KRISS DZEIMSS ,

RUNĀJOŠĀ MAŠĪNA

DZEIMSS KRISS, vācu rakstnieks

RUNĀJOŠĀ MAŠĪNA

Luizes ielas 7. nams no ārpuses izskatās tāds pats kā visi pārējie. Apakšā tam ir pagrabtelpas, bet virs tām paceļas trīs stāvi, un zem paša jumta atrodas vēl mansards jeb, vienkārši izsakoties, bēniņi. Nama sienām vietvietām nobiris apmetums, gluži tāpat kā kaimiņnamiem.

Raugoties uz šo namu, nevienam ne prātā nevarētu ienākt, ka aiz tā sienām notiek kas neparasts.

Un tomēr tas ir fakts!

Luizes ielas 7. namā notika pavisam neticamas un šaušalīgas lietas.

Taču vispirms, iekāms es sāku par tām stāstīt, man jūs jāiepazīstina ar šā nama iemītniekiem. Sāksim no augšas.

Zem paša mājas jumta, mansardā, dzīvo Amālija Mēlštoib- las jaunkundze. Viņa ir stipri veca un stipri vientuļa dāma. Lai kliedētu savu vientulību, viņa mājās tur kanārijputniņu. To sauc par Mario Lancu — tāpat kā slaveno itāliešu dziedātāju, jo kanārijputniņš patiesi dzied burvīgāk par burvīgu.

Stāvu zemāk dzīvo Šaiblu ģimene: māte, tēvs un piecas meitas. Vecāko meitu sauc par Klāru. Viņas augums — viens metrs septiņdesmit centimetru. Turpretī jaunākās meitas Nannas augums knapi aizsniedz septiņdesmit centimetrus. Šai pašā dzīvoklī mitinās arī pele, kuru sauc par Komatiņu.

Bet par viņas esamību zina tikai viens Šaiblu ģimenes loceklis — kurš, to dabūsiet zināt vēlāk.

Otrajā stāvā dzīvo mākslinieks Bēringers.

Pie viņa sev mājvietu radis kaķis, kurš pamanījies līst iekšā pa logu no kaimiņmājas jumta. Bēringera kungs šo kaķi sauc par Aglāju. Kaķis drīkst nākt un iet, kad tam patīk: mākslinieks allaž tur logu mazlietiņ atvērtu.

Pirmajā stāvā dzīvo miesnieks Rumkops. Viņa sievu sauc par Luizi, tāpat kā ielu, kurā atrodas 7. nams. Miesnieka suni sauc par Ajaksi, tāpat kā daudzus citus aitu suņus.

Taču mūsu stāsta galvenie varoņi dzīvo pagrabtelpās: profesors Roskams un viņa brāļadēls Martins.

Profesors Roskams nodarbojas ar dzīvnieku pasaules pētī- sanu. Viņu interesē dzīvnieku un putnu valoda. Bet viņa brāļadēls Martins, kam tikai trīspadsmit gadu, ir īsts izgudrotājs un puika ar ķērienu. Viņš, tēvocim piepalīdzot, uzkonstruējis mašīnu, kas novietota ēdamistabā, — ienākot iekšā, tā atrodas- tūlīt aiz durvīm.

Apskatīsim šo mašīnu tuvāk: viens ir skaidrs — to darbina ar elektrību. Tas redzams pēc vadiem, kas stiepjas no mašīnas uz sienas kontaktpunktu. Bet tas nav svarīgākais.

Vissvarīgākais mašīnā ir daudzās sviras un skaļruņi. Arī mikrofoni. Ja jūs ielūkosieties vērīgāk, uz svirām un skaļruņiem pamanīsiet mazas bildītes, kurās uzzīmēti dažādi putni un dzīvnieki: gailis, kanārijputniņš, pele, kaķis. Citās bildītēs iezīmēti burti: fr.r vāc., latv., angl., kr.

Tas viss izskaidrojams ļoti vienkārši: mikrofoni, kā redzat,, ir tikai divi. Viens domāts cilvēkiem, otrs — dzīvniekiem. Kreisās puses mikrofonā, kas domāts cilvēkiem, jūs varat ierunāt visu, kas tikai nāk prātā, un vienalga kādā valodā — krievu, franču, angļu vai vācu. Labās puses mikrofonā var riet, ņaudēt, svilpot, rūkt — raugoties, kāds dzīvnieks to dara.

Un nu sākas pats galvenais: visu, ko jūs esat sarunājuši, mašīna tūliņ pārtulkos jebkurā citā valodā — jāpagriež tikai svira! Piemēram, kreisās puses mikrofonā jūs pasakāt kādu teikumu latviski, nu, kaut vai: «Gurķi šogad ir ļoti dārgi!» Pēc tam jūs pagriežat sviru, uz kuras uzzīmēts suns. Un tai pašā mirklī no suņa skaļruņa atskan šā teikuma tulkojums suņu valodā:

—    VAU VARAVAU AUVAVAU VAVAVAU VAU VAU!

Vai arī jūs palūdzat pelīti, lai tā kaut ko iepīkst labās puses

mikrofonā, piemēram:

—    PĪFAFIS PĪFAIJS Pī PĪFAFAIS!

Pēc tam jūs pagriežat sviru ar uzrakstu «latv.», un tai paša mirklī no latviešu valodas skaļruņa atskan pelītes teiktā latviskais tulkojums:_

—    KAĶIS AGLAJS IR NELABAIS!

Šī apbrīnojamā mašīna, kuru samontējis Martins ar tēvoča palīdzību, ir Runājošā mašīna!

Pirmoreiz mašīna tika izmēģināta pagājušās nedēļas pirmdienā. Profesors Roskams uz šo notikumu bija uzaicinājis visus nama iedzīvotājus kopā ar viņu mājkustoņiem. Taču ne jau visus reizē, bet pēc kārtas. «Jo visās lietās,» kā mēdz sacīt profesors Roskams, «ir vajadzīga sava metode!»

Pirmā ieradās Amālija Mēlštoiblas jaunkundze ar kanārijputniņu Mario Lancu. Viņa uzmanīgi nolika būrīti ar kanārijputniņu uz galdiņa līdzās Runājošai mašīnai, nemitēdamās savu mīluli paijāt: «Ti-ti-ti, putniņ, tu mans maziņais, ti-ti-ti!»

Martins noregulēja labās puses mikrofonu kanārijputniņa virzienā un ieslēdza sviru ar uzrakstu «latv.». Pēc tam viņš pagriezās uz tēvoča pusi un pačukstēja:

—    Varu iedomāties, cik maigus vārdus mēs tūdaļ dzirdēsim!

Tomēr Martins bija kļūdījies.

No reproduktora negaidot sāka velties ārā tik bardzīgi vārdi, ka visi izbijās:

—           Velns par stenderi! Vai ilgi ar mani vēl apiesies kā ar mazu bērnu?! Galu galā es esmu jau liels un pieaudzis kanārijputniņš!

Profesors Roskams pasteidzās izslēgt Runājošo mašīnu. Iestājās klusums, kurā bija dzirdama vienīgi kanārijputniņa parasta, melodiska čivināšana.

Mēlštoiblas jaunkundze stāvēja bāla kā drēbe.

—           Ko tas nozīmē? Vai patiešām viņš lamājas? — vecā dāma pajautāja drebošā balsī.

—           Jā, — atbildēja Martins (viņš bija izbijies ne mazāk par pašu saimnieci), — putniņš prot lieliski lamāties!

—    No kā viņš to iemācījies? — vecā dāma apjukusi vaicāja.

—            Katrā gadījumā ne jau no manis, — sacīja profesors Roskams. — Redzams, no zvirbuļiem būs saklausījies!

Kanārijputniņš tikmēr čivināja kā negudrs. Viņš gribēja, lai tam atkal dod vārdu.

Tad Martins piegāja pie būrīša un sacīja:

—           Ja tu apsolies runāt prātīgi un vairs nelamāties, mašīna pārtulkos, ko tu vēlies pateikt savai saimniecei. Norunāts?

Putniņš joprojām sparīgi čivināja. Un Martins tikai tagad ■atcerējās, ka kanārijputniņš viņu nesaprot: vispirms viņa — cilvēka valodu vajag ar mašīnas palīdzību pārtulkot putnu valodā. Viņš ieslēdza kreisās puses mikrofonu un atkārtoja iepriekš sacīto, tad pagrieza sviru ar uzrakstu «kanārijputniņš».

No mašīnas sāka velties skaņas:

—    Vi di fi bi vir dži fir!. ..

Kanārijputniņš mirklī apklusa, uzmanīgi ieklausījās skaņās un palocīja galvu.

Martins pārslēdza sviras, un mašīna pārtulkoja visu, ko kanārijputniņš čivināja labās puses mikrofonā. Saturs bija šāds:

—            Cienītā Mēlštoiblas jaunkundze! Jūs mani uzaicinājāt :savā mājā par dziedātāju, — vai nav tiesa?

—    Jār jā, — Amālija Mēlštoibla čukstēja.

—     Kā atalgojumu par to es divas reizes dienā saņemu putna ēdienu un ūdeni, ko padzerties; bez tam jūs reizi nedēļā tīrāt manu būrīti. Vai pareizi es saku?

Vecā dāma apjukusi locīja galvu.

—     Jūs man iedevāt Mario Lancas vārdu, — kanārijputniņš, runāja tālāk. — Šis vārds man uzliek lielu atbildību. Esmu spiests censties izvilināt no savas rīkles visburvīgākās skaņas. Vai nav tā?

Mēlštoiblas jaunkundze klusēdama māja ar galvu.

Tad klausieties, mana mīļā, — kanārijputniņš sacīja. — Ja tas viss ir tiesa, ko es nupat teicu, vai tad ir taisnīgi ar mani apieties kā ar zīdaini? Vai, jūsuprāt, ir pareizi mani — vis-brī- niš-ķī-gā-ko dziedoni! — uzrunāt ar «tu» un bez gala teikt man «ti-ti-ti»?

Nobālusi jaunkundze purināja galvu. Viņa vairs nespēja parunāt. Kanārijputniņam tas patika. Viņš apmierināts pamāja ar galvu un turpināja:

—     Tā kā mēs esam pilnīgi vienis prātis par to, kā ar mani turpmāk apieties, es aiz pateicības gribu jums nodziedāt vienu dziesmiņu, ko reiz speciāli jums sacerēju un komponēju!

Un kanārijputniņš Mario Lanca uz karstām pēdām sāka dziedāt:

Man rīklē maigas skaņas mīt! Es ņemu katru noti! Un tālab palūgšu tūlīt Jūs cienīt mani ļoti! Bet citādi jums teikšu — ni, Man knābis ciet būs, Amālij!

Lai balsij atbilst ēdiens mans, Kā vārdam — dziedāšana! Lai pazūd nemitīgais gans — Es pelnu cienīšanu! Bet citādi jums teikšu — ni! Mans knābis ciet būs, Amālij!

Profesors Roskams iekremšļojās un izslēdza mašīnu. Kanārijputniņš apklusa; arī Mēlštoiblas jaunkundze klusēja; Martins. apmulsis mīņājās no vienas kājas uz otru.

Par laimi, šai kutelīgajā brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja, un istabā ienāca mākslinieks Bēringers. Rokās viņš turēja kaķi Aglāju.

jļ

Mākslinieks tūdaļ pa-' vaicāja Mēlštoiblas jaunkundzei:

—    Nu, kā ir — vai mašīna nav bīstama?

Šis jautājums veco dāmu atgrieza īstenībā, un viņa •saldā balstiņā iečivinājās:

—     Pavisam burvīga mašīna, Bēringera kungs! Pavisam nekaitīga, lāga mašīnite!

To teikusi, viņa paķēra būrīti ar kanārijputniņu un izslīdēja pa durvīm laukā. Varēja dzirdēt, kā viņa, aizvērdama durvis, gaitenī sacīja:

—     Jūs, Mario Lanca, uz- vedāties pagalam netaktiski! Varat priecāties, ka >es neesmu mēlnese!

—    Ar ko viņa tur sarunājas? — jautāja mākslinieks.

—    Ar kanārijputniņu, — Martins atbildēja.

Viņš klusēdams paņēma no mākslinieka rokām kaķi un saudzīgi to nolika uz galdiņa Runājošās mašīnas priekšā. Kaķis kaut ko murrāja sev zem deguna.

Profesors Roskams, arī klusēdams, ieslēdza mašīnu, un tā rāmā garā sāka tulkot kaķa murrāšanu:

—     Interesanti zināt, kā labad mani staipa pa nemājīgām, svešām istabām un liek uz galdiem, kas ož pēc kanārijputniņa? Es neesmu radis, ka ar mani tik rupji apejas. Parasti mākslinieks uzvedas kā labi audzināts cilvēks. Man nekas nav pretim, ja viņš apgādā mani ar ēdienu un siltumu, bet vairāk es viņam nekad neko neesmu atļāvis. Patlaban viņš atļaujas par daudz.

Negaidot kaķis apklusa, un viņa spīdīgās acis sāka pētīt klātesošo sejas: redzams, viņš noprata, ka viņa murrāšanu saprot.

Mākslinieks Bēringera kungs smiedamies iesaucās:

—    Vai šis nav viens dievišķīgs kaķis! Viņš atļauj man, lai es viņu apgādāju ar ēdienu un siltumu! Cik tas ir augstsirdīgi no viņa puses! Ha, ha, ha!

Pēc šī smējiena kaķis atkal iemurrājās, un mašīna tūdaļ ņēmās tulkot. Aglājs sacīja:

—    Tor ka esmu augstsirdīgs, Bēringera kungs, es zinu tikpat labi kā jūs! Tādas nekārtības dēļ, kāda valda jūsu mītnē, jebkurš suns jau būtu iesniedzis atlūgumos! Bet mani tas netraucē. Jūsu ēdienu karte arī mani daudz neuztrauc. Pusdienas, protams, nav karaliskas, taču ciešamas. Man būtu gribējies gan vairāk aknu. Teļa aknu. Bet to es pateicu tikai tār starp citu. Daudz svarīgāks ir tas, kas man jāpasaka jums ar šās mašīnas palīdzību, proti: jūs savās gleznās pārāk daudz lietojat sarkano krāsu! Jūs to klājat uz audekla pārlieku bieziem triepieniem! Ar sarkano krāsu, mans dārgais kungs, jāapejas uzmanīgāk un daudz taupīgāk!

Mākslinieks sarauca degunu un savilka pieri grumbās. Martins gribēja pārslēgt mašīnu ar sviru, kas tulko cilvēku valodu,, lai mākslinieks varētu parunāt ar kaķi, bet Aglājs Martinam to neļāva darīt, sacīdams:

—    Es saprotu cilvēku valodu. Varat atbildēt tāpat vien, bez; mašīnas starpniecības.

—    Labi, — sacīja mākslinieks. — Es jums tūdaļ atbildēšu! Kāpēc es tik daudz lietoju sarkano krāsu? Sarkanā krāsa, kā. jums zināms, ir dzīvības krāsa …

Taču viņa runu iztraucēja soļu rīboņa. Kāds devās pa kāpnēm lejup.

—    Tas būs miesnieks Rumkops ar savu aitu suni, — ieteicās profesors Roskams.

Pēc tam viņš griezās pie kaķa Aglāja un mākslinieka Bēringera, lūgdams tos abus uz brītiņu atlikt strīdu par sarkano- krāsu, jo patlaban bija nolikta Rumkopa vizīte ar suni. Visās, lietās taču vajag galu galā ievērot metodi!

—    Labi, — mākslinieks bija ar mieru. — Tādā gadījumā mēs. pienāksim rīt šai pašā laikā.

Kaķis tūdaļ ņēmās ņaudēt, un mašīna pārtulkoja:

—    Rīt man šai laikā norunāts randiņš uz kaimiņmājas jumta.. Varbūt mēs varētu sapulcēties šeit parīt? Piemēram, ap pulksten trim naktī.

—    Man nekas nav pretim, — atbildēja mākslinieks.

—    Tad paņemiet mana dzīvokļa atslēgas, — sacīja profesors; Roskams, — tāpēc ka mēs šai laikā guļam.

—    Kā rīkoties ar mašīnu, es jums paskaidrošu rīt, — piebildai Martins.

Tobrīd atvērās durvis un istabā ienāca Ajaksis — vācu aitu suns ar saimnieku saites galā. •

Aglājs vienaldzīgi aizslīdēja garām sunim uz durvju pusi. Abi ļoti labi pazina viens otru un uzskatīja, ka būtu smieklīgi plūkties cilvēkiem par prieku.

—           Nu, maestro Bēringer, — miesnieks skaļi uzsauca, — ko jums pastāstīja šī brīnummašīna?

Mākslinieks vispirms nomērīja ar acīm suni, tad miesnieku un teica:

—    Esiet gatavs uz visu, Rumkopa kungs!

To pateicis, viņš sekoja kaķim, klusi pievērdams aiz sevis durvis.

Miesnieks bija norūpējies.

—    Uz ko man jābūt gatavam? — viņš jautāja.

—           Laikam uz to, ko dzirdēsiet no suņa mutes, — atbildēja Martins.

—           Mūsu mašīna var pārtulkot suņa rējienus labskanīgā cilvēku valodā, — miesniekam paskaidroja profesors Roskams.

Rumkops aizbāza divus pirkstus aiz kakla apkaklītes un nomurmināja:

—        Jā, jā, to redzēsim.

Pēc īsa pārdomu brīža viņš beidzot izšķīrās:

—           Labi! Tad sāksim arī, lai var ātrāk beigt. Kur jānostājas sunim?

—    Uz šā galda, lūdzu!

—           Skaidrs! — miesnieks uzlika spalvaino roku uz galda un nokomandēja: — Ajaksi, hop!

Suns uzlēca uz galda. Tur viņš izstiepās guļus, saslēja ausis un uzmanīgi skatījās uz Rumkopu.

—    Tagad jūsu kārta! — profesors sacīja miesniekam.

Taču Martins aizsteidzās tēvocim priekšā. Viņš ieslēdza mašīnu un teica sunim:

—    Pastāsti mums kaut ko!

Suns tikai pavirši paskatījās Martinā un klusēja, nenovērsdams acu no sava saimnieka.

Tad sarunā iejaucās profesors Roskams. Viņš cilvēku valodas mikrofonā sacīja:

—           Ajaksi, klausies, ko tev teikšu! Ja tu gribi izteikt savam saimniekam kādu vēlēšanos vai lūgumu, tu vari to tūdaļ izdarīt!

Mašīna šos vārdus pārtulkoja suņu valoda, un Rumkops apstiprinoši palocīja galvu.

Un tikai tagad Ajaksis reaģēja uz profesora vārdiem, kurus bija pārtulkojusi mašīna. Viņš v.ēl vairāk izslēja ausis, ieklausījās, vēlreiz paskatījās uz miesnieku un sāka riet.

Martins no jauna pārslēdza mašīnu. Suņa runas sākums pagaisa, taču tās jēgu visi saprata. Suns sacīja:

—            … esmu radis paklausīt, jo saņemu skaidras un noteiktas pavēles. Tās dod Rumkops.

To dzirdot, miesnieks atplauka kā maija saulīte. Suns turpināja:

—           Viņš varētu man dot vairāk gaļas. Bet, acīm redzot, saimnieks norūpējies par manu figūru. Tāpēc es viņam to neņemu ļaunā.

Rumkops iesaucās:

—    Vai dzirdat? Lūdzu!

Suns turpināja:

—           Izejot pastaigās, viņš mani tur ļoti īsā saitē. Tas tāpēc, ka man jāiet vienā solī ar saimnieku. Tātad tas man nāk tikai par labu!

Šoreiz miesnieks aiz labpatikas nokrekšķējās un paplikšķināja sev pa sāniem. Suns runāja tālāk:

—           Gaļas skārnī es esmu spiests stundām ilgi gulēt pagaldē. Bet tas, redzams, tāpēc, ka man jāiemācās būt pacietīgam. Tālab es par to arī nesūdzos.

Suns beidza riet, mašīna apklusa, bet profesors un Martins skatījās uz suni, šūpodami galvas. Rumkops aiz lepnuma nezināja, ko darīt.

—           Nu, ko es jums teicu?! — viņš sauca. — Vai Ajaksis nav gudrs suns? Viņš zina, ko grib!

—    Nē, viņš zina, ko gribat jūs, — profesors Roskams iebilda.

—    Tas ir viens un tas pats! — miesnieks iesmējās.

Tad viņš uzsauca: «Ajaksi, hop!» Un, kad suns nolēca zemē, miesnieks to paņēma aiz īsās saites, iegrūda tam ar pirkstu pierē un atstāja Runājošās mašīnas izgudrotājus, rūpju pārņemtus.

—     Noslēpumainā suņa daba! — Martins sacīja.

—           Man, dzīvnieku pasaules pētniekam, tas viss, protams, ir ārkārtīgi interesanti! — piebilda profesors.

Šai brīdī atskanēja pīkstēšana.

Abi atskatījās. Viņi domāja, ka mašīnā kas sabojājies.

Bet tā nebija mašīna. Tā bija pelīte. Viņa tupēja uz galda un ar priekšķepām rādīja uz mikrofonu.

«Vēl viens klients!» Martins nopūtas. Tad viņš pagrieza sviru ar uzrakstu «pele».

Pelīte iepīkstējās, un no Runājošās mašīnas atskanēja jautājums:

—     Vai es drīkstu tagad runāt?

Kad profesors pamāja ar galvu, pelīte sacīja:

—           Es pilnīgi nejauši noklausījos nama iedzīvotāju sarunas ar saviem mājas dzīvniekiem.

—           Nejauši nekad neko nevar noklausīties, — Martins aizrādīja.

Taču pelīte viņu nesaprata. Viņa turpināja:

—    Ja jūs atļautu, es arī gribētu parunāt ar savējiem.

Martins pārslēdza mašīnu un vaicāja:

—     Un kas tie būtu — jūsējie?

No šodien gūtās pieredzes Martins visus dzīvniekus uzrunāja ar «jūs».

—            Manējos sauc par Šaibliem, — pelīte atbildēja, kad bija pārslēgta mašīna. — Viņi dzīvo trešajā stāvā. Un es esmu viņu mājas dzīvnieks. Par to zina tikai viens Šaiblu ģimenes loceklis. Tālab es gribētu stādīties priekšā visai pārējai ģimenefc. Vai tas būtu iespējams?

Profesors palocīja galvu un aizsūtīja Martinu uz trešo stāvu.

Pēc neilga laiciņa visa Šaiblu ģimene Martina pavadībā nokāpa pagrabtelpās: māte, tēvs un piecas meitas.

Profesors Roskams viņus visus nostādīja puslokā mikrofona priekšā un sacīja:

—     Jūsu dzīvokļa apakšīrniece grib jums stādīties priekšā.

—     Mūsu apakšīrniece? — Šaibli vienā mutē pārvaicāja.

Vienīgi Nanna, visjaunākā, klusēja. Viņa greizi paskatījās

uz pelīti, kas stāvēja mikrofona priekšā, un mazliet tā kā samulsa.

Martins norādīja uz pelīti un īsi paskaidroja:

—            Tur sēž jūsu apakšīrniece. Viņa tūdaļ jūs uzrunās ar mūsu mašīnas palīdzību.

Tai pašā mirklī pelīte sāka pīkstēt, bet mašīna tulkot. Šaibli klausījās, mutes iepletuši.

—           Mīļā Šaiblu ģimene! — pelīte sacīja. — Es jau sen gribēju ar jums iepazīties. Līdz šim man diemžēl bija tas gods būt pazīstamai tikai ar vienu no jums …

—    Ar vienu no mums? — jautāja seši Šaibli un apjukuši skatījās cits uz citu.

Tikai Nanna nodūra acis un skatījās grīdā. Taču neviens tam nepievērsa uzmanību, jo pelīte runāja tālāk, tā piesaistot visu uzmanību sev.

—    Tā kā es esmu cēlusies no sevišķi ievērojamas dzimtas, — pelīte sacīja, — gribu jums stādīties priekšā, runājot dzejā. Reizumis vārsmās vieglāk izteikties nekā prozā.

Profesors Roskams atzinīgi palocīja galvu, pelīte smalki atkāsējās un noskandēja:

Es pele — Komatiņa, Jūs teiksit — kas tad tas? Man astīte, un viņa Kā komats izskatās.

Man speķis tīk un sieri! Laiks ātri dienas mij, Un tālab dzīves mieru Es rodu kambarī.

Bet neņemšu bez ziņas Ne sīkas kripatiņas: Tā meitiņa Nanna, Kas visu apgādā!

No pannas un no galda Tā neaizmirst nekad Man pasniegt ko. Tai paldies — Es nezinu, kas bads!

Bet tomēr mani bailes Ik dienas stiprāk māc: Man bail, ka savās spailēs Var noķert kaķis kāds!

Kad pelīte beidza skandēt, profesors Roskams sāka plaukšķināt; viņa paraugam sekoja Martins un visi Šaibli. Jo sevišķi sparīgi plaukšķināja Nanna, nemitīgi pamezdama piesardzīgu skatienu uz vecāku pusi.

Pelīte Komatiņa pazemīgi visiem palocījās.

Martins atkal pārslēdza mašīnu, un Šaibla kungs, ģimenes galva, cilvēku mikrofonā teica šādus vārdus:

—    Mīļā Komatiņas jaunkundze! Diemžēl es neprotu runāt dzejā. Tomēr arī prozā varu jums apliecināt, ka no šīs dienas mēs ar prieku, jūs uzskatīsim par mūsu sesto meiteni un pie

ņemam jūs savā ģimenes lokā! Nanna nav pareizi darījusi, liegdama mums līdz šim laikam iespēju atrasties jūsu patīkamajā sabiedrībā!

—     Es taču nevarēju zināt, ka jums patīk peles! — Nanna iesaucās.

_— Jā, tagad tu to zini! — iesmējās Šaibla kundze. Viņa pie- gaja pelītei klāt, izstiepa roku, un pelīte uzlēca viņai uz plaukstas, priecīgi aiztecēdama pa roku līdz plecam.

Iemantojuši jaunu ģimenes locekli, Šaibli vislabākajā noskaņojumā atstāja pagrabtelpas un uzkāpa trešajā stāvā savā dzīvoklī.

Profesors Roskams aizvēra aiz viņiem durvis un Martinam sacīja:

—     Šī diena bija ārkārtīgi interesanta!

Diemžēl viņus gaidīja vēl kas interesantāks. Pusnaktī aiz durvīm atskanēja apdullinoša suņa riešana, un, kad samiegojies Martins, ģērbies pidžamā, atvēra durvis, istabā iebruka Ajaksis, uzlēca uz galda Runājošās mašīnas priekšā un pavēloši paskatījās zēnā.

Martinam cits nekas neatlika kā ieslēgt mašīnu. Viņš no suņa uzzināja, ka miesnieks Rumkops zaudējis prātu (vismaz tā apgalvoja Ajaksis), jo Rumkops no suņa pieprasot, lai tas savu paklausību pierādot ar jauniem darbiem: lai staigājot uz pakaļkājām, lecot pāri virtuves ķebļiem, atnesot šim pēc pirmā pieprasījuma nakts čības. Suns bija ļoti izdarīgs dzīvnieks, bet nu arī viņš nosprieda, ka saimnieks savās prasībās vairs nezinot mēra. Tālab Ajaksis pieprasīja, lai uz karstām pēdām Runājošā mašīna tam sarīko pārrunas ar saimnieku.

Martinam tikai ar lielām pūlēm izdevās nomierināt suni, nosoloties šīs pārrunas sarīkot nākamajā dienā. Kad zēns beidzot ielīda gultā, viņš izdzirda sirdi plosošu kaķu koncertu zem guļamistabas logiem. Profesors Roskams arī pamodās, iededza sveci, atvēra logu un šausmās atkāpās atpakaļ. Logā, kā prātu zaudējis, ielingoja kaķis Aglājs. Viņš aizjoza pāri visai guļamistabai un apstājās durvju priekšā, kas veda uz ēdamistabu. Un sāka izmisīgi ņaudēt. Kad Roskams viņu ielaida un žāvādamies ieslēdza mašīnu, Aglājs rūkdams un sprauslodams paziņoja, ka viens manīgs vīrs noķēris kaķi, viņa labu paziņu. Vajagot kaut Jto nekavējoties darīt.

49

Kamēr Aglājs satraukts ņaudēja mašīnas priekšā, pa atvērto logu dzīvoklī drosmīgi ielēca četri kaķi un visi reizē ņēmās

4 — 1993

ņaudēt, rūkt, šņākt un sprauslāt mikrofonā, kas domāts dzīvniekiem. Nomocītais profesors tomēr saprata, ka viņi sūdzas- par naktssargu, kurš izmetis no pagraba nakts salā trīs kaķēnus — bārenīšus.

— Tūlīt bārenīši jānovieto atpakaļ pagrabā! — kaķi pieprasīja.

Profesors Roskams rīkojās tāpat kā Martins: viņš mēģināja nomierināt kaķus un apsolījās rīt visu nokārtot.

Tikko viņš paguva apgulties, atskanēja griezīga pīkstēšana. Tā pamodināja kā profesoru, tā viņa brāļadēlu. Šoreiz viņu priekšā stāvēja pieci pelēni, kuru krustmāmiņa — pelīte Mīce bija iekļuvusi peļu slazdā. Nu gan abu vīriešu pacietībai pienāca gals.

Viņi aiztrenca pelēnus, kārtīgi aizvēra visus logus un durvis, un ielīda pēļos, ietīdami tajos arī galvas.

Viņiem ne prātā nevarēja ienākt, ka viena pelīte, noskaitusies par nelaipno uzņemšanu, iekļūs istabā pa grīdā izgrauzto- caurumu. Pelīte aši uzrāpās uz Runājošās mašīnas.

Lai gan pelīte neko nejēdza no tehnikas, viņa tomēr ar zobiņiem pārgrauza pašu mašīnas sirdi — tā saucamo koordinatoru, ko veidoja zarnu stīgas un sarkankoka tapiņas.

Nākošās dienas rītā profesora durvju priekšā sapulcējās milzīgs pūlis apmeklētāju: kaķi, suņi, avīžnieki. Logu priekšā čivināja putnu bari, kas arī pūlējās tikt pie Runājošās mašīnas. Taču … Runājošā mašīna klusēja — tā nedarbojās!

Profesors Roskams, kas pirms brokasta gribēja mašīnu ātri pārbaudīt, pirmais pamanīja, ka tā nav kārtībā. Ikreiz, kad viņš to iedarbināja, no visiem reproduktoriem vēlās laukā kaut kādas neiedomājamas, pagalam nesaprotamas skaņas visās valodās uzreiz:

PEFF VAU PĪF MĪAU ISTI ET PEOPLE ALLE LUNN TIKT AK MEDINA ANOLOGIA!

Profesors smagi nopūtās, bet tad atviegloti izslēdza mašīnu. Pēc tam viņš savam brāļadēlam, kā arī visiem kaķiem, suņiem un avīžu reportieriem paziņoja, ka mašīna vairs nestrādā. Protams, šai ziņai ne cilvēki, ne dzīvnieki negribēja ticēt. Bet, kad viņi visi iegāja istabā un izdzirda skaļruņos nesaprotamo raur- dēšanu, bija vien jātic profesora paziņojumam. Apmeklētāji nospiestā garastāvoklī devās prom katrs uz savu pusi.

Martins pēdīgi varēja atvilkt elpu. Lai gan zēns vairākus mē- nēšus bija ziedojis šas mašīnas būvei, patlaban viņš jutas priecīgs, ka tā salūzusi.

—            Ja mēs būtu gribējuši izpildīt visas dzīvnieku vēlēšanās, pasaule apgrieztos ar kājām gaisā! — Martins nopūtās. — Bet tas mums, tēvocīt, nav pa spēkam! Aiznesīsim labāk šo mašīnu uz pagrabu.

—            Nē! — profesors iebilda. — Tieši tagad mašīna ir tapusi patiesi interesanta!

—     Kā tad tā? — Martins norūpējies jautāja.

—            Tagad tā stāsta pati par sevi, pie kam runā kā cilvēku, tā dzīvnieku valodā reizē.

—     Bet to jau nespēs saprast neviens cilvēks pasaulē!

—            Visās lietās vajadzīga sava metode, cienītais brāļadēla ļuings! — profesors Roskams iebilda.

Pēc tam viņš ieslēdza svirslēdzi un ķērās pierakstīt mašīnas valodu. Mašīna teica:

—            ANIMALS ET POPULI LEWWER PIEPS DUDUDI DU VIE K1KERIGU MISCHEN WAS NAAR ZIJN NATUUR NEKAD TAM NE PODDAJETSJA.

—     Kādas blēņas! — Martins smējās.

Bet mācītais tēvocis paņēma papīra lapu un uz tās pārrakstīja kārtīgā ailē visus vārdus un to tulkojumus. Iznāca sekojošais:

animals {angļu vai.) — dzīvnieki

et populi (latīņu vai.) — un cilvēki

lewwer (frīzu vai.) — dzīvo

pieps (kanārijputniņu vai.) — katrs

dududi du (baložu vai.) — savu paša

vie (franču vai.) — dzīvi

kikerigū (gaiļu vai.) — nevajag

mischen was (vācu vai.) — jaukt kopā to

naar zijn natuur (holandiešu vai.) — kas pēc savas dabas

nekad tam (latviešu vai.) — nekad tam

ne poddajetsja (krievu vai.) — neļaujas.

Martins saspringti lūkojās pār tēvoča plecu.

—     Iznāk gan kaut kāda jēga! — viņš beidzot sacīja.

—            Te slēpjas pat ļoti gudra doma, — profesors Roskams apstiprināja.

Tad viņš paņēma krīta gabaliņu un uz mašīnas sāniem uzrakstīja visu teikumu:

DZĪVNIEKI UN CILVĒKI DZĪVO KATRS SAVU PAŠA DZĪVI. NEVAJAG JAUKT KOPĀ TO, KAS PĒC SAVAS DABAS NEKAD TAM NEĻAUJAS.

Ar šo gudro teicienu arī beidzās notikums ar Runājošo mašīnu, jo tā vairs neko negribēja teikt.

Kopš tā laika mašīna klusē.

Profesors Roskams un viņa brāļadēls Martins lika šai mašīnai mieru. Viņi ķērās pie jaunas mašīnas izgudrošanas.

Arī visi Luizes ielas 7. nama dzīvnieki un putni ir apmierināti. Viņi dzīvo savu dzīvi, bet cilvēki dzīvo savu dzīvi, ura katrs cenšas uzturēt ar citiem labas attiecības.

Un tas, jāsaka, ir visprātīgākais.

Content

KRISS DZEIMSS , RUNĀJOŠĀ MAŠĪNA