zivju atliekas," - lasīja Bonds. - "Plēsoņu bars, ūdeni šļakstinādams, metās virsū ēsmai. Mēs bijām sagatavojuši divus toverus, vienā atradās tīras zivis, otrā tās bija sajauktas ar speciālo maisījumu. Pietuvojāmies haizivju baram, un fotogrāfs iedarbināja kameru. 30 sekundes es metu ūdenī parasto barību, un haizivis, saceldamas krietnu kņadu, to ēda. Pēc tam tikpat ilgu laiku par ēsmu izmantoju ar maisījumu apstrādātās zivis, atkārtodams procedūru Iris reizes. Pirmajā mēģinājumā haizivis visai badīgi ēda parastās zivis tieši pie laivas pakaļgala un pārtrauca maltīti tikai 5 sekundes pēc tam, kad tika iemesta ar maisījumu sajaukta ēsma. Dažas haizivis atgriezās, kad pēc brīža sekoja parastās zivis. Otrajā mēģinājumā* kas notika pēc 30 minūtēm, negantais bars 30 sekundes ēda tīrās zivis, bet devās projām, tiklīdz saoda maisījumu. Kamēr las atradās ūdenī, zivis netuvojās. Trešajā mēģinājumā mēs noturējām haizivis 20 jardu attālumā no laivas pakaļgala."

-   Ko tu saki? - jautāja Bonds.

-   Būs labāk, ja jums ar' būs līdzi šitas pulvers, - negribīgi noteica Kvorels.

Bonds sliecās viņam piekrist. Vašingtona bija telegrafējusi, ka nepieciešamā viela ir izsūtīta, taču tā vēl nebija pienākusi. Tomēr viņu tas sevišķi neuztrauca. Negribējās ticēt, ka īsajā ceļā līdz salai varētu draudēt īstas briesmas. Pirms došanās gulēt aģents nosprieda, ka neviena no plēsīgajām zivīm viņam neuzbruks, ja vien ūdeni neparādīsies asinis vai viņš pats ar kādu agresīvu kustību tās nesatrauks. Kas attiecas uz astoņkājiem, skorpionzivīm un murēnām, jāskatās tikai. kur spert kāju. Likās, ka melno jūras ežu dzeloņi ir lielākās briesmas, kas sagaida ceļā, bet sāpes, ko tie izraisa, nav pietiekams iemesls, lai kavētu Bonda plānus.

Viņi devās ceļā pirms sešiem no rīta un ap pusvienpadsmitiem ieradās "Oāzē".

Tā bija skaista, veca, apmēram tūkstoš akru liela plantācija ar kādreiz krāšņas dzīvojamās ēkas drupām. Palmu ielenktais īpašums bija aizaudzis ar Jamaikas pipariem un citrusaugiem. "Oāzes" vēsture sniedzās līdz pat Krom- vela laikam, un tās romantiskais nosaukums bija ieturēts astoņpadsmitā gadsimta manierē, kad Jamaikā īpašumiem mēdza dot vārdus "Harmonija", "Daile", "Nimfenberga", "Perspektīva", "Laime" vai "Atpūta".

No salas neredzams ceļš aizveda viņus pie mazas pludmales mājiņas. Pēc nedēļu ilgās uzturēšanās Manateja lici vannas- istaba un ērtās bambusa mēbeles šķita ļoti greznas, bet spilgtās grīdsegas zem Bonda aprepējušajām pēdām atgādināja samtu.

Caur žalūziju līstītēm Džeimss apskatīja nelielo dārziņu, kuru pa pusei aizēnoja palmas. Apsēdies uz krēsla rokubalsta, viņš ļāva skatienam collu pa collai slīdēt pār liēa ūdens spilgto zilgmi un brūna- ^ jiem rifiem, līdz tas atdūrās pret salas pamatiem. To augšdaļu aizēnoja iegrimušas palmu audzes, bet klints redzamā

daļa karstās pusdienas saules staros likās pelēka un biedējoša.

Kvorels lenču gatavoja uz prīmusa, lai viņus nenodotu dūmi. Pēcpusdienā Bonds gulēja un vēlāk pārbaudīja no Londonas saņemto aprīkojumu. Viņš piemērīja plāno gumijas ūdenslīdēja tērpu. Tas derēja kā uzliets, un Bonds priecājās par M. un Q. nodaļas lietpratību.

Pēc tam viņi divatā pārbaudīja ari abus skābekļa balonus. Katrs no tiem bija piepildīts ar tūkstoš litriem saspiesta gaisa, un Bonds atklāja, ka ventiļu un rezerves mehānismu lietošana ir vienkārša un droša. Šādi apgādāts, viņš dzelmē varētu strādāt gandrīz divas stundas.

Sūtījumā ietilpa arī jauna "Champion" zemūdens bise un desantnieku duncis, kuru kara laikā izgudroja Vilkinsons. Visbeidzot kastē ar uzlīmi "Bīstami" viņš atrada smagu mīnu. Platais, ar vara izciļņiem nosētais sprāgstvielas konuss bija tik spēcīgi magnetizēts, ka spētu pielipt jebkuram metāla priekšmetam tik cieši kā gliemezis. Tur atradās arī ducis garenu metāla un stikla detonatoru ar darbības laiku no desmit minūtēm līdz astoņām stundām un rūpīga instrukcija, kas izrādījās tikpat vienkārša kā viss pārējais. Sūtījumā bija pat kaste ar ben- zedrīna tabletēm, kas paredzētas tonusa un uztveres paaugstināšanai operācijas laikā, kā arī zemūdens lukturi.

Bonds un Kvorels visu izskatīja, pārbaudot savienojumus un kontaktus, līdz pārliecinājās, ka vairāk nekas nav darāms. Tad Bonds izgāja pludmalē, apstājās zem kokiem un skatījās līēa ūdeņos, domās izsekodams maršrutam un aprēķinādams mēness ceļu, kas būs viņa vienīgais orientieris bīstamajā pasākumā.

Pulksten piecos ieradās Strengvejs ar ziņām par "Secatur".

- Viņi izgāja no Portmarijas, - Strengvejs pavēstīja, - un būs šeit pēc desmit minūtēm. Misteram Bigam ir pase uz Gallija, bet meitenei uz Latrellas vārda. Simona Latrella. Viņa atradās savā kajītē. Melnādainais "Secatur" kapteinis sacīja, ka meitene esot jūras slimības novārdzināta. Tā varētu būt. Uz klāja atradās daudz tukšu zivju tvertņu. Vairāk par simtu. Citādi nekā aizdomīga, tāpēc jahtai tika dota zaļā gaisma. Es gribēju kāpi uz klāja kā viens no muitas darbiniekiem, taču nolēmu, ka labāk būs, ja neiejaukšos. Misters Bigs bija savā kajitē un lasīja, kad vīri ieradās apskatīt viņa dokumentus. Kā aprīkojums?

-   Lielisks, - atteica Bonds. - Domāju, ka ķersimies pie darba rīt nakti. Ceru, ka uzpūtis neliels vējiņš. Ja viņi pamanīs gaisa burbuļus, mēs būsim ķeza.

Ienāca Kvorels.

-   Šinamā pašlaik nāk caur rif, lcaptein.

Viri piegāja krastam tik tuvu, cik tas

bija iespējams, lai viņus neieraudzītu no jahtas, un vēroja to tālskatī.

Tā bija glīta, melna, ar pelēku virsbūvi, septiņdesmit pēdu gara un būvēta, lai varētu attīstīt, Bondaprāt, vismaz divdesmit mezglu [15] lielu ātrumu stundā. Viņš zināja jahtas vēsturi. 1947. gadā tā tika uzbūvēta kādam miljonāram un apgādāta ar "General Motors" dīzeļdzinēju, tērauda korpusu, radio iekārtām, ieskaitot kuģa-krasta telefonu un firmas "Dec- ea" navigācijas sistēmu. Caur divdesmit pēdas plato rifa eju tā izbrauca apmēram ar trim mezgliem stundā.

Jahta asi iegriezās rifa iekšpusē un tuvojas salai no juras puses. Kad tā nonāca zem klintsraga, trīs nēģeri baltos bur- audekla tērpos skriešus metās lejā uz šauro molu un apstājās, gatavi satvert virves. Divi enkuri nodunēja gar klintīm, un smiltīs sabira nolauzti koralli. Par spīti spēcīgajam ziemelim, jahta tika labi nostiprināta. Bonds lēsa, ka zem ķīla ūdens varētu būt kādas divdesmit pēdas dziļš.

Drīz vien uz klāja parādījās milzīgais mistera Biga stāvs. Viņš izkāpa uz mola un lēni devās augšup pa stāvajiem klints pakāpieniem, fk pa brīdim nēģeris apstājās, un Bonds atcerējās slimo sirdi, kas smagi sitās lielajā, pelēkmelnajā ķermeni.

Misteram Bigam sekoja divi nēģeri ar nestuvēm, kurās gulēja kāds ķermenis. Binokli varēja saskatīt Solitēras melnos matus. Bonds bija uztraucies un apmulsis. Šķita, ka sievietes tuvumā sažņaudzas sirds. Viņš cerēja, ka nestuves tiek izmantotas vienīgi tādēļ, lai Solitēru neatpazītu ziņkārīgi vērotāji no krasta.

Tad uz kāpnēm izveidojās divpadsmit vīru ķēde, un viens pēc otra no rokas rokā uz augšu tika pasniegti akvāriji. Kvorels saskaitīja simt divdesmit .

Tāda pašā veidā augšup ceļoja dažādas citas lietas.

-   Šoreiz nekā daudz nav, - komentēja Strengvejs. - Izkrāva tikai kādu pusduci kastu. Parasti ir kādas piecdesmit. Tātad viņi šeit neuzturēsies ilgi.

Viņš tikko bija beidzis runāt, kad zivju tvertne, kura binokļos izskatījās līdz pusei pilna ar ūdeni un smiltīm, tika uzmanīgi pasniegta atpakaļ uz kuģa. Tad vēl viena un vēl, ik pēc piecām minūtēm.

-   Mans Dievs, - izdvesa Strengvejs. - Viņi to piekrauj. Tas nozīmē, ka jahta izies jūrā no rīta. Nebūtu nekāds brīnums, ja viņi vēlētos iztīrīt šo vietu un tā būtu pēdēja krava.

Bonds vēl bridi uzmanīgi vēroja notiekošo, un tad viņi kopā ar Strengveju klusi devās projām, atstādami Kvorelu posteni.

Viņi apsēdās dzīvojamā istabā. Kamēr Strengvejs jauca viskiju ar sodu. Bonds lūkojās logā, mēģinādams sakārtot domas.

Pulkstenis rādīja seši, un krēslā sāka dejot jāņtārpiņi. Augstu debesīs iemir dzejās bāli dzeltens mēness, un diena pēkšņi bija beigusies. Viegla vēsma saviļņoja līci, atritinot baltajā liedagā mazus vilnīšus. Daži sīki mākonīši, kurus vēl apspīdēja norietošās saules sārtie stari, novirmoja gaisā, un palmās klusi iešalca vējš.

"Kapraču vējš," domāja Bonds un sāji pasmaidīja. "Tātad - tas notiks šonakt. Tā ir vienīgā iespēja, turklāt apstākļi šķiet gandrīz ideāli, ja neskaita to, ka vel nav pienākusi viela haizivju atbaidīšanai. Taču tur nu neko nevar līdzēt. Citas iespējas nebūs." Šīs nakts dēļ viņš bija mērojis divus tūkstošus jūdžu un piecas reizes nogalinājis. Bonds notrisēja, iztēlodamies tumšo zemūdens ceļojumu, par ko iepriekš bija vairījies domāt. Pēkšņi viņu pārņēma riebums un bailes no pašas jūras un visa, kas tajā mājo, - no miljoniem sīku taustekļu, kas slīdēs garām; acīm, kas viņu vēros; pulsiem, kas apstāsies uz sekundes simtdaļu un turpinās klusi sisties; želejveida stīgām, kas taustīsies un sniegsies pēc viņa. »

Bonclam būs jāienirst un jāsastopas ar tūkstošiem un miljoniem noslēpumu. Vienatnē un aukstumā nāksies nopeldēt trīssimt jardu, lai nokļūtu līdz baisajai citadelei, kuras apsargi jau nogalinājuši trīs cilvēkus. Pēc nedēļu ilgas bradāša- nas pa saulesgaismas apmirdzētu ūdeni ar "auklīti" blakus šonakt būs jādodas ceļā vienam. Tas likās tik neprātigi un neticami, ka Bonda ķermenis sarāvās un nagi ieurbās mitrajās delnās.

Pie durvīm klauvēja, un istabā ienāca Kvorels. Bonds priecājās, ka var celties un pievienoties Strengvejam.

-  Tagad šie strādā ar gaismām, kaptein, - plati smaidīdams, ziņoja Kvorels. - Joprojām tvertne ik pēc piecām minūtēm. Es aprēķināj', ka tur būs darbs priekš kādām desmit stundām. Varēt' tikt cauri ap kādiem četriem no rīta. Neizies jūrā pirms sešiem. Kamēr nav uzaususi gaisma, ir pārāk bīstami doties ceļā.

Kvorela siltās, pelēkās acis sarkanbrūnajā sejā lūkojās Bondā, gaidot rīkojumus.

-  Es došos ceļā tieši desmitos, - Džeimss dzirdēja sevi sakām. - No klintīm liedaga kreisajā pusē. Vai tu varētu mums pagatavot vakariņas un tad izlikt mauriņā visu aprīkojumu? Apstākļi ir ideāli. Tajā puse nokļūšu pusstundas laikā. - 007 .skaitīja uz pirkstiem. - Sagatavo detonatorus piecām līdz astoņām stundām. Un vienu stundas ceturksnim, gadījumā, ja kaut kas noiet greizi. Labi?

-   Labs i, kaptein, - atteica Kvorels. - Jūs var uz mani paļauties.

Viņš izgāja no istabas.

Bonds palūkojās uz viskija pudeli, bridi padomāja un piepildīja glāzi līdz pusei. Tad izņēma no kabatas kastīti ar benzed- rīna tabletēm un vienu no tām ieslidināja mutē.

-   Par veiksmi, - viņš uzsauca Strengve- jam un iedzēra krietnu malku. Pēc tam Bonds apsēdās un izbaudīja dedzinošo dzēriena garšu. Tas bija pirmais alkohola malks pēc desmit dienu ilgās atturības.

-   Tagad, - Bonds sacīja, - apdomāsim, ko viņi daris, kad būs gatavi doties jūrā. Cik daudz laika vajag, lai izvāktu visu no salas un tiktu cauri rifiem? Ja šī ir pēdējā reize, viņiem jāpaņem ari tie seši vīri un vēl šādas tādas mantas. Mums jāsagatavojas darbam, cik labi vien to spējam.

Vienā mirklī 007 bija iegrimis praktisku sīkumu jūrā, un baiļu ēna iebēga atpakaļ savā tumšajā patvērumā.

Precīzi desmitos melns stāvs klusi ka sikspārnis noslīdēja no klintīm un pazuda desmit pēdu dziļajā ūdenī.

- Lai Dievs tev palīdz, - Kvorels sacīja vietai, kur bija izgaisis Bonds. Viņš pārmeta krustu un kopā ar Strengveju devas atpakaļ uz māju, lai mēģinātu aizmirsties nemierīgā miegā un ar bažām gaidītu turpmāko.

XIX nodala

ĒNU IELEJA

Mīna, ko Bonds bija piesējis pie krūtīm. un ap vidukli apjoztā svina josta kalpoja kā pretsvars saspiestā gaisa baloniem un ļāva viņam bez pūlēm ienirt.

Ne mirkli nekavējoties, aģents ātri šķērsoja piecdesmit jardus plato piekrastes joslu, kuras dibenu sedza baltas smiltis. Pleznas spētu dubultot šo ātrumu, ja vien nekavētu līdzi paņemtais smagums un zemūdens ierocis, ko 007 turēja kreisajā rokā. Taču, neskatoties uz to, viņš veica ceļu minūtes laikā un nu atvilka elpu koraļļu biezokņa ēnā.

Bonds ieklausījās savās izjūtās.

Gumijas tērpā bija silti, pat siltāk nekā pusdienas tveicē peldot saules sasildītā ūdenī. Kustēties un elpot varēja bez grūtībām. Bonds vēroja burbuļus, kas spurdza augšup pret koraļļiem kā sudraba pērļu virtenes, un lūdza Dievu, kaut sīkie vilnīši spētu tos apslēpt.

Atklātā vietā redzamība bija lieliska. No augšas spīdēja blāva, pienaina gaisma, izceldama tumšajā ūdenī peldošo makreļu ēnas, kas izraibināja smiltis. Pie rifiem nemanīja ne kustības, un ēnas zem klintīm šķita melnas un necaurredzamas.

Bonds nolēma riskēt un uz mirkli iededza lukturīti, koraļļkoka pakāje vienā mirklī atdzīvojās. Anemones ar tumšsarkaniem vidučiem stiepa viņam pretī savus samtainos taustekļus, bet vesela virkne melnu, gaismas iztraucētu jūras ežu saslēja asos, kā no tērauda kaltos dzeloņus. Mazs, pretīgs jūras simtkājis sastinga, pārtraucis skrējienu, un jautājoši pavērsa pret gaismas staru savu bez- acaino galvu. Milziga, krupim līdzīga zivs lēni ievilka atbaidošo, kārpaino galvu slēptuvē pie koraļļu pamatnes, bet neskaitāmi, augiem līdzīgi jūras tārpi nozibēja un izzuda skatienam. Bariņš tauriņ- zivju 1111 eņģeļzivju iemirdzējās lukturīša gaismā, it ka to ķermeņi būtu nokaisīti ar dārgakmeņiem.

Džeimss iebāza lukturi atpakaļ aiz jostas.

Virs viņa kā viļņojoša, mirguļojoša sega pletās jūra, izdvesdama klusu skaņu, kas atgādināja tauku čurkstoņu karstā pannā. Priekšā pavērās varas mēness gaismas apmirdzēta dziļa, nelīdzena zemūdens ieleja. Viņš atrāvās no koraļļa 1111 lēni devās tālāk. Pārvietoties kļuva arvien grūtāk. Blāvā gaisma radīja mānīgas ilūzijas, bet sastingušais koraļļu mežs bija pilns ar strupceļiem un vilinošām, taču uz nepareizām pusēm vedošām ejām.

Dažkārt Bondam nācās uznirt gandrīz līdz pašai ūdens virsmai, lai tiktu pāri koraļļu zaru pinumiem, kas vietumis slejās augšup tik vareni kā aļņa ragi. Šos brīžus viņš izmantoja, lai pārbaudītu savu atrašanās vietu pēc mēness, kura gaisma, izlauzusies caur ūdens virsmu, atgādināja milzīgas uzsprāgušas raķetes lēni balojošu asti. Brīdi pa brīdim Bonds iepeldēja kāda augstāka klintraga iedobē un neilgi atpūtās, zinot, ka robainā smaile, kas slejas virs ūdens, noslēps tievo gaisa burbulīšu strūkliņu. Tad Bonda skatienam pavērās zemūdens pasaules nakts dzīve ar tās fosforescējošo iemītnieku rosišanos.

Lielas zivis nebija manāmas, toties no alām parādījās milzīgi omāri, kas izskatījās pēc aizvēsturiskiem briesmoņiem. To tālu izbīdītās acis nikni lūkojās Bondā un pēdu garās ūsas snaikstījās, it kā pieprasot nosaukt paroli. Brīžiem omāri nervozi metās atpakaļ alās, ar milzīgajām astēm pasitot augšup smiltis un pie- plokot pie zemes cerībā, ka nelūgtais viesis dosies tālāk. Garam aizslīdēja virtene medūzu, gandrīz pieskardamās Bonda galvai. Viņš atcerējās, kā Mantejas līci bija uzdūries šāda radījuma taustekļiem un ticis pie apdeguma, kuru Kvorelam nācās dziedināt trīs dienas. Bonds ievēroja vairākus zušus, daži no tiem bija zaļi un, atiezuši zobus, kārstījās no savām alām klinšu sienās, citi - plankumaini - locījās smiltīs kā melni dzeltenas čūskas. Netālu ūdenī šūpojās vairākas Rietumin- dijas adatzivis, kas izskatījās pēc brūnām pūcēm ar apaļām, maigi zaļam acīm. Bonds pieskārās vienai no tām ar sava zemūdens ieroča stobrā iestiprināto bultu, un zivs acumirkli piepūtās tik liela kā futbolbumba, sasliedama gaisā milzum daudz indīgu adatu. Neskaitāmi šikie jūras iemītnieki šūpojas un līgojās zemūdens virpuļos, uztverdami un atstarodami izkliedēto mēness gaismu gluži kā sīki jūra apbedīta cilvēka līķauta gabaliņi. Brīdi pa brīdim tumšo ūdeni pēkšņi sakūla neizskaidrojama, smagnēja kustība, iemirdzējās un tūdaļ pat apdzisa kāda nezināma radījuma acis. Ik reizi Bonds, uzlicis pirkstu uz drošinātāja, strauji griezās uz trokšņa pusi un saspringti ielūkojās tumsā, taču ne reizi neizšāva, un neviens arī neuzbruka, kamēr viņš, klupdams krizdams, ķepurojās pa glumo rifu.

Piecpadsmit minūšu laikā Bonds pieveica simts jardus. Piesēdies atpūsties uz apaļa, il kā tieši viņam izgatavota akmens soliņa, viņš apmierināti nodomāja, ka atlicis pavisam maz - simts jardi tumši pelēka ūdens. Džeimss nejutās noguris. Benzedrina tabletes radītais možums un domu skaidrība neizzuda, taču spraukšanās caur rifiem, negaidītas tikšanās ar visdažādākajiem zemūdens iemītniekiem un bailes saplēst gumijas tērpu turēja viņu nepārtrauktā sasprindzinājumā. Bārdas naža asuma koraļļu mežiņš palika aiz muguras, taču nu bija pienākusi kārta haizivīm, barakudām un, iespējams, dinamīta stienītim, kurš pēkšņi var tikt iemests tieši virs viņa virmojošajā gaisa burbuļu aplītī.

Brīdī, kad Bonds apsvēra gaidāmās briesmas, starp viņa potītēm izviļās astoņkājis.

Aģents sēdēja, atbalstījis kājas smiltīs, un pēkšņi viena no tām tika piesaitēta pie apaļā, soliņam līdzīgā akmens pamatnes. Viņš vel īsti nebija aptvēris, kas notiek, kad milzu tausteklis satvēra ari otru kāju.

Spēju baiļu un riebuma pārņemts, Bonds uzslējās stāvus un visiem spēkiem centās izrauties, taču pūles bija veltīgas. Izmisīgā raustīšanās lava astoņ- kājim vēl ciešāk piespiest sava upura kājās apaļajam akmens krāvumam, un Bonds juta, ka tūlīt zaudēs līdzsvaru. Pēc brīža viņš nogāzīsies uz vēdera, pie krūtīm piesietās mīnas smagums vilks pie zemes, bet no augšas spiedis uz muguras nostiprinātie gaisa baloni, un tad vairs nebūs iespējams tikt klāt šim pretīgajam radījumam.

Džeimss izrāva dunci un strauji dūra lejup. Taču viņš bija cieši piesaistīts klintij un baidījās pārgriezt gumijas tērpu, tādēļ cirtiens neizdevās pietiekami spēcīgs. Bonds sagrīļojās un novēlās smiltīs. Viņa kājas tika lēnām vilktas platā spraugā zem klints. Bonds valstījās smiltīs. cenzdamies ar dunci aizsniegt uzbrucēju. Bet mīna, kas kā kupris karājās uz krūtīm, apgrūtināja darbošanos. Bridī, kad Bondu jau gandrīz bija pārņēmusi panika, viņš pēkšņi atcerējās savu zemūdens bisi. Iepriekš domu par to viņš bija atmetis mazā attāluma dēļ, taču šobrīd tā likās vienīgā cerība. Džeimss aizsniedzās līdz ierocim un atbrīvoja drošinātāju. Mina traucēja kārtīgi notēmēt. Bonds virzīja stobru uz priekšu gar savu kāju un ar tā galā iestiprināto bultu taustīja abas pēdas, meklēdams spraugu starp tām. Astoņkāja taustekli nekavējoties satvēra bultas galu un sāka lo vilkt uz savu pusi. Ierocis ieslīdēja starp taustekļu apvītajām kājām, un Bonds uz labu laimi nospieda gaili.

Tai pašā mirkli staipīgs, tintei līdzīgs šķidruma mākonis izplūda no plaisas un vēlās uz viņa pusi. Taustekļi atlaidās no vienas, pēc tam ari no otras kājas. Džeimss, pievilcis tās sev klāt, piecēlās pussēdus un paguva satvert zemūdens ieroci, kas gandrīz jau bija nozudis plaisā. Sasprindzinājis visus spēkus, viņš vilka izturīgo auklu uz savu pusi, kamēr no tintes mākoņa aizsegtas alas izsprāga bulta kopā ar astoņkāja miesas gabaliem. Sirdij dauzoties, Bonds piecēlās kājās un atkāpās no alas, zem maskas pār seju ritēja lielas sviedru lāses. Nodevīga sudrabainu burbfi- līšu strūkla vijās augšup, un Džeimss lādēja ievainoto "strutupūsli" un viņa midzeni.

Taču šobrīd nebija laika uztraukties, un, no jauna iebīdījis bultu zemūdens ieroča stobra, Bonds devās tālāk. Virs viņa labā pleca spīdēja mēness.

Kaut ari ūdens bija pelēks un duļķains, Bonds diezgan ātri virzījās uz priekšu, turēdamies tikai dažu collu attālumā no jūras dibena un noliecis galvu, lai piešķirtu ķermenim pludlīnijas formu. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja garām aizpeldam milzīgu, tenisa galda lieluma dzeloņraju. Lielo, plankumaino spārnu gali plivinājās gluži kā putnam, pie garās astes kareivigi slējās dzelonis. Bonds nepievērsa tai nekādu uzmanību, jo atcerējās Kvorela vārdus, ka dzeloņra- jas nekad neuzbrūk, tikai aizstāvas.

Pa mēnessgaismas apmirdzētajām smiltīm slīdēja milzīgu zivju ēnas. Izskatījās, ka daži no šiem radījumiem ir garāki par Bondu. Kad viens no tiem krietnu brīdi bija sekojis viņam, Bonds pavērās augšup un apmēram desmit pēdas virs sevis ieraudzīja baltu haizivs vēderu. Plēsoņa līdzinājās zilpelēkai, konūsveidīgai raķetei. Tās trulais deguns ziņkārīgi ieurbās gaisa burbulīšu strūklā. Platā, sir- pini līdzīgā mutes atvere atgādināja nelīdzenu rētu. Haizivs pagriezās sāniski un palūkojās uz cilvēku ar vienu no savām ļaunajām sārtajām ačelēm, novēcināja izkaptij līdzīgo asti un nozuda pelēkajā dūmakā.

Pieveicis pusi no atlikušā ceļa, Bonds nedaudz atvilka elpu un peldēja tālāk. Nu parādījās barakudas. Lielākās svēra apmēram divdesmit mārciņu. Kā jau viņš bija domājis, tas izskatījās ārkārtīgi draudošas. Zivis slīdēja pāri Bondain kā sudrabainas zemūdenes un vērās lejup ar plēsīgām tīģera acīm. Barakudas, kuras, šķiet, bija ieinteresējis cilvēks un gaisa burbulīši, sekoja viņam gluži kā klusējošs asinskāru vilku bars.

Kamēr Bonds aizpeldēja līdz nākamajai koraļļu audzei, kas norādīja, ka viņš atrodas Pārsteigumu salas pakājē, apkārt jau riņķoja apmēram divdesmit barakudu. Klusas un vērīgas tās parādījās viņa redzeslokā 1111 atkal pazuda, ienirstot necaurredzamajā tumsas sienā.

Bonda ķermenis zem melnā gumijas tērpa pārklājās ar zosādu, taču viņš saprata, ka pašreiz nevar uzsākt cīņu ar plēsoņām, un pievērsa visu uzmanību galvenajam mērķim.

Pēkšņi viņš ūdenī virs sevis ieraudzīja garu, metālisku korpusu, aiz kura vīdēja aplauztu koraļļu un akmeņu jūklis.

Tas bija "Secatur" ķīlis, un Bonda sirds sāka sisties straujāk.

Viņš palūkojās savā "Rolex" rokaspulk- stenī, tas rādīja trīs minūtes pāri vienpadsmitiem. Bonds izvilka no sānkabatas sauju detonatoru, izvēlējās to, kuram bija jāiedarbojas pēc septiņām stundām, un ievietoja mīnas degļa ligzdā. Pārējos detonatorus aģents ieraka smiltīs, lai nevienam neienāktu prātā meklēt minu, ja viņu gadījumā notvers.

Satvēris abās rokās otrādi apgriezto mīnu, Bonds sāka peldēt augšup. Pēkšņi viņš sajuta aiz muguras spēju kustību. Garām kā šāviņš aiznesās baraku- da, gandrīz uzskriedama viņam virsū. Taču Bondu interesēja vienīgi "Secatur" ķīlis.

Dažas atlikušās pēdas mīna gandrīz vai raušus rāva viņu augšup, it kā tās spēcīgais magnēts alktu saskūpstīties ar kuģa metāla apšuvumu. Bondam nācās to turēt no visa spēka, lai neatskanētu nodevīgs "klakšķ ". Pēc brīža mīna klusi nostājās savā vietā, un, atbrīvojies no smaguma, Bonds nira lejā.

Pagriezies, lai sameklētu patvērumu klintī, aģents pēkšņi ieraudzīja, kādas šausmas notiek viņam aiz muguras.

Likās, ka milzīgs barakudu bars ir zaudējis prātu. Gluži kā ar trakumsērgu apslimuši suņi, zivis griezās un kūla ūdeni. Kopā ar barakudām neprātīgā niknumā plosījās trīs haizivis. Ūdens mutuļoja, un Bonds saņēma sitienu pa seju, tad vēl vienu un vēl. Viņš tika ierauts virpulī. Kuru katru bridi plēsoņas varēja pārplēst gumijas tērpu, pēc tam arī ādu, un tad visa šī varza metīsies viņam virsū.

"Rīcības nosacījumi ekstremālos apstākļos," Bonda smadzenēs uzpeldēja frāze no jūras kara resora raksta. Šis bija tieši tas brīdis, kad varētu izglābties, izmantojot haizivju atbaidīšanai paredzēto maisījumu. Viņam tā nebija!

Izmisumā Bonds mēģināja tikt atpakaļ līdz kuģa ķīlim un noņemt drošinātāju savam zemūdens ierocim, kas tagad, šo satrakoto cilvēkēdāju bara priekšā, likās kā nevainīga rotaļlieta.

Nokļuvis līdz divām milzīgām tērauda dzenskrūvēm, 007 pieķērās vienai no tām. Viņa seju bija izķēmojusi šausmu grimase, atsedzot krampjaini sakostus zobus. Acis iepletās, vērojot neprāta sakulto ūdeni zem sevis.

Pēkšņi Bonds ieraudzīja, ka satrakotās zivis pusatvērtām mutēm ik pa brīdim nozūd brūnā mākonī, kas veļas no augšas, un tad atkal iznirst no tā, nepievēršot viņam ne mazāko uzmanību. Viena no barakudām uz mirkli sastinga blakus aģentam, un viņš tās rīklē ieraudzīja kaut ko brūnu. Zivs to norija un metās atpakaļ uz izpriecu vietu.

Ūdens satumsa arvien vairāk. Pametis skatienu augšup, viņš beidzot saprata, ka sudrabainā jūra ir kļuvusi sarkana un turpina pieplūst ar tumšu purpuru.

Lieli gabali krita garām Bondam. Vienu no tiem viņš noķēra uz bultas gala un pievilka tuvāk maskai.

Šaubu vairs nebija.

No augšas kāds meta asiņainu ēsmu.

XX nodala

ASINAINĀ MORGANA ALA

Tajā pašā brīdī Bondam kļuva skaidrs, kāpēc barakudas un haizivis nepārtraukti riņķo apkārt salai, kāpēc tās arvien vārās niknumā un alkst pēc asinīm un kādēļ, pretēji jebkādai loģikai, krastā tika izskaloti trīs pusapgrauzti viri.

Misters Bigs bija iemanījies izmantot jūras iemītniekus savā labā. Tas bija ši vīra cienīgs plāns - izdomas bagāts, tehniski nevainojams un viegli īstenojams.

Bonds centās aptvert to visu, kad viņa plecā ietriecās kaut kas smags, un divdesmit mārciņas smaga barakuda jau atrāvās no viņa. Tās žaunās karājās melnas gumijas strēmele un Bonda miesas gabals. Palaidis vaļā dzenskrūvi, viņš metās pie klintīm. Džeimss nejuta sāpes, bet, tikai iedomājoties, ka simtiem zobu raustīs viņu gabalos, vēderā iegūla ledus- auksts smagums. Pa caurumu gumijas tērpā saka sūkties ūdens. Pēc pavisam īsa brīža tas iekļūs maskā, un viņš aizrīsies.

Bonds jau bija gatavs padoties un doties divdesmit pēdas garajā ceļā līdz ūdens virsmai, kad priekšā starp klintīm ieraudzīja platu spraugu, kurai līdzās gulēja milzīgs klintsakmens. Patvēries aiz tā, Džeimss pagriezās un ieraudzīja, ka viņam tuvojas tā pati barakuda. Plati atplestiem žokļiem zivs gatavojās izšķirošajam uzbrukumam.

Gandrīz nemērķēdams, Džeimss nospieda gaili. Aukla nosvilpa, sūtot atska- bargaino bultu atvāztajā mutē. Asais gals to caururba un otrā pusē izšāvās ārā.

Barakuda apstājās, it kā būtu uzskrējusi neredzamam šķērslim, un sastinga trīs pēdas no Bonda. Vispirms zivs mēgi naja aizvērt žokļus, tad sāka purināt garo, neglīto galvu un visbeidzot, veidojot neticamus zigzagus, metās prom, izraujot ieroci Bondam no rokām. Džeimss zināja, ka pārējās zivis peldēs pakaļ un saraustīs to gabalos.

Aģents pateicās Dievam par šo gadījumu, kas novērsa no viņa plēsoņu uzmanību. Plecs tinās asiņu mākonī. Pēc pavisam neilga brīža bars sajutīs jaunā upura smaržu. Bonds aizslīdēja aiz akmens, cerēdams, ka varbūt izdosies uzrāpties līdz molam un paslēpties virs ūdens līmeņa, līdz radīsies jauns plāns.

Pēkšņi viņa skatiens pievērsās plaisai, kura atradās aiz liela akmens.

Tā bija eja. kas veda salas iekšienē. Ja Bonds nebūtu ieniris, mēģinādams glābt dzīvību, viņš droši vien aizpeldētu garām, pat nepamanījis to. Džeimss, ieslīdējis ejā, strauji peldēja uz priekšu un apstājās tikai, ieraudzījis vairāku jardu attālumā iemirdzamies vāru gaismu.

Bonds piecēlās un iededza lukturīti. Protams, tas bija bīstami, jo viņam varēja sekot kāda haizivs, taču tik šaurā vietā tā diezin vai spētu likt lietā savu milzīgo rīkli.

Viņš pārlaida gaismas staru alas sienām un griestiem. To noteikti bija veidojuši vai vismaz pabeiguši veidot cilvēki. Džeimss lēsa, ka ala tikusi rakta no salas vidus uz jūru.

"Vēl tikai divdesmit jardi, puiši," droši vien teica Asiņainais Morgans saviem vergu uzraugiem. Un tad tika uzspridzināta pēdējā siena, jūra ielauzās atvērumā, un šņācoša stihija sajauca ar akmeņu atlūzām nevajadzīgo aculiecinieku rokas, kājas un kliedzošās mutes, kuras uz mūžīgiem laikiem apklusināja ūdens.

Milzīgo klintsakmeni alas priekšā acīmredzot nolika, lai noslēgtu ieeju no jūras. Kāda spēcīga vētra vai orkānam sekojošs atvilnis droši vien bija pavēlis akmeni sānis, un zvejnieks, kas pazuda pirms sešiem mēnešiem, atklāja ieeju. Viņš atrada dārgumus un saprata, ka viens galā netiks. Baltajam cilvēkam uzticēties nevar. Labāk braukt uz Hārlemu pie slavenā nēģeru gangstera un noslēgt ar viņu darījumu. Zelts pieder nēģeriem, kas bija gājuši bojā, lai to šeit noslēptu. Tātad - lai tas ari tiek melnajiem.

Stāvēdams tuneli un viegli līgodamies zemūdens straumē, Bonds iztēlojās, kā Hārlemas upē tika iemesta un nogrima vēl viena cementa muca.

Šajā mirklī viņš izdzirdēja bungu rīboņu.

Jau atrodoties starp haizivīm un bara- kudām, Bonds bija saklausījis kādu ūdens izkropļotu skaņu, kas pieauga, tuvojoties alai, taču tobrīd viņš nodomāja, ka lā ir tikai viļņu šļakstišanās pret salas pamatni.

Nu varēja izšķirt noteiktu ritmu. Skaņa caururba ūdeni, triecoties ausis ar tādu spēku, it kā viņš būtu ieslodzīts milzīgās bungās. Likās, ka jūra vibrē. Bonds aptvēra bungu izmantošanas dubulto nozīmi. Pirmkārt, tā bija uzruna, sauciens, uzmundrinājums plēsīgajām zivīm. Kvorels tika stāstījis, kā naktīs zvejnieki sit pa kanoe sāniem, lai pamodinātu un pievilinātu zivis. Šeit notika tieši tas pats. Bungu rīboņa kalpoja arī par ļaunu vēstošu brīdinājumu tiem, kas dzīvo krastā, un divkārt iedarbīgu to padarīja nākamajā rītā krastā izskalots, pusapgrauzts līķis.

"Vēl viens no mistera Biga izsmalcinātajiem gājieniem," nodomāja Bonds. "Vēl viena šo neparasto smadzeņu izlolota ideja."

Beidzot Bonds aptvēra, kādā situācijā atrodas. Bungu rīboņa nozīmēja, ka viņš ir ķezā. Interesanti, ko nodomāja Strengvejs un Kvorels, izdzirdējuši šīs skaņas? Nabadziņi noteikti nosvīda aukstiem sviedriem. Jā, tieši tā: sēdēja un svīda… Bonds bija domājis, ka runas par bungām ir vieni vienīgi nieki, un pieteicis saviem biedriem iejaukties tikai tādā gadījumā, ja "Secatur" izies jūrā. Tas nozīmētu, ka Bonda plāns ir izgāzies. Viņš bija izstāstījis Strengvejam, kur misters Bigs slēpj zeltu. Kuģi apturētu jūrā un pārmeklētu.

Tagad bija skaidrs, ka ienaidnieks ir viņu atklājis, tikai īsti nezina, kas viņš tāds ir. Tie nezina arī, vai viņš ir dzīvs, vai miris. Tas nozīmē, ka jādodas uz priekšu kaut vai tādēļ, lai no mīnētā kuģa dabūtu prom Solitēru.

Bonds palūkojās pulkstenī. Bija pusstunda pāri pusnaktij. Šķita, ka pagājusi nedēļa, kopš viņš ienira ūdenī, lai dotos uz salu.

Džeimss aptaustīja zem gumijas apģērba noslēpto beretu un prātoja, vai ierocim nav ticis klāt ūdens.

Bungu rīboņa kļuva arvien skaļāka 1111 labāk saklausāma. Viņš turpināja virzīties dziļāk ejā, apgaismodams ceļu ar zemūdens lukturi.

Pieveicis vēl apmēram desmit jardus, Bonds ieraudzīja priekšā iemirdzamies blāvu gaismu. Viņš izslēdza lukturīti un devās atspīduma virzienā. Alas smilšu grīda sāka virzīties uz augšu un ar katru soli gaisma kļuva arvien spožāka - Džeimss varēja saskatīt desmitiem mazu zivtiņu, kas riņķoja visapkārt. Viņam tuvojoties, uz visām pusēm metās krabji, lienot klinšu spraugās, bet kads astoņkāja mazulis šūpojās pie griestiem kā mirdzoša zvaigzne.

Priekšā pavērās plata, mirdzoša ūdens krātuve ar baltu smilšu dibenu. Bija gaišs kā dienā. Bungu rīboņa kļuva apdullinoša. Džeimss nostājās ēnā un aplēsa, ka no ūdens virsmas viņu šķir tikai dažas collas.

Bonds atradās neapskaužamā situācijā. Vēl viens solis un viņu pamanīs ikviens, kas no augšas palūkosies uz baseina pusi. Kamēr viņš prātoja, vai ir vērts iet tālāk, viegls asiņu mākonītis, kas sūcās no saplosītā pleca, iepeldēja gaismas aplī. Bonds bija gandrīz aizmirsis par ievainojumu, bet, pakustinājis roku, juta ķermeni caururbjam spējas sāpes. No baloniem augšup cēlās burbuļu strūkliņa. Bonds cerēja, ka tie, neviena nemanīti, sašķīdis pret klintīm.

Pēkšņi atskanēja plunkšķis un ūdeni ienira divi kaili nēģeri. Abu sejas sedza stikla maskas, rokās bija sažņaugti gari, asi dunči.

Pirms Bonds paspēja satvert savu ieroci. vīrieši sagrāba viņu aiz plaukstu locītavām un rāva augšup.

Bonds bezpalīdzīgi lāva izvilkt sevi no baseina un nostatīt seklajās smiltīs. Zibenīgi tika atrauti vaļā viņa gumijas tērpa rāvējslēdzēji. No galvas tika noņemta akvalangista ķivere, bet no pleca - ieroča maksts, un pēkšņi viņš vienās peldbiksēs stāvēja sava zemūdens ekipējuma art lieku vidū kā čūska, kas izlīdusi 110 vecās ādas. No ievainojuma kreisajā plecā plūda asinis.

Mirklī, kad tika noņemta maska, Bonds gandrīz zaudēja dzirdi ārprātīgās bungu rīboņas dēļ. Troksnis skanēja viņā un visapkārt viņam. Mežonīgais ritms joņoja un pulsēja asinis. Likās, ka šīs skaņas spētu pamodināt visu Jamaiku. Bonds saviebies centās norobežoties no trokšņa. Sargi pagrieza gūstekni par simt astoņdesmit grādiem, 1111 viņa skatienam pavēnis tik neparasta aina, ka pat ārprātīgā rīboņa šķita pieklustam. Bonda domas atguva skaidrību un skatiens koncentrējās.

Pie papīriem nokrauta kāršu galda, ko sedza zaļš galdauts, salokāmajā krēslā ar spalvu rokā sēdēja misters Bigs un vienaldzīgi vērās Bondā. Lielais vīrs bija ģērbies labi pašūtā, dzeltenbrūnā tropu uzvalkā un baltā kreklā ar melnu zīda kaklasaiti. Atbalstījis plato zodu kreisās rokas plaukstā, viņš atgādināja biznesmeni, ko iztraucējis uzmācīgs darbinieks, prasot algas pielikumu. Pieklājīgs, bet nedaudz garlaikots.

Dažus soļus aiz viņa, draudīgs un ļauns, uz klints slējās barona Saniedi putnubiedēkļa veidols, kas drūmi vērās Bondā no sava nodilušā katliņa apakšas.

Misters Bigs pacēla zodu un noskatīja aģentu no galvas lidz kājām.

- Labrīt, mister Džeims Bond, - viņš beidzot teica, neskaidrajai balsij pārklājot pieklustošo bungu crescendo. - Ilgs laiks pagāja, līdz muša nokļuva līdz zirnekļa tīkliem, vai varbūt man vajadzētu teikt: "grundulis iepeldēja valzivs rīklē"? Jūs izgreznojāt ūdeni aiz rifa ar tik lieliskiem burbuļiem.

Viņš atkal atzvēlās krēslā un apklusa. Bungas klusītēm rībināja nenosakāmu ritmu.

Tātad Bondu bija nodevusi cīņa ar as- toņkāji. Smadzenes automātiski reģistrēja šo faktu, kamēr acis ātri pārlūkoja telpu.

Akmens ala šķita milzīga ka baznīca. Pusi telpas aizņēma baseins, no kura dzidrā ūdens nēģeri tikko bija viņu izvilkuši un kura dziļumā vīdēja tumši zilā ejas atvere. Gar baseinu stiepās šaura smilšu josla, uz kuras Bonds patlaban stāvēja, bet pārējo grīdas dalu veidoja līdzens, gluds akmens segums. Aiz mistera Biga muguras atradās trepes, kuru stāvie pakāpieni veda augšup uz velvētajiem griestiem, no kuriem nokarājās kaļķakmens stalaktīti. Dzidras ūdens lāses krita no tiem baseinā un uz akmens grīdas.

Augstu pie sienām spoži mirdzēja neskaitāmas loka lampas, kuru zeltainā gaisma atstarojās gludajā akmens grīdā un uz tās stāvošo nēģeru kailajos ķermeņos, Bondam pievērstajās acīs un ļaunā smīnā atieztajos zobos.

Ap nēģeru melno kāju sārtajām pēdām, aplauztu koku un sarūsējušu dzelzs stīpu gruvešos, starp sapelējušu ādas strēmeļu un sairušu buru auduma gabaliem vizēja zelts - tūkstošiem dolāru vērtas zelta monētu kaudzes, no kurām, it kā pēkšņi apstājušās skrējienā pār ugunsjūru, slējās melnas kājas.

Aiz viņiem rindojās tukšu koka paplāšu kaudzes, turpat uz grīdas atradās vēl viena, kuru līdz pusei pildija zelta monētas, bet uz trepju zemākā pakāpiena bija sastindzis nēģeris, izstieptās rokās turēdams ar zelta monētām pilnu paplati, it kā piedāvātu tās kādam neredzamam pircējam.

Nedaudz tālāk, kreisajā telpas stūrī, divi nēģeri stāvēja līdzās vēderainam dzelzs katlam, kas bija pakārts virs trim šņācošām lodlampām. Katla dibens bija nokaitis sarkans. Rokās melnie vīri turēja dzelzs putu karotes, kuras līdz kāta vidum klāja izkusis zelts. Apkārt slējās zelta priekšmetu kaudze - šķīvji, altāra piederumi, kausi, krusti un dažāda izmēra zelta stieņi. Gar sienu stiepās vesela rinda metāla dzesējamo paplāšu, kuru virsma zeltaini mirdzēja, bet blakus katlam stāvēja tukša forma un gara, ar zeltu nošļakstīta pavārnīca, kuras rokturis bija aptīts ar lupatu.

Netālu no mistera Biga uz grīdas tupēja kāds nēģeris, satvēris vienā rokā nazi, bet otrā - dārgakmeņiem rotātu biķeri. Pie viņa kājām gulēja skārda šķīvis ar dārgakmeņiem, kuri loka lampu spožajā gaismā mirdzēja sarkanās, zilās un zaļās liesmās.

Gaiss akmens alā bija silts un smacīgs, tomēr Bonds nodrebēja, pārlaidis skatienu apkārtējai ainai: žilbinošajām violeti baltajām lampām, cilvēku ķermeņu vizošajai bronzai, apdullinošajam zelta mirdzumam, dārglietu varavīkšņainajam spožumam un zilgani zaļajam baseinam ar tā pienbalto smilšu dibenu. Viņu satrieca un šausmināja viss šis skaistums, ši it kā pēkšņi pārakmeņojusies aina no teiksmainas izrādes, kuras nosaukums ir "Asiņainā Morgana dārgumu glabātava".

Džeimsa skatiens atgriezās pie zaļā vilnas auduma kvadrāta, pārslīdēja pie galda sēdošā cilvēka sejai un apstājās pie lielajām, dzeltenajām acīm.

-   Apklusiniet bungas! - Lielais virs noteica tukšumā. Rīboņa bija pamazām pārtapusi klusā čukstā, kas dunēja ritmiski kā cilvēka pulss. Viens no nēģeriem pagājās pāris soļu pa šķindošajām monētām un nometās uz ceļiem. Uz grīdas stāvēja skaņuplašu atskaņotājs, bet aiz tā pie sienas karājās pastiprinātājs. Atskanēja klikšķis, un bungas aprima. Nēģeris aizvēra vāku un atgriezās sava vietā.

-  Turpiniet strādāt! - pavēlēja misters Bigs. Acumirklī melnās figūras atsāka kustēties, it kā automātā būtu iemesta monēta. Katlā tika iemērktas putu karotes. zelts ielija veidnēs, cilvēks ar nazi noliecās pār dārgakmeņiem rotāto biķeri, nēģeris ar paplāti devās augšup pa kāpnēm.

Pār Bonda ķermeni ritēja sviedri un asinis.

Lielais vīrs vēlreiz noliecās pār papīriem un leni uzrakstīja pāris skaitļus. Bonds sakustējās un juta, ka mugurā iespiežas dunča asmens.

Misters Bigs nolika pildspalvu, lēni piecēlās un atkāpās no galda.

-       Turpini! - viņš sacīja vienam no Bonda sargiem. Kailais vīrietis piegāja pie galda, apsēdās krēslā un paņēma rokā pildspalvu.

-       Ved viņu augšā! - Misters Bigs devās pie pakāpieniem un lēni kāpa augšup.

Bonds juta, kā asais dunča gals baksta sānu. Viņš izkāpa no akvalanga atliekām un sekoja Lielajam vīram.

Neviens nepārtrauca darbu, kad misters Bigs bija aizgājis. Neviens neiebāza mute dārgakmeni vai monētu.

Sardzē palika barons Samedi.

No alas izgāja vienīgi viņa zombijs.

XXI nodala

"LABU NAKTI JUMS ABIEM"

Viņi gausi kāpa augšā, pagāja garām vaļējām durvīm, kas atradās netālu no griestiem, un pēc četrdesmit pēdām apstājās plašā klints laukumā. Te kāds nēģeris acetilēna apgaismojumā lika paplātes ar zelta monētām akvārijos, kas stāvēja gar sienām.

Kamēr viņi gaidīja, leja nokāpa vēl divi nēģeri, paņēma vienu no sagatavotajiem akvārijiem un atkal uzkāpa augšā.

Bonds domāja par to, ka augšā akvārijus piepildīs ar smiltīm, juras zālēm, ūdeni un zivīm un tad no rokas rokā pasniegs lejā no kraujas līdz jahtai.

Džeimss ievēroja, ka dažos akvārijos ir ielikti zelta stieņi, bet citos kā oļi sabērti dārgakmeņi. Viņš laboja savus aprēķinus, paaugstinot bagātību vērtību līdz apmēram četriem miljoniem mārciņu.

Misters Bigs bridi stāvēja, pievērsis skatienu akmens grīdai. Viņa elpa bija smaga, bet ritmiska. Tad viņi turpināja kāpt tālāk.

Pēdas divdesmit augstāk parādījās vēl viens, mazāks, laukumiņš ar durvīm siena. Pie tām atradās gluži jauna ķēde un piekaramā atslēga, bet pašas durvis bija darinātas no dzelzs plāksnēm, kuras klāja brūni rūsas plankumi.

Misters Bigs atkal pārtrauca kāpšanu, un viņi sānu pie sāna stāvēja mazajā akmens laukumiņā.

īsu mirkli Bonds domāja par bēgšanu, taču sargs, it kā nolasījis gūstekņa domas, bīdīja viņu tuvāk sienai, prom no mistera Biga. Bonds zināja, ķa viņa galvenais pienākums ir palikt dzīvam, atrast Solitēru un dabūt viņu pēc iespējas tālāk no kuģa, kura likteni aizvien noteiktāk iezīmēja skābe, kas lēnām saēda vara degauklu.

No augšas pēkšņi atplūda spēcīga auksta gaisa strūkla, kas vienā mirklī nožāvēja Bonda sviedriem klāto ķermeni. Nepievērzdams uzmanību dunča spiedienam sānā, viņš ar labo roku pieskārās ievainojumam. Asinis jau bija nožuvušas un sarecējušas, bet lielākā daļa rokas kļuvusi nejūtīga. Ievainojums smeldza.

Misters Bigs pārtrauca klusumu.

- Tas vējš, mister Bond, - viņš ar roku pamāja uz augšu, - Jamaikā pazīstams ar nosaukumu "Kapracis".

Bonds paraustīja labo plecu un sakoda zobus.

Misters Bigs pagriezās, izvilka no kabatas atslēgu un, atvēris durvis, devās iekšā. Bonds kopā ar sargu sekoja.

Viņi atradās garā, šaurā telpā. Pie sienam apmēram metru cita no citas bija piestiprinātas sarūsējušas važas, kas nokārās līdz pat zemei.

Telpas tālākajā galā, kuru apmirdzēja augstu pie akmens sienas piekārts vējlukturis, uz grīdas vīdēja ar segu apklāts, nekustīgs ķermenis. Netālu no durvīm virs ienācēju galvām karājās otrs vējlukturis. Bija jūtama drēgnuma un moku kambara šausmu smaka.

-  Solitēra, - maigi noteica misters Bigs.

Bonda sirds salēcās, un viņš rāvās uz

priekšu. Tajā pašā brīdī spēcīga roka sagrāba augšdelmu.

-   Pagaidi, bālģīmi, - norūca sargs, atliekdams Džeimsa roku aiz muguras un celdams to uz augšu, līdz Bonds neizturēja un ar kreiso papēdi spēra atpakaļ. Spēriens trāpīja sarga stilbam.

Misters Bigs pagriezās. Viņa milzīgā roka slēpa mazu pistoli.

-    Laid viņu, - Lielais vīrs klusi teica sargam, tad vērsās pie Bonda. - Ja gribi sev papildus nabu, tu vari to dabūt. Manā ierocī ir veselas sešas.

Džeimss aizspraucās garām misteram Bigam. Ieraudzījusi viņu, Solitēra, rokas izstiepusi, metās pretī.

-   Džeims, - viņa šņukstēja, - Džeims…

Meitene gandrīz nokrita pie viņa kā-

jām.

-        Atnes virvi, - pavēlēja misters Bigs, nostājies uz sliekšņa.

-         Viss kārtībā, Solitēra, - mierināja Bonds, labi zinādams, ka melo. - Viss ir labi. Es esmu šeit.

Viņš palīdzēja meitenei piecelties un cieši satvēra rokās. Kreisais plecs skaudri sāpēja. Solitēra izskatījās bāla un izspūrusi. Viņas piere bija nobrāzta, zem acīm vīdēja tumši loki, seju klāja kvēpi, kuros pār vaigiem ritošās asaras iezīmēja bālas svītras. Mugurā meitenei bija nosmulēts balts linu tērps un sandales. Solitēra lūkojās Bondā.

-        Ko tas kuces dēls ar tevi izdarījis? - viņš jautāja, piespiedis sievieti pie krūtīm. Solitēra piekļāvās Bondam, pieglaudusi seju viņa kaklam.

Tad viņa atvirzījās un paskatījās uz savu roku.

-  Tu asiņo, - viņa iesaucās. - Kas noticis?

Pagriezusi Bondu, Solitēra ieraudzīja

tumšas asinis, kas sūcās no pleca un ritēja lejā pa roku.

-   Mīļais, kas noticis? - Viņa atkal ieraudājās, pēkšņi apjaušot savu bezspēcību.

-   Sasien tos abus kopā, - sacija Lielais virs. - Šeit, tuvāk gaismai. Man viņiem kas sakāms.

Nēģeris nāca tuvāk. Bonds pavērsās pret viņu. Vai vērts riskēt? Sargam rokās bija tikai virve, toties Lielais virs stāvēja, pakāpies sāņus, un uzmanīja viņus, turot roku ar pistoli nolaistu gar sāniem.

-   Nē, mister Bond, - viņš klusi teica.

Džeimss pavērās uz milzu nēģeri, iedomājās par Solitēru un savu ievainoto plecu.

Sargs pienāca un sasēja viņam rokas aiz muguras. Tie bija pamatīgi mezgli, kas neļāva brīvi kustēties un darīja sāpes. Bonds uzsmaidīja Solitērai un piemiedza aci. Tā bija tikai bravūra, taču viņš redzēja meitenes acīs caur asarām iemirdzamies cerību.

Nēģeris pagrūda sasaistīto gūstekni tuvāk izejai.

-  Tur,- teica Bigs, rādīdams uz vienu no važām.

Ar strauju spērienu nēģeris notrieca Bondu no kājām, un viņš nokrita, atkal sasitot savainoto plecu. Nēģeris aizvilka gūstekni pie važām, pārbaudīja tās un, izvēris auklu cauri riņķim, stingri sasēja lo ap Bonda potītēm. Pēc tam viņš izrāva no plaisas akmens sienā dunci, kuru pirms īsa brīža bija tur iespraudis, nogrieza virvi un devas pie Solitēras.

Bonds palika sēžam uz akmens grīdas, viņa kājas bija izstieptas taisni uz priekšu, rokas - sasietas aiz muguras. No brūces tecēja asinis. Tikai benzedrīna paliekas organismā noturēja viņu pie samaņas.

Solitēru sasēja un apsēdināja viņam pretī. Viņus vienu no otra šķira nepilns metrs. Misters Bigs palūkojās pulkstenī.

- Ej, - viņš sacīja nēģerim. Aizvēris aiz sarga metāla durvis, Bigs atslējās pret tām.

Bonds un meitene lūkojās viens otrā, bet Lielais vīrs vēroja viņus abus. Pēc ilga klusuma brīža viņš ierunājas. Bonds pavērās augšup.

Milzīgā, pelēkai futbola bumbai līdzīgā galva, kas šķita karājamies gaisā zem vējluktura, izskatījās ka pirmatnīgs un ļaunprātīgs rēgs, kas iepleties sava midzeņa centrā. Acis izstaroja zeltainu mirdzumu. Ķermenis slēpās ēnā. Bonds atgādināja sev, ka ir dzirdējis, kā krūtīs sitas šī cilvēka sirds, redzējis, kā viņš elpo, manījis sviedrus uz viņa pelēkās ādas. Tas bija tikai cilvēks, tāds pats kā viņš. liels cilvēks ar gudru galvu, bet tomēr tikai cilvēks, kas staigā, kārto dabiskās vajadzības, mirstīgs cilvēks ar slimu sirdi.

Platā mute pavērās, atsedzot lielu, baltu zobu rindu.

- Jus esat labākais 110 visiem, kas sūtīti pret mani, - teica misters Bigs. Viņa balss skanēja mierīgi un klusi. - Četri mani palīgi ir miruši. Tas ir jūsu darbs, un mani sekotāji domā, ka tas ir neticami. Tagad pienācis laiks nokārtot rēķinus. Ar to, kas notika ar amerikāni, ir par maz. Tas, ka mani nodeva šī meitene, - viņš nenovērsdamies raudzījās Bondā, - kuru es izvilku no rensteles un biju gatavs padarīt par savu labo roku, liek šaubīties par manu nekļūdīgumu. Es lauzīju galvu, kādai nāvei viņu nolemt, kad liktenis jeb barons Samedi, kā to sauc mani piekritēji, atveda jūs pie mana altāra.

Viņš uz bridi apklusa. Bonds vēroja, kā sakustas lūpas, veidojot nākamos vārdus.

-    Man patīk, ka jūs mirsiet reizē. Tas notiks, - Lielais vīrs atkal paskatījās pulkstenī, - pēc divām stundām un trīsdesmit minūtēm, pulksten sešos, plus mīnus pāris minūtes.

-  Labāk jau plus, - sacīja Bonds. - Man patīk izbaudīt dzīvi.

-    Melnādaino emancipācijas vēsturē, - misters Bigs nepiespiesti turpināja, - ir brīnišķīgi sportisti, mūziķi, rakstnieki, ārsti un zinātnieki. Paredzams, ka - gluži tāpat, kā tas notiek jebkuras citas rases attīstības gaitā - pasaule iepazīs nēģerus, kas sasnieguši lielus un ievērojamus panākumus visās citās dzīves jomās. Jums, mister Bond, un šai meitenei nelaimīgā kārtā gadījies satikties ar pirmo lielisko nēģeru kriminālnoziedznieku. Es izsakos vulgāri, mister Bond, pieņemot, ka jūs, būdams piederīgs policijai, lietotu tieši šo vārdu. Taču patiesībā es uzskatu sevi par cilvēku, kuram pieliek gan prāta, gan spēka rakstīt savus likumus un dzīvot saskaņā ar tiem, nevis pa- zemot sevi, pakļaujoties citu radītiem noteikumiem. Jūs, mister Bond, droši vien esat lasījis Trotera "Bara instinkts kara un miera apstākļos". Jā, es pēc dabas un tieksmēm esmu vilks un pēc vilkti likumiem ari dzīvoju. Protams, ka aitas tādus kā es dēvē par kriminālnoziedzniekiem.

- Neskatoties uz to, ka esmu viens bezskaitlīga aitu bara vidū, mister Bond, - pēc nelielas pauzes turpināja Bigs, - es izdzīvoju un gūstu neierobežotas sekmes, pateicoties mūsdienīgai tehnikai, par ko runāju mūsu pagājušās tikšanās laikā, un īpašām dotībām darīt sāpes. Nevis trulas un smagas, bet mākslinieciskas, izsmalcinātas sāpes. Nav grūti pārspēt viltībā aitas, lai cik daudz viņu ari būtu, ja vilks ir uzticīgs idejai un labi apbruņots. Un tagad, mister Bond, atļaujiet ar nelielu piemēru nodemonstrēt jums, kā strādā manas smadzenes. Parunāsim par to, kādā veidā jums abiem nāksies mirt. Tiks pielietota nedaudz modernizēta mana priekšteča sera Henrija Morgana metode. Senajās dienās tā bija pazīstama ar nosaukumu "ķīļa vilkšana".

-  Turpiniet vien, - teica Bonds, vairīdamies skatīties uz Solitēru.

-   Uz jahtas ir plosts, - Bigs runāja tālāk, it kā būtu ķirurgs, kas studentiem apraksta smalku operāciju, - ko mēs lietojam, Iralējot haizivis un citas lielas zivis. Šis. kā jūs varbūt jau zināt, peldošais torpēdas formas priekšmets tiek piesiets aiz kuģa, tur tīkla galu un velk to, kad kuģis iet pilnā ātrumā. Tas ir aprīkots ar īpašu mehānismu, kas kara apstākļos pārgriež peldošo mīnu kabeļus. Es izdomāju, - it kā starp citu paziņoja Bigs, - sasiet jūs abus kopā, piesiet pie auklas un vilkt aiz plosta tik ilgi, līdz jūs apēdīs haizivis.

Misters Bigs apklusa, un viņa skatiens lēni pārslīdēja abiem gūstekņiem. Solitēra plati ieplestām acīm lūkojās Bondā. Aģents saspringti domāja, skatiens bija kļuvis blāvs, bet prāts drudžaini darbojās. Viņš juta, ka kaut kas jāsaka.

-   Jūs esal varens vīrs, un kādu dienu jūs piemeklēs varena un briesmīga nāve. Ja jūs nogalināsiet mūs, nāve atnāks ātrāk. Esmu par to parūpējies. Jūs esat sajucis prātā, ja nesaprotat, ka ši slepkavība iznīcinās jūs pašu.

To sakot, Bonds cītīgi rēķināja minūtes un stundas, zinot, ka mistera Biga gals lēni, bet nenovēršami tuvojas. Bet vai tiešām pirms tam būs jāmirst viņam un Solitērai? Visu izšķirs minūtes, varbūt pat sekundes. Sviedri plūda pa Džeimsa seju un ritēja par krūtīm. Viņš uzsmaidīja Solitērai. Meitene raudzījās pretī neko neredzošām acīm un pēkšņi griezīgi iekliedzās.

-   Es nezinu, - viņa kliedza. - Es nevaru redzēt. Tas ir tik tuvu, blakus. Tur ir tik daudz nāves! Bet…

-    Solitēr! - uzsauca Bonds, bīdamies, ka meitenes neparastās nākotnes vīzijas varētu darīt misteru Bigu piesardzīgu. - Saņem sevi rokās! - Viņa balsī skanēja dusmas.

Solitēras skatiens noskaidrojās. Meitene klusējot raudzījās viņā.

Atkal ierunājās misters Bigs.

-      Es neesmu sajucis prātā, mister Bond, - viņš mierīgi teica. - Un neviens no jūsu plāniem mani neiespaido. Jūs mirsiet aiz rifa, un nebūs ne mazāko pierādījumu. Jūsu ķermeņi tiks vilkti tauvā, līdz 110 tiem vairs nekas nebūs palicis pāri. Tā ir daļa no mana plāna. Jums būtu jāzina, ka Vudu kultā sava noteikta loma ir ari haizivīm un barakudām. Viņām jāsaņem upuri, lai barons Samedi būtu apmierināts. Tas būs pa prātam arī maniem sekotājiem. Bet es varēšu turpināt eksperimentu ar plēsīgajām zivīm. Es uzskatu, ka tās uzbrūk tikai tad, ja ūdeni parādās asinis. Un tā, jūsu ķermeņi tiks vilkti no pašas salas. Plosts pārnesis jūs pāri rifam, un es domāju, ka licī ar jums nekas nenotiks. Asiņainie atkritumi, kas tiek mesti ūdenī katru vakaru, būs pazuduši. Bet, kad jūsu ķermeņus vilks pāri rifam, tie kļūs jēli, jūs asiņosiet. Tad mēs redzēsim, vai mana teorija ir pareiza.

Misters Bigs aizlika roku aiz muguras un atvēra durvis.

-   Tagad es iešu, lai vēlreiz pārdomātu brīnišķīgo jūsu nonāvēšanas metodi. Divi cilvēki neglābjami būs gājuši boja. Nebūs neviena paša pierādījuma. Māņticība tiks apmierināta, un mani sekotāji būs priecīgi. Jūsu ķermeņi tiks izmantoti zinātniskam eksperimentam. Lūk, ko es domāju, stāstīdams par savām neizsīkstošajām spējām atrast sāpēm māksliniecisku pieeju.

Viņš stāvēja dunas un lūkojās gūstekņos.

- īsu, bet labu nakti jums abiem.

XXII nodala

ŠAUSMU JŪRA

Kad gūstekņiem pakaļ atnāca sargi, rīts vēl tikko ausa. Pārgriezuši virves, kas saistīja viņu kājas, bet neatbrīvojot rokas, nēģeri tos abus pa izdrupušiem pakāpieniem uzveda virszemē.

Viņi apstājās starp retiem kokiem, un Bonds dziļi ieelpoja vēso rīta gaisu. Viņš paskatījās uz austrumiem un cauri zariem rītausmas izgaismotajā pamalē redzēja bālam zvaigznes. Cikādes nakts dziesma bija apklususi, un kaut kur salas vidiene savu koncertu sāka atdarinā- tāj putns.

"Varētu būt pusseši," Bonds nodomāja.

Viņi stāvēja vairākas minūtes. Mundri sačukstēdamies, garām straujā soli gāja ar saiņiem un ceļasomām apkrāvušies nēģeri. Starp kokiem redzamo niedru būdu durvis bija līdz galam vaļā. Vīrieši pieskrēja pie kraujas, kur stāvēja Bonds un Solitēra, pagriezās pa labi un nozuda lejā. Atpakaļ neviens no tiem vairs nenāca. Tā bija evakuācija, salas garnizons aizvāca savu nometni.

Ar kailo plecu Bonds pieglaudās Solitē- rai, un viņa atbalstījās pret to. Džeimss notrīcēja - pēc smacīgās pazemes kļuva vēsi. Taču las bija patīkamāk nekā ilgstoša neziņa.

Viņi abi zināja, ka ir ielaidušies riskantā pasākumā.

Pēc Liela vīra aiziešanas Džeimss nebija lieki tērējis laiku. Viņš čukstus pastāstīja meitenei par jahtai piestiprināto mīnu, kurai jāuzsprāgst dažas minūtes pēc sešiem, un to, kam, saskaņā ar viņa plānu, šajā rītā jāmirst.

Vislielākās raizes Džeimsam sagādāja mistera Biga lietpratība un precizitāte. "Secatur" bija jāpaceļ enkurs tieši sešos. Ja šajā laika parādīsies migla vai arī rīta puskrēslā nebūs pietiekami laba redzamība, iziet cauri rifiem būs grūti. Tādā gadījumā misters Bigs alliks došanos ju- rā. Ja šajā laikā Bonds un Solitēra atradīsies uz mola netālu no jahtas, viņi aizies bojā.

Pieņemot, ka kuģis izies jūrā noteiktajā laikā, cik lielā attālumā un kurā borta pusē viņi būs piesieti? Lai neaizķertu salu, plostam jāatrodas pie kreisa borta. Bonds pieļāva, ka trose, kas vilks plostu, būs piecdesmit jardus gara un viņi būs piesieti vēl divdesmit trīsdesmit jardus aiz tā.

Ja pieņēmums bija pareizs, viņi tiks vilkti pāri ārējam rifam, kad "Secatur" jau atradīsies apmēram piecdesmit jardu ārpus tā. Jahta uzsāks ceļu ar apmēram trīs mezglu lielu ātrumu, pēc tam kāpinās to līdz desmit vai pat divdesmit mezgliem. Sākumā viņi, tauvas galā griezdamies un virpuļodami, slīdēs pa platu loku, pēc tam plosta gaita izlīdzināsies, un, kad jahta dosies cauri rifam, viņi turpinās tam tuvoties. Plosts šķērsos rifu, kad jahta atradīsies jau četrdesmit jardus aiz tā, un tad pienāks viņu kārta.

Bonds sarāvās, iedomādamies, kā tiks sakropļoti viņu ķermeņi, ja tos desmit jardus vilks pāri bārdas nažu asuma koraļļiem. Viņu muguras, sāni un kājas būs vienās brūcēs.

Tikuši pāri rifiem, viņi būs pārvērtušies milzīgās, asiņainās ēsmās, un pirmās haizivs vai barakudas parādīšanās būs tikai dažu mirkļu jautājums.

Misters Bigs droši vien sēdēs ērtā krēsla kuģa pakaļgalā, ar binokli skatīdamies asiņainajā priekšnesumā, un uz milzīgas papīra lapas rūpīgi atzīmēs laiku, kāds nepieciešams, lai dzīvā ēsma tiktu aprīta, un satrakojušās zivis sāks plosīt asiņainās virves galus.

Līdz pāri nepaliks vairs nekas.

Pēc tam plostu izvilks uz borta, un jahta graciozi uzņems kursu uz Floridu, lai pietauvotos saules pielietā Sankpeter- burgas oslā.

Bet ja nu mīna sprāgst, kad viņi atradīsies ūdenī piecdesmit jardu attālumā no kuģa? Kāda būs triecienviļņa iedarbība uz viņu ķermeņiem? Domājams, tā nebūs nāvējoša. Galveno triecienu saņems jahtas korpuss, ari ril's viņus pasargās.

Atlika tikai minēt un cerēt.

Pirmkārt, viņiem bija jāpaliek dzīviem līdz pēdējai sekundei. Jāturpina elpot, kamēr viņus kā dzīvu ēsmu vilks pa jū ru. Daudz kas būs atkarīgs no tā, kā viņi tiks sasieti kopā. Misters Bigs noteikti gribēs, lai gūstekņi ir dzīvi. Viņu neinteresē beigta ēsma.

Bonds aukstasinīgi nolēma noslīcināt Solitēru, ja, parādoties pirmajai haizivij, viņi vēl būs dzīvi. Viņš pavilks meiteni zem sevis un noturēs zem ūdens. Pēc tam pacentīsies noslīcināties pats, uzvelkot sev virsū viņas nedzīvo augumu.

Notiekošais likās kā ļauns murgs, Bonds juta nepārvaramu riebumu, domājot par necilvēcīgajām mokām un nāvi, kādu viņiem bija iecerējis šis cilvēks. Taču viņš zināja, ka jāsaglabā vēss prāts, lai līdz pēdējam mirklim spētu cīnīties par savu un Solitēras dzīvību. Viņu uzmundrināja doma, ka Bigs un lielākā daļa viņa ļaužu ari mirs. Palika maza cerības dzirkstelīte, ka viņam un Solitērai izdosies izglābties. Bet pretiniekam, ja vien mīna nepievils, tādu cerību nebija.

Tas viss kopā ar simtiem citu domu joņoja cauri aģenta smadzenēm, pirms viņi tika izvesti virszemē. Cerībās viņš dalījās ar Solitēru, bet šaubas paturēja pie sevis.

Meitene bija gulējusi iepretim Bondam, viņas nogurušās, zilās acis nenovērsdamas paļāvīgi un uzticīgi raudzījās vīrietī, smejoties viņa vārdos mīlestību un drosmi.

-   Neuztraucies par mani, mīļais, - Solitēra sacīja, kad viņiem atnāca pakaļ. - Es jutos laimīga, ka atkal esmu tev blakus. Mana sirds pieder tev. Tādēļ es nebaidos, kaut ari visapkārt virmo nāves dvesma. Vai tu mani kaut mazliet mīli?

-   Jā, - atteica Bonds. - Un mūsu mīlestība vienmēr paliks ar mums.

-   Ceļas nu, - sacīja viens no atnākušajiem vīriem.

Tagad viņi atradās virszemē, bija kļuvis gaišāks, zem kraujas Bonds sadzirdēja motora rūkoņu. Ūdens virsma mirdzēja gluda kā spogulis. Parādījās misters Bigs ar ādas diplomātu rokā. Viņš uz brīdi apstājās un, atvilkdams elpu, palūkojās apkārt. Lielais vīrs nepievērsa uzmanību ne Bondam un Solitērai, ne ari abiem ar revolveriem bruņotajiem sargiem, kas stāvēja gūstekņiem aiz muguras. Viņš pavērās debesīs un negaidot, vērsdamies pie saules, skaļā, skaidrā balsī iekliedzas:

-   Paldies tev, ser Henrij Morgan, tavas bagātības tiks labi izmantotas! Sūti mums krietnu ceļavēju!

Nēģeri pārgrieza acis.

-    Tas būs "Kapraču vējš", - noteica Bonds.

Lielais vīrs paskatījās viņā.

-    Vai visi ir lejā? - viņš jautāja sargiem.

-Ja, ser, - atbildēja viens no viņiem.

Vediet viņus zemē, - rīkoja misters Bigs.

Solitēru un Bondu pagrūda uz klints malas pusi, un viņi sāka virzīties lejup: viens sargs rāpās pa priekšu, otrs - aiz mugurē. Gājienu noslēdza misters Bigs.

Lejā, uz mola, turēdami rokās tauvu, stāvēja divi vīri. IJz komandtiltiņa līdzās kapteinim un stūrmanim atradās vēl trīs nēģeri. Klājs bija no vienas vietas nokrauts ar akvārijiem, atstājot brīvu vienīgi nelielu laukumiņu kuģa pakaļgala labajā pusē, kur stāvēja ērts zvejas krēsls. Sarkanais kuģa karogs tika noņemts, mastā nekustīgi karājās ASV karogs.

Dzidrajā ūdenī dažus jardus no jahtas, rīta saules staru apmirdzēts, šūpojās apmēram sešas pēdas garš, sarkans, metāla trosē piesiets torpēdveida plosts. Bondam likās, ka trose, kuras lielākā daļa gulēja saritināta uz aizmugurējā klāja, varētu būt kādus piecdesmit jardus gara.

"Kapracis" gandrīz nemaz vairs nebija manāms. Drīz jāsāk pūst "Doktora vējam". "Cik drīz?" prātoja Bonds. "Vai tā ir kāda zīme?"

Tālumā aiz kuģa viņš redzēja koku ieskauto "Oāzes" jumtu, bet mols, jahta, krauja un taka vēl grima dziļā, tumšā ēnā. Bonds prātoja, vai viņus var saskatīt ar nakts binokli. Un, ja var, ko par to domā Strengvejs?

Misters Bigs stāvēja uz mola un vēroja, kā gūstekņus piesien vienu pie otra.

- Izģērb viņu, - viņš pavēlēja Solitēras sargam.

Bonds satrūkās un neuzkrītoši paskatījās mistera Biga pulksteni. Bija bez desmit minūtēm seši. Bonds klusēja. Nedrīkstēja pieļaut ne vismazāko aizkavēšanos.

-   Uzmet drēbes uz kuģa, - sacīja misters Bigs. - Un apsaitē viņam kādu strēmeli ap plecu. Negribu, lai ūdenī pirms laika parādās asinis.

Sargs ar nazi pārgrieza Solitēras drēbes. Meitene stāvēja visu acu priekšā kaila un bāla. Viņa nokāra galvu, melno, smago matu vilnis noslīga pār seju. Bonda plecu sargs nevīžīgi pārsēja ar Solitēras linu svārku strēmeli.

-   Tu, izdzimteni, - viņš caur zobiem izgrūda.

Pēc mistera Biga pavēles abiem gūstekņiem atsēja rokas un pagrieza viņus ar seju vienu pret otru. Viena rokas tika apliktas ap otra vidukli un no jauna sasietas. Bonds juta sev piekļaujamies Solitēras maigās krūtis. Sieviete uzlika zodu uz viņa labā pleca.

-  Es negribēju, ka tas notiek šādi, - Solitēra drebošā balsī čukstēja.

Bonds neatbildēja. Viņš gandrīz nejuta sievietes augumu. 007 skaitīja sekundes.

Uz mola atradās virves ritulis, kas savienojās ar plostu. Virve nokarājās līdz pat baltajām smiltīm, un Bonds redzēja, ka tā aizvijas līdz sarkanās torpēdas vēderam.

Brīvo auklas galu izvilka viņiem zem padusēm un sasēja. Tas tika izdarīts ļoti rūpīgi. Nebija ne mazākās iespējas atbrīvoties.

Bonds turpināja skaitīt sekundes. Viņš lēsa, ka pulkstenis varētu būt bez piecām minūtēm seši.

Misters Bigs uzmeta gūstekņiem pēdējo skatienu.

- Kājas varat nesasiet. Tā būs kārdinošā k.

To pateicis, viņš abu sargu pavadībā pameta molu un uzkāpa uz jahtas klāja. Uz mola palikušie vīri atdeva tauvas galus un sekoja pārējiem. Dzenskrūve saviļņoja ūdeni, un, motoriem darbojoties ar nepilnu jaudu, "Secatur" lēni sāka slīdei projām no salas.

Misters Bigs devās uz jahtas aizmuguri un apsēdās tur novietotajā zvejas krēslā. Gūstekņi redzēja, ka lielā nēģera skatiens koncentrējas. Viņš neteica ne vārda un pat nekustējās, tikai skatījās.

"Secatur" uzņēma kursu uz rifiem. Bonds varēja saskatīt, ka trose, kas savienojās ar plostu, slīd pār bortu. Plosts lēnām sekoja jahtai. Negaidot tas palēcās uz priekšu, tad izlīdzināja gaitu un turpināja celu, slidot aizvien tālāk un tālāk.

Viņiem līdzās stāvošais virves ritulis atdzīvojās.

-   Uzmanies, - iesaucās Bonds un cieši piekļāvās meitenei. Rokas gandrīz izsprāga no locītavām, kad viņus ierāva ūdenī.

Uz mirkli abi nogrima, bet drīz vien abi cieši kopā sasaistītie ķermeņi iznira virs ūdens.

Viļņu šļakatu starplaikos Bonds centās ieelpot un caur sakostiem zobiem izspļaut mutē iekļuvušo ūdeni. Blakus bija dzirdama Solitēras rīstīšanās.

-   Elpo, elpo! - viņš sauca, cenzdamies pārkliegt viļņu troksni. - Pieķeries man ar kājām!

Solitēra bija dzirdējusi - Bonds juta, ka meitenes ceļi iespiežas starp viņa augšstilbiem. Viņa aizvilkdamās klepoja, tad elpa kļuva vienmērīgāka un mežonīgie sirdspuksti mazliet pierima. Tajā pašā brīdī ātrums samazinājās.

- Aizturi elpu, - iekliedzās Bonds. - Man jāpaskatās. Gatava?

Solitēra atbildot paspieda roku. Džeimss juta izplešamies sievietes krūškurvi, viņai dziļi ieelpojot.

Ar sava ķermeņa svaru Bonds apgrieza meiteni otrādi, iegremdēja viņu ūdenī un pats pacēla galvu virs viļņiem.

Viņi virzījās uz priekšu ar apmēram trīs mezglu lielu ātrumu.

Bonds redzēja "Secatur" dodamies cauri rifiem apmēram astoņdesmit jardus pirms viņiem. Plosts lēni slīdēja uz priekšu gandrīz taisnā leņķi no jahtas. Vēl kādi trīsdesmit jardi, un sarkanā torpēda šķērsos mutuļojošo ūdeni pie litiem. Viņi lēnām peldēja pāri līcim vēl trīsdesmit jardus aiz tā.

Līdz rifam palikuši sešdesmit jardi.

Bonds pagriezās uz sāniem, un Solitēra aizelsusies iznira no ūdens.

Viņi vēl arvien virzījās uz priekšu.

Pieci jardi, desmit, piecpadsmit, divdesmit.

Vēl četrdesmit jardi, un viņi uztrieksies pirmajiem koraļļiem.

Jahtai jau vajadzētu būt tiem garām.

Bonds aizturēja elpu. Pulkstenis droši vien bija jau pāri sešiem. Kas gan lēcies tai nolāpītajai mīnai? Aģents ātri noskaitīja lūgšanu. "Glāb mūs, Dievs!" viņš domās teica.

Pēkšņi virves iegriezās rokās.

- Ieelpo, Solitēra, ieelpo, - Bonds paguva iekliegties, pirms viņus parāva zem ūdens.

Pāri līcim viņi joņoja uz rifa pusi.

Negaidot ātrums samazinājās. Bonds noprata, ka plosts atsities pret kādu klintsbluķi vai milzu koralli. Jau pēc brīža nāvējošā apskāvienā sasietie ķermeņi ar spēju rāvienu traucās tālāk.

Palikuši trīsdesmit jardi, divdesmit, desmit…

"Jēzus Kristus," nodomāja Bonds. "Ar mums ir cauri." Viņš sasprindzināja muskuļus, gaidot pirmo triecienu un tam sekojošās sāpes, un pastūma Solitēru augstāk, lai pasargātu viņu no ļaunākā.

Pēkšņi it kā milzu dūre ietriecās viņa ķermenī un uzgrūda virsū Solitērai ar tādu spēku, ka uzmeta abus gaisā. Tad viņi krita atpakaļ. Sekundes desmitdaļu vēlāk debesis pāršķēla zibens un atskanēja pērkonam līdzīgs dārdiens.

Viņi iztriecās cauri ūdens virsmai, un Bonds juta, ka atslābušās virves smagums velk tos abus dziļumā.

Kājas bezpalīdzīgi kuļājās, un mute pieplūda ar ūdeni.

Tas lika atgīities. Aģents sāka strauji kustināt kājas un iznira. Meitene ļengani gulēja viņa apskāvienos. Džeimss kūla ūdeni un skatījās apkārt, ar plecu turot Solitēras ļengano galvu virs ūdens.

Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija apmēram piecu jardu attālumā ap ritu virpuļojošais ūdens. Ja šeit neslietos koraļļi, sprādziena vilnis būtu viņus nogalinājis. Bonds sajuta, cik spēcīgi ap kājām virpuļo zemūdens straume. Izmisīgi rijot gaisu, viņš mēģināja tuvoties rifam. Krūtis no sasprindzinājuma grasījās pārplīst, skatienu aizsedza sarkana migla, virve vilka viņu lejā, bet Solitēras mati līda mutē un traucēja elpot.

Beidzot Bonds juta, kā koraļļa asā mala iegriežas stilbā. Viņš mēģināja ar kājām sataustīt vietu, kur atsperties, ar katru kustību arvien vairāk noraujot ādu.

Džeimss tikpat kā nejuta sāpes.

Tagad ari muguru un rokas klāja 110- brāzumi. Bonds neveikli ķepurojās tālāk. Plaušas dedzināja asas sāpes, zem viņa pletās atskabargaina sega. Džeimss uzgūlās tai ar visu svaru, cenzdamies turēties pretī straumei, kas mēģināja viņu ieraut atpakaļ ūdenī. Beidzot kājas atrada pamatu, aiz muguras slējās klints. Bonds aizelsies atliecās. Asinis iekrāsoja ūdeni. Viņš cieši turēja Solitēras auksto, ļengano ķermeni.

Pateicībā aizvēris acis, 007 atvilka elpu un gaidīja, kad apziņa noskaidrosies. Pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija asinis, kas virmoja ūdeni ap viņu. Taču aģents cerēja, ka lielas zivis neiekļūs starp rifiem. Lai nu kā, viņš neko daudz nevarēja darīt.

Tad Bonds pavērās jūrā - no "Secatur" nebija ne vēsts.

Augstu mierīgajās debesīs peldēja dūmu mākonis, kuru "Doktorvējš" dzina uz salas pusi.

Ūdenī peldēja dažādas lietas, bet viļņos augšup lejup šūpojās vairākas galvas. Jūra bija pilna ar mirdzoši baltiem apdullināto vai nosisto zivju vēderiem. Gaisā jautās deguma smaka. Netālu mierīgi gulēja sarkanais plosts, ko uz vietas turēja (rose. kuras otrs gals grima dzelmē.

Galvu un beigtu zivju apļa malā jau parādījās pirmie haizivju spuru trīsstūri. Tiem drīz vien pievienojās citi. Bonds ieraudzīja lielu purnu, kas izslējās virs ūdens un, sagrābis kaut ko milzīgajos žokļos, atkal ienira. Spuras šķēla ūdeni, šaudīdamās starp gardajiem kumosiem. Divas melnas rokas pēkšņi pacēlās gaisā un tūlīt pat nozuda. Visapkārt skanēja kliedzieni. Divi vai trīs roku pāri izmisīgi airējās rifa virzienā. Kāds vīrietis apstājās un ar plaukstām izmisīgi dauzīja ūdens virsmu. Pēkšņi rokas pazuda. Vīrs sāka kliegt un raustīties. "Viņā iegrauzu- sies barakuda," izskrēja cauri Bonda ap- dlillušajani smadzenēm.

Taču viena galva turpināja tuvoties, virzoties uz to rifa daļu, kur stāvēja Bonds. Aģents sajuta sīkus vilnīšus skalojamies padusēs un Solitēras matus glaužamies pie muguras.

Šī galva bija milzīga, un no ievainojuma pāri sejai plūda asinis.

Bonds skatījās, kā tā tuvojas.

Peldēšana brasā, enerģiski vēzējot rokas, bija mistera Biga kļūda, kas pievili nāja zivis, kuras vēl nebija aizņemtas asiņainajā maltītē.

"Vai tiešām viņam izdosies?" domāja Bonds. Viņa acis samiedzās un elpa izlīdzinājās, vērojot, kā jūra pieņem savu cietsirdīgo lēmumu.

Galva šūpodamās tuvojās. Bonds redzēja kā agonijā atņirgtos zobus un asinīm pielijušās acis. Viņš gandrīz varēja dzirdēt lielās, slimās sirds pukstus zem melni pelēkās ādas. Vai tā apstāsies, pirms ēsma tiks satverta?

Misters Bigs vēl aizvien tuvojās. Viņa pleci bija kaili, apģērbu droši vien norāva sprādziens, taču melnā zīda kaklasaite vēl arvien karājās ap lielo, resno kaklu un vilkās aiz muguras kā ķīnieša bize. Ūdens šalts izskaloja asinis no Lielā vīra acīm. Tās, plaši atvērtas, cieši raudzījās Bondā. Skatienā nebija lūguma pēc palīdzības, tikai ārkārtīgi liels fizisks sasprindzinājums.

Viņu vairs šķīra tikai kādi desmit jardi. Kad Bonds palūkojās nēģerī, tā acis aizvērās un seja savilkās sāpju grimasē.

- A-ā-ā, - izdvesa sašķiebtā mute.

Rokas pārstāja kult ūdeni, galva ienira, tad atkal pacēlās virs līmeņa. Asiņains mākonis apņēma ķermeni un iekrāsoja jūru. Divas slaidas, sešas pēdas garas, brūnas ēnas iznira no sarkanā mākoņa un atkal metās tajā. Ķermenis raustījās. īsu brīdi virs ūdens pavīdēja mistera Biga roka - tai nebija plaukstas, nebija locītavas, nebija pulksteņa.

Bet milzīgā, kālim līdzīgā galva ar atņirgtu muti un baltiem zobiem vēl bija dzīva. Tagad tā sāka kliegt. Gārdzošais kliedziens pārtrūka ikreiz, kad barakuda ietriecās viņa ķermenī.

Aiz Bonda muguras no līča puses atskanēja tāls sauciens. Viņš nepiegrieza tam vērību. Visu Džeimsa uzmanību saistīja asiņainā izrāde ūdeni.

Spura pāršķēla viļņus dažus jardus no aģenta un apstājās.

Bonds juta, ka haizivs, gluži kā suns, cauri asiņu mākonim mēģina novērtēt medījumu. Tad tā metās uz priekšu, un kliedzošā galva, gluži kā makšķeres pludiņš, pazuda zem ūdens.

Virspusē uzšāvās burbuļu mākonis.

Brūni plankumainā aste sakūla ūdeni putās, varenajai tlģerhaizivij uz bridi ienir stot, lai tūlīt pat atkal mestos uzbrukumā.

Nēģera galva no jauna iznira virspusē. Mute bija aizvērta. Šķita, ka dzeltenās acis vēl arvien raugās Bondā.

Blakus galvai parādījās haizivs purns, žokli bija plaši atvērti, rīta gaismā mirdzēja asi zobi. Atskanēja briesmīgs klakšķis, uz- virpuļoja ūdens, un tad iestājās klusums.

Bonds plati ieplestām acīm raudzījās ūdenī izplūstošajā sarkanbrūnajā plankumā.

Pēkšņi meitene ievaidējās, un viņš atguvās.

Aiz muguras atskanēja sauciens, un šoreiz Bonds pagrieza galvu uz līča pusi.

Tas bija Kvorels. Viņa spīdīgais, brūnais ķermenis slējās pār kanoe malu. rokas strauji cilāja airus, bet labu gabalu aiz muguras bija redzamas pārējās Haizivju līča zvejnieku laivas.

Pūta svaigs pasāts, saule spīdēja pār zilo ūdeni un zaļo Jamaiku.

Džeimsa Bonda zili pelēkajās acīs iemirdzējās asaras, kas tajās nebija manītas kopš bērnības. Asaras noritēja pār vaigiem un iekrita asinīm krāsotajā ūdenī.

XXIII nodala

KAISLĪGAIS ATVAĻINĀJUMS

Mirdzēdami kā briljanta piekariņi, divi mazi kolibri pēdējo reizi aplidoja hibiska ziedus. Jasmīnkrūmā saldāk kā lakstīgala savu vakara dziesmu uzsāka atdarinā- tājputns. Liela papagaiļa robainā ēna planēja pāri zālājam, un pelēkzils zivju dzenis dusmīgi ieklabinājās, ieraugot vīrieti, kas sēdēja krēslā. Putns mainīja lidojuma virzienu, pagriezdamies uz salas vidieni. Košs tauriņš plivinājās zem palmu violetajām ēnām.

Zilais līča ūdens bija mierīgs. Rietošā saule ietina salas kraujas rožainā mijkrēsli.

Pēc karstās dienas gaisā bija jūtams vakara vēsais pieskāriens. No netālajām zvejnieku ciemata būdām atvēdīja dedzinātas kūdras un cepta manioka smarža.

Solitēra iznāca no mājas un basām kājām gāja pāri zālājam, nesdama paplāti ar kokteiļu šeikeru un divām glāzēm. Viņa to nolika uz bambuskoka galdiņa li dzās Bonda krēslam.

-   Ceru, ka būšu pareizi pagatavojusi, - viņa sacīja. - Seši pret vienu, izklausās briesmīgi stiprs. Nekad agrāk neesmu dzērusi vodku ar martini.

Bonds palūkojās uz Solitēru. Viņai mugurā bija Džeimsa baltā zīda pidžama. Tā bija pārāk liela, un meitene izskatījās bērnišķīga.

Solitēra iesmējās.

-   Kā tev patīk mana Portmarijas lūpu krāsa? - viņa jautāja. - Un uzacis? Ievilku ar HB zīmuli. Neko vairāk nevarēja izdarīt, vienīgi nomazgāties.

-   Tu izskaties brīnišķīgi, - viņš sacīja. - Un esi visskaistākā sieviete visā Haizivju līcī. Ja man pietiktu spēka, es pieceltos un tevi noskūpstītu.

Solitēra noliecās un, apskāvusi Bonda kaklu, cieši noskūpstīja viņa lūpas, tad piecēlās un atmeta matus no pieres.

Viņi brīdi skatījās viens otrā. Tad Solitēra pagriezās pret galdiņu un ielēja Džeim- sam kokteili. Piepildījusi pusglāzi ari sev, viņa apsēdās zālē un atspieda galvu pret Bonda ceļiem. Džeimss spēlējās ar Solitē- ras matiem, 1111 viņi krietnu brīdi sēdēja, vērodami salu, jūru 1111 rietošo sauli.

Diena bija pagājusi, dziedējot brūces un atgūstot spēkus.

Kad Kvorels viņus izsēdināja nelielajā "Oāzes" pludmalē, Bonds pusnešus aizvilka Solitēru pāri zālājam līdz vannasis- tabai. Viņš piepildīja vannu, ieguldīja gandrīz nemaņā esošo meiteni siltajā ūdeni un ieziepēja visu viņas ķermeni un matus. Noskalojis no Solitēras sāli un koraļļu gļotas, ietina viņu dvieli, nosusināja un uzlika ievainojumiem dziedinošu ziedi. Pēc tam Bonds iedeva meitenei miega zāles un gluži kailu noguldīja savā gultā. Noskūpstījis viņu, Džeimss piegāja pie loga. Pirms viņš paguva aizvērt žalūzijas, Solitēra jau bija aizmigusi.

Džeimss Bonds devās uz vannu. Strengvejs palīdzēja aģentam nomazgāties un apsmērēja viņa neskaitāmās brūces ar zālēm. Barakudas sakostā roka bija kļuvusi gluži nejūtīga. No pleca bija izrauts krietns muskuļa gabals. Dezinficējošo līdzekļu dedzināšana lika viņam sakost zobus.

Bonds uzmeta plecos rītasvārkus, un Kvorels aizveda viņu uz Portmarijas slimnīcu. Pirms aizbraukšanas Džeimss ieturēja Lukulla cienīgas brokastis un apbalvoja sevi ar cigareti. Mašīnā viņš aizmiga un nepamodās ne uz operāciju galda, ne ari tad, kad viņu, ietītu pārsējos, noguldīja slimnīcas gultā. Agrā pēcpusdienā Kvorels atveda Bondu atpakaļ. Pa to laiku Strengvejs, pamatojoties uz aģenta 007 atstāto informāciju, bija sācis rīkoties. Pārsteigumu salā rosījās policijas vienība. Virs divdesmit asu [16] dziļumā gulošā "Secatur" vraka bija novietota boja, ap kuru patrulēja Portmarijas muitnieki. No Kingstonas jau bija izbraukuši avarējušu kuģu izcelšanas speciālisti un ūdenslīdēji. Vietējo avīžu reportieriem tika sniegtas tikai īsas ziņas, un pie "Oāzes" mājas ieejas sardzē stāvēja policisti, gatavi atvairīt žurnālistu barus, kas iera dīsies Jamaikā, tiklīdz ziņas par notikumu sasniegs ārpasauli. M. un Vašingtonai tika nosūtīts detalizēts ziņojums.

Neviens no "Secatur" apkalpes nebija izglābies, bet vietējie zvejnieki tajā dienā savāca gandrīz tonnu beigtu zivju.

Jamaiku pārpludināja baumas. Gan uz kraujas virs līča, gan tālāk pludmalē stāvēja mašīnu rindas. Visi runāja par Asiņaina

Morgana bagātību krātuvi un to sargājošiem barakudu un haizivju bariem. Tādēļ arī neatradās neviens drosminieks, kas tumsas aizsegā gribētu doties pie vraka.

Ārsts apmeklēja Solitēru un atrada viņu, noraizējušos par apģērbu un piemērotu lupu krāsas toni. Strengvejs jau bija parūpējies par to, lai nākamajā dienā no Kingstonas tiktu atsūtīts viss nepieciešamais. Šobrīd Solitēra eksperimentēja ar Bonda somā atrastajām drēbēm un hibisku ziediem.

Strengvejs pārbrauca no Kingstonas drīz pēc Bonda atgriešanās no slimnīcas un atveda viņam telegrammu no M. Tajā bija teikts:

"PIEŅEMU KA ESAT IESNIEDZIS PIEPRASĪJUMU UZ DĀRGUMIEM PUNKTS NEKAVĒJOTIES SĀCIET NODARBOTIES AR VRAKA IZCELŠANU PUNKTS PAŅEMIET ADVOKĀTU KAS AIZSTĀVĒS MŪSU TIESĪBAS MUITAS UN KOLONIĀLAJĀS IESTĀDĒS PUNKTS STARP CITU LOTI LABI PASTRĀDĀTS PUNKTS JUMS PIEŠĶIRTS DIVU NEDĒĻU ILGS KAISLĪGS ATVAĻINĀJUMS"

-     Es pieņemu, viņš domāja "īslai cīgs" [17] , - ieminējās Bonds.

Strengvejs nopietni pamāja.

-    Domāju gan, - viņš sacīja. - Es iesniedzu pilnu atskaiti par jūsu ievainojumiem. Un arī par meiteni, - viņš piebilda.

-   Hm, - pasmīnēja Bonds. - M. steno- grāfistes nemaz tik bieži nekļūdās. Un tomēr.

Strengvejs piesardzīgi lūkojās ārā pa logu.

-     Protams, ka vecais velns pirmām kārtām domā par zeltu, - noburkšķēja Bonds. - Šķiet, viņš iecerējis aizmukt ar šo laupījumu zobos un, kad pienāks nākamā valsts budžeta apspriešanas reize parlamentā, kaut kā izvairīties 110 mūsu dienesta lidzekju apcirpšanas. Šķiet, puse viņa dzīves pagājusi, plēšoties ar Valsts kasi. Neskatoties uz to, mūsu draugs vēl ir spara pilns.

-   Tikko pienāca telegramma, es tūlīt iesniedzu pieteikumu vietējām varas iestādēm, - sacīja Strengvejs, - taču kaut ko panākt būs diezgan grūti. Šajā lietā ieinteresētas vairākas valstis. Ari Amerika, misters Bigs taču bija ASV pilsonis. Tā būs ilga stīvēšanās.

Vēl brīdi viņi apsprieda šo jautājumu, tad Strengvejs aizgāja, bet Bonds, ar grūtībām pārvietodamies, izgāja dārzā un apsēdās piesaulē, palikdams vienatnē ar savām domām. Viņš iegrima atmiņās par briesmām, ko bija nācies pārdzīvot kopš ta brīža, kad sākās mistera Biga un viņa pasakaino dārgumu medības.

Tagad viss bija aiz muguras, un viņš sēdēja piesaulē starp puķēm ar savu personisko godalgu pie kājām, glāstot viņas garos melnos matus, izbaudīdams brīdi un domādams par nākamajām četrpadsmit dienām.

No virtuves atskanēja plīstošu trauku šķindoņa, ko pavadīja Kvorela skalā kliegšana.

- Nabaga Kvorels, - teica Solitēra, - nolīdzis labāko ciema pavāru un izlaupījis visu tirgu, lai sagādātu mums pārsteigumu. Kaut kur sadabūjis pat dažus melnos krabjus, pirmos šajā sezonā. Jau uzlicis cepties mazu piena sivēnu, gatavo salātus 110 avokado un bumbieriem, bet nobeigumā paredzēts guaves un kokos riekstu krēms. Strengvejs atstājis mums veselu kasti vislabākā šampanieša. Man jau tagad tek siekalas. Tikai neaizmirsti - tas ir noslēpums. Biju iegājusi virtuvē un redzēju, ka Kvorels novedis na baga pavāru līdz asarām.

-   Šajā kaislīgajā atvaļinājumā Kvorels būs kopā ar mums, - sacīja Bonds. Viņš pastāstīja Solitērai par M. telegrammu. - Mēs dosimies uz māju, kas stāv uz pāļiem. Tur būs palmas un piecas jūdzes gara zeltainu smilšu pludmale. Tev vajadzēs par mani labi rūpēties. jo ar vienu roku es nespēšu mīlēties.

Veroties Bondā, Solitēras acis izstaroja atklātu juteklību. Viņa nevainīgi pasmaidīja.

-   Un kā tad ar manu muguru?

JANS FLEM1NGS

DZĪVO UN ĻAUJ MIRT CITIEM

Romāns

Apgāds ••Artava". LV 1007. Rīgā. Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356.

[1] britu aizjūras aviokorporācija.

[2] vcry imporlanl person - ipaši ievērojama persona. (Angļu vai.)

[2] Norāde uz Jana Fleminga romānu "Kazino Royale".

[3] džons e. hiivers - fib direktors.

1 Latvijas Nacionāli bibliotēka

[4] 1 unce - apm. 30 g.

[5] viulu mistisks 1 laiti kults ar obligātu upurēšanu. 30

[5] Big- liels (angļu vai.).

[6] 1 pin te - 0,75 1.

[6] Kazlēns bez ragiem.

[6] Lapene (IV. vai.).

1 pēda 30 cm.

[8] military intelligence-kara izlūkdienests (angļu vai ). 59

[9] 1 colla - 2.5 cm.

[10] kuce (ir.vai.).

[11] i stoiins - (5,35 kg.

[11] Soli tur to (spāņu vai.) - vientuļnieks, solilērs

[12] 1 angļu jūdze = 1,6 km.

[13] 1 jards - 90 cm.

[13] Aizdedzinātajā (ir. vai.).

[14] robber - laupītājs. (Angļu vai.)

[14] 1 juras jūdze - l,85km.

[15] 1 mezgls - 1853 metri.

[16] juras ass - 1.82 metri.

[17] netulkojama vārdu spele. Passionate Icuvc kaislīgs atvaļinājums, conipassionale Icuvc - is laicīgs atvaļinājums.

Content

FLEMINGS JANS DZĪVO UN ĻAUJ MIRT CITIEM

I nodala SAGAIDĪŠANA

II nodala TIKŠANĀS AR M.

III nodala VIZĪTKARTE

IV nodala SAKARNIEKS

V nodala MELNĀDAINO DEBESIS

VI nodala Z GALDIŅŠ

VII nodala MISTERS BIGS

VIII nodala BEZ HUMORA IZJŪTAS

IX nodala PATIESĪBA VAI MELI?

X nodala "SUDRABA FANTOMS"

XI nodala ALLUMEUSE

XII nodala PURVAINAIS LĪDZENUMS

XIII nodala PELIKĀNA NĀVE

XIV nodala "VIŅAM RADĀS DOMSTARPĪBAS AR TO, KAS VINU EDA"

XV nodala NAKTS STARP TĀRPIEM

XVI nodala JAMAIKAS VERSIJA

XVII nodala KAPRAČU VĒJŠ

XVIII nodala "OĀZE"

XIX nodala ĒNU IELEJA

XX nodala ASINAINĀ MORGANA ALA

XXI nodala "LABU NAKTI JUMS ABIEM"

XXII nodala ŠAUSMU JŪRA

XXIII nodala KAISLĪGAIS ATVAĻINĀJUMS